Iustus 2

Martin Moudrý

(2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Pokusili se ho zastavit. Pokusili se ho ovládnout. A teď by se měli pokusit přežít.

Hluboko v supertajném komplexu se Iustus snaží dostat na svobodu a myšlenky na pomstu jej pohánějí kupředu. Netuší ještě, že problémy s vládou Spojených států budou tím nejmenším, s čím se bude muset vypořádat. Protože je tady svět, který ho stále ještě potřebuje.

A jsou tu i světy za ním.

A je tady i ten, který chce to vše spálit jediným nekonečným plamenem. No a pak...

Je tady ještě Meika.

Vy a Iustus máte vlastně jednu věc společnou... Nemáte ani ponětí, co vás v této knize čeká.Druhá kniha

LEONARDO

PETŘVALD

Knihy Martina Moudrého

v nakladatelství Leonardo

Temné záblesky

Konec křížů

Devátá sféra 1

Devátá sféra 2

Iustus 1

Iustus 2

Grafomág *

* připravujeme

Martin Moudrý

IUSTUS

část druhá

LEONARDO PETŘVALD 2010

Ondřejovi, Eudoxovi, Saille, Mistuli, Cajtimu a vůbec všem lidem za jejich nedocenitelnou pomoc při práci na této knize.

Stejně tak všem věrným čtenářům.

Podle skutečné události

Martin Moudrý

IUSTUS 2

Copyright © 2010 by Martin Moudrý

Cover & Illustrations © 2010 by Martin Izák

For Czech Edition © 2010 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-61-5

ČÁST ČTVRTÁ

Ti dva

ÚTĚK

1.

Když na vás doléhá vědomí zběsile pádícího času, je jakékoli přemýšlení o dost složitější než normálně. Já teď nebyl za živého boha schopen přijít na žádnou použitelnou metodu, jak se probít na svobodu. Kdybych v agentově těle předstíral, že vedu dva vězně na procházku, skončil bych jako příslovečné řešeto dřív, než bych se dostal k hlavnímu výtahu. Kdybych měl deset telepatů Meikova formátu, možná by se nám podařilo nechat si vystavit příkaz k transferu. Jelikož jsem ale měl kluka jenom jednoho, mohli bychom se dostat maximálně tak do kantýny.

Sakra.

Ať už přijdu s čímkoli, vždycky to ztroskotá na tom, že s sebou musím tahat jednak své tělo a jednak toho kluka. Problém je, že bych ve stejné chvíli potřeboval být nezranitelným andělem pomsty a zároveň prchat se svým tělem. Když mám ale na výběr jen jednu z možností, jde veškeré plánování do háje.

Sakra!

Jak mi letělo hlavou, že přepadové komando už může být klidně na cestě, zatoužil jsem najednou po docela obyčejném spánku. Stulit se do klubíčka jako jezevec ve své nedobytné noře, upadnout do bezvědomí a zapomenout na jakékoli neřešitelné situace.

Jezevec!

Nora!

Blik!

Tu žárovičku nad svou hlavou jsem snad ještě nikdy neviděl tak rád.

*

„Meiko! Kdo projektoval tyhlety zdi?“

Svíral jsem chlapcova ramena, v očích mi zářil nápis HEURÉKA a kluk mi nechápavě zíral do obličeje.

„Nějaký inženýr! Potřebuju vědět, jak tlusté jsou zdi, z jakého materiálu… prostě co to vydrží! Chápeš?“

Meikova víčka se zachvěla a mně došlo, že to, co jsem považoval za nechápavost, je ve skutečnosti únava. Chlapec byl vteřinu od vteřiny bledší, tmavé kruhy pod očima se rozšiřovaly a jeho vědomí odplouvalo kamsi mimo tento svět.

„No tak! Meiko! Tohle mi nedělej! Teď ne! No tak, co je to s tebou?“

Kluk otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, a z očí mu na okamžik bylo vidět jenom bělmo. Pak se mi k myšlenkám přisál důvěrně známý pocit.

Najednou jsem měl ústa plná slin, v mozku mi mohutně vibrovala jediná představa a na malý okamžik jsem nebyl schopen vnímat nic jiného, než tu neuvěřitelnou, nepředstavitelnou, gigantickou chuť na cokoli sladkého.

Potom se Meikovy oči zavřely, dech se prohloubil, hlava padla na rameno a já byl zase schopen uvažovat.

Kde tady mají kantýnu naštěstí vím.

*

Na opatrnost není čas.

V rychlosti je moje síla.

Prolétl jsem ocelovými dveřmi, odrazil se od zdi a rozběhl se tak rychle, až se mi podrážky polobotek roztekly žárem. Ze saka začal stoupat dým, plastová pažba pistole v podpažním pouzdře měkla.

Nedbal jsem ničeho.

Dveře, které mi stály v cestě, jsem vykopával z pantů, běžel jsem po zdech, odrážel se mocnými skoky.

Potkal jsem dva vědce v bílých pláštích, jednoho údržbáře v oranžových montérkách a dva vojáky v plné polní. Na to, aby si mě všimli, jsem se pohyboval moc rychle – nemohu tedy říct, že jsem byl tím posledním, co v životě spatřili. Ne snad, že bych je zabíjel nějak plánovitě. Na to jsem prostě neměl čas. Vlna stlačeného vzduchu, která se vražednou rychlostí pohybovala přede mnou, odvedla veškerou špinavou práci za mě. Lidem vždy jen zavlálo oblečení, vichr je zvedl z podlahy a buď rozmázl o zeď nebo rozdílem tlaků jen tak roztrhal v povětří. Proskakoval jsem kusy lidí dřív, než se jediná kapka krve dotkla podlahy, a to, co s lidskými zbytky provedl podtlak řítící se mi v patách, jsem naštěstí neviděl.

*

Do kantýny jsem vpadl přesně dvě desetiny vteřiny poté, co se chodbami rozezněl poplach. Krvavé kusy masa, skleněné střepy, cáry koberců, strhané zbytky vybavení, kusy květináčů a najemno nasekané pokojové rostliny stržené uragánem mě dostihly, předlétly a vtrhly do místnosti jako hejno sarančat.

Tlustý kuchař za nerezovým pultem pod tíhou toho pohledu kvalitně zezelenal, lidé obědvající u stolů začali ječet, u stropu se rozzářilo narudlé světlo.

„Sednout!“ zařval jsem tak, že to na chvilku zakřiklo i vyjící alarm.

Tlusťoch obrátil oči v sloup, zbytek osazenstva podnikové restaurace si poslušně kecl zpátky na zadek.

Chytil jsem bíle oblečeného muže ještě v letu a jemným cvrnknutím do nosu ho přivedl zpátky k životu.

„Hroznový cukr, čokoládu, bonbóny, sladkosti! Do tašky! A tašku do mrazáku! DĚLEJ!“

Je to až s podivem, k jakým výkonům se dají lidé přimět, když si pořádně bouchnete do stolu – z kuchaře se po jediném pohledu na hluboký otisk mé dlaně v nerezu stal bílý blesk.

*

„Připište mi to na účet!“ houkl jsem na celou restauraci, urval z vrcholu masivní lednice mrazicí box narvaný sladkostmi a vystartoval jako pekelný anděl. Jelikož mi z cárů oblečení stoupal hustý kouř, sem tam prošlehávaly drobné plamínky a moje aktivitou rozpálené tělo smrdělo jako skunk dušený ve vlastní šťávě, nejspíš jsem nějakého démona i dost připomínal.

*

Jestli jsem si předtím myslel, že vím, co je to zoufale tlačící čas, tak jsem nevěděl, co to je zoufalství. Teď jsem svištěl chodbami, pevně svíral v náručí intenzivně se zahřívající mrazák a za očima mi běžela představa světle zeleného nervového plynu pomalu vnikajícího do mé cely. Optimistická část mé mysli se sice snažila přijít s představou, jak Meika snaživě táhne mé vlastní tělo do bezpečí, ale mé realistické jádro tomu příliš nevěřilo. Nejspíš budu mít nakonec štěstí, když se ten kluk dokáže sám najíst.

*

Nestává se to často, ale když se štěstí unaví, tak opravdu sedne i na vola.

Když jsem dorazil do známé chodby a úporným brzděním vyrobil v kovové podlaze dvě dlouhé rudě zářící rýhy, nenaskytl se mi pohled na otráveného Meiku, rotu vojáků, další agenty nebo snad dokonce na prázdnou celu. Mé tělo leželo tam, kde jsem ho zanechal, kluk s očima napůl otevřenýma napůl seděl, napůl ležel opřený o zeď a i jinak všechno vypadalo až neuvěřitelně pokojně.

Na to, abych Štěstěně poděkoval, jsem opravdu neměl čas.

Vpadl jsem do cely, vrazil klukovi do pusy lehce rozteklý čokoládový bonbón skoro i s celofánem.

„Toho inženýra, rychle!“

Meika zničeně zavřel oči, téměř okamžitě se roztřásl a z koutku úst mu vytekla hnědá slina. Bylo mi nehezky u žaludku, když jsem se na to musel dívat, ale tu informaci prostě potřebuju. Potřebujeme. A to tak, že nutně.

Těkal jsem očima z dveří na chlapce a z chlapce na dveře, s rostoucím znepokojením sledoval jeho stále bledší kůži a chvílemi mu starostlivě přikládal palec na zápěstí. Jestli se mu ten tep zvýší ještě o kousek, tak vážně nevím, co budu dělat.

Konečně!

Klukovy oči se otevřely a kdesi uvnitř mé hlavy se slabě rozzářila řada obrazů.

Když jsem během deseti vteřin pochopil, co přesně znamenají, málem jsem toho bledého chlapce políbil.

*

„Vrátím se pro tebe! Tady máš pistoli. Takhle se to natahuje, tady se to mačká, tudy to střílí. Tady máš sladkosti. Sněz, co se do tebe vejde. Ničeho se neboj, vím co dělám. Já se vrátím!“

Do jedné ruky jsem mu vrazil intenzivním foukáním ochlazenou pažbu zbraně, druhou ruku mu strčil mezi sladkosti, přidal jeden terminátorsky drsný úsměv a vyskočil ze dveří.

Na konci chodby se ozvalo staccato běžících nohou.

*

Zaměstnání zvláštního agenta je nevděčná práce.

Když se mi v zorném poli objevila skupina po zuby ozbrojených černooděnců, čekal jsem výzvy ke spolupráci, čekal jsem pokusy o komunikaci, čekal jsem prostě normální jednání se zaměstnancem v roli rukojmího. Místo toho zapráskaly výstřely a mně se v ústrety rozlétly myriády poloplášťových střel.

S palnými zbraněmi mám naštěstí od minulé návštěvy USA tolik zkušeností, že by to zahanbilo i tyhle drsné, ke všemu odhodlané mariňáky.

Uhnul jsem první salvě, pochytal do dlaní druhou, skrčil se před třetí.

Pak už jsem běžel.

Padesátimetrová vzdálenost se limitně zkrátila na nulu, za obličejovými štíty se rozlily výrazy nelíčené hrůzy, tělo agenta Smytha se do vojáků pustilo s nadšením zešílivší sněžné frézy.

Všude kolem mě najednou pršela krev, kusy výzbroje, pokroucené části zbraní, zuby, povytrhávané páteře a vnitřní orgány. Odkopával jsem muže proti zdem, třískal jim hlavami o sebe, oháněl se ukořistěnými zbraněmi jako pravěkými kyji. Vypukl chaos jako uprostřed neřízené jaderné reakce, muži se pokoušeli prchnout, výstřely padaly naslepo, já se pohyboval, jako kdyby pro mě gravitace ztratila význam.

U bran pekelných bude zase jednou strašlivý nával.

*

Ten čerstvě zlikvidovaný oddíl musel být jen jakýmsi testem mých schopností. Když jsem vyběhl z krvavé průtrže mračen a vytřel si nejvzácnější tekutinu z očí, nespatřil jsem dalšího nepřítele. Alarm pořád nesnesitelně ječel, nohy mi čvachtaly v hřejivé kaši, ale jinak se nedělo vůbec nic. Žádný další útok, žádní zbytečně obětovaní vojáci.

Což znamená, že nepřítel není žádný blbec.

A že já mám hrozně málo času.

Znovu jsem se rozběhl jako o život.

*

Lidské tělo je geniálně zkonstruovaný stroj. Může se dožít desítek tisíc let, je schopno fungovat jen ze vzduchu a slunečního světla, může vzdorovat úžasným teplotám, tlakům a silám.

Když jsem teď začal prokopávat betonové zdi obložené železnými pláty, když jsem holýma rukama trhal ocel, když jsem se změnil v oživlou zkázu, začal jsem pomalu ale jistě narážet na limity i takto dokonalého výtvoru.

Ve svalech mě strašlivě bolelo, klouby začínaly drhnout, kůže se na několika místech škvařila, krev prýštila.

Přesto jsem neustával v činnosti.

Chodby, cely, místnosti, to vše se pod mými zběsilými pohyby měnilo v sypající se lavinu trosek. Pro prach jsem neviděl, padajícím kusům betonu jsem uhýbal na poslední chvíli, elektřina mým tělem chvílemi proudila jako voda stavidly. Šaty na mně ohořely, vlasy zmizely v nenávratnu, obrovský kus zdi mi rozdrtil pravé chodidlo, na levé ruce jsem přišel o tři prsty.

Přesto jsem se mezi vší tou zkázou pohyboval jako blesk, ničil další vybavení, jen tak mimovolně zabíjel lidi, kteří nestihli uprchnout, prokopával další podlahy, strhával zdi, vybičovával se k větším a větším výkonům.

Komplex široko daleko kolaboval, tuny betonu, skály a oceli padaly, suť se valila jako řeka, prach se mísil s krví.

A kdesi uprostřed toho všeho byla malá cela s mým tělem, blonďatým klukem a hromádkou sladkostí.

*

Šklebí se smrt do obličeje mně nebo zvláštnímu agentu Smythovi?

Ví ta smutná bílá dáma, že stačí jediný pohyb mé mysli a ulétnu jí do hlubin, daleko z jejího dosahu?

Nejspíš ano.

Nejspíš se jen přišla podívat na lidskou bytost zahnanou až za samý okraj jejích skutečných, bohem zamýšlených schopností. Nejspíš už dlouho neviděla dokonalý lidský stroj klečící na kolenou, zvracející krev a bojující s temnými koly vířícími přímo před jejíma očima.

Ať se podívá. Na to, aby mi vadilo nějaké očumování, teď opravdu nemám dost psychických sil.

Klečím na zprohýbaném okraji kovové podlahy a přede mnou se rozprostírá snad sto metrů široká propast. Dívám se na pomalu se usazující prach, myslí unavenou k smrti mi letí odhady hmotností, pevnosti materiálu a další a další technické parametry té obrovské hory, kterou jsem právě na dně strže navýšil. Pokud jsem všechno odhadl správně, pokud jsem dobře zaklínil nosníky, betonové balvany a vůbec všechno, z čeho se ta hromada skládá, tak ocelové zdi mé bývalé cely ten hrozivý tlak udrží. Jestli ne… tak už mě to trápit nebude.

Věřte, že i ve stavu, kdy mi vědomí odplouvá do daleka, nemám z právě provedené akce vůbec dobrý pocit. Dal bych všechno na světě za to, kdyby mě napadl jakýkoli lepší plán, než odříznout Meiku a své vlastní tělo od okolního světa neprostupnou stěnou trosek. Jestli se ta hromada zřítí, tak mi nebude nic platné, že jsem zpřetrhal trubky s nervovým plynem jen pár vteřin před tím, než mohly vychrlit svůj vražedný obsah těm dvěma přímo do plic. Nepomůže mi, že i s veškerou technikou, kterou tenhle komplex disponuje, bude trvat nejmíň hodinu, než by se mým věznitelům podařilo dostat k zavalené cele. Nebude mi to vůbec nic platné, protože skončím jako atomárně tenká placka.

Čímž chci říct, že na kecy a stavy nevolnosti vážně nemám čas.

V rychlosti je moje spása.

*

Má duše prolétla prostorem, horou trosek, ocelovou zdí cely a s neslyšným plop zapadla zpátky do mého vlastního mozku.

Zalapal jsem po dechu, na smysly mi zaútočila bolest zdevastovaného těla, Meika s pusou od čokolády na mě přes hledí pistole upřel hrůzou vytřeštěné oči.

„To jsem já,“ zaúpěl jsem zdrchaně. „Nemiř na mě, říkal jsem ti, že se nemáš čeho bát.“

Takovou úlevu, jakou jsem spatřil v obličeji toho kluka, jsem neviděl už vážně hrozně dlouho. Meika vyskočil, upustil na zem tabulku čokolády a docela obyčejně se mi vrhl kolem krku.

Takovou sílu, abych ho od sebe dokázal odlepit, teď opravdu nemám.

„No tak, nech toho! Nejseš malé dítě, sakra!“ vrčel jsem, jak se mi nečekaně hladká tvář přitulila k přerostlému strništi a hebké vlasy mě začaly lechtat v nose.

Kluk dělal, jako že mě neslyší.

„Sakra, přestaň! Potřebuju vstát. Co kdybys mi radši pomohl?!“

„Promiň,“ šeptl chlapec a neochotně mě pustil.

Pak jsem vstal.

A tak jednoduché, jak to vypadá napsané, to opravdu nebylo.

*

„Tak jo. Roztáhnu křídla. Převtělím se. Snaž se mě položit nějak jemně, OK?“

„OK.“

Povzdechl jsem si nad klukovýma roztřesenýma rukama, několikrát se zhluboka nadechl, zklidnil nepříjemné točení hlavy a zase jednou, po hodně dlouhé době, nechal přání stát se skutkem.

Mé perutě se otřely o kovový povrch, Meika pod vlivem změny těžiště zavrávoral, já se na poslední chvíli naklonil dopředu, odehnal neodbytnou myšlenku, proč jsem si sakra jenom nesedl, a ponořil se do čerstvě zrozené galaxie ve své hlavě.

Je to zvláštní, ale i příslušníky americké armády trénující denně naostro bojová umění vnímá můj smysl jako potenciální oběti násilí.

*

Je hrozná škoda, že se nikdy nedozvím, co prolétlo hlavou zvláštního agenta Smythe, když jsem se z jeho těla stáhl. Jelikož jsem tak učinil na samém okraji zohýbané, potrhané ocelové podlahy, na které jsem stál už jen patami, doufám, že to byla nejdřív smrtelná hrůza z pádu do hlubin a pak konec nějakého nosníku.

Člověk nemůže chtít všechno.

Nadechl jsem se čerstvého vzduchu, usmál se na kolegu v letecké kombinéze tak, až mu zaskočila pravá americká Wrigley’s Spearmint, a popadl ho hezky zčerstva pod krkem.

Létat je krásné.

Ječící pilot prorazil střechu hangáru, zarotoval vzduchem a zmizel mi z dohledu.

Čekat na to, až v zimě dopadne zpátky, jsem vážně nechtěl.

Dřív, než stráž u vchodu stačila zareagovat, rozběhl jsem se přímo k nejbližšímu letadlu.

*

„Co to… Doprdele, co to děláš?!“ zaječel přeskakujícím hlasem mladý voják, když jsem jediným kopem urazil držák podvěšené rakety a sevřel ji v náručí.

Jeho kolega takovou zvědavostí netrpěl – prostě strhl z ramene pušku a pohlédl mi přes mušku přímo do pravého oka.

Na to, až zmáčkne spoušť, jsem nečekal.

Vlastní žvýkačka se mi mezi zuby rozpadla na dva kousky, mé plíce naakumulovaly tolik vzduchu, až to v okolí vyvolalo podtlak, já sešpulil rty a dvakrát mocně plivl.

Zelené mozky přebarvily hangár do hřejivého odstínu jatek po směně, proražené helmy zarachotily na betonu a ve stěně hangáru přibyly další dvě díry, jak žvýkačky odlétly do širého světa.

Dřív, než těla obou bezmozků dopadla na zem, uštědřil jsem raketě mohutný kopanec.

Hangár prokvetl ohněm.

*

Člověk – myslím i normální člověk – dokáže běžně chodit po žhavém uhlí, když se mu podaří navodit správný stav mysli. Skutečné hranice termoregulačních schopností lidské kůže se tudíž pohybují v takových teplotních intervalech, až byste tomu nevěřili.

Když teď kolem mě vybuchovaly nádrže s leteckým palivem, když se horkem samovolně odpalovaly rakety a zásobníky s granáty, když vzniklým infernem svištěla znehodnocovaná munice a střecha hangáru se začala horkem prohýbat, měl jsem chvílemi intenzivní pocit, že se mi ty hranice právě podařilo experimentální cestou odhalit.

Likvidoval jsem letadla, zabíjel obsluhu, vyhodil jsem do povětří řídící věž, strhl menší lavinu.

Tenhle bezejmenný komplex v horách je maskovaný jako docela obyčejné vojenské letiště. Jedna poměrně krátká ranvej, jedna už zmíněná, v trosky proměněná věž, dva docela malé hangáry s celkem čtyřmi zastaralými bojovými stíhačkami. Obyčejný plot z drátěného pletiva, dvě americké vlajky.

Změnil jsem to vše v horu žhnoucích trosek, rozházel lidská těla po kraji a vrátil se zpátky do vlastního těla.

Pilot bez znalostí mé cestující duše uprostřed šlehajících plamenů zuhelnatěl dřív, než jsem si hluboko pod zemským povrchem vzpomněl, odkud toho blonďatého kluka, v jehož klíně mi spočívá hlava, znám.

*

„Měl bys možná taky něco sníst. Jsi strašně hubený,“ pohladila mě ulepená drobná ruka po tváři dřív, než jsem tomu mohl zabránit.

„Sakra, nech toho!“ vyjel jsem na kluka příšerně seschlým hlasem a začal se hrabat na nohy. Je hloupé, že křídla mi při tomhle převtělení nějak zmizela a je ještě horší, že se zase musím uvést do vertikálního stavu a nechat si je narůst, abych mohl přeskočit do dalšího těla.

Ignoroval jsem Meikův ublížený pohled, usadil se do tureckého sedu, zakázal si myslet na děsivě bolavou páteř a znovu roztáhl perutě.

„Drž mě v sedu,“ houkl jsem ještě, než má duše prolétla éterem.

*

Ten alarm začíná být opravdu otravný.

Vypadl jsem ze zběsilého rytmu, zapotácel se jako opilý námořník na suché zemi, do obličeje se mi upřely podezřívavé pohledy kolegů ve zbrani.

Stojím v jakýchsi šatnách, všude kolem mě na sebe mladí, velmi nakrátko ostříhaní svalovci házejí kilogramy výstroje a u východu z ubikací zběsile řve jakýsi seržant: „Mův, mův, mův, mův!!“

Když mův, tak mův.

Závěr útočné pušky zarachotil, v obličejích okolo se pomaličku začalo rodit zděšení, já na svém vypůjčeném obličeji nahodil škleb vpravdě ďábelský.

Pak už jsem střílel.

V rychlosti, jakou se dokážu pohybovat, je holou zbytečností mačkat spoušť pokaždé, když chci vystřelit. Přehodil jsem volič na dávku, zapasoval pažbu do ramene a rozběhl se. Záblesky z hlavně vykreslovaly na zdech ostré stíny, kulky svištěly vzduchem, do rachotu mé palby se mísilo nechutné čvachtání, jak se olovo střetávalo s vyholenými lebkami.

Neminul jsem ani jednou.

Neminul?

Zbytečná skromnost.

Zásobník útočné pušky obsahuje přesně třicet nábojů. Střílíte-li dávkou, prolétne vám veškeré střelivo hlavní během necelých dvou vteřin. O míření se nedá mluvit ani v případě, že stojíte pevně zapření a veškerou pozornost věnujete vyrovnávání zdvihu zbraně.

Já se teď během těch dvou vteřin desetkrát odrazil od zdi, pětkrát protočil na patě a jednou štrejchl podrážkami moderních vojenských bot i o strop. Přesto si každá z vystřelených kulek našla svůj cíl přesně mezi očima jednotlivých vojáků, z nichž většina se ani nestačila leknout.

Dopadl jsem nohama na zem, zabrzdil prudkým smykem a zarazil do pušky nový zásobník.

Bezmozkoidní těla se skácela hned vzápětí.

*

Tyhlety jednotlivé šatny jsou sice vybavené tlustými zdmi, ale zvukotěsné bohužel nejsou. Než jsem vyběhl ze dveří, po nichž se v duchu mův-mův-mův plazil k zemi seržantův rozstříknutý mozek, stačilo dalším vojákům dojít, že se něco děje.

Následující přestřelka tak přestala být ryze jednostrannou.

*

Kde jsou ty doby, kdy jsem nebyl schopen ze své vlastní pistole zasáhnout na pětadvacet metrů desítku?

Teď jsem v každé ruce svíral jednu pušku, hlavně rudě zářily, v krvavých vlnkách se houpaly vystřílené nábojnice, ve vzduchu byl cítit pach korditu, lidského strachu, krve, obsahu vnitřností a spousty dalšího. Já měl ještě navíc dojem, jako bych cítil ještě něco, ale tu zoufale nestíhající zpocenou Smrtku jsem si asi opravdu jenom představoval.

*

Máte-li schopnost vysílat svou duši na libovolné místo v dosahu mnoha kilometrů, je nějaké pobíhání v jednom těle holou zbytečností.

Když vašemu vlastnímu tělu hrozí totální fyzické zhroucení, tak už ne.

Vyhubil jsem osazenstvo ubikací, odhodil obě útočné pušky, vylil z bot půllitr krve, vyčesal si z vlasů pár úlomků cizí lebky a zase vyrazil.

Kde tady mají oddělení s maximálně omezeným vstupem si z Meikovy telepatické sondy ještě pamatuju.

*

Smrt mě opravdu nebude mít ráda.

Vymotal jsem se z bludiště vojenského sektoru, našel široké betonové schodiště a vydal se dolů. Jekot alarmu přeskočil o dvě oktávy, stal se naléhavějším a jaksi zoufalejším. Když jsem čirou náhodou vrazil do dvacetičlenné skupiny prchajících civilistů, napadlo mě, jestli vrchní velení komplexu konečně nepochopilo, že bojovat se mnou je vyložená sebevražda a raději nenařídilo evakuaci.

Buď jak buď, těm dvaceti převálcovaným mrtvolám už to může být jedno.

*

Tu evakuaci už můžu brát jako hotovou věc.

V laboratorním křídle to vře, lidé prchají, přístroje utichají, masivní dveře se hermeticky uzavírají. Mám z toho pocit, jako by někdo nechtěl, abych se dostal tam, kam mám namířeno, ale to je mi jedno. Hydraulika ovládající vrata je buď slabší nebo pomalejší než já.

*

Konečně.

Táhne se za mnou nepřehlédnutelná rudá stopa, vědomí zuřivě ubíhajícího času mě pohání k většímu spěchu, hlavou se mi honí neodbytné myšlenky na to, že by americká vláda mohla k mé likvidaci použít klidně i atomový autodestrukční systém.

Přes to všechno se ošklivě usmívám, jak moje oči bloudí po obrovském skladišti, jehož dva metry tlustá vrata mi právě zaklapla jen pár milimetrů za zadkem.

Vím, co všechno tady můžu najít. Kdybych měl čas a chuť, mohl bych prodejem jakékoli položky ze stovek tisíců pečlivě označených krabic zbohatnout víc než Bill Gates za dosavadní kariéru. Jsou tady procesory založené na mimozemských technologiích, jsou tu funkční prototypy nanosond, jsou zde zbraně, vedle kterých vypadá výzbroj startrekovské hvězdné flotily jako pazourková sekera vedle raketometu.

Natolik dobrou paměť, abych si teď dokázal vzpomenout, co přesně se kde nachází, bohužel nemám.

A kdo nemá v hlavě, musí mít v nohách.

*

Z utichlého alarmu se do mě dává nervozita, svítím si malou příruční baterkou na ruční pohon a bojuju s pocitem, jako by odsud někdo začal odsávat vzduch. Ne snad, že by mě mohlo vzduchoprázdno na místě zabít, ale z posledního nadechnutí víc než půl hodiny taky nevydržím.

Jinak je všude kolem neproniknutelná tma, rudá kontrolka kamery je mrtvá jako všechno ostatní, já se doslova brodím mezi desítkami a stovkami nerozbitných, kódovým zámkem vybavených krabic, které jsem už otevřel, prohledal a odhodil.

Vím, že to tady někde je. Úžasná ostrost vzpomínek, které mi Meika vražednou rychlostí nalil do hlavy, sice vzala dávno za své, ale hrubé obrysy cizích dojmů, myšlenek a vizuálních vjemů v hlavě pořád ještě mám. Pitomé je, že se mi absolutně nedaří kluka kontaktovat a požádat ho o vzdálenou navigaci. Netuším, jestli se telepatie vůbec dá provozovat takhle – s telepatem jen na jedné straně. Pokud ano, je problém zkrátka někde jinde – buď jsem jednoduše mimo dosah, nebo Meika zase omdlel vyčerpáním. Buď jak buď, tenhle rozlehlý bordel budu muset zkrátka zvládnout sám.

Nezabývám se prohlížením nejmenších piksliček. Mám docela jasnou představu, jak je to velké, co to váží a v jakém zhruba oddělení to je. Přesto to nemůžu najít.

A ještě mě něco lechtá na pravém uchu.

*

Ohnal jsem se po tom čemsi rukou a otevřel dalších pět beden. Z té neuvěřitelné smůly při pátrání se do mě začíná dávat frustrace a to lechtání mě pomalu ale jistě přivádí k šílenství. Co to sakra vůbec je?

Když jsem další zašimrání pocítil přímo na ušním bubínku, už jsem to s nervy nevydržel.

Otočil jsem se na patě takovou rychlostí, až mi odstředivá síla urvala knoflík u kalhot a upřel přímo před sebe ostrý modrobílý paprsek svítilny. Napůl jsem čekal, že uvidím malého dotěrného pavoučka houpajícího se na dlouhatánském vláknu pavučiny, představoval jsem si miniaturní hejno dotěrných komárů, předpokládal jsem zkrátka nějaký obtížný hmyz.

Že se přímo přede mnou bude vznášet cosi nehmotného, řídkého, vytvořeného jen poletujícími prachovými zrny, jsem vážně nečekal.

Než jsem jen stačil pomyslet na to, že prach rozeženu, získal Brownův pohyb nečekaný řád, oblak se zformoval a mně do tváře pohlédla dvojice průhledných očí odhadem asi třicetiletého muže. Rty rámované nehmotným plnovousem se pohnuly, dlouhé vlasy zavlály jako v mírném letním vánku. „Spěchej. Tvé tělo je v ohrožení. A to, co hledáš, je tam.“

Kdybych neuměl zaostřit lidské smysly nad hranice uvěřitelnosti, nikdy bych ten jemný, šeptavý hlas nezaslechl. Znělo to, jako když se o sebe třou zrnka prachu, bylo to jako šepot muže stojícího na druhém konci světa. Než jsem stihl cokoli odpovědět, zformovala se ve vířícím prachu mužova ramena a pravá paže. Dlouhý rovný prst ukázal kamsi přes mé rameno, prach tvořící cizincovu tvář se přelil do naléhavého výrazu.

Vrhl jsem pohled v naznačeném směru a prach za mnou znovu zašeptal: „Třetí shora, druhá zleva. Spěchej!“

„Kdo jsi?“ otočil jsem hlavu zpátky k neznámému.

Pohled na prach usazující se na podlaze mi byl jedinou odpovědí.

*

Tak natvrdlý, abych koukal na zuby darovanému koni, opravdu nebývám.

Hodil jsem všechny otázky za hlavu a rozběhl se přímo k označené krabici.

Číslicový zámek zarachotil na podlaze, kovové víko se zkroutilo, kolem chvíli pršely polystyrenové granule. Paprsek svítilny, kterou jsem držel v zubech, tancoval sem a tam a odrážel se od podivných trubic, kovových ploch, tvrzeného plastu, výstupků… spouště.

Sevřel jsem monstrózní věc v rukou, krabice hlasitě zarachotila na podlaze.

S tím drsňáckým úšklebkem na tváři a skoro dva metry dlouhou futuristicky vyhlížející puškou jsem musel v naprosté tmě vypadat jako terminátor na druhou.

*

Ačkoli Meika dokázal proniknout do hlav vědců, kteří se podíleli na stvoření tohohle vynálezu zkázy a já tudíž mám v mozku veškeré dostupné informace, na jejichž pochopení bych potřeboval nejmíň tři doktoráty a aspoň jeden profesorský titul.

Nevadí.

K tomu, aby člověk dokázal zmáčknout spoušt, se většinou nevyžaduje ani učňák.

Namířil jsem masivní hlaveň připomínající křížence mikrovlnného emitoru s železničním tunelem na trezorové dveře, zapřel zbraň do ramene a zlehka stiskl spoušť.

Tenhle projekt je zařazen do kategorie „těsně před dokončením“. Znamená to, že věc je v podstatě funkční – jen je třeba doladit pár detailů.

Když mě teď do ramene bacilo Thorovo kladivo, když jsem v kotrmelcích pozpátku prolétl dvěma regály, když mi z uší vytryskla krev a když jsem se temenem zaryl do ocelového obložení zdi, rázem jsem pochopil, co je tím v tomto konkrétním případě myšleno. Chytit tuhle antigravitačně-magneticko-impulsní pušku do ruky obyčejný voják, seškrábávali by ho ze zdí nejmíň týden.

I já s tím měl docela problémy.

*

V oceli zůstal po mém těle realisticky vyvedený obtisk. Šaty mi na pár místech trochu zuhelnatěly, v levém lokti mi nehezky skřípe a lebku mám snad dokonce naprasklou. Přes to všechno se šklebím jako blázen, kamarádsky poplácávám pušku po hlavni a uctivě si měřím žhnoucí díru ve vratech. Mohutný výboj trojkombinace energií nejenže vytvořil v nejkvalitnější oceli vyztužené materiály kosmického věku čtyřmetrovou díru s lehkostí laseru procházejícího dobře roztíratelným rostlinným máslem, nejenže probil následující zeď, ale ještě anihiloval vybavení nespočtu místností v dráze výstřelu a zastavil se nejspíš až někde v hlubinách Skalistých hor.

Hrozně moc jsem si chtěl vyzkoušet, co by dokázala taková palba dávkou, ale zdravý rozum a vzpomínku na prachový přízrak jsem si nemohl dovolit ignorovat.

Rozběhl jsem se už tradičně jako o život.

*

Dvacetimetrová brzdná dráha, přesně vypočítaný skok do propasti, štěrk odletující od dávno zničených bot, zaražení pažby monstrózní pušky do sypké země, vyslání duše skrz suť.

Opravdu za pět minut dvanáct.

*

„Dobrá práce!“ zachraptěl jsem vlastními hlasivkami do vyděšeného obličeje. Sice vůbec netuším, proč si kluk dal tu práci a vsugeroval mi varování v podobě halucinace prašného přízraku, ale to teď není důležité. Jestli mě to bude trápit, můžu se ho zeptat ve chvíli, až se nám nad hlavami nebude krabatit strop, až se stěny kolem nebudou boulit jako břicha těhotných žen a až naše ušní bubínky nebude mučit skřípání drcené oceli.

„Za chvíli nás odsud dostanu,“ mrkl jsem na Meiku a vrhl se myslí zpátky, odkud jsem přišel.

*

Ten chlap, jehož tělo jsem obýval naposledy, se nestačil během mé krátké absence sebrat ani natolik, aby vzal do zaječích. Klečel na sypké betonové drti, potřásal hlavou, snažil se zastavit krvácení z nosu a povrzával u toho lebkou.

Když jsem se mu uhnízdil v hlavě, tak už ne.

Nejrychlejším způsobem, jak uklidit jakoukoli horu materiálu, je antigravitačně-magneticko-impulsní výboj. Jelikož na světě neexistuje životní forma, která by dokázala zásahu z něčeho takového odolat, musel jsem pušku uklidit do bezpečí a pustit se do díla hezky postaru – holýma rukama.

Urval jsem si rukávy, mocně plivl do dlaní a zapřel se nohama pevně do země.

Mé paže se změnily ve vířící beztvaro, všude kolem pršel beton, k mozku se mi pořád zoufaleji a zoufaleji přimykala telepatická sonda a já si připadal jako norník na olympiádě.

Kopal jsem, hloubil jsem, odhazoval jsem. Zase jednou takovou rychlostí, až se mi začaly tavit klouby.

*

Jednou z nejlepších metod zvýšení pracovního nasazení je vhodná motivace. Když mi teď Meika do hlavy promítal bortící se kov, šířící se praskliny a zvolna se snášející betonový prach, dohánělo mě to k takovým výkonům, o jakých jsem doteď ani netušil, že by jich mohlo být lidské tělo schopno. Pravda, zaplatil jsem za to jistou daň – když se přede mnou konečně objevily hrozivou silou pokroucené dveře, už jsem neměl dostatečně kompletní ruce k tomu, abych je dokázal otevřít.

Nevadí.

Těl v dosahu by mělo být ještě dost.

*

Skočil jsem zpátky do své hlavy, sotva stihl zaznamenat vyhublé drobné tělo tisknoucí se ke mně hrůzou a už jsem zase letěl skrz patra a podlaží.

Evakuace takového rozsahu, jakou jsem svými činy vyvolal já, v tomto komplexu nastala evidentně poprvé – když jsem se coby mohutný břichatý chlap v bílém plášti rozběhl směrem k propasti, vyvolalo to v zástupech vědců docela chuť mě následovat.

Nebýt řvaní vojenského personálu a mých ultrarychlých nohou, nevím, nevím, jak by to dopadlo.

*

Tělo dobře zásobené tukem je z hlediska používání v nadlimitních otáčkách úplně ze všeho nejlepší. V explozích energie je možné sádlo nárazově pálit a ždímat tak z těla ještě větší výkony, než jak to dělám normálně.

Prolétl jsem komplexem téměř v nulovém čase, urval už dávno netěsnící dveře a vpadl do hroutící se cely.

Právě včas.

Meika se ochranitelsky krčil nad mým tělem, strop mu visel pět milimetrů nad hlavou, dvě ze tří stěn vzdaly marný boj a docela obyčejně se rozlomily, kdežto ta zbývající teď předváděla únavu materiálu ve zrychleně puštěném záznamu – strop klesal přímo před očima.

Napodobil jsem bájného Atlasa, nechal strop i s tunami železobetonu spočinout na svých lopatkách a upřímně zadoufal, že ten hubený kluk v sobě najde dost síly, aby protáhl mou opuštěnou tělesnou schránku zkrouceným dveřním otvorem dřív, než se stane neštěstí.

Našel.

Sledoval jsem, jak mu bosé nohy podkluzují na hladké podlaze, díval se na vlastní tělo usilovně tažené ke spáse, chmurně jsem upíral pohled na svá vypůjčená kolena pomalu se přibližující k zemi. Podrážky kvalitních bot se mi roztekly do stran jako černý pudink, další stěna s ohlušujícím prásknutím povolila a Meika klopýtl a málem se natáhl jak široký tak dlouhý. Měl jsem v tu chvíli tisíc chutí zavřít oči, ale na druhou stranu mi hlavou táhla myšlenka, že bych si měl užít pohledu na svět, dokud to jde.

Pak – snad po mnoha desetiletích – kluk konečně naposledy zabral, mé vlastní nohy opustily kovovou podlahu a já vydechl úlevou. To už jsem nesl celou váhu navršené hory jen na páteři, po čele mi stékaly řeky potu a vazivo v koleně začalo i přes mé intenzivní soustředění na metabolické procesy povolovat.

Dal jsem těm dvěma ještě půl metru bezpečnostní rezervy, v desetině sekundy spálil naprostou většinu mužova tuku a naakumuloval tak ve svalech děsivou energii. Zmučená kolena zapružila, svaly se napjaly…

A já z cely zmizel rychleji, než si gravitace stihla všimnout, že už jí nic nebrání v práci.

*

„To bylo o fous, co?“ ušklíbl jsem se povzbudivě na Meiku, jehož – spolu s mým tělem – odfoukla tlaková vlna vyvolaná konečně dopadnuvším stropem o půl druhého metru dál. Kluk měl oči přes půl obličeje, křečovitě svíral mé tělo v podpaží a brada se mu z prožitého nervového vypětí třásla tak, až mu to rozostřovalo rysy.

„Klídek, teď už to půjde samo,“ poplácal jsem ho docela neobratně po rameni a rozhlédl se, kam jsem si to vlastně odložil pušku.

Támhle ne, tam taky ne…

Tady je!

Tlaková vlna ji napůl pohřbila pod jemnou sutí, ale zbrani by se musely stát horší věci, aby přestala fungovat. Když něco vyvolává takové zpětné rázy, tak to koneckonců taky musí něco vydržet.

Vyklepal jsem z podivné hlavně pár kamínků, vysypal z větracích otvorů jemný štěrk, cípem košile přeleštil pár ploch. Pak jsem si pušku založil do ramene, přimhouřil oko a…

Málem vystřelil.

Když mi hlavou prolétla představa, co by zvuková vlna udělala s těmi dvěma po mém boku, vyrašil mi na vypůjčeném čele ledový pot. Najednou se mi klepaly ruce a prst jsem ze spouště sundával s takovou nervozitou, jako bych právě skládal praktickou část pyrotechnické maturity.

„Zacpi si uši a ničeho se neboj,“ instruoval jsem ještě trochu rozklepaným hlasem chlapce, zadoufal, že zvukové vlny nebudou zase tak šílené, aby to ublížilo mým bezmocným bubínkům, a rozběhl jsem se přes horu sesedlé suti.

*

Tak jo.

Opřít pažbu pevně do ramene, odpružit kolena, namířit, lehce tisknout spoušť.

Zbraň zařvala jako tyranosaurus nakopnutý do varlat, okolí na okamžik zpurpurovělo, prostorem se prohnala fialovorudá koule čiročiré energie.

Mě zpětný ráz zarazil po kolena do suti, žebra mi lehce napraskla, ruce tak nějak ztratily cit.

V té chvíli jsem to nevnímal.

Výstřel v jediném okamžiku prolétl stropem, prorazil si cestu nespočty metrů betonu a oceli a vylétl masivní skalní stěnou.

Venku je pořád ještě denní světlo, na nebi ani mráček a na seznam svých obětí si můžu připsat i polovinu hejna nějakých neznámých ptáků.

Když mi opečená čtvrtka jednoho z nich dopadla k nohám, dal se do mě z vůně pečené drůbeže docela hlad.

*

Nezabíjím rád.

Přiznávám, že občas, ve chvílích spravedlivého hněvu, je docela zábavné být tím, kdo konečně oplácí nespravedlnost světa.

Když jsem teď z futuristického kanónu pálil ke stále děravějšímu stropu jednu ránu za druhou, nedělalo se mi z představy tolika mrtvol vůbec dobře. Bohužel je mi vlastní bezpečí o něco milejší než životy zdejších zaměstnanců a tak pálím naprázdno, prostřeluji celý komplex skrz naskrz a počítám s tím, že takováhle palba natropí mezi evakuovaným obyvatelstvem takové škody a zmatek, že nezbude nikdo, kdo by mi při útěku mohl překážet.

Jistě – jak jsem předtím pobíhal sem a tam, snažil jsem se vymyslet lepší, humánnější způsob. Hlavou mi letěly představy desítek postupně vypůjčených těl, narychlo zabarikádovaných kanceláří, přeplněných cel, skladů změněných v dočasná vězení. Jistě, mohl bych zahnat veškerý personál do provizorního vězení a teprve pak se pustit do úprku. Jenže něco takového by jednak zabralo strašně moc času a druhak mám neodbytný pocit, že moje vlastní mysl by z tolika nutných převtělení nebyla zrovna nadšená. Ač jsem si v roli spasitele světa vypěstoval docela železnou vůli a únavu si kolikrát nepřipouštím celé týdny, nemyslím, že by takový přístup byl teď to pravé ořechové. Odhadem několik týdnů jsem se nemohl pohnout, dostával jsem jen tu nejnutnější výživu, hrozně mě bolí všechny svaly a nejspíš mám pořád docela vysokou teplotu. Kdybych takhle přepínané tělo nadměrně zaměstnal ještě po metafyzické stránce, mohl by tu Meika taky zůstat s docela obyčejnou mrtvolou.

Takže tahle zuřivá palba měnící nejtajnější americký vojensko-vědecký komplex v naddimenzovaný model ementálu, je nejspíš to nejlepší, co můžu dělat.

A nakonec proč vlastně ne – když vláda Spojených států uvidí, co to znamená začínat si s Iustem, tak to celému světu jenom prospěje.

*

Tak jo.

Tohle už vážně stačí.

Z pušky se kouří v místech, kde to nejspíš projektanti vůbec nezamýšleli, mé nevlastní tělo se začíná docela obyčejně rozpadat a všude kolem je tolik denního světla, až z toho na mě jde strach. Nespočtem výstřelů jsem změnil komplex v cedník, okolní teplota rapidně stoupla a mám pocit, že až se vrátím do svého těla, budu ve svém okolí cítit nezvykle málo hřejivě lokalizačních bodů.

Tedy ne, že by se mi chtělo zpátky do vlastní hlavy, ale tenhle vypůjčený tlusťoch je bohužel neschopen jediného kroku, ruce se mu přiškvařily k tělu zbraně, z uší mu teče krev, vidění se rozmazává a podivně roztahuje do stran. Mám intenzivní pocit, jako by mi na pravé ucho dýchala významně se tvářící smrt a jak jsem se posledních pár výstřelů dokázal udržet na nohou, to vážně netuším. Tím vším chci říct, že i když se mi do toho vůbec nechce, tak tady už prostě zůstat nemůžu. A že až odtud zmizím, nějak mi dojdou vhodná těla.

No, co se dá dělat.

Povzdechl jsem si, na rtech mi zabublala hustá krev obohacená drobnými kousky plic, má duše prosvištěla prostorem.

Vrátit se opravdu nebylo nic moc.

Uši mě intenzivně bolí, oči pálí jako po několikadenním nepřetržitém zírání do monitoru, mám žízeň, že bych brečel a na mém čele by se dalo usmažit vajíčko.

Kromě toho se ke mně lepí hubený kluk s pusou umazanou od čokolády.

Hm… co jsem to říkal o těch došlých tělech?

*

„Tak jo,“ vrhl jsem na kluka falešný úsměv. „Myslím, že už jsem tady pobyl dost dlouho. Měl bys něco proti tomu, kdybych si na chvíli půjčil tvoje tělo a donesl to svoje k východu?“

„Moje tělo?“ vykulil na mě chlapec oči a já měl na chvíli pocit, jako by se mu po bledých lících začal rozlévat ruměnec. Pak evidentně pochopil smysl mé otázky a oči se mu rozšířily ještě víc.

„Neboj. Nebolí to a není to nebezpečné. Nehodlám provádět nic hrozného, jenom zkrátka potřebuju někoho, kdo by mě samotného uzvedl. Tak co? Můžu?“

Meika se na mě díval dílem nedůvěřivě, dílem vyplašeně a dílem zvědavě a já si v duchu kladl otázku, proč se ho sakra vůbec na něco vyptávám. Stačí přece jeden pohled do očí a jsem tam.

„Jo. Jasně. Můžeš. Jenom mě to nenapadlo. Jasně, že můžeš!“ skočil mi kluk do proudu uvažování.

„Fajn,“ obšťastnil jsem ho ještě jedním úsměvem a soustředěně se zadíval do těch hlubokých modrých kukadel.

Má duše zasvištěla prostorem.

*

Jedna z nejkrásnějších věcí na životě jsou nové a nečekané zážitky, které přicházejí s každým novým dnem.

Když se mi teď mysl obrátila naruby, když jsem se odrazil od neprostupné modři Meikových očí, když jsem sám sebou práskl o zadní stěnu své vlastní lebky, když mi žaludek vystoupal do krku, svět se roztočil jako zešílevší centrifuga a když mi najednou bylo tak zle, jako ještě nikdy v životě, byl bych autora předchozí věty proklel až do sedmého kolene, pokud bych zrovna nemusel napínat veškerou vůli k tomu, abych tenhle nový a nečekaný zážitek vůbec přežil.

„Co je s tebou? Co je? Co je? No tak! Neumírej! Prosím! Já jsem to nevěděl, nevěděl jsem to! Prosím, já nechtěl! Prosím!“ kňučel nade mnou Meika, jeho prsty mě hladily po tváři, slzy pleskaly o čelo.

Takové zásoby životních sil, abych mu dokázal dát najevo, že nesnáším, když se na mě sahá, jsem opravdu neměl.

*

Neumřel jsem.

Ačkoliv mám za sebou přebudování celého světa v lepší a spravedlivější místo, ačkoliv se mi už napůl podařil útěk z tohohle nedobytného místa, ačkoliv jsem vlastní vůlí dokázal věci, které se nepovedly žádnému jinému člověku v historii, nikdy jsem ve skutečnosti nebyl na nic tak pyšný jako na to, když jsem teď dokázal nevrlým pohybem hlavy dát najevo, že žiju.

To, že se mi Meika zase jednou vděčně rozplácl o hruď, už mě pravda tak nepotěšilo.

*

„Pom… pomoz. Mi vstát,“ vypravil jsem ze sebe možná po půlhodině, možná po mnohem delší době. Modrá obloha zářící tisíce metrů nad námi začala získávat mírně našedlý odstín a má ústa po dlouhé, předlouhé době konečně zase ochutnala vodu. Ano. Mluvit už opravdu bolí tak, že mi do úst stékají vlastní slzy.

Meika mě začal podpírat a přizvedávat, já dvakrát málem omdlel, ale nakonec se nám oběma podařilo docílit toho, že jsem se z lehu dostal. Kluk u toho pořád cosi blábolil takovou rychlostí, že jsem mu absolutně nerozuměl.

„No… chrrrr… tak!“ nevydržel jsem nakonec. „O čem to… mluvíš?“

„Neřekl jsem ti, že jsem špatný! Málem jsi umřel proto, že jsem šmejd!“

„Co?“

„Nikdy mě nedokázali zhypnotizovat, nemohli mi vyfotit mozek! Jsem zrůda. Měl jsem ti to říct! Teď jsi kvůli tomu málem umřel! Promiň, promiň, promiň!“

Možná jsem svým posláním dost citově okoral, ale pohled na třesoucí se záda zoufale vzlykajícího kluka mě nehezky bodl až kdesi hluboko u srdce. S nadlidským vypětím všech sil jsem ho zase neobratně objal kolem ramen a děsivě záhrobním hlasem mu důrazně vysvětlil, že tenhle vývoj událostí bych nečekal, ani kdybych informace o zvláštnostech jeho mozku dostal na stříbrném podnosu.

Meika se přesto uklidnil až poté, kdy jsem mu do ucha dvakrát chrčivě zopakoval, že já ho za zrůdu rozhodně nepovažuju.

Uf. Jestli se ještě někdy uvidím s Tomášem a jestli zase přijde řeč na nevýhody vedení společenského života, tak mu tohleto vmetu přímo do tváře. Chovat se mile a citlivě k lidem, jejichž náklonnost ani omylem neopětuju, jsem vždycky považoval za jednu z nejtěžších a nejnepříjemnějších věcí na světě. Vstoupí-li ještě do hry například vděčnost za záchranu života, je to jen o to horší.

*

Fajn.

Křídla mi zplihle visí na zádech, Meika mě podpírá jako interaktivní opěradlo, má mysl chvílemi kolabuje a chvílemi bloudí v dálavách lokalizační galaxie.

Těch lidí jsem v podstatě náhodnou palbou zlikvidoval opravdu požehnaně – cítím ve své hlavě podivnou dutinu zaplněnou jen tu a tam planoucími body. Támhle přežila celá skupinka, támhle bod zničehonic dohasl.

Nevadí. Hlavně, že přežil aspoň někdo.

Vyslat svou duši na dalekou pouť bylo tentokrát ještě o mnoho těžší než kdy jindy. Ač jsem si byl poměrně jistý, že Meikovo vysvětlení předchozího téměř smrtícího nezdaru je správné, pořád ve mně hlodal malý červíček pochyb. Co když to nemělo s podivným mozkem telepata nic společného? Co když už prostě nemám dost sil na metafyzické kejkle a má duše z toho důvodu nedokázala potlačit právoplatného obyvatele cizího těla? Co když mě další pokus docela normálně zabije?

Jako bych snad měl na vybranou.

Povzdechl jsem si, chvíli počkal, až se točení unavené hlavy uklidní na snesitelnou míru a pak zase jednou pohlédl přímo skrz jeden z horkých bodů.

Než jsem se vrhl myslí kupředu, prolétla mi hlavou myšlenka, že jestli tady teď umřu, budu mít aspoň někoho, kdo nad mým hrobem uroní pár slz.

Ale to už jsem letěl.

*

Kristepane!

Z hloubky propasti to vypadalo úplně jinak. Dlouhé přímé tunely s očazenými stěnami, náhledy do rozžhavených kanceláří, modrá obloha na konci.

Zblízka je to úplně něco jiného.

Zhmotnil jsem se v těle jakési dlouhovlasé ženské v sukni a lodičkách, nasál všemi smysly okolní svět a zaječel bolestí.

Můj výstřel prošel chodbou odhadem deset metrů od místa, kde se slečna v tu chvíli nacházela. I tato vzdálenost přesto stačila, aby se podlaha pod jejíma nohama na chvíli rozpálila doruda, aby teplo v mžiku prošlo tenkými podrážkami střevíců a proměnilo jí kdysi jistě hezké nožky v prudce opečený biftek. Kdyby bolestí zešílivší slečna nevyskočila mnoho metrů do vzduchu, kdyby v agonii neuběhla odhadem dalších padesát metrů a kdyby se v bezvědomí nesložila až potom, už by ji můj podivný smysl k přeživším počítat nemohl.

Takhle jsem se vyhrabal na rozbitá kolena, kriticky prohlédl rozsah zranění, na chvilku zavřel oči a vyvolal v těle hojivé procesy, které lidská věda nejspíš objeví až za pár tisíc let.

Podkožní tuk, se kterým musela žena v rámci zdravého života jistě dnes a denně svádět lítý boj, se proměnil v energii, buňky se začaly množit jako šílené, poškozené tkáně se oddělovaly od svého okolí a na žárem zkrabacené linoleum dopadal jeden kousek připečeného masa za druhým. Potlačovat jakékoli vjemy včetně bolesti umím na jedničku, ale přesto jsem se během téhle poměrně drastické léčebné kůry musel kousat do namalovaných rtíků. Milionkrát zrychlené dělení buněk dokáže bolet tak, že se o tom nějaké rakovině ani nesní.

*

Podle ženiných vkusných malých náramkových hodinek to trvalo přesně pět minut a čtrnáct vteřin. Zhubl jsem sice o pět kilo, potem promočené oblečení na mně nehezky čvachtá, ale nožky mám zase tak zdravé, jak to jenom jde.

Však je na cestu skrz celý komplex budu potřebovat.

*

Seskákat jednou z nejkolmějších děr až k Meikovi a svému tělu nebyl samozřejmě žádný problém. Chvílemi jsem sice skoky poněkud přeháněl, takže slečně docela lupalo v kolenou, ale netrvalo dlouho a bez újmy na zdraví jsem se zabořil až po půlky stehen do jedné z nejhlubších závějí betonového prachu.

„Na,“ vrazil jsem klukovi do rukou dvoulitrovou láhev horké Coca-coly, kterou jsem objevil cestou v jedné z ohořelých kanceláří. Lednička sice z jedné strany připomínala natavený ocelový ingot a stále ještě plápolající oheň v okolí taky nepůsobil moc příjemně na pohled, ale dveře kupodivu nekladly nijak velký odpor a potraviny uvnitř taky nějakým zázrakem ještě nestačily úplně podlehnout zkáze.

„Hlavně to neotvírej dřív, než to vystydne,“ dodal jsem ještě pro jistotu.

Potom už jsem měl na starosti důležitější věci – například to, jak připevnit své vlastní tělo k tomuhle novému tak, abych sám sobě někde neupadl.

Jo. Z lingvistického hlediska je takové převtělování opravdu čirým zlem.

*

Jestli tahle slečna přežije naši cestu vzhůru, nejspíš mě nebude mít vůbec ráda. Zvážil jsem průzkumnou cestu do komplexu i pár dalších možností, ale nakonec jsem jako nejschůdnější cestu zvolil použití dostupných prostředků.

Což konkrétně znamená, že na sobě momentálně nemám ani nitku, že slečnin kostýmek i spodní prádlo skončily transformované v pevné upínací popruhy a že mé vlastní tělo spočívá na nahých zádech, pevně připoutané různobarevnými cáry látky.

Meika se na mě kupodivu dívá podivně dospěle, jako by už hezkých nahých žen viděl spousty.

*

Může kletba zabít?

Nikdy jsem v prokletí a podobné nesmysly nevěřil, ale teď se tou myšlenkou začínám docela vážně zaobírat.

Dno uměle vytvořené strže jsme opustili před půl hodinou nebo před stoletím. Záleží na tom, jak se k tomu postavíte. Komplex všude kolem nás se rozpadá, z dálky znějí zvuky hroutících se podlaží, ve vzduchu je chvílemi cítit tak hustý kouř, že Meika drásavě kašle a já se bojím o vlastní plíce, přeživšími zdmi se občas rychlostí blesku šíří nové a nové praskliny a my tím infernem bloudíme ve snaze dostat se na povrch.

Jak už jsem řekl, ty kletby mi dělají docela starost.

Kdybych já vůl nepropadl vražednému běsnění, kdybych ve snaze zlikvidovat veškerý možný odpor neproměnil devadesát procent celé základny ve žhavé páry, popel a kouř, kdybych u toho střílení trochu víc přemýšlel, nemuseli bychom se teď prodírat tímhle bludištěm, nemuseli bychom mít strach, že se to celé sesype jako domeček z karet, nemuseli bychom se bát toho, že jednou otevřu dveře, za kterými bude čekat žhavá ohnivá pěst připravená ugrilovat nám maso na vlastních kostech.

Jsem pitomec, debil, hovado a trotl.

Meika se už dvakrát musel vydatně vyzvracet, když jediná cesta vzhůru vedla skrz místnost plnou upečených lidí, já si jednou málem zvrtl kotník v mrtvole zatavené do podlahy a oba jsme si už asi stotisíckrát mysleli, že výš se prostě nedostaneme.

V takových chvílích je jediná možná cesta odvázat své vlastní tělo ze zad, využít mé energetické fondy, zdolat nezdolatelnou překážku mocným skokem a pak teprve dopravit nahoru mou tělesnou schránku a Meiku.

Kdybych nebyl z tohohle průchodu peklem tak vytočený doběla, nejspíš bych se musel sám sobě trochu omluvit – všechno je prostě otázkou kompromisů. Ve chvíli, kdy jsem se pustil do střílení, jsem prostě pozapomněl na to, že s vlastním tělem na hřbetě nebudu moci provádět mnohametrové skoky, protože setrvačné síly by mi mohly nenapravitelně hnout páteří, a dal jsem důraz radši na to, abych stoprocentně zlikvidoval jakýkoli možný odpor.

Zatracené pitomé omezené tělo!

Kdybych sám v sobě měl stejné regenerační schopnosti jako v komkoli jiném, nemusel bych teď podstupovat tohle stěhovácké martyrium.

Ano. Člověk se dokáže nemít rád opravdu mnoha způsoby.

*

Ten kluk je mimochodem mnohem statečnější, než já v jeho věku.

Já kurvuju, nadávám vysokým hlasem, buším pěstí do zdí, on jenom odevzdaně šlape, nechává se přehazovat přes několikametrové propasti a když je potřeba, poslušně čeká, až dostanu vlastní tělo do bezpečí a vrátím se pro něj.

Kolena má ošklivě odřená, vlasy slepené potem, chodidla na několika místech škaredě pořezaná. Když poprvé nešikovně stoupl na ostrý kámen, zeptal jsem se ho poměrně nepříjemně, proč sakra chodil po komplexu úplně bosý. V odpověď se zadíval přímo do země a v hluku hroutící se budovy šeptl, že boty nikdy nesměl nosit, aby ho prý nenapadaly myšlenky na útěk.

„A stejně jsem většinou musel být pořád ve svém pokoji.“

Zavrčel jsem neumělou omluvu, přihodil na svůj účet další neslyšnou kletbu a vykročil do prudkého stoupání. Hlavou mi přitom táhlo, jaký druh lidí mohl tohle hubené děcko odsoudit k mnohaleté izolaci od okolního světa.

Ať už šlo o kohokoliv, velice, velice, velice doufám, že si teď spokojeně sedí ve svých kožených křeslech někde v Bílém domě nebo Pentagonu.

Najednou jsem měl hroznou chuť oplatit jim pár věcí nejen za sebe.

*

Závěr cesty na povrch byl snad tisíckrát horší než cokoliv, co jsem v tomhle zatraceném komplexu prožil. Z hlubin, které jsme nechali za sebou, se ozývalo mohutné rachocení s čím dál větší kadencí, země se nám pod nohama chvěla jako při zemětřesení, v relativně nepoškozených chodbách se trhlinami ve stropech sypalo kamení, podlaha se pod námi rozestupovala, lokální požáry se začaly slévat ve výheň jedinou. Kouř se mnou vytvořenými komíny hnal zuřivě k povrchu, z kusu Meikova trika jsem musel udělat dvě roušky, polít je Coca-colou a nechat své tělo a kluka dýchat přes ně. Mně jako neznámé ženě kouř zase tak moc nevadí.

Postupovali jsme vytrvale kupředu, já s očima upřenýma na cestu, Meika s pohledem odevzdaně sklopeným k zemi. Posledních deset pater musím kromě svého těla táhnout i jeho a kdybych nepotřeboval obě ruce na odklízení překážek, asi bych ho pro obecné blaho už dávno nesl v náručí. Kluk je tak unavený, že se mu chvílemi zoufale motají nohy, dvakrát sebou málem praštil rovnou do propasti a jednu chvíli jsem docela ošklivě uvažoval o tom, že ho prostě někde opřu o stěnu a dopřeju mu milosrdnou smrt.

Tak duševně okoralý, abych se k tomu odhodlal, ovšem pořád ještě nejsem.

*

Svoboda!

Když poslední neuvěřitelně svažité, dlouhé, nechutné, odporné, hnusné stoupání do skalnatého svahu zůstalo za námi, málem jsem se úlevou rozplakal. Stojíme uprostřed ohromné chodby zakončené masivními vraty připomínajícími vstup do trezoru. Kruhovou dírou vypálenou do levého křídla dveří je vidět šeřící se obloha, špičky jehličnatých stromů a pár bělostných mráčků. V chodbě je cítit spálený kov, u stropu se vznáší mračna dýmu ze stále plápolající vrátnice, nelidsky tady smrdí vrátný škvířící se v otočné židli, ale já mám intenzivní pocit, jako bych už čichal vůni divočiny.

„Meiko! No tak, sakra, prober se!“ zatřásl jsem jemně klukem, který během té krátké zastávky dokázal normálně usnout.

„Potřebuju, abys tuhle ženskou na chvíli pohlídal, až přeskočím zpátky. Rozumíš?“

Kluk na mě nejdřív upřel spánkem zastřený pohled, ale pak se mu vědomí přece jenom trochu pročistilo a on přikývl.

„Fajn. Máš ještě tu pistoli?“

Meika zalovil za lemem svých kraťasů a namířil mi hranatou zbraní přímo na břicho.

„Dobře. Miř přesně takhle a kdyby ta ženská chtěla utíkat nebo po tobě skočit, tak normálně zmáčkni spoušť. Uděláš to?“

Vyděšené, nijak zvlášť přesvědčivé přikývnutí mi bylo odpovědí.

Fajn. Bude mi to asi muset stačit.

Usadil jsem se holým zadkem na zemi a začal pomalu rozmotávat provizorní popruhy.

Dělám to hrozně nerad, ale zase budu muset zpátky do svého těla.

*

Tak jo.

Ustoupil jsem až ke stěně chodby vyražené ve skále, naposledy zkontroloval své ležící tělo i Meiku stojícího ochranitelsky nad ním a pohnul se kupředu.

*

Zatímco žena zmateně potřásala hlavou, zvedl jsem s maximálním úsilím ke rtům láhev s Coca-colou a po neuvěřitelně dlouhé době se zase napil.

Sladká tekutina se doslova vsákla do mého jazyka, dásní, vyschlých sliznic a snad dokonce i do zubů. Bublinky mě zaštípaly v nose, nápoj se rozlil mým vysušeným hltanem.

Kdybych řekl, že to byla čiročirá rozkoš, ani zdaleka, ani náhodou, ani jen náznakem bych se nepřiblížil k tomu, jak slastný pocit to ve skutečnosti byl. Všechny orgasmy mého života se vedle toho jevily jako koncentrovaná nuda, i ty nejintenzivnější zážitky ustupovaly do pozadí před tím, co jsem prožíval nyní. Mými tkáněmi se šířila vlhkost a já měl pocit, jako bych nepil obyčejnou limonádu, ale zhuštěný elixír života.

Kdyby to bylo na mně, vypil bych celou láhev do dna, lehl bych si na teplou zem, vzal hrdlo do zubů a nechal kapky stékat do úst tak dlouho, dokud bych nespolkl poslední. V okamžiku, kdy mi do žaludku dorazil druhý doušek, naštěstí převzala kontrolu nad tělem má zodpovědnější část. Ta, jejíž síla vůle ze mě udělala anděla spravedlnosti, ta, která po celou dobu dokázala držet můj ukazovák v dostatečné vzdálenosti od přivolávacího tlačítka.

Přiznávám, že v téhle chvíli jsem ji z duše nenáviděl.

*

„Dobře, vážená. Tady se myslím naše cesty rozdělují,“ promluvil jsem tichým, jakoby stařeckým hlasem. Hlasivky se po té koupeli v nektaru přestaly během používání rozpadat jako vysušený hrad z písku, bolest ustoupila k hranicím snesitelnosti a tak mi bylo i docela rozumět.

Nahotina se opírala zády o skálu, nespouštěla ze mě vyděšený pohled a rukama si pořád zbytečně halila ňadra a klín.

Když jsem si z Meikových rukou vzal příjemně teplou pistoli, vylétly jí ruce k obličeji a ústa se otevřela k výkřiku.

Zemřela dřív, než se stačil zrodit.

*

„Nekoukej na mě tak,“ zavrčel jsem popuzeně na vytřeštěného kluka, když ozvěna výstřelu dozněla a tělo s dírkou mezi očima se skácelo na podlahu. „Byla součástí tady toho. Patřila k nepříteli. A kdyby měla sebemenší příležitost, udělala by přesně totéž.“

Meika na mě dál upíral vyděšený pohled, oči se mu v jasném slunečním světle podivně leskly a já měl pocit, jako by měl strach se třeba jenom pohnout.

Pak mi to došlo.

„Aha. Ty si myslíš, že zastřelím i tebe, že?“

Takhle opatrné přikývnutí jsem ještě neviděl.

„Na,“ otočil jsem pistoli hlavní k sobě a napřáhl ruku. „No tak. Vezmi si to. Dělej!“

Chlapec sebou při mém posledním, ostře vyštěknutém slově trhl, ale poslušně přišel až ke mně a roztřesenou rukou se opatrně dotkl teplého kovu.

„No, ber. Necháš si ji u sebe. Nechci, aby ses mi tady složil hrůzou. Nehodlám tě zastřelit. Riskoval jsi kvůli mně vlastní život a na něco takového já nikdy nezapomínám.“

Meika se mi podíval do očí, pak si vzal podávanou zbraň a zastrčil ji zpátky za kalhoty.

„Fajn. A teď kdybys mi mohl pomoct k východu…“

*

Vždycky jsem byl spíš zimní typ. Nemám rád léto, vedra, ostré sluneční světlo. Když mě teď hřejivé paprsky po dlouhé době polaskaly na holé kůži, nastavil jsem jim s požitkem tvář a vnímal každou částečkou svého já teplo a vůni svobody.

Meika mi pomohl doškobrtat se až na okraj zničeného letiště. Prolezli jsme roztrhaným pletivem a usadili se do trávy. V igelitce, kterou jsem získal na místě, jež teď už neexistuje, zbyla ještě tabulka čokolády, tři bonbóny a čtyři pytlíky cukru do kávy. Zkoumavě jsem si prohlédl chlapcova žebra, ostře vystupující pod orvaným trikem, podíval se na jeho kruhy pod očima a s těžkým srdcem rozdělil zbylé zásoby na dva rovnocenné díly.

Pak jsme chvíli mlčky jedli.

*

Je to až neskutečné, jak trocha sladkostí dokáže vyhladovělého člověka postavit na nohy. Hlava se sice děsivě točila, všechno mě bolelo, horečka začala stoupat k netušeným výšinám, chvíli mi bylo vedro k zalknutí a chvíli mnou třepala zimnice, ale teď, když jsem zmačkal a zahodil poslední pytlík od cukru, mi bylo přece jenom o dost líp než před půl hodinou. Každopádně dost na to, abych odsud konečně vypadl.

„Tak jo,“ usmál jsem se přátelsky na kluka. „Zachránils mi život. Nebýt tebe, skončil bych jako poslušná loutka v rukou těch parchantů. Hrozně rád bych se ti nějak odvděčil, ale bojím se, že prosté děkuju bude muset stačit. Takže… děkuju, Meiko. Nikdy ti to nezapomenu. Sbohem.“

Chlapci vypadl poslední kousek čokolády z ruky a v očích se mu objevily slzy. Vyskočil jako uštknutý hadem a zase se mi vrhl kolem krku.

„Ne, ne, ne, ne, ne, ne! Prosím! Ne! To ne!“

„Ježíš! Co ne?“

„Nenechávej mě tady! Prosím!“

„Kristepane, slez ze mě! Po tom, co jsem tady udělal, se sem vojáci moc rychle nepohrnou. Máš spoustu času, abys odsud zmizel. Až doletím do civilizace, okamžitě zavolám na policii a řeknu, že se mi tady v okolí ztratil syn. Budeš tady v té divočině muset vydržet maximálně pár hodin, než tě najde horská služba, nebo co to tady v Americe máte.“

„Prosím!“

„No tak, sakra, o co ti jde? Jasně, asi tě daj do dětského domova, ale se svýma schopnostma utečeš, kdykoli tě napadne. Asi budeš muset žít nějaký čas na ulici, ale myslím, že oproti tamtomu,“ ukázal jsem palcem přes rameno k dýmajícím dírám v zemi, „si budeš připadat jako v ráji.“

„Prosím! Ne!“

„Do prdele, co po mně chceš?“ ujely mi konečně nervy. Je mi jasné, že se za to později nebudu mít rád, ale během posledních pár osamělých let jsem se stal na podobné projevy náklonnosti evidentně alergický.

„Nenechávej mě tu! Vezmi mě s sebou! Prosímprosímprosím!“

„Jak s sebou?“ vytřeštil jsem na něj oči. „Jako že tě mám dostat někam jinam?“

„Ne! Chci zůstat s tebou!“

„Jako napořád?“

„Ano!“

Ubrečené oči se do těch mých upíraly s takovou naléhavostí, že by se miliardy štěňat mohly učit, klukovy ruce mi ke krku nejspíš někdo přilepil vteřinovým lepidlem a mně se hlavou hnala spousta protichůdných pocitů.

„Jak… jak to sakra myslíš?“ podařilo se mi konečně poskládat alespoň trochu srozumitelnou větu.

„Mám tě rád! Nechci o tebe přijít! Prosím, nech si mě!“

To už na mě bylo moc.

Veškerou silou, kterou se mi ze zmučených svalů podařilo vydolovat, jsem od sebe kluka odtrhl. Odvrátil jsem tvář od dalšího přívalu slz, vyhnul se rukám, které se mě snažily popadnout za nohu, zavrávoral jsem a získal ztracenou rovnováhu. Mezi lopatkami mě prudce zabolelo, vítr zahvízdal kolem uší, zdevastovaná scenérie zmizela hluboko pod mýma nohama.

V uších mi znělo poslední Meikovo zoufalé vzlyknutí.

„Prosím!“

2

Nemám dost sil na to, abych udělal deset kroků, ale ve vzduchu se kupodivu nejen dokážu udržet, ale taky jsem pořád ještě schopen vyvinout docela slušnou rychlost.

To je bohužel vše, co se týká dobrých zpráv.

Jinak je mi příšerně zle, všude v dohledu je jen panenská divočina, slunce se chýlí k západu a já mám pocit, jako bych východ už neměl nikdy vidět. Horečka se vlivem ledového vzduchu bleskově přetransformovala v zimničnou variantu chvíli poté, co jsem odstartoval. Zuby mi cvakají, před očima se dělají černá kola, hlava se točí tak, až je s podivem, že nelétám v kruzích. V plicích mě bublavě pálí, žaludek mám jako na vodě, v ústech cítím intenzivní chuť čokolády.

Je mi opravdu děsivě, hrozně zle.

S každým zdolaným metrem ztrácím výšku, před chvilkou jsem začal kašlat, oči mě příšerně pálí, nos je beznadějně ucpaný, v hrdle mi při každém namáhavém nádechu píská.

To ovšem ještě není to nejhorší.

Daleko, daleko nepříjemnější je ta bledá, blonďatými vlasy lemovaná tvář, která se mi vyčítavě vznáší před očima.

*

Letím zpátky.

Seru na to, jestli mě to zabije. Seru na to, jestli se střetnu s armádní záchrannou jednotkou. Seru úplně na všechno. Ten zatracený kluk mi zachránil život a já nedokázal nic lepšího, než zamumlat pitomé děkuju a odkopnout ho od sebe jako špinavý hadr.

Je mi ze sebe samého tak mizerně, že v porovnání s tím ztrácí nějaké totální fyzické vyčerpání naprosto na důležitosti.

*

Au.

Došlápl jsem bosýma nohama na vyhřátý beton, složil křídla a křápl koleny o zem. Svět se se mnou zatočil jako naddimenzované ruské kolo překlopené o devadesát stupňů a já měl na chvíli v hlavě úplné prázdno. Pak můj hrudník rozerval další příšerný záchvat kašle, beton skropilo pár kapek krve a já se opravdu musel dlaněmi opřít o zem, abych nepadl přímo na obličej.

Pak přišel útok.

*

Na betonu cosi prudce zapleskalo, na okraji mého zorného pole se mihla šedožlutá skvrna a pak už jsem se válel na zemi, k mému zdevastovanému tělu se tisklo cosi horkého a pokoušelo se mě to upusinkovat k smrti.

*

„No tak. Nech toho,“ řekl jsem docela měkce. Meikovi tekly po tvářích potoky slz, moje páteř pod stiskem jeho vyhublých paží pomalu povolovala a uši mě začaly z toho nekonečného proudu díků a projevů vděčnosti citelně brnět.

Ten naprosto zbytečný, odhadem půlhodinový let ze mě možná vyždímal tolik energie, že mě to může nakonec stát život. Jak tak ležím na vyhřátém betonu a jemně v náručí svírám docela cizího kluka, mám přesto pocit, že to stálo za to.

*

„No tak, ššš, ššš, vždyť jsem se vrátil,“ zopakoval jsem znovu už asi podesáté. Meika se za tu dobu docela uklidnil, ale kdykoli se pokusím vymanit z jeho sevření, jen tiše zakňourá a přitulí se ke mně ještě pevněji. Mám-li být upřímný, zase tak moc mi to nevadí. Tvrdá podložka sice nepříjemně tlačí do zad, ale zato mám pocit, jako by se moje tělo konečně vzpamatovalo a začalo používat energii získanou konzumací sladkostí k tomu, abych tady nenatáhl brka. Jednoduše řečeno, začíná mi být o něco líp.

Absolutně netuším, jak dlouho to mohlo trvat, ale moje drásavé záchvaty kašle ustaly a horečka ustoupila natolik, že se nepotím jako dveře od chléva, ani mě neničí zimnice. Tudíž mám asi poslední příležitost k tomu, abychom odtud konečně zmizeli.

„Tak jo, pusť mě konečně,“ zašeptal jsem do blízkého ucha. „Nevím, jestli to vůbec půjde, ale myslím, že přinejmenším zkusit to můžeme.“

Meika ze mě kupodivu slezl, pomohl mi vstát a neřekl při tom ani slovo. Jen ty velké modré oči nespouštěl z mého obličeje.

Nechal jsem si narůst křídla a jemně, jemňounce jimi zamával. Chodidla se mi odlepila od betonu, Meika hlasitě polkl.

„Tak pojď,“ řekl jsem.

Kluk se mi vrhl kolem krku dřív, než doznělo poslední písmeno, dlouhé štíhlé nohy se mi zaklesly kolem pasu. Kdyby mě nenapadlo roztáhnout nejdřív perutě, nikdy bych se s odhadem padesátikilovým břemenem vestoje neudržel. Takhle to sice taky nebylo bůhvíjak bezbolestné, ale přesto jsem měl pocit, že ten půlmetrák nebude pro mé letecké schopnosti zase takový problém.

Nebyl.

Napjal jsem svaly a párkrát zabral. Chlapcovy paže se mi kolem krku utáhly jako kvalitní svěrák, tělo se ke mně přitisklo a blonďaté vlasy mě zalechtaly v ucpaném nosu, ale zničené letiště poslušně zmizelo v hlubinách a ty stromy jsem zase tak těsně taky neminul.

*

Už jsem zažil příjemnější lety.

Skalisté hory zůstaly kdesi v dálce, pod námi se míhají mraky, já se cítím jako reinkarnovaná upečená svatomartinská husa a Meika mi docela často ječí přímo do ucha hrůzou. V takových chvílích jsem přímo rád, že se nenarodil jako holka – ač by v tom případě bylo jeho tulení asi o dost příjemnější, dokázalo by mi vřískání tenkého dívčího hlásku protrhnout bubínek. Kluk se naštěstí k takhle hlasitým projevům uchyluje jen v případě, kdy nad mým vědomím zvítězí mrákoty a já místo poklidného letu začnu dramaticky klesat. Když jakýkoli jekot nepomáhá, kouše mě Meika do ušního lalůčku. V takových chvílích ječívám zase já.

*

Můj plán je jednoduchý. Nehodlám se skrývat v divočině, nehodlám se nepozorovaně ubytovat v hotýlku prvního ospalého městečka, které se pod námi mihne. Jistě, je to nesmírně lákavé – padnout do postele s ústy plnými aspirinů a talířem kuřecí polévky v žaludku. Meika nadopovaný hroznovým cukrem by…

No právě.

Meika nadopovaný čímkoli by samozřejmě nezvládl vůbec nic, dokud by si taky pořádně neodpočinul. Nemá cenu si lhát – telepat nebo ne, pořád je to jenom vyhublé, k smrti unavené děcko. Ne. Nic takového. Žádné úlevy a snadná řešení. Mým cílem je New York, největší město Ameriky. New York plný podivnějších existencí než jsme my dva, New York tak přecpaný lidmi, že najít dva uprchlíky z opačného konce Států bude takřka nemožné. New York tak vzdálený, že nikoho ze zasvěcených hodně dlouho ani nenapadne, aby nás hledal právě tam.

New York… New York…

Jak se stíny hluboko pod námi prodlužují, zní mi Sinatrova píseň v uších čím dál svůdněji.

*

Proč jsem si vůbec dřív nenašel nikdy čas na to, abych občas vyrazil do přírody? Vždyť je tu hezky. Stromy šumí, ptáci zpívají, voňavý vzduch příjemně chladí, hebká tráva lechtá na tváři.

Dokážeme to.

Doletíme do New Yorku, i kdyby čert na praseti jezdil.

Pokud ovšem nebudu takový blázen, abych se o to pokoušel na jediný zátah.

Když mě Meikovy zuby naposledy probudily přesně dva metry nad ošklivou, kamenitou zemí, uznal jsem i já, že bez odpočinku dál prostě nemůžeme. Změnil jsem proto směr přímo k lesu v dálce, sestoupil mezi stromy a napůl v bezvědomí se nechal uložit na jakousi mýtinku. Chlapcovy bosé nohy zašustily v trávě a já osaměl.

Kdy se vůbec vrátil, vážně netuším.

*

Plácání po tváři je o dost příjemnější než kousání do ucha, ale jinak taky nic, co bych musel mít zrovna každý den.

„Dost, už jsem vzhůru!“ ohradil jsem se proti nešetrnému způsobu buzení. Meika mě přestal fackovat a místo toho mi mezi rty začal něco cpát.

Uhnul jsem se zlobným zavrčením hlavou – už jako malé dítě jsem z duše nesnášel, když mi matka strkala do pusy cokoli, na co jsem se nemohl nejdřív podívat. Je vážně tak těžké pochopit, že chci nejdřív vědět, jestli mám na to, čím mě cpeš, vůbec chuť, mami?

„Kolikrát jsem ti říkal, ať tohle neděláš!“ vyjel jsem na ni poměrně zostra.

„Cože?“ ustaly Meikovy pokusy o krmení a já si uvědomil, že jsem byl na chvíli naprosto nezlomně přesvědčen, že ležím doma v posteli s horečkou a moje máma je zase naživu.

„To nic. Co to je?“

„Wintergreen. A beechnuts. A voda. Musíš něco sníst.“

Ta první dvě anglická slova jsem neznal, ale Meika mi poslušně podržel zmíněné věci před očima a já uviděl, že někde nasbíral pár hrstí bukvic a jakési červené bobule. Bukvice znám ještě z dávného dětství, ale jaké plody by mohl skrývat americký les, to tedy opravdu netuším.

„Jak víš, že se to dá jíst?“ zmohl jsem se na smysluplnou otázku, i když veškerá zeleň už nějakou chvíli rotovala čím dál rychleji a mně se z toho začaly tak trochu míchat myšlenky. „Myslel jsem, žes byl roky zavřený tam dole.“

„Byl. Ale občas mě nechali koukat na televizi nebo číst si na netu. Jednou jsem hledal věci, které bych mohl jíst, kdyby se mi podařilo utéct.“

„A věděl jsi, že… a jo. Věděl,“ napadlo mě dřív, než jsem stihl otázku dokončit – na rozdíl ode mě malý telepat asi neměl potíže zjistit, kam ho to vlastně zavřeli.

„No tak jo. Dej to sem,“ pokusil jsem se natáhnout ruku. To, že jsem Meikovu dlaň minul o dobrého půl metru, mě v současném stavu ani nedokázalo zneklidnit.

Na to, jaké to je, když vás někdo krmí, jsem už dávno zapomněl. Když mi teď kluk opatrně strkal do pusy střídavě bobule a bukvice, přišlo mi to docela fajn.

I když žvýkat jsem musel bohužel sám.

*

Proč vůbec zrušili obchod s otroky?

Takový otrok je strašně praktická věc!

Vydáte-li se do divočiny, připadne veškerá starost o přežití jemu. Nakrmí vás, přinese vám v láhvi od coly vodu, naláme větvičky, připraví lůžko, odtáhne vás na něj a ještě se pak v imitaci vyhřívané pokrývky přitulí.

Tak proč už otroci nejsou?

Není to v módě?

Není to ekonomicky únosné?

Proč?

Jak jsem se pod studeným světlem hvězd začal propadat tam, kde žádné souvislé myšlenky nedokáží přežít, napadlo mě jedno vysvětlení.

Kdybych Meiku vlastnil namísto toho, aby mě kluk docela obyčejně zbožňoval, možná už by mě teď do zad místo jehličí bodaly ostré kamínky, zorné pole bych měl zúžené okraji hluboké jámy a místo mladého těla by mě hřála pomalu přibývající zemina.

Když mé vyhublé tělo zachvátil další příval kašle, zase jsem ve věci otrokářství znejistěl.

Ten hluboký, hypotetický, útulný hrob mi najednou připadal jako strašně lákavé místo.

*

Nevím, jak se mi mohlo podařit přežít noc.

Nejasně si vybavuji hlazení po tváři, pot stíraný útržkem látky, chladivé obklady na čele, horoucně se tisknoucí tělo srážející výstřelky zimnice do snesitelných výšin.

Mám dojem, že jsem si povídal s dávno neviděnými kamarády, mám dojem, že jsem s Meikou diskutoval o výhodách a nevýhodách otrokářského systému, mám pocit, že jsem se v jednu chvíli chtěl sebrat a jít si lehnout do normální postele. Taky mám dojem, že jsem někde docela blízko slyšel řvát nějaké velké zvíře, že les byl najednou děsně tichý a že hvězdy nad námi docela pohasly. Pak se Meika nejspíš zase rozbrečel, protože na mě dopadalo nezvykle mnoho vody. Tuším, že jsem ho neobratně – a pořád česky – ujišťoval, že s těmi otroky jsem to vůbec nemyslel tak, jak to pochopil a že nemá plakat, že ho mám rád a aby si přestal hrát s tím vypínačem, protože tohleto blikání jasného modrobílého světla strašně kazí oči. Chlapec cosi brebentil v řeči, kterou jsem neznal, táhl mě kamsi pod stromy a mně hlavou táhlo, jak je to možné, když jeho slzy pořád cítím na svém těle.

*

Kruci, já snad začínám mít toho kluka dokonce rád.

Když jsem se ráno probudil zimou, když mě do nosu udeřila vůně nočním lijákem promočeného lesa a když se nad mou tváří sklonila tvář rozzářená úlevou a nadšením, zahřálo mě to docela nečekaně u srdce.

Meika mi pomohl opřít se o nejbližší strom, i přes mé rezolutní námitky do mě vpravil další dávku bobulí a bukvic a s přísným pohledem mi do ruky strčil láhev s vodou. Vzdal jsem marný boj a zapil veganskou snídani pramenitou vodou. Nerad to přiznávám, ale ač se mi nad představou jakéhokoli jídla nejdřív zvedal žaludek, nebylo to nakonec vůbec špatné. Po první bukvici se mi ústa vyplnila slinami a žaludek nejspíš v následujícím okamžiku vstal z mrtvých.

Žvýkal jsem dary lesa, nepřítomně si škrábal komáří kousnutí a do jakékoli fyzické námahy se mi chtělo tak málo, jako ještě nikdy.

*

„Oheň třením dřívek o sebe asi náhodou rozdělat neumíš, co?“ zeptal jsem se Meiky po snídani. Husté větve stromů nás sice zachránily před totálním promočením, ale že bychom byli úplně suší, to tedy vážně ne.

„No však já taky ne, nic si z toho nedělej,“ dodal jsem rychle, když se kluk začal tvářit zkroušeně. Mám pocit, že ta jeho závislost na mé osobě začíná dosahovat patologických rozměrů, ale nějak mě nenapadá, jak to řešit. V lese svlaženém noční bouřkou sice možná dobře rostou houby, ale psychologa abys pohledal.

No nic.

S pocitem, jako bych lezl na osmitisícovku, jsem se s pomocí Meiky a kmene stromu za sebou vyškrábal do stoje. Chlapec se mě sice snažil přesvědčit, že bych měl ještě odpočívat, že bych měl sníst víc bukvic, že ve vzduchu bude takhle po ránu ještě hrozná zima, ale já se nedal. Jestli se v nejbližší době nevyspím v pořádné teplé posteli, jestli do sebe nedostanu kaloricky výživné jídlo a jestli nesežvýkám aspoň platíčko aspirinů, tak mi žádný odpočinek, hřejivé sluneční paprsky ani bukvice nepomůžou. Té vykašlané krve na mých kalhotách není sice zase tak moc, ale s krví je to jako s přáteli. Čím míň jí ztratíte, tím líp.

*

Jestli mi vstávání přišlo jako výstup na Everest, tak těch pár kroků na mýtinku, ze které stoupala mlha, nemůžu připodobnit k ničemu známému. Přeběhnutí pouště naboso mi vedle toho připadalo jako příjemná ranní procházka, cesta kolem světa za osm minut se jevila jako běžný sportovní výkon, let člověka do vesmíru vedle toho vypadal jako docela nudná jízda autem.

Nohy se mi pletly, hlava se mi ani tak netočila, jako spíš napodobovala gyroskop, žaludek chvíli putoval nahoru, chvíli dolů a chvílemi se v mém nitru obracel naruby. Dvakrát jsme sebou docela obyčejně praštili do mechu, jak jsem já nebyl schopen udržet rovnováhu a vyhublý klučina zase mě. Po zádech mi stékaly proudy potu, i když v okolí byla opravdu docela zima. Kalhoty mě nepříjemně dřely v rozkroku. K tomu všemu se do mě dala zase zimnice, před očima se mi začalo stmívat a potom jsme konečně stanuli uprostřed paloučku. Těch zhruba deset metrů nám trvalo dobře pět minut a já měl pocit, že jestli mi teď bude dovoleno ulehnout do trávy a pokojně zesnout, bude to víc, než co jsem kdy od života chtěl.

Přesto jsem si nelehl.

Tentokrát ani ne tak díky své úžasně silné vůli, jako spíš díky Meikovi – jestli jsem prý chtěl odpočívat, tak jsem ho měl poslechnout támhle, na okraji lesa. Můžu ho zmlátit, můžu mu nadávat jak chci, ale do té promočené, studené trávy mě lehnout nenechá.

Děti jsou zlo.

*

Když se nemusím soustředit na chůzi, když si nemusím koukat pod nohy a když nemusím bojovat s nástrahami gravitace, mám dokonce dost síly na to, abych mohl svést úspěšný boj s těmi hnusnými černými koly.

Meika funěl námahou, jak se mě snažil udržet na nohou, já se duševně připravoval na odporné fyzické vypětí a les kolem nás pomalu schnul.

Když jsem o chvíli později prudce roztáhl křídla, vyvolalo to v okolí přesto menší deštíček.

*

„Už ses laskavě uvelebil?“ vyjel jsem na kluka, když se mi nejdřív pověsil kolem krku, pak mi přitiskl tvář k levé líci, potom si to rozmyslel a opřel si bradu o mé druhé rameno.

„Promiň,“ špitl chlapec. „Já jenom, že tamto ucho už máš docela pokousané, a tak…“

„A tak mi teď budeš žužlat to druhé. Jo. Fajn. Až doletíme do civilizace, připomeň mi, že si máš nastudovat nějaké příjemnější metody buzení. OK?“

„OK.“

Nejsem si jistý, ale mám pocit, že smát se ho slyším poprvé v životě.

*

Je pravda, že už jsem zažil lepší starty.

Ale taky je pravda, že každý start, po kterém se udržíte ve vzduchu, je vlastně start vydařený.

Špička jednoho ze stromů pohladila Meiku po zádech tak, že zaječel bolestí, mě nějaká vysoko rostoucí větev popadla za tkaničku, až jsem si na zlomek sekundy myslel, že tím náš let skončil a o další, abnormálně urostlý strom jsme se málem rozsekali.

Málem.

Teď pod námi uhánějí mraky, mně do zad zuřivě pere slunce, zdravé ucho zatím nezdobí jediný čerstvý kousanec a nebýt těch občasných záchvatů kašle a zuřivého střídání horečky s třesavkou, bylo by nám docela fajn. Ve chvílích, kdy je mi zima, stoupám nad mraky, ve chvílích, kdy ze mě lije pot, klesám do stínu oblaků. Během záchvatů kašle si připadám jako letadlo, které používají hasiči, a jednou se mi podařilo vykašlat komplet celé plíce. Pronásledoval jsem je řídkým vzduchem, vítr mi svištěl kolem uší, země se hrozivě blížila, brka na mých složených křídlech vibrovala a lesknoucí se plíce třikrát vyklouzly ze sevření mých prstů.

Potom mě šíleně zabolelo pravé ucho, vidina plic se rozplynula a krajina pod námi se zase začala vzdalovat.

*

Hory, lesy, města, mraky.

Všechno mi to splývá v jedno.

Nevím, jak dlouho už letíme, nevím, kde přesně jsme, nevím, kolik set kilometrů nás ještě dělí od New Yorku. Svět kolem mi připadá jako divadelní kulisy, Meika pevně přitisknutý k mému tělu působí hrozně nereálně. Ta jediná, opravdová skutečnost jsem já. Mé bolavé svaly, má třeštící hlava, moje krev chvílemi skrápějící krajinu. Já a moje vůle. Už před miliardami vysilujících let se z téhle cesty stala výzva všech výzev. Stojím v ní já jakožto duchovní bytost proti sobě coby bytosti fyzické. Můj protivník se mě snaží udolat bolestí, únavou, nemocí a vůbec všemi dostupnými prostředky. Já se bráním jen tím, že monotónně, vytrvale mávám křídly. Nádech, mávnutí. Výdech, mávnutí. Můj nepřítel je neústupný. Nedá se udolat, nedá se porazit. Ač je sám vyčerpaný, klade mi čím dál tím větší odpor. Jako bychom on a já byli jedna bytost. Ve chvíli, kdy mě tahle myšlenka napadla poprvé, zazněl nad vymyšlenými mraky pronikavý, skřehotavý smích. Kdepak, kamaráde. Mě takhle jednoduše nedostaneš. Psychologická válka na mě nebude působit. Neuvěřím tomu, že ty a já jsme jeden, nenechám se nachytat na falešné představy, neuvěřím tomu, že mé vítězství nad tebou bude ve skutečnosti znamenat i mou smrt. Vím, že pokud mu budu vzdorovat dostatečně dlouho, čeká mě odměna. Náš boj trvá už tak dlouho, že jsem nejspíš zapomněl, proč vlastně bojuju – pokud to není další z jeho úskoků – ale v hlavě mi pořád ještě zůstává starodávný dojem tepla, klidu a odpočinku. Cha! Další úskok! Ta města pod námi jsou prý klidu, tepla a odpočinku plná. Copak si myslí, že jsem takový blázen? Že se opravdu nechám nachytat a vzdám to? Ale no tak… Chtělo by to mnohem promyšlenější lest, abych do ní padl. Moc dobře vím, že dojem nekonečné cesty může být jen další halucinací, že rozlehlé metropole ve skutečnosti stojí na stejném úpatí hor, kde kdysi dávno začala má pouť. Ne, pro mne existuje pouze jeden cíl a já ho buď dosáhnu, nebo zemřu.

Můj protivník vyrazil k dalšímu útoku. Zarazil mi do páteře bodec ztělesněné bolesti, propláchl mé svaly litry mrazivé kyseliny.

Jen jsem mávl křídly.

*

Nereálno má schopnost proniknout do skutečnosti, uchytit se drápkem, chvíli se jen tak přizpůsobovat situaci. Svět se většinou nedokáže dostatečně účinně bránit, takže nereálnu stačí chvilka a celou realitu vyplní, absorbuje, přemění a stane se tak vlastně skutečností. Je to nejspíš daleko složitější, ale o to teď nejde.

Jediné, na čem teď záleží, je moje ubohé ucho.

*

Je to zvláštní, ale zvuk mého vlastního jekotu mě nakonec vytrhl z blouznění účinněji než napůl ukousnutý boltec.

Otevřel jsem doširoka oči, stiskl zuby bolestí a dalším mohutným záběrem letek se vrhl přímo proti jednomu obzvlášť naducanému mraku.

*

„Nezbláznil ses, sakra?“ vyjel jsem na kluka jen vteřinu poté, co jsme z neprůhledného kumulonimbu zase vyletěli. „Vždyť jsem nepadal!“

„Promiň, promiň, promiň,“ spustil mi chlapec do nakousnutého ucha podivně ochraptělým hlasem, „ale letíme nad mořem a ty ses vůbec nechtěl probudit, když jsem na tebe křičel. Promiň!“

Moře?

Prudce jsem zakormidloval, vyhnul se dalšímu oblaku a pak už mě do příšerně vysušených a bolavých očí bodla nekonečná, lesknoucí se modř.

„Moře!“ zasípal jsem, našel své ruce na konci ramen a pevně objal hubené tělo.

To Meikovo myslím.

3

Pohled na vysněný New York jako by mi vlil nové síly do žil a zároveň zahnal halucinace skoro až na samý okraj vědomí. Širokým obloukem jsem změnil směr letu o sto osmdesát stupňů, unavenýma očima našel jeden z nejvyšších mrakodrapů hluboko, hluboko pod námi, a šel na přistání.

No dobře…

Přistání bylo pro události, které následovaly, až příliš vznešené slovo.

*

„Není ti nic?“

Můžu na sebe být pyšný. Přesný průběh dosednutí na střechu si vážně nevybavuju, ale mám dojem, že Meika se v poslední chvíli rozumně pustil, že se mi do zrasovaných chodidel zabodly tisíce jehliček a že po tomhle nárazu do betonu už nejspíš nikdy neohnu kolena.

Přesto se teď skláním nad bezvládně ležícím klukem, odhrnuju mu vlasy z obličeje a z množství krve se mi dělá těžce nevolno.

Chlapec neodpovídá.

Na to, abych ho obrátil na záda, vážně nemám dost sil. Ruce se mi klepou tak, až se prosté nahmatání pulsu mění v něco, co na první pohled vypadá jako docela vážné ublížení na zdraví.

„Au! Ty jemnější metody se budeme učit spolu, jo?“

Málem jsem ho radostí objal.

*

Je poněkud hloupé, že absolutně netuším, co dál. Když jsem si skrývání v téhle metropoli představoval, nějak jsem nepočítal s tím, že se nebudu schopný udržet na vlastních nohou. O tom, že oba vypadáme jako uprchlíci z koncentráku, ani nemluvím.

S maximálním vypětím všech sil jsem se odplazil do stínu nějaké menší nástavby na střeše, svedl jen napůl úspěšný boj s vlastní zdevastovanou myslí a zachraptěl: „Potřebujeme najít hotel. Máš na to dost síly?“

Meika samozřejmě jen oddaně zakýval hlavou, až mu vlasy zavířily kolem obličeje a odpotácel se k okraji střechy. Bylo mi z toho pohledu docela těžko u srdce – vím, že by pro mě udělal všechno na světě i v případě, že by ho to mělo zabít, vím, že by neodmítl žádnou prosbu a tím pádem i vím, že odpovědnost je v tomhle případě na mně. Přesto jsem se zeptal.

Mít někoho rád je hrozná přítěž.

*

Kluk teď vypadá ještě o odstín zmoženěji než před chvílí, ale zato tvrdí, že nejbližší hotel je od nás jen pár bloků. Připadal jsem si, jako bych šel na popraviště, ale přesto jsem se zvedl na kolena a po všech čtyřech se odšoural spatřit ten zázrak na vlastní oči.

Je zvláštní, že pak už si nějak nic nepamatuju.

*

Podle slunce se čas moc přesně určovat nedá, ale já jsem si přesto jistý, že jsem nebyl v bezvědomí dlouho. Rozhodně ne víc než deset minut. Docela jasně si totiž pamatuju, jak se na mě z nekonečné temnoty usmívala smrt. Ne ta archetypální kostra v kápi a s kosou přes rameno, ale odhadem přibližně dvacetiletá dívka s příšerně zapadlýma očima, které hrany lícních kostí téměř prořezávaly papírově tenkou kůži. Měla na sobě roztrhané bílé šaty, na promodralých rtech jí pohrával poněkud nepříčetný úsměv a v rukou držela prastaré přesýpací hodiny.

Proto jsem si tak jistý tím časem.

*

„Musím na chvíli pryč. Nutně. Kdybych se nevrátil…“

Dokončit tu větu byl problém hned kvůli dvěma věcem – za prvé jsem netušil, jak Meikovi co nejšetrněji sdělit, že tohle je pravděpodobně ve skutečnosti docela obyčejné sbohem. A za druhé se mi hrdlo docela stahovalo při pomyšlení, že za chvíli budu nejspíš mrtvý. Jestli se totiž chci zašít v nějakém hotelu, musím si nejdřív pronajmout pokoj. Na to, abych tak učinil v tomhle těle, nemám dost sil ani náhodou. Plánuji tedy skočit do náhodně vybraného Američana, zaplatit hoteliérovi mírně přemrštěnou částku za absolutní soukromí, pak dopravit vyzvednuté klíče na střechu, za bílého dne přeletět na střechu vyhlédnutého domu, potom se nějak dostat do pokoje, sehnat léky a jídlo… přičemž už jen psychické vyčerpání z toho prvního kroku bude stačit, abych na tomhle mrakodrapu vydechl naposledy.

Ale co. Stejně jsem nikdy nechtěl žít věčně.

*

„Ne! Počkej! To nemůžeš!“ spustil kluk ve chvíli, kdy jsem s obrovským duševním vypětím zrovna roztáhl křídla. Málem jsem při tom chlapce smetl přes okraj střechy, málem jsem se námahou pozvracel a jednou mi letky dokonce zase skoro zmizely.

„Nech mě! Musím!“ vyštěkl jsem nesrozumitelně. Začínal jsem na toho spratka dostávat vztek. Copak nechápe, že není jiná možnost? Že otrhanému patnáctiletému klukovi nikdo hotel nepronajme? Že nemáme peníze? Že bez pořádného ubytování nepřežiju? Že na to, abych se s ním dohadoval, už vážně nemám sílu?

„Ne!“

Ten přítulný telepatický dotek na mě byl už vážně moc.

*

„Ne, počkej! Takhle to nemůže skončit! Musím spasit svět!“ začal jsem ječet na tu polomrtvou holku s nakřáplými přesýpacími hodinami. „Prostě se na chvilku otoč, jo? Seženu léky, najdu si hotel, vyspím se, uzdravím se! Sakra, jsem mladý a jinak docela zdravý! Přece mě nevezmeš s sebou jenom proto, že jsem na tom zrovna teď mizerně! No tak, doprdele, víš, kolik práce jsem ti ušetřil? Víš, co je to kriminalita snížená o tolik procent? Hele, já se strašně nerad někoho doprošuju, ale myslím, že za tohle mi něco dlužíš, ne?“

Dívka se podivně zavlnila, vyhublost jí z tváří poněkud ustoupila, bílé vlasy získaly tmavě rezavý odstín. Přesýpací hodiny jí z ruky kamsi zmizely a já měl na chvíli intenzivní pocit, že tohle není ta samá ženská. Další zavlnění mě vytrhlo z temnot a uvrhlo zpátky na sluncem prohřátý beton známé střechy. Zamrkal jsem, jak mě ve zmučených očích začalo prudce pálit a pokusil jsem se sebrat veškeré síly. Na to, abych dokázal vstát a roztáhnout křídla, jsem ani nepomýšlel. Teď mi šlo jen o to zahnat tu cizí, toporně se pohybující ženskou oděnou jen do spodního prádla. Netuším, proč se smrt takhle přestrojila, ale to neznamená, že ji k sobě jen tak pustím.

„Jdi ode mě!“ pokusil jsem se prudce ohnat po štíhlých rukou, které se ke mně natahovaly. Marně.

„Je to doktorka. Pomůže nám. Bydlí sama,“ promluvila na mě najednou žena, aniž by jen trochu hnula mimickými svaly. Z těch netečně zírajících očí se do mě dal pocit, že něco takového jsem už přece jednou zažil.

Potom mě ty štíhlé ruce popadly pod rameny, celý svět se zatočil a veškeré pocity mě opustily.

*

Probral jsem se ve chvíli, kdy mé tělo začalo někam padat. Trhl jsem sebou, hlava mi křísla o cosi tvrdého, někde někdo vyjekl, žena mi začala monotónním hlasem opakovat, že všechno je v pořádku, že jedeme výtahem, že se nemám ničeho bát. Vzpomněl jsem si na kmotřičku smrtku a pustil se do boje s tak zoufalým úsilím, jako ještě nikdy.

Mě dolů do pekla nikdo neodveze!

*

V lítém boji jsem nejspíš musel utrpět ránu do hlavy. Pamatuju si, jak výtah zastavil, jak mě žena začala kamsi táhnout, jak jsem se pokoušel kopat, jak na mě kdosi dělal „Šššš ššš ššš“. Potom mi paty zaškobrtly o práh, přede mnou se zabouchly nějaké dveře a můj zadek dosedl (ne zrovna jemně) na podlahu.

Potom někdo řekl autoritativním hlasem, který jsem slyšel spíš vnitřkem hlavy, než ušima: „Spi.“

Kupodivu to na mě nemělo ani nejmenší dopad.

*

I ve stavu, v jakém jsem byl, se mi podařilo zkřivit obličej do posměšné grimasy – ať už se mě pokusil uspat kdo chtěl, měl trochu problémy s mířením. Tmavě zrzavá žena se složila na podlahu vedle mě jako loutka s přestřiženými provázky. Chtěl jsem neznámého uspávače aspoň naštvat nějakou hláškou, ale pro tenhle den mi nejspíš všechny došly. Pak se mi v ostře pálícím zorném poli zjevila nějaká tvář. Chvíli na mě působila docela povědomě a pak jsem si dokonce vybavil i její jméno.

Meika! Tohle je přece Meika! To on uspal přestrojenou smrt! Já toho kluka prostě miluju!

Myslím, že to poslední slovo jsem se dokonce pokusil vyslovit nahlas, ale nejspíš se to nepovedlo, nebo co. Chlapec mě začal někam táhnout a strkat… chtěl jsem mu říct, ať toho nechá, ať radši uklidí tu smrtku do ledničky… Potom můj ucpaný nos natáhl vůni čerstvě vyžehleného povlečení a to už jsme mé tělo strkali do postele dva.

NEW YORK

1

„Tak jak je, Mart-tyo?“ pohladila mě drobná ruka po vlasech jen pár chvil poté, kdy jsem se probudil.

„Jako oživlé mrtvole. Co máme k snídani?“

„Co bys chtěl? Můžu skočit do obchodu, kdybys měl chuť na něco speciálního.“

„Ne,“ mávl jsem zamítavě rukou a protřel si zalepené oči. „Čím míň tě budou lidi v okolí vídat, tím líp.“

„Kdo mě uvidí, hned na mě zapomene,“ zašklebil se mi Meika do obličeje a vyklouzl z postele. Žaluziemi zkrocené paprsky ranního slunce ho pohladily po rozcuchané hlavě a pak mi kluk zmizel ze zorného pole.

Abych řekl pravdu, nejsem zrovna nadšený tím, že se mnou spí v jedné posteli. Jenže v uplynulých čtyřech týdnech jsem na tom byl zdravotně tak špatně, že jsem okolí buď chvílemi nevnímal, nebo pro změnu viděl přes clonu čtyřicítkových horeček. Byt, ve kterém jsme dočasně našli útočiště, disponuje jen jednou postelí a starým rozvrzaným gaučem. Mám podezření, že patnáctiletý kluk, jehož temeno mi dosahuje někam k nosu, by se na ten gauč dokázal vejít docela pohodlně, ale než jsem se uzdravil natolik, abych dokázal takhle složitou myšlenku dovést do konce, zvykl si Meika na to, že prostě spí se mnou. A takový nevděčný parchant, abych ho teď začal vyhánět, opravdu nejsem.

Kdyby nebylo Meiky, na sto procent bych tam na té střeše zemřel. Nepomohlo by mi moje dohadování se smrtí, nepomohlo by mi vůbec nic. Kdyby mě chlapec telepaticky neknokautoval, kdyby mohutnou telepatickou sondou nenahlédl do hlavy každému jednomu obyvateli domu pod námi, kdyby neobjevil schopnou doktorku a kdyby z ní neudělal poslušnou loutku, tak bych na následky únavy, dehydratace, pokročilého zápalu plic a ještě několika utěšeně bujících nemocí jednoduše zaklepal bačkorama.

Ta doktorka tady mimochodem není. Meika jí hned na začátku naší známosti vložil do mysli nějakou utkvělou představu či co a ona se sebrala a odjela přes polovinu Států do nějakého zapadákova, kde posledních pár týdnů umírá na nějakou nevyléčitelnou chorobu její otec, se kterým se kdysi dávno do krve pohádala. Lidský mozek má prý schopnost vzpamatovat se z násilných zásahů, takže Meikův vliv po pár dnech vyprchá, ale osobně si myslím, že si s návratem paní domu nemusíme dělat starosti. Rodina semknutá kolem lože umírajícího nečekaně navrátivší se dceru určitě jen tak snadno nepropustí.

Dřív, než za ženou nadlouho zapadly dveře jejího vlastního bytu, využil ovšem chlapec veškerý svůj telepatický um, nechal doktorku diagnostikovat všechny mé nemoci, navrhnout léčbu a ukrást v nemocnici všechny potřebné léky. Když mi tohle Meika vyprávěl, zeptal jsem se ho pochopitelně, proč jsme si doktorku tedy radši nenechali. Na to se mi dostalo vysvětlení, že když je člověk pod přímou telepatickou kontrolou, chová se spíš jako oživlá zombie než jako normální člověk. Kromě toho to moc nejde praktikovat na dálku a je to strašně namáhavé – pro telepata, ne pro toho člověka. V případě doktorky tedy Meika použil právě ty vložené utkvělé představy. Žena si pod jejich dojmem myslela, že doma v rámci charitativní akce ošetřuje nějakého bezdomovce, do kterého se náhodou zamilovala. Bohužel, tyhle falešné vzpomínky mají ve zvyku poměrně rychle blednout a v případě, že s nimi koliduje vnímání reálného světa, může dojít i k několika vážným problémům. To chlapec mimochodem zjistil ve chvíli, kdy ze sebe ve vaně konečně zase dělal lidskou bytost. Doktorka docela nenuceně vešla do koupelny, spatřila cizího kluka drhnoucího si uši a dala se na útěk. Meika ji dohnal o dvě patra níž, nasadil jí telepatickou ohlávku a dovedl zpátky do bytu. Pak spořádal tabulku čokolády, prohlédl mysli obyvatel celého domu a z hlavy jedné důchodkyně vymazal jakékoli vzpomínky na jeho nahaté pobíhání po schodech. O čtyřiadvacet hodin později už doktorka seděla v letadle a starost o mé zchátralé tělo připadla klukovi.

Nejsem ten typ, který umí zrovna skvěle projevovat vděčnost, ale za to, jak si Meika poradil s prací zdravotního bratra, by zasloužil víc než každonoční tulení ve společné posteli. Cpal do mě prášky v přesně stanovených intervalech, krmil mě kuřecí polévkou, svědomitě měřil teplotu, kontroloval jestli nemám proleženiny, měnil obvazy, utíral vykašlanou krev, kapal mi do očí protizánětlivé kapky, myl mě, převlékal postel… dělal toho prostě strašně moc. Sám na pokraji fyzického kolapsu, pořezaný, odřený, potlučený a vyčerpaný namáhavými pokusy s telepatií.

*

„Tak co by sis dal?“ objevil se Meika ve dveřích naší ložnice už oblečený na ven. Když jsem ho mimochodem takhle uviděl poprvé, málem to se mnou seklo – jestli se probíhající puberta zatím neprojevila v chování nebo čemkoli jiném, tak to bylo jedině proto, aby se mohla dokonale vyřádit v jeho vkusu pro oblékání. Chlapec někdy v uplynulých dnech vyplundroval doktorčino konto a nakoupil si opravdu prudce avantgardní věci. Uměle prošoupané a potrhané rifle, vysoké kožené boty, úzký pásek z hadí kůže, kratičká vesta snad ze pštrosa ozdobená několika stříbrnými řetězy. Pod ní nosí už jen vlastní holou kůži. Když jsem se z toho pohledu poprvé vzpamatoval, optal jsem se s pocitem určitě důvěrně známým milionům rodičů na celém světě, jestli to není poněkud nápadné.

„Jasně že je!“ rozzářily se tenkrát Meikovi oči. „Víš kolik lidí by mě chtělo do postele, když jdu po ulici?“

„Umím si to představit,“ zatvářil jsem se kysele. Na to se mi kluk vrhl kolem krku, vlepil mi mlaskavou pusu na tvář a ujistil mě, že on je jenom můj. Nejsem si tím úplně jistý, ale myslím, že jsem tenkrát nasimuloval další zvýšení teploty a následně mdloby.

Teď jsem jen pokrčil rameny. „Hlavně vezmi nějaké ovoce a zeleninu. Pořád se cpeš jenom čokoládou.“

„OK,“ zašklebil se poslušně chlapec, já už celkem zkušeně uhnul puse mířící mi na rty a pak za klukem zapadly dveře.

Opřel jsem se o čerstvě natřepané polštáře, sáhl po ovladači a pustil televizi.

Svět nám za těch pár týdnů chytil plíseň.

*

Jsou to necelé tři měsíce od chvíle, kdy Iustus zasáhl naposledy. Víc než měsíc jsem trpěl v podzemní kobce a uvažoval o tom, jestli je můj nově nastolený svět trvalý.

Není.

Stačila takhle mizivě krátká doba a už zase se začíná loupit, přepadávat, vraždit a znásilňovat. Sice ani náhodou v takovém rozsahu jako předtím, ale přece jen ano. Nemám z toho samozřejmě vůbec radost, ale teď, v prosluněném bytě, uložený v pohodlné posteli a nabírající síly, už nemám o svět vůbec strach. Hned jak si ještě trochu odpočinu, vyrazím zpátky na oblohu a dám všem patřičně pocítit, že Spravedlnost ze světa nezmizela. A ze všeho nejdříve se to dozví právě Amerika. Nemyslím teď ty drobné násilníky, nemyslím ani narkobarony, z nichž si většina určitě musela totálně zlikvidovat játra při oslavách mého zmizení. Myslím vládu, FBI, CIA, DEA a co já vím, jak ještě se tyhlety organizace jmenují. Ti, kteří stojí za mým únosem, musí zaplatit za svou zradu. Musím zjistit, jak mě našli, musím se dozvědět, kolik lidí o mně ví, musím přijít na to, jestli na světě není víc takových jako Meika, kteří by mě mohli odhalit. Bude to určitě vyžadovat spoustu práce, ale té já se nebojím.

Co mi naopak dělá starosti, je ten kluk.

Zcela nepokrytě mě zbožňuje. Možná je to jen mohutné pubertální vzplanutí, možná tu hraje roli nějaká forma psychické závislosti, nejspíš nás stmelily prožité události. Buď jak buď, Meika je zamilovaný až po uši, při každém pohledu na mě se mu rozzáří oči, skočil by pro mě do ohně. Kdybych se teď sebral a navždy odlétl do dáli, zasvětil by zbytek života tomu, aby mě našel. Ve dne by prohledával mysli lidí, jestli mě náhodou někdo nespatřil, v noci by se tiskl k polštáři a představoval by si, že jsem to já. Připomínal by malé ztracené štěně, byl by otrhaný a vyhublý až na kost.

Ach jo. Problém ani tak není v rozdílné sexuální orientaci. Nikdy jsem nepatřil k pitomcům, kteří by chtěli mluvit druhým lidem do výběru partnera. Mám-li být zcela upřímný, tak ani Meikova přítulnost není tak nepříjemná, jak bych teoreticky čekal. Patnáctiletý štíhlý kluk má kůži stejně jemnou jako mladá holka, slámové vlasy sestřižené do nedbalého mikáda jsou neuvěřitelně heboučké a kdybych zavřel oči, ani náhodou nepoznám, jestli jsem právě dostal na tvář pusu od něj nebo od nějaké dívčiny. Dokud se se mnou chlapec nebude chtít natvrdo vyspat, jsem rozhodnutý, že ho z postele vyhazovat nebudu.

Dobře, přiznávám. Problém je ve mně. Už jsem o tom určitě mluvil – nemám potřebu mít někoho rád, nestojím o žádný vztah. Je sice pravda, že jsem nikdy neuvažoval o tom, že bych mohl začít chodit s klukem, takže současná situace je trochu nečekaná, ale to na věci nic nemění. Nechci se na nikoho vázat. Nechci a hotovo. Jenže teď, když se o mě Meika stará, když se ke mně tiskne, když si se mnou povídá, je mi ve skutečnosti docela hezky. Když jsem se převaloval v horečkách, dokázalo mě jeho pohlazení vytáhnout z pekla nočních můr. Rozevlátý vousatý přízrak, který celou dobu trpělivě čekal na to, až zavřu oči, aby na mě mohl začít neúnavně blábolit, se najednou bál přiblížit, když mě chlapec majetnicky svíral v náručí.

Sakra.

Jednoduché rozumové rozhodnutí je moc krásná věc.

Jenže co má člověk dělat ve chvíli, kdy zjistí, že má někoho docela obyčejně rád?

*

„Jsem doma!“ ozvalo se od dveří asi půl hodiny poté, co jsem bezradně odložil úvahy o svém citovém životě stranou a jal se místo nich chmurně zírat na televizi. Z kuchyně chvíli zaznívaly zvuky vybalovaného nákupu a pak se Meika objevil ve dveřích s obvyklým tácem a snídaní v náručí.

Poslušně jsem se usadil, nechal si přes nohy položit tác a pozoroval při tom kluka, který mi pod bradu uvazoval plátěný ubrousek. Za těch několik týdnů přibral pár kilo, díky opalování na střeše přišel o vzhled syna ředitele vápenky a žebra mu sice pořád vystupují, ale už rozhodně ne tak moc.

„Sluší mi to?“ zachytil chlapec můj pohled a potěšeně zrůžověl ve tváři.

Jen jsem něco zabručel a radši se pustil do jídla. Meika se uvelebil vedle mě, bosé nohy zkřížil pod sebou v tureckém sedu a pustil se do rozbalování nějakého balíčku.

„Zase nějaká nová?“ pozdvihl jsem obočí, když se na denní světlo vyloupla lesklá, barevná krabička.

„Mmhmmm,“ odpověděl mi chlapec už s plnou pusou. V posledním týdnu se z toho stal takový náš soukromý rituál – já dělám, že jeho jídelníček kritizuju, on má radost z toho, jak si ho všímám. Ve skutečnosti mi to přijde spíš zajímavé, než že by mi to vadilo – chlapec je do sebe schopný nacpat pět až šest nejrůznějších čokolád denně, k tomu se krmí bonbóny a čas od času si dopřeje i velké lízátko. I přes to – a přes svůj věk – má kůži naprosto bez poskvrnky, hubený je jako tyčka od plotu a ani jinak nevypadá, že by mu přemíra sladkého škodila. Spíš bych řekl, že vypadá den ode dne zdravěji – v očích už například nemá ten chorobný lesk, jako když jsem ho potkal poprvé a kruhy pod očima mu dávno zmizely. Když jsem si poprvé všiml jeho šílené lásky k čokoládě, zavedli jsme na to téma vědeckou debatu. No… debatu. Já si myslím, že mozek schopný telepatie potřebuje daleko víc energie uskladněné v cukru než mozek normálního člověka. Meika se mnou pochopitelně ve všem souhlasí.

Když už jsem u té telepatie – možná to není vůbec nezbytné, ale kluk opravdu vymazává vzpomínky na sebe sama z hlavy každého člověka, který si ho všimne. Teď, když může sníst, co chce, to prý není ani moc namáhavé. Stačí se zaměřit na jeden konkrétní bod uvnitř hlavy a potom se docela malou chvíli soustředit… a vzpomínky prostě zmizí. Na mě osobně z toho jde tak trochu strach, ale dávám si velký pozor, abych ho před Meikou nedal najevo. Moc dobře si pamatuju na jeho bolestný výbuch tam dole v troskách komplexu. Jeho věznitelé mu strašně dlouho dávali najevo, jaká je zrůda, jak je nenormální, jak je ve skutečnosti zvrácený. Osobně si myslím, že to byla jedna z psychologických metod nátlaku, jak kluka udržet na uzdě a zabránit mu v neplánovaném procvičování schopností. Za ten čas, co je chlapec se mnou, už stačil pochopit, že jeho talent je něco úžasného a že by na něj měl být spíš pyšný, než aby se považoval za stvůru. Tedy… říkám pochopit. Ve skutečnosti ale netuším, jak hluboko je tohle přesvědčení v chlapcově pošramocené psychice ukotveno. Možná se tím ve skrytu duše pořád trápí, ale navenek je samozřejmě šťastný, protože já ho považuju za něco výjimečného.

Proč to nepřiznat – jsou chvíle, kdy mě tohle zbožňování docela těší.

*

„Chutnalo?“ zeptal se Meika, když jsem do sebe obrátil poslední doušek džusu.

„Moc. Možná by ses měl vyučit kuchařem. Teda myslím kuchařem se specializací na zdravou výživu. Dorty bys evidentně péct nemohl.“

Chlapec se zašklebil, zmačkal staniol do kuličky, odstavil ze mě tác a vyšvihl se na mě jako na koně.

„Nezasloužím si za snídani aspoň pusu?“

„Možná tak přes pusu. Kolikrát ti mám říkat, že na kluky nejsem?“

„No nejseš, já vím, ale taková pusa… sladká pusa… co?“

„Ne!“

„Ani kdybych byl moc, moc hodný?“

„Seš hodný pořád. To na věci nic nemění.“

„A kdybych ti řekl, že jsem ti něco koupil?“

„Tys mi něco koupil?“

„Mmhmmm,“ rozzářil se Meika. „Zavři oči.“

„Ani náhodou.“

„No tak. Zavři oči a dej ruce za hlavu. Slibuju, že tě nepolíbím. OK?“

Nevím, jestli za to mohla ta snídaně, nebo jsem se zkrátka probudil v dobrém rozmaru, ale napadlo mě, proč vlastně neudělat klukovi radost. Poslušně jsem složil ruce za hlavou a pevně zavřel oči.

„Neotvírej,“ důrazně mě varoval Meika. Potom něco zazvonilo, kluk se na mě trochu nadzdvihl… a pak mě na zápěstích cosi tvrdě zastudilo.

„Hej, co to…?“ vytřeštil jsem oči na masivní nerezová pouta s krátkým řetízkem.

„Líbí?“

„Ani náhodou! Okamžitě to odemkni!“

„A co když ne?“

„Jak ne? Dělej, nebo…“

„Nebo co?“ zaplály v modrých očích zlomyslné hvězdičky.

„Nebo je to dneska naposledy, co jsi mě viděl. Jasně jsem ti řekl, že nejsem teplý. Nemám chuť tě líbat, nemám chuť s tebou zkoušet nějaké blbosti s pouty. Odemkni to. Dělej!“

Jiskřičky pohasly jako zalité galonem vody. Meika svěsil ramena a téměř nesrozumitelně zamumlal: „Proč jsi na mě takový? Já tě miluju. Myslel jsem, že se ti to takhle bude se mnou třeba líbit. Chtěl jsem ti udělat radost.“

„No tak nelíbí,“ řekl jsem už mírněji. „Jak tě to vůbec napadlo, pouta?“

„To je jedno. Zapomeň na to,“ zalovil chlapec v kapse a začal mi odemykat náramky.

„No tak. Promiň,“ pohladil jsem ho uvolněnou rukou po vlasech. „Trochu jsem ujel. Jasně, že tě neopustím. Jenom konečně pochop, že po fyzické stránce mi kluci vůbec nic neříkají.“

„A jak to můžeš vědět?!“ vyjel najednou chlapec, až jsem skoro nadskočil. „Když se k tobě tulím, tak se ti to líbí. Nepřipadám ti odporný! Prostě mě jenom nemáš rád!“

Meika se ze mě sesmekl, náramky zarachotily na podlaze. Chytil jsem ho za zápěstí dřív, než stačil vyběhnout ze dveří.

„Nech mě!“

„Meiko!“

„Pusť mě!“

„No tak!“

„Zabiju tě!“

Popadl jsem ho za ramena. Chvíli to vypadalo, že se mi vytrhne, ale pak kdesi uvnitř něco povolilo a on se nechal přitulit. Blonďaté vlasy mě zalechtaly na obličeji, pyžamo po nějakém doktorčině dávném příteli promáčely na rameni slzy.

„Šššš, ššš, ššš,“ dělal jsem teď pro změnu zase já. „Jasně, že mi nejsi odporný. Jasně, že tě mám rád. Ale pochop, že my dva máme úplně jinou sexuální orientaci. Tobě se líbí kluci a mně zas holky, víš? Mám tě vážně moc rád, vděčím ti za život a jo, je mi s tebou příjemně. Ale nemůžu vůbec nic dělat s tím, že mě jako kluk nepřitahuješ, chápeš? S tím se prostě nedá vůbec nic udělat.“

„Blbost!“ vyjekl mi Meika do ucha, až mi to připomnělo naše poletování nad Amerikou. „To si jenom namlouváš, abys mě nemusel mít rád!“

Teď jsem začal mít vztek zase já.

„Co to sakra blábolíš? Kolikrát ti mám říkat, že tě mám rád?“

„Nemáš! Vůbec nevíš, co to je mít rád! Bojíš se toho, mít někoho rád! Proto jsi nikdy nikoho nechtěl!“

„Kurva, co ty o mně můžeš vědět?“ zařval jsem, až se rozhoupal lustr.

„Všecko!“

„Jasně! Znáš mě pár týdnů a víš o mně všecko!“

„Jo! Vím!“

„A jo! Samozřejmě! Koukal ses mi do hlavy, prohlídl sis pár vzpomínek a tak si myslíš, že mi rozumíš, co? Je ti sakra patnáct, vyrůstal jsi v dost zkurveným prostředí, tak mě laskavě nepoučuj o skutečným životě, jo?“

„Ty nemluv o skutečným životě! Vůbec nevíš, co je skutečný život! Kdy jsi byl naposledy mezi lidma?“

„A kdy ty? Chodíš nakupovat a myslíš si, že to je život? Vůbec netušíš, jak hnusná věc takový život je!“

Na malou chviličku mě napadlo, že s tou poslední větou jsem trochu ujel, ale jak mě Meika držel za pyžamo pod krkem a já jeho za zápěstí, tak mi nějak nepřišlo, že bych se měl zrovna v téhle chvíli začít omlouvat.

„Aha, jasně!“ zablesklo se v klukových očích. „Přesně o tomhle mluvím! Nikdy jsi neměl nikoho rád, a proto si myslíš, že život stojí za hovno!“

„Rád, rád, rád!“ zapitvořil jsem se. „To je to jediné, o co každýmu jde. Mít rád, založit rodinu, rozmnožit se jako králíci. Pořád dokola, dokolečka, dokola. Bez jediného smyslu. Víš, co, mladej? Máš pravdu. Na tohle rád ti zvysoka seru!“

Meikovi rázem vyprchal z tváře vztek.

„Protože prostě vůbec nevíš, o čem mluvíš, Mart-tyo. Kdybys to věděl, tak tohle nikdy nemůžeš říct.“

„Ale no tak, už seš s tím únavný,“ nehodlal jsem se vzdát. „Pochop, že je ti dvakrát míň než mně a tak se prostě na věci díváš jinak. Neuraz se, ale seš jako malé dítě, které taky dokáže být nadšené z úplných blbostí.“

Meika se kupodivu neurazil. Jen se na mě divně zadíval.

„Bojíš se. Nic jiného v tom není.“

„Sakra!“ vyjel jsem zase. „Čeho se podle tebe mám pořád bát?“

„Všeho. Života, lásky, mě… prostě všeho. Vždycky ti záleželo na tom, co si o tobě kdo bude myslet, i když sis nalhával opak. Máš prostě strach.“

„Kecy. Kecy, kecy, kecy. Seš uražený, protože s tebou nechci spát. To je všechno.“

„To není pravda,“ zvlhly Meikovi zarudlé oči. „Jenomže ty zkrátka nedokážeš pochopit, jak moc tě miluju. Čekal jsem na tebe celý život a teď bych tě mohl mít a mohli bysme být šťastní. Jenom by stačilo, abys natáhl ruku, víš? Abys… abys prostě viděl, jaké to může být. Ale ty se bojíš a tak to neuděláš a… a… a to je prostě strašně nefér!“

„Natáhnout ruku?“ pozdvihl jsem tázavě obočí. „Víš, mě na tyhle romantické dvojsmysly nikdy neužilo. Tady je moje natažená ruka. Vidíš, nemám strach! Ať už to má symbolizovat cokoli, tak klidně natáhnu i tu druhou!“

„Myslíš to vážně?“ přimhouřil Meika ubrečené oči do dvou škvírek.

„Smrtelně!“

Meika se usmál tak, jak jsem to u něj ještě neviděl.

A můj mozek zasáhla tsunami.

*

Měl pravdu.

Je mi třicet pryč a nikdy jsem netušil, co slovo „milovat“ vůbec znamená. Neuměl jsem si představit, že by člověk dokázal mít takhle rád někoho druhého, netušil jsem, že by někdo mohl takhle milovat mě. Teď mi po tvářích tečou slzy, pevně svírám to hubené klukovské tělo a ještě pořád se nemůžu vzpamatovat z toho děsivě krásného zážitku.

Ve chvíli, kdy mi Meika pohlédl do očí, zaplavila mě vlna citu, jaký jsem ještě nikdy nepoznal. Jestli jsem někdy dřív uvažoval o tom, že mě ten chlapec zbožňuje, tak to byla jenom prázdná slova. Netušil jsem, neuměl jsem si ani představit, o čem to mluvím. Neměl jsem to s čím srovnat, bylo to stejné, jako bych slepému chtěl popisovat jemné nuance barev. Teď jsem jeho lásku pocítil vlastním vnímáním, viděl jsem sebe sama jeho očima.

Nedokážu popsat, jaké to bylo. Slova, znaky, písmena… to prostě nestačí. Nestačilo by to ani v případě, že bych byl největší básník, skladatel nebo malíř všech dob.

Což nejsem.

A tak jen ležím, hladím svého miláčka po vlasech a nechávám své slzy mísit s jeho.

*

Asi to bude znít jako docela otřepaná fráze, ale já vážně netuším, jak dlouho jsme jen tak leželi a vzájemně se objímali. Mně bylo hrozně hezky a v Meikovi nejspíš právě povolovaly poslední zbytky psychologických hrází, které v něm vybudovalo dlouhé věznění. Říká se, že pořádná partnerská hádka dokáže zdravě pročistit vzduch. O tom, že by z oddaného mazlíka dokázala udělat duševně plnohodnotného partnera, sice slyším poprvé, ale tak nějak mám pocit, že by na tom mohlo něco být.

*

„Ale stejně,“ ozval jsem se ve chvíli, kdy mě Meikových slabých padesát kilo začalo docela tížit, „jak tě vůbec napadla ta pouta? Copak mám v hlavě nějaké latentní BDSM sklony?“

„No… to taky,“ usmál se na mě chlapec zblízka. „Ale hlavně jsem si myslel, že kdyby ses nemohl bránit, tak by ses byl spíš ochotný se mnou vyspat.“

„Aha. A kdybys mi vrazil do pusy roubík, tak bych nejspíš ani neprotestoval, co?“ pocuchal jsem hebké vlasy.

„Néé, tak to nemyslím,“ ohradil se Meika. „Ale víš, jak se venku koukám do hlav lidí, co se za mnou otáčejí?“

„No…“

„No tak celkem jasně poznám, kdy je někdo na kluky a kdy ne. No a ty…“

„Jako že jsem teplej a nevím o tom?“

„Nech mě domluvit,“ přiložil mi chlapec ukazovák na rty. „Chtěl jsem říct, že ty to máš prostě jinak. Tobě se sice líbí holky, ale kluci ti občas taky připadají hezcí. Jako třeba já. Jenom jsi prostě neměl nikdy příležitost si to s klukem vyzkoušet, takže si myslíš, že by ti to nic neříkalo. A tak jsem si já právě myslel…“

„Že kdybych to nechal na tobě a nemusel dělat nic, tak by se mi to třeba líbilo?“

„Mmmhmmm.“

Kdybych před nějakou chvílí nepocítil to nejdokonalejší sdílení myšlenek, jaké si kdy člověk byl schopen představit, nejspíš bych se s Meikovým uvažováním zase minul. Takhle mě ale napadlo, že jako telepat je ten kluk možná tím nejlepším psychologem pod sluncem. Že když měl pravdu jednou, mohl by ji mít klidně i podruhé. Že za zkoušku nic nedám a když se mi to nebude líbit, můžu to docela jednoduše zarazit.

A že by se mi to ve skutečnosti líbit docela mohlo.

„Tak jo,“ usmál jsem se poněkud nervózně, prostrkávaje ruce mřížovím postele. „Jsem jenom tvůj.“

Meika se rozzářil jako blonďaté sluníčko, pouta zazvonila, knoflíky mého pyžama začaly povolovat jeden po druhém.

Že chlapec pod těmi potrhanými džínami nenosí vůbec nic, to jsem věděl.

Že pusa chutnající po čokoládě může být takhle nádherná, už ne.

2

Tak nevím.

Buď opravdu mám ty latentní submisivní sklony, nebo jsem neměl sex už hrozně dlouho, nebo je Meika ten nejlepší, nejsladší a nejšikovnější milenec pod sluncem.

Ležím na zádech, ruce pořád spoutané za hlavou, propocené prostěradlo se ke mně lepí, sotva popadám dech a jsem tak příjemně utahaný, jako už hrozně dlouho ne. Meika mě majetnicky svírá kolem krku, hebké stehno tiskne k mému rozkroku, mezi rty něžně žmoulá moje sotva zahojené ucho. Začínám mít docela žízeň, v puse cítím pořád čokoládu a usychající pot už docela svědí, ale nějak nemám to srdce kluka budit. Vůně šamponu mě příjemně lechtá v nose, slunce přes žaluzie příjemně hřeje po celém těle a moje oči se začínají pomalu zavírat.

*

„Kecáš! Kdyby se ti to nelíbilo, tak mě vzbudíš. To přece není něco, za co by ses musel stydět. Zítra ti ještě koupím ten roubík, jo?“

„Hele, neprovokuj. Zkrátka jsem tě nejdřív nechtěl budit a potom jsem usnul. Jestli si myslíš, že je to nějak extra super pocit, být takhle připoutaný k posteli, tak si to příště prohodíme.“

„Jako že bys chtěl takhle hodného, milého kluka svázat a zneužít? Ty seš ale!“

Meika prohledává kapsy rozházeného oblečení, vlasy mu padají do obličeje a on si myslí, že kvůli tomu nevidím, jak se šklebí.

„No tak, dělej!“

„A co kouzelné slovíčko?“

„Klidně celou kouzelnou formuli. Abrakadabra, nasekám ti na zadek, jestli ty klíče okamžitě nenajdeš!“

„Hmmm… tak to jsem je asi fakt ztratil.“

„Ty!“

„No jo. Co se dá dělat. Asi mi budeš vážně muset naplácat.“

Kluk se červená, pozoruje mě zpod přivřených řas a že mu představa dalších sado-maso hrátek není proti mysli se vážně nedá přehlédnout.

„Se svázanýma rukama tě potrestám akorát tak domácím vězením.“

„A jo. Hm… to mě nenapadlo. Tak to už jsem ty klíče našel. To je náhoda, co?“

„Jo, to je,“ nemůžu se ubránit úsměvu.

V zámcích cvaká a já můžu konečně dát ruce dolů.

Úleva.

*

Co je to skutečná úleva jsem poznal až za pár okamžiků. Meika nedal jinak a tak se teď mačkáme ve sprše oba najednou a jeho jemné prsty mi masírují záda. Kdybych řekl, že je to jenom příjemné, vůbec bych nevystihl skutečnost.

„Nepůjdeme někam?“

„Kam?“ protírám si oči.

„No, někam ven. Vždyť ty jsi ještě vůbec neviděl, jaký New York vlastně je. A myslím, že po dnešku můžu jako tvoje sestřička a doktor v jednom říct, že už seš docela zdravý.“

„Jako že když jsem přežil tvoje sadistické praktiky s poutama, tak už mě malá procházka nedorazí?“

„No! Ale jestli si myslíš, že v rámci výchovy zasloužím spíš ten trest a zaracha, tak se hádat nebudu. Nejsem plnoletý a ty máš za mě asi zodpovědnost a… a… ááááááááááá!“

„Co ječíš, vždyť jsem se tě ani…“

Ve chvíli, kdy jsem pohlédl Meikovi do obličeje, se mi z hlavy zbytek věty prostě vypařil. Kluk v desetině vteřiny zbledl jako stěna, vytřeštil oči někam přes mé rameno a kdybych ho nechytil, rozplácl by se v příštím okamžiku o dno vany.

Otočil jsem se hodně rychle.

*

Nezařval jsem.

Ne snad proto, že bych měl nervy z ocele, nebo že bych byl na podobné výjevy zvyklý.

Spíš proto, že se mi hlasivky stáhly hrůzou.

Tam, kde ještě před okamžikem byla docela obyčejná koupelna zaplněná párou z našeho dlouhého sprchování, se teď zachvívá cosi, co připomíná hologram. S pocitem, jako bych byl loutka na kilometrovém špagátku, jsem otočil kohoutkem, šumění vody ustalo a mě přestaly do očí téct proudy vody. Prudce jsem zamrkal a knedlík v krku ještě o něco povyrostl.

Ani ne metr a půl přede mnou se zachvívá příšerný trojrozměrný obraz. Z podivně zbrázděné země šlehají mnohametrové plameny, všude se převalují oblaka hustého kouře, v dálce září nepřirozeně jasné světlo. Kouřem se míhají jakési drobné předměty připomínající zrůdně zvětšené vločky černého sněhu. Pára se vlní a přelévá, takže obraz působí jako špatně vyladěná televizní stanice. I přesto mám pocit, že se všude prohánějí hejna nějakého hmyzu, že se země pohybuje a že na tom krvavém nebi právě zuří bouřka.

Vířící pára je naprosto tichá. To paradoxně dodává hrůze ještě další rozměr.

*

Když mi Meika sevřel rameno, málem mě sklátil infarkt.

„Ko… koukej!“

Odtrhl jsem oči od příšerného divadla a pohlédl tam, kam ukazovala chlapcova natažená paže.

Doktorka má v koupelně nainstalované velké zrcadlo v ozdobném rámu. Meika se před ním často nakrucuje a sleduje při tom, jak se na to tvářím.

Teď je stříbřitá plocha pokrytá ledem. Pára kolem zrcadla se mění v drobné sněžení, vlna chladu se mi plazí kolem kotníků. Led popraskává, Meika mi vykukuje za zády a já mám pocit, že bych nedokázal udělat jediný krok, ani kdyby na tom závisel můj život.

*

V koupelně je strašná zima. Chlapec se ke mně vyděšeně tiskne, veškerá pára se změnila ve vířící ledové krystalky a ta děsivá scéna díky tomu vypadá ještě o něco příšerněji. Ze zrcadla táhne tak, až mi jektají zuby a tenká vrstvička vody na dně vany se nám začíná nepříjemně svírat kolem chodidel. Něco uvnitř mě ječí, že bych měl popadnout kluka a dostat se pryč dřív, než tady zmrzneme, ale něco jiného, ještě hlasitějšího, mě zoufale zapřísahá, abych se k té kapesní holografické bouři nepřibližoval ani za nic.

Než jsem se stačil rozhodnout, které části sebesama dám přednost, zablesklo koupelnou elektricky modré světlo, ledový vzduch mě zamrazil jako šplíchanec tekutého dusíku a mezi plameny najednou stála vysoká postava v bílé říze.

Kdybych řekl, že ji vidím poprvé v životě, lhal bych.

*

Nevím, jak se mi to mohlo povést, ale dřív než teplota klesla ještě o pár stupňů, podařilo se mi zaskřehotat naprosto nepovědomě znějícím hlasem: „Co… co jsi zač?“

Muž se na mě místo odpovědi upřeně zahleděl, vlasy a vousy mu zavlály v neslyšném poryvu větru, jeho ruka se natáhla a ukazovák namířil přímo na zamrzlé zrcadlo.

S pocitem, jako by mými bulvami otáčela nějaká cizí síla, jsem od vlasatého dlouhána odtrhl oči.

A zase jednou málem zařval.

Těch zvláštních efektů na mě prostě začíná být nějak moc.

*

Po zamrzlé ploše se prohánějí drobné, oranžové plamínky. Přeskakují sem a tam šílenou rychlostí, chvílemi se shlukují do ohnivých pěstí a vzápětí se rozpadají v pouhé jiskřičky. Tam, kde se dotknou ledového povrchu, zůstává na skle antracitově černá šmouha.

Neschopen pohybu jsem sledoval, jak skvrn přibývá, jak se jednotlivé vypálené body slévají v úsečky, křivky, vlnovky a další a další geometrické obrazce. Oheň nabýval s každou vteřinou zběsilejší a zběsilejší tempo, až to vypadalo, jako by nad ledovou plochou vypukl globálně lokální požár.

Pak – v jediném zlomku vteřiny – plameny uhasly, ke stropu se vznesl oblak páry, místností zafičel mohutný závan ledového vichru, vířící krystalky popadaly na dlaždičky a my dva najednou stáli v docela obyčejné koupelně ozářené odpoledním sluncem.

Pravda, hustě popsané zrcadlo a rampouchy visící z růžice sprchy dojem normálnosti poněkud rušily.

*

Než se jediná ledová vločka stihla rozpustit, vylétli jsme z koupelny jako dva nahé kulové blesky. Meika zapadl rovnou do postele, já se na okamžikzastavil u ovládání klimatizace a otočil kolečkem směrem k tropické třicítce tak prudce, až mechanismus zaúpěl.

Pak už jsme byli pod dekou dva.

*

Intimní vztah s klukem má v dnešní době jistě spoustu nevýhod, ale nebylo by spravedlivé neříct, že se najdou i nepopiratelné výhody. Patnáctileté chlapecké tělo například o něco víc hřeje.

Když jsem teď bojoval s drkotajícími zuby, když mi zpod deky vykukovaly jen oči, když jsem se třepal jako ratlík v kryogenické laboratoři, připadal mi stejně se klepající Meika jako největší dar z nebes. Než zběsile pracující klimatizace stačila vyhřát ledový byt na snesitelnou teplotu, než z oken odtála námraza a než se nám dech přestal srážet před obličeji, tulili jsme se k sobě tak pevně, jako ještě nikdy.

*

„Vi… viděl jsi to?“ podařilo se mi vykoktat chvíli potom, co můj obličej téměř opustil pocit, jako by se měl při sebemenším pohybu rozsypat na kousky ledu.

„Co… co… co bys řekl?“ zadrmolil Meika a pokusil se ke mně přitisknout ještě o něco víc.

„Ne… nemáš po… ponětí, co by to mo… mohlo b… být? J… Ježíši… t… to je zima! T… tel… telepaticky myslím.“

„N… n… nezkoušel jsem t… to.“

Další konverzaci jsme rozumně odložili na dobu, až bude aspoň jednomu z nás pořádně rozumět.

*

Klimatizace je jedním z vynálezů, jejichž dokonalost oceníte až ve chvíli, kdy je vám buď příšerná zima nebo hrozné vedro. Když se mým tělem konečně začalo rozlévat blahodárné teplo, chvíli jsem dokonce přemýšlel o tom, že výrobcům pošlu děkovný dopis. Pak jsem se začal mírně potit a nad nápadem jsem mávl rukou. Koneckonců, máme důležitější starosti.

Navlékl jsem na sebe čisté oblečení, nastavil termostat na obvyklých dvacet stupňů a počkal, než se obleče i Meika. Abych řekl pravdu, tak se mi z postele nejdřív nechtělo stejně jako jemu, ale teď, když nemám holý zadek, začíná ve mně vítězit zvědavost nad strachem. Kromě toho mám pocit, že kdybychom si podivný vzkaz nešli přečíst, mohla by nás bouře znovu zaskočit třeba o půlnoci. A na to, abych sledoval krajinu jako vystřiženou z hororu jen za měsíčního svitu, opravdu nemám dost silné nervy.

„No tak pojď. Je to jenom popsané zrcadlo,“ vybídl jsem kluka, který se už pět minut potýkal s tlustými doktorčinými ponožkami.

„A nemohl bys mi to potom jenom odvyprávět?“ vrhl na mě chlapec jeden ze svých andílkovských úsměvů.

„Nemohl. Jsem mizerný vypravěč.“

Zajímavé – stačí jedna docela nevinná věta a člověk si připadá jako Herodes.

*

„Latinsky asi taky neumíš, že?“ vrhl jsem pohled přes rameno. Meika se ke mně nervózně tulí, štíhlé paže mě objímají kolem pasu, jeho vlasy lechtají na krku.

„To je latina?“

„To asi znamená ne, že?“ ušklíbl jsem se. „No, řekl bych, že jo. Já teda latinsky umím jenom svoji přezdívku a potom Ave Caesar, ale tyhlety et a Dei a diabolus… jo, stoprocentně latina.“

„Pustím počítač! Na netu bude slovník!“

Než jsem stačil jakkoli zareagovat, vystřelil kluk z koupelny, jako by mu za patami hořelo.

Nedivím se. I já jsem z těch zlověstných, do povrchu skla vypálených písmen nervózní jako prvnička.

*

Překládat smysluplně celé věty jenom s pomocí slovníku jde neuvěřitelně mizerně. Nejdřív jsem na Meiku volal jednotlivá slova a on je bleskově vyťukával na klávesnici, ale po chvíli jsme usoudili, že takovýhle postup je pro kočku a já poselství opsal na kus papíru. Pak jsme se usadili před dvacetipalcovým monitorem a pustili se do práce.

Nejdřív nám to šlo jako psovi pastva. Věty působily dost zpřeházeně, první výraz nalezený na internetu se k těm ostatním se železnou pravidelností nehodil, některá slova se nám nedařilo najít. Potom Meika objevil jakousi webovou stránku se slovníkem na mnohem vyšší úrovni a mě ve stejné chvíli napadlo, že latinská skladba věty nebude mít pravděpodobně s tou anglickou zase tolik společného.

Práce se tím znatelně urychlila.

Radost jsme z toho paradoxně neměli ani jeden.

*

„Mart-tyo, já mám strach,“ prohlásil chlapec, když jsme se dostali asi do poloviny překladu. Chtěl jsem ho uklidnit nějakou banální hláškou, ale jak jsem se tak díval na to zlověstné sdělení, nějak mě žádná nenapadala.

„No… teď už to doděláme, ne?“ řekl jsem radši.

Ne že by se mi do toho samotnému chtělo.

*

Slyš mě, ty, který se nazýváš Spravedlivým. Nadvakráte jsi podlehl svodům ďáblovým. Zhřešil jsi pýchou a zhřešil jsi smilstvem. Tvá duše jest odsouzena k věčnému utrpení v krajinách, jež jsi spatřil na vlastní oči. Po věčnost budeš v plamenech pekelných řváti, bolest se stane celým tvým světem a celý svět tvůj bude jen bolestí. Neodvrhneš-li spratka ďáblova, nestaneš-li se kajícným, nic tě nezachrání.

Avšak já jsem milosrdenství samo. Rozdrť pod patou svou hlavu hadovu, vydej se sám, s hlavou odhalenou a myšlenkami hříchem neposkvrněnými na pouť do míst, kde tvůj svět jest narušen. Tam ti v nekonečné své laskavosti ruku podám, hříchy z tebe smyji a sevřu tě v své náruči. Neboť vidím, že v srdci tvém je dobro a že na bližních tvých ti velmi záleží.

Ten, který jako první zhřešil, se chystá navrátit na tvůj svět. Jeho pařáty sevrou zemi od východu k západu, špinavá tlama se rozevře, smrt bude kráčet zemí změněnou v pustiny. Dobro stane proti zlu, veškerým jsoucnem rozpoutá se válka. Tvůj svět v jejích plamenech shoří jako vích slámy. Tak bylo psáno a tak se i stane.

Avšak pohleď, hříšníku! Pero jest mocnější meče ohnivého. Svět tvůj může být před vlivem ďáblovým navždy uchráněn. Přijmeš-li mé požehnání, staneš se bojovníkem Božím od té chvíle až na věky věků.

Amen.

*

„A… a nemohli jsme to třeba špatně přeložit?“ obrátil se na mě Meika s pohledem, nad nímž by se kámen ustrnul.

„Myslíš jako, že jsme úplně netrefili smysl a místo receptu na bábovku nám vyšlo tohle, jo?“

„Hm… a fakt by to nebylo možné?“

Objal jsem chlapce kolem ramen a znovu, už asi pošesté, přelétl očima přeškrtané, popřepisované řádky. Je mi jasné, že chvílemi jsem popustil uzdu zakrnělému básnickému střevu až moc a jsem si docela jistý, že některá slova by měla znít docela jinak. Přesto mám takový neodbytný pocit, že podstatu poselství jsme vystihli tak přesně, jak to jenom šlo.

Ne. Radost z toho vážně nemám.

*

„Ty tomu věříš?“ otázal se Meika, když jsem, zabrán do chmurných úvah, dlouho nepromluvil. Zněl přitom tak stísněně, jako už dlouho ne.

„No… viděls přece v mé hlavě, jak jsem získal svoje schopnosti, ne? Hrozně nerad to říkám, ale jestli je reálný Loki, tak mám pocit, že i tohleto můžeme brát docela vážně.“

„To jako že… že mi… že mi rozdrtíš hlavu?“

„Ale no tak, milý. To víš, že ne,“ přitáhl jsem si kluka i s okolečkovanou židlí blíž. „Já jsem možná hnusný pesimista, ale na tomhle světě tak nějak platí, že vždycky, za každých okolností, je něco za něco, víš? Ať už je ten chlap kdokoli, tak je jasné, že po mně něco chce. Konkrétně po mně. Asi jsem ti neříkal, že už jsem ho viděl, že? No, tak viděl. Nejdřív tam v tom komplexu. To se mnou i docela normálně mluvil. Já si tehdy myslel, že se mě pokoušíš telepaticky varovat, takže jsem to pustil z hlavy. Potom mám taky pocit, že se se mnou snažil spojit, když jsem o sobě nevěděl, ale to jsem byl nejspíš natolik mimo, že jsem ho nevnímal. Takže si myslím, že ty jeho řeči o mé duši a odpuštění a pekle jsou jenom taková zástěrka, která mě má vyplašit. Ve skutečnosti mě on potřebuje daleko víc než já jeho. A jestli je to tak, jak říkám, tak už o tobě nikdy v životě neřekne nic špatného, jinak si bude muset hledat jiného spasitele.“

Chlapec se ke mně přitulil tak prudce, až jsme málem sletěli ze židle, o tvář mi mlaskla další pusa a do ucha zašeptalo: „A nemůžeme se na něj v takovém případě vykašlat?“

„No, víš,“ zachmuřil jsem se. „Ty jeho řeči o konci světa mi tak trochu starosti dělají.“

*

„Podívej, Meiko,“ uchopil jsem ještě napůl dětské ruce do svých, „asi přišel čas, abychom si konečně vážně promluvili. Neber to tak, že se tě chci zbavit. Nechci. Přísahám, že tě mám rád. Ale jestli je tenhle svět v nebezpečí, tak nemůžu jinak a musím se vydat do…“ nahlédl jsem do překladu, „míst, kde je náš svět narušen. Nevím, kde to je, nevím co to je, ale jestli je ten chlapík schopný vyrobit nám na dálku hologram v koupelně a ještě bez autogenu natavit zrcadlo, tak mám vážně dojem, že bych si s ním měl promluvit. Ne, počkej, nepřerušuj mě. Osmadvacet let jsem žil ve světě, který jsem nesnášel a nemohl jsem s tím udělat vůbec nic. Pak mi byla doslova shůry seslána moc to změnit a od té doby si připadám, jako bych poprvé žil naplno. Tenhle svět se začíná vzpamatovávat. Možná to ode mě bude znít tvrdě, miláčku,“ pohladil jsem ho po tváři, „ale nic na světě pro mě neznamená víc, než moje poslání. To, co dělám, je pro celé lidstvo poslední šance. Jestli má ten někdo pravdu, tak prostě musím za ním. Musím se dozvědět, co ty řeči o ďáblu a válce a meči a vůbec o tom všem znamenají. Chápeš? Prostě musím. Nenechám zničit vlastní svět nějakou náboženskou válkou, nebo čím. Za žádnou cenu. Tohle je můj svět a já se o něj postarám.“ Meika se nadechl, jako že něco řekne, ale než stačil vypravit hlásku, položil jsem tentokrát prst na rty já jemu.

„Mám tě rád. Nikdy jsem nikoho neměl tak rád. A nikdo nikdy nejspíš neměl rád mě tak, jako ty. Nechci, aby se ti něco stalo. Tohle je můj boj. Ne, počkej. Já vím, že mě miluješ. Taky tak moc, jako ještě nikdy nikoho. Nechci po tobě, abys na mě zapomněl. Ale prosím. Prosím, prosím, prosím! Nechtěj do toho jít se mnou!“

Chlapcovy modré oči, které před okamžikem připomínaly letní oblohu, teď působily spíš jako dvě zamrzlá horská plesa. Meika se ode mě odtáhl, vyprostil svoje tlapky z mého sevření a zamračil se na mě.

„Mazej do postele.“

„Cože?“

„Máš zalehlé uši? Řekl jsem, abys okamžitě zalezl do postele. Protože jestli si myslíš, že to tvoje blábolení vezmu vážně, tak máš zase nejmíň čtyřicítku horečku a musíš ležet.“

„No počkej, já…“

„Jo, jasně. Zase já, já, já, já, já. Copak to nechápeš, ty blbče? Já tě miluju. Kašlu na nějaké svoje bezpečí. K čemu by mi byl život, kdyby se ti něco stalo? Nechápeš, že kam půjdeš ty, půjdu i já? A že jestli se ti někdo pokusí zkřivit třeba jen vlásek na té tvojí zabedněné hlavě, tak ho donutím litovat, že se kdy vůbec narodil? Umřel bych kvůli tobě, uvědom si to kurva konečně!“

Meikovi hořely tváře, oči metaly jeden blesk za druhým, drobné ruce sevřené v pěst působily, jako bych měl v příští chvíli jednu chytit.

„Já jsem…“

„A jestli ještě jednou řekneš ‚já‘, tak tě praštím,“ zasvištěla mi jeho pravačka kolem nosu.

„Ehm…“ zatvářil jsem se zkroušeně. „Můžu…“

„No?“ vyjel kluk.

„Prosím tě, nebij mě, ale anglické věty se bez ‚já‘ snad ani nedají složit!“

„Ty blbče!“ zaječel Meika a vlepil mi takový pohlavek, až se mi na chvilku zastesklo po jeho staré, vždy oddané, zakřiknuté a za každičký kousek pozornosti vděčné verzi.

*

„Takže jaký je plán?“ zeptal se kluk o půl hodiny později. To už jsme naše téma zpečetili dlouhým polibkem, z překladu zmizelo pár nejasností a zrcadlo v koupelně teď odpočívá zlověstně působící plochou otočené ke stěně.

„No… Nejdřív musíme zjistit, kam se to vlastně mám… e vydat,“ protáhl jsem pod hrozbou napřažené pravice. „Vlastně ne. Kdyby ta pouť byla tak šíleně akutní, určitě by to na mě všecko vychrlil už tam dole v komplexu. Což je hrozně fajn. Protože nejdřív musím znovu dát světu najevo, že jsem zpátky… Kruci. Zase špatně. Úplně nejdřív si to vyřídím se zbytkem těch parchantů. Udělám z Ameriky exemplární příklad. Celý svět se musí dozvědět, co to znamená jít proti Iustovi. Jinak bych se na to mohl rovnou vykašlat – to by mě za chvíli honila každá banda trotlů, která by mě chtěla získat na svoji stranu.“

„Hm… můžu mít k plánu připomínky?“ zatvářil se Meika zase jednou jako andílek.

„Kdybych řekl, že ne, tak mě zmlátíš. Povídej.“

„No, já jenom, že toho máš až nad hlavu a všechno to vypadá jako fakt tvrdá práce…“

„No jo,“ pokrčil jsem rameny. „Být spasitelem světa není žádný med, hošánku.“

„Jo, jasně…“ protáhl chlapec jako nevinnost sama. „Já mám jenom strach, aby ses na začátku moc nepřepínal. Hrozně dlouho ses válel v posteli, víš… abys prostě třeba tam nahoře nezkolaboval. Jako tvůj ošetřovatel za tebe mám zodpovědnost a ty máš zase zodpovědnost za mě, protože mi ještě není ani šestnáct… chápej, už nemůžeš uvažovat jako vlk samotář.“

„No… ale…“

„Žádné ale. Z lékařského hlediska prostě nejdřív potřebuješ aklimatizaci. Jo. Na tom prostě musím trvat.“

„Aklimatizaci? A to by sis představoval… jak?“

„No…“ protáhl chlapec a v očích mu zase zajiskřilo. „Určitě si vzpomínáš, že jsem z doktorky vytáhl tolik medicínských informací, že bych klidně mohl napsat i diplomku. Vlastně jsem skoro hotový doktor, akorát na to nemám papíry. Takže prosím ber můj názor zcela vážně, i když ti to možná bude znít jako nesmysl. Víš, v příštích dnech budeš létat nad městem a chytat zločince… a z psychologického hlediska… říkal jsem ti už, že doktorka měla apor… aprobaci na psychologii? No, měla. Takže z psychologického hlediska je zkrátka nezbytné, abys nejdřív tohle město poznal, než v něm začneš operovat. Musíš se seznámit s prostředím. A jelikož jsi vlastně docela obyčejný člověk, tak i k tomuhle musíš přistupovat úplně klasicky. Mozek by ti to jinak ani nemusel správně přijmout, víš?“

„No, ale…“

„Nepřerušovat! Snažím se ti vysvětlit, jak moc je to pro tvůj zdravotní stav důležité.“

„Ale co je důležité?“ vychrlil jsem skoro nesrozumitelně, než mě mohl kluk znovu zarazit.

„Procházka! Měl bys sis prostě jen tak vyjít, poznat město, zkusit noční život… prostě vžít se do New Yorku. Jasné?“

„Jasné,“ zašklebil jsem se široce do chlapcova vážného obličeje. „Ty zkrátka chceš, abych tě vzal ven. Že?“

„No…“ sklopil Meika dlouhé řasy. „I tak by se to dalo říct.“

„A měli bychom se držet za ruce?“

Kluk se při té představě rozzářil jako blonďatý vánoční stromeček.

3

Jedna věc se mi na velkoměstech jako je New York strašně líbí. Pravda, až do téhle chvíle jsem to znal jenom z filmů, ale jak si teď vykračuju bok po boku s patnáctiletým klukem, zjišťuju, že v tomhle Hollywood nelže. Meika má na sobě zase svou oblíbenou koženou vestičku, nízko spuštěné kalhoty mu tak tak drží na štíhlých bocích, slunce se odráží od jeho holého bříška a řeznými ranami v džínách prosvítá nahá kůže na opravdu mnoha místech. Chvílemi se držíme za ruku, chvílemi mě chlapec majetnicky objímá kolem pasu. V Čechách by za námi zůstávaly haldy omdlelých důchodkyň, prostí lidé by si uplivovali, atmosféra kolem by houstla tak, jako by se z nebe každou chvíli měl spustit anděl s ohnivým mečem v ruce, nejsledovanější televize by šila horkou jehlou bombastickou reportáž o třicetiletém pedofilovi.

Tady nic.

Lidé nás berou jako cosi naprosto samozřejmého, jako něco, čeho se dají v tomhle městě vidět dnes a denně tuny. Meika se chvílemi docela puberťácky předvádí – zastrkuje si rozměrné sluneční brýle do vlasů, věší se mi kolem krku a uprostřed ulice (jistě v rámci lékařské praxe) prozkoumává mrštným jazýčkem mou ústní dutinu. Po očku přitom sleduje, jestli někdo nezůstane stát s hubou dokořán nad jeho nezvladatelnou vášní. Bohužel, jeho exhibicionistické touhy dnes zřejmě nedojdou naplnění. Nejenže si ho nikdo nevšímá, nejenže není jediný, kdo na ulici někoho ocumlává, ale dokonce ani není nejextravagantněji oblečený.

„Koupíš mi taky takový obojek?“ vyvalil na mě oči ve chvíli, kdy jsme minuli nějakou vysokou, arogantně se tvářící slečnu s plešatým tlouštíkem na konci vodítka.

„Jo, koupím,“ slíbil jsem mu bez přemýšlení. „A bude větší a dražší a bude mít k sobě přidělanou takovou tu gumovou kuličku. A tu dostaneš do pusy, abys konečně přestal dělat ostudu.“

Meiku ta představa bohužel nadchla tak, že nedokázal odolat a prostě mě musel okamžitě políbit.

„Nedělej, že se ti to nelíbí,“ zašeptal mi vzápětí zadýchaně do ucha.

„Ale to víš, že líbí, ty ostudo,“ plácl jsem ho výchovně po zadku.

Jako obvykle se nikdo ani neohlédl.

*

Stejně je to zvláštní.

Nikdy předtím mě to nenapadlo, ale teď, s Meikou přituleným k boku, si připadám podobně jako tehdy, když jsem se za chladného jarního rána rozhodl, že se stávajícím zkaženým světem nechci nic mít. Svobodně, uvolněně… no dobře, řeknu to naplno. Šťastně. Cítím se šťastný. Najednou je mi jedno, co si o mně budou lidé myslet. Vedu se tady za ruku s mladičkým klukem, nestydím se mu dát dlouhou, něžnou pusu, když na ni dostanu chuť, nevadí mi jeho občas přehnaně okázalé projevy náklonnosti. Docela uvolněně se vybavuju s prodavačkou, zatímco si Meika za zástěnou zkouší další, tentokrát ještě prodřenější a potrhanější rifle.

Nechápejte mě špatně. Nemám pocit, že by se ve mně probudila má skutečná, dlouhé roky do země zadupávaná sexuální orientace. Nepřipadám si jako nějaký chudák teplouš, který se až daleko v cizině mohl přestat skrývat se svou přirozeností. Já nejsem gay. Nepatřím do žádné přesně ohraničené škatulky. Já jsem já. Ta zelenooká, baculatá slečna za pultem je na Američanku docela kus. Má hrozně sympatický úsměv, v očích jí během rozhovoru občas vyzývavě blýská. Okrajem mysli uvažuju o tom, jaké by ty její plné, jen lehce namalované rty byly při líbání. Chutnala by po čokoládě stejně jako Meika? Je její kůže stejně sametově hladká? Dokáže být v jednom okamžiku neuvěřitelně něžná, aby mi v tom příštím zabořila nehty do zad?

Kdybych jen trochu chtěl, zjistil bych to třeba už dnes v noci.

Jenomže já nechci.

Kdyby se mě ta dívka zeptala, jestli bych nezašel na kafe, s úsměvem bych jí vysvětlil, že ten kluk zkoušející si nové kalhoty je ve skutečnosti můj kluk. A že ho miluju.

Prostě jen tak.

Být naprosto a totálně smířený sám se sebou je božský pocit.

Myslím, že Míšina psychoanalytička by ze mě měla radost.

*

„Že mi to sluší, Mart-tyo?“ ptá se mě Meika už potřetí od chvíle, kdy jsme vyšli z butiku.

„Taky bys mohl počkat, až tě pochválím sám,“ usmívám se na něj. „A tu poslední slabiku musíš říct měkčeji. Mar-ťo.“

„Mart… tyo. To nejde. Mart-tyo se ti nelíbí?“

„Ale to víš, že líbí. Zní to tak… hmm… exoticky.“

„Jo, to jsem celý já. Meika-the-exotic. Neměl bych si nechat udělat šikmý oči?“

Já nad tím nápadem obrátil vlastní oči v sloup a jako ten nejnezkušenější turista se rozhlédl po širokém okolí. Jestliže jsem nikdy neměl orientační smysl, který by stál za zlámanou grešli, tak po dvou letech, kdy jsem se pohyboval téměř výhradně letecky, dosáhly úrovně jeho nepoužitelnosti nových a nevídaných hlubin.

„Nevíš, kde to vlastně jsme?“

„Ne,“ usmál se chlapec zeširoka. „Není to jedno? Víme kde bydlíme a máme na taxík. Co nám ještě chybí ke štěstí?“

„No…“ řekl jsem zamyšleně. „Třeba mě by hrozně zajímalo, jak se jmenuješ ve skutečnosti, když už teda procvičujeme moje oslovení. Pořád mi to nechceš říct?“

Chlapcova ruka v mé dlani ztuhla a kluk se zakabonil.

„Nemám jiný jméno. Jmenuju se Meika. Mei-ka. Jasný?“

„Jasný,“ odvětil jsem. „Ale to je přece přezdívka. Nick. Stejně jako Iustus. Musíš se jmenovat ještě nějak jinak. Proč mi to nechceš říct?“

„A proč ty mě musíš tak trápit?“

„Ale já tě přece netrápím, milý,“ objal jsem ho chlácholivě kolem ramen. „Jenom tě mám rád a chci o tobě vědět co nejvíc.“

„Hele, tyhle psychofinty na mě nezkoušej,“ zavrčel kluk. „Jestli mě máš opravdu rád, tak mě budeš brát takového, jaký jsem. I se jménem. Meika přece není tak špatné, ne?“

„Je to moc hezké jméno. Hodí se k tobě.“

„Dík,“ rozzářil se zase chlapec. „Jako myslíš, že jsem sladký?“

„Jo. Ale líbat mě ne… mhmhmmmmmhmm.“

Ano. Ten obojek s roubíkem se stává pomalu ale jistě nutností.

*

„To bylo super!“ září Meikovi oči. Mezi zuby má slupky od popcornu, hlasitě srká brčkem zbytky Coca-coly a díky tomu dětsky nefalšovanému nadšení působí ještě bezprostředněji než kdy jindy. Ve chvíli, kdy jsme se usadili do hlubokých, pohodlných křesel, mi to vůbec nedošlo, ale právě jsem se stal prvním člověkem, který kdy toho kluka vzal do kina. Pořád ještě nevím, jak dlouho byl zavřený v komplexu, ani proč přesně k tomu došlo, ale jak se náhodou dozvídám citlivé střípky z jeho minulosti, toužím po setkání s americkou vládou čím dál víc.

„Půjdeme ještě? Že půjdeme ještě?“

„Dneska?“

„No… dneska už ne. Ale nebudeš přece pořád někde lítat, že ne?“

„Ne, o víkendu si dám pauzu a zase tě někam vezmu,“ slibuju a myslím to smrtelně vážně. „Ale teď už bychom mohli…“

„Né! Domů ještě né! Noc je mladá a vůbec! Tancuješ rád?“

Jo. Tak přesně tohohle jsem se bál.

*

Tu organizaci odpovědnou za chlapcovo nelidské věznění teď kupodivu nenávidím o něco míň. Meika se ve své cele naštěstí neměl příležitost naučit nějaké moderní tance a tak jsem mezi orgasticky se svíjející mládeží nepůsobil jako dřevo sám.

Tedy nejdřív.

Pak se chlapec poddal řvoucí muzice, chytil rytmus a stal se skoro králem parketu. Já chvílemi přemýšlel, jestli bych v případě nejvyšší nouze dokázal proletět stropem, ale Meika mi nejspíš četl myšlenky, takže ze mě ani na okamžik nespouštěl oči.

Dobře, uznávám. Nakonec to nebylo zase tak úplně příšerné. Dal jsem si pár drinků s nezapamatovatelnými názvy, okoukal od křepčících mládežníků několik kreací, zapudil myšlenky na návrat do hrobu.

Pak už se na mě chvílemi obdivně díval i Meika.

*

„Ježíši, už ne!“ zaúpěl jsem přibližně o neodhadnutelný počet hodin později. S pitím jsem sice rozumně skoncoval už ve druhém klubu, ale teď mě z náporu decibelů stejně bolí hlava, jako bych po ní dostal kriketovou pálkou a před očima se mi pořád míhají stroboskopické efekty, i když už zase stojíme na ulici a Meika mě tahá za rukáv k dalšímu vchodu.

„Fakt už ne, miláčku. Neříkal jsi něco o rehabilitaci?“

„Tak poslední, Mart-tyo! Ten spratek, co se po tobě potom chtěl plazit, přece tvrdil, že tady je to fakt drsný! Prosím!“

„Tak jo,“ kapituloval jsem. „Ale jestli ještě někomu dáš pěstí, tak jdeme okamžitě domů!“

„Můžeš mi dát týden domácího vězení, ale sahat mi na tebe nikdo nebude!“ zaplály Meikovi oči a pak už nás pohltily útroby dalšího klubu.

*

„A že mi to koupíš?“

„A že vyzkoušíme tamto… no víš, co myslím!“

„A fakt si myslíš, že bych to nevydržel?“

„Ale kdybych byl taky tak přivázanej, tak by mi stejně nic jiného nezbylo, ne?“

„A viděls, jak měl ten kluk pruhovanou prdel? To bylo hustý!“

Jestli byl Meika nadšený z kina, tak návštěva půlnoční party v klubu Living Hell ho přivedla až na samý pokraj extáze. Sledoval představení s vytřeštěnýma očima, při vypjatějších scénách zapomínal zavírat pusu, chvílemi mi drtil ruku, chvílemi se ke mně tiskl a jeho vzrušené oddechování bylo slyšet i přes metalový hudební doprovod. Neříkám, že mně se to nelíbilo – například Japonka svázaná jako poštovní balík, zavěšená za palce široce roztažených nohou na traverzu hlavou dolů a dovedená k bouřlivému orgasmu jen jemnými dotyky blýskavé čepele katany nepatří k věcem, na které by se dalo jen tak přestat myslet. Jenom mě poněkud zaskočilo, že kluka oslovuje zrovna tenhle druh sexu a že by se nebránil ani roli trestaného. O scéně, kdy byl na těžkou dubovou lavici připoután odhadem dvacetiletý mladík, ostatně mluví ještě teď.

„Takový jelita! To bych si nemohl sednout aspoň týden!“

Nechápu to. Před několika týdny mi zlomeným hláskem vyprávěl, jak strašně ho trestali za každý projev neposlušnosti a teď se doslova rozplývá nad představou vlastního rozsekaného zadku.

„Hmmm… můžu se tě na něco zeptat?“ nedokázal jsem po chvíli přemoci vlastní zvědavost. „Je to pro tebe asi dost citlivé téma, takže mě klidně zaraz, ale hrozně by mě zajímala jedna věc.“

„Jestli to zas bude o mém jménu, tak tě plácnu!“

„Ne, to jsem nemyslel… i když… Au!“ nepodařilo se mi uhnout před dobře mířeným pohlavkem. „No, nevím jak začít… ale fakt mi nejde do hlavy, že seš tak hotový zrovna z něčeho takového.“

„Z čeho myslíš?“

„Nedělej natvrdlého, moc dobře víš, co myslím. Prostě pouta a výprasky a tohleto všechno. U někoho, kdo zažil to, co ty, mi to prostě přijde strašně divné. Nebo se ti líbilo, i když ti… ubližovali tam v tom komplexu?“

„Ježíši, jasně že ne!“ vytřeštil na mě Meika oči. „To je přece něco úplně jiného. Panebože, ty seš blázen!“

„Jak blázen?“ zatvářil jsem se nechápavě i já. „Jasně si pamatuju, jak jsi mi říkal, že tě mlátili řemenem. A neříkej mi, že mezi rákoskou a řemenem je nějaký podstatný rozdíl.“

„Ty seš trdlo!“ obrátil kluk oči v sloup. „To se přece nedá takhle srovnávat. To je jako kdybys řekl, že když mám rád čokoládu, tak musím mít rád i med, protože obojí je sladký. A já med například přímo nesnáším!“

„No jo,“ nevzdával jsem se. „Ale když tě někdo mlátí, tak to prostě bolí. Ne?“

„Jo,“ přikývl Meika. „Ale je hrozný rozdíl v tom všem okolo. Hele, když jsem tě připoutal k posteli… líbilo se ti to?“

„No… jo. Docela jo.“

„A kdybys seděl u výslechu s úplně stejnýma poutama na rukou, tak by se ti to taky líbilo?“

„Ne, ale to je…“

„Jiná situace! Přesně to se ti snažím vysvětlit. Prostě kdybys mě chytil a přivázal třeba k úplně stejné lavici, jako měli tam a řekl, že teď dostanu pětadvacet na holou, protože jsem zlobil, tak by mě po tom sice pár dnů pořádně bolel zadek, ale jinak by se mi to hrozně líbilo. Teda asi.“

„Hm… nejspíš mi to nemyslí, ale teď jsem se zase ztratil. Jaký je rozdíl v tom, kdybych tě zmlátil já a když to dělali oni? Hypoteticky jde přece v obou případech o trest za tvou neposlušnost. Pokud si teda samozřejmě odmyslíme to, že já bych tě nemlátil tak strašně, ale o to asi nejde, protože jsi evidentně úplně hotový z představy, že si kvůli jelitům nemůžeš pár dní sednout.“

„Ne, ty to nechápeš!“ zastavil se kluk uprostřed kroku a upřel na mě naléhavý pohled. „Kdybys mě mlátil ty, tak by to bylo buď v rámci hraní, nebo proto, že ti záleží na tom, aby ze mě nevyrostl hnusný rozmazlený spratek. Kdežto když mi ubližovali oni, tak jim při tom na mě vůbec nezáleželo. Šlo jim jenom o moji telepatii a poslušnost. Chápeš? To je strašný rozdíl!“

„Takže… tu jde jenom o psychiku?“ zeptal jsem se s pocitem tupého prvňáčka.

„Jenom? Ty si řekneš jenom!“ připlácl si Meika teatrálně ruku na čelo. „Psychika je to jediné, o co jde! Hele, jestli to pořád nechápeš, tak se vrátíme a můžeš se zeptat přímo Peta.“

„Peta? My známe nějakého Peta?“

„Ehm…“ zčervenal Meika nečekaně ve tváři tak, že se to nedalo přehlédnout ani v tlumené záři pouličního osvětlení. „Vlastně neznáme. No… víš… Pete je ten kluk, který tam dostal tak moc na zadek.“

„A jak víš, jak se… ty! Tys mu koukal do hlavy!“ osvítil mě záblesk poznání. „Tak proto jsi mi při každé ráně málem rozmačkal ruku. Proto jsi u toho tak slintal! Ty jsi cítil, jak mu na té lavici je, že jo?“

„Jo,“ sklopil chlapec dlouhé řasy. „Málem jsem se z toho udělal.“

„Ježíši, ty seš číslo!“ obrátil jsem oči k nebi tentokrát já. „Panebože… A… jaké to bylo?“

„Pro něj nebo pro mě?“

„Pro něj.“

„Fantastické! Slovy se to moc popsat nedá, ale bylo to takové… strašně intenzivní. To, jak na něj lidi koukali a on se přitom soustředil jenom na svoji bezmoc a pouta a na vlastní tělo a na samotný trest… jak si s každou ranou říkal, že to je pro jeho dobro… jak ve chvíli, kdy mu na zadku přistála rákoska, na chvíli neexistovalo vůbec nic jiného než ta bolest… jak si pořád jakoby v pozadí uvědomoval, že teď je úplně v moci svého pána a že jedině tak je to správně. Víš, tohle se mi taky hrozně líbilo. Ten pocit, že někomu patří. Úplně celý, se vším všudy.“

„Uf,“ prohrábl jsem si rozpačitě vlasy. „Začínám se tak trochu bát, co se o tobě dozvím zítra.“

„Ty myslíš, že je na tom něco špatného?“ změnil se chlapec rázem v zakřiknutého caparta.

„Ale to víš že ne,“ objal jsem ho kolem ramen. „Jenom si to budu muset trochu srovnat v hlavě. Ještě dneska odpoledne jsem si myslel, že seš do mě jenom blázen. A teď se dozvídám, že bys byl nejradši, kdybys mi mohl dělat otroka a já tě každý den místo oběda seřezal do modra.“

„Ty!“ zablesklo se klukovi v očích. „Žádnýho otroka ti dělat nechci! Jenom jsem ti říkal, jak to měl Pete a ten jeho kolík. Nedělej si ze mě srandu, jo? Taky by sis nemusel pár dní sednout, chlapečku.“

„Tak ty budeš vyhrožovat?“ popadl jsem ho pevně za krk. „Taky bych mohl vzít ty tvoje představy vážně, najít někde sexshop, nakoupit pár kilo hraček a vysvětlit ti, co to je úcta ke starším! To by se ještě vidělo, jestli se ti nelíbí jenom koukat na to, jak dostává někdo jiný!“

„Jo! Jo, Mart-tyo, prosím!“

„Co prosím? Že tě mám fakt seřezat?“

„Ne! Teda jo, ale ne teď!“

„Tak co?“

„Pojď do toho obchodu! Koupíme si ty hračky a nevylezeme z postele celý den. Prosím!“

„Ty ses zbláznil, ne?“ vytřeštil jsem na něj oči. „Už tak budeme mít doktorku na svědomí, až zjistí, jak jsme jejímu kontu pouštěli žilou. Nemůžeme ji přece připravit o úspory a rozházet to za erotický pomůcky. Kromě toho si myslím, že by ses z toho měl nejdřív vyspat. Já teda do problémů telepatie moc nevidím, ale myslím, že seš z toho zážitku kapku mimo. Kdy jsi vlastně přišel na to, že se ti líbí tyhlety drastické praktiky? Nebylo to náhodou až dneska?“

„Nééé,“ protáhl chlapec. „Ty seš občas vážně ťuňťa. S tím se přece člověk už narodí. Teda, aspoň jsem to četl. Ale abych ti nekřivdil, miláčku, tak až dneska jsem zjistil, že to fakt může být tak super, jak jsem si občas představoval. Víš, když jsi pořád zavřený a když ti vyhrožujou, že ti opravdu hrozně ublíží, tak většinou nemáš moc myšlenky na to, abys uvažoval o vlastní sexualitě. Asi se chovám jako utržený ze řetězu, že jo?“

„No… trochu,“ neubránil jsem se úsměvu. „Ale fakt mám dojem, že jestli má na to někdo právo, tak seš to ty.“

Meika mě počastoval zamilovaným úsměvem a vlepil mi rychlou pusu na tvář. „Tak půjdeme na nákup?“

„Meiko!“

„No táák! Aspoň jednu jedinou hračku! Je mi teprve patnáct a ještě jsem ve vývinu. Měl bych mít něco na hraní! Hele, Mart-tyo, kdybys mi koupil takové to… no, jak to měla ta holka v puse. Jak se to jmenuje?“

„Anglicky netuším, ale česky je to myslím udidlo.“

„U-dyd-lou? No, to je jedno. Zkrátka kdybys mi to koupil, tak bys mě mohl přivázat na noc k židli, mohl bys mě políbit, mohl bys mi to nacpat do tlamičky a já bych potom nemohl otravovat tak dlouho, jak bys jenom sám chtěl. To by bylo fajn, ne?“

„No to by sice bylo hrozně fajn,“ podařilo se mi tentokrát uhnout pohlavku, „ale já už jsem tak utahaný, že klidně oželím pusu a udidlo, jen když se konečně dostanu do postele.“

„Nebuď tak rozmazlený! V té posteli ses válel pět týdnů. Musíš se konečně začít taky trochu hýbat!“

„Jo? Najednou! A kdo mě posledních pár dnů nechtěl z té postele pustit, i když už mi vůbec nic nebylo? Kdo mě pořád zaháněl zpátky, když jsem chtěl začít cvičit? Kdo do mě furt hučel, že nejdřív musím zase pořádně přibrat, abych měl z čeho začít budovat svaly?“

„No, já,“ přiznal nedbale Meika. „Ale copak můžu za to, že seš tak roztomilý, když tě někdo krmí?“

„Roztomilý? Já?“

„No jasně! Seš děsně slaďoučký, jak poslušně otevíráš pusinku a hezky papáš. Takové moje malé přerostlé děťátko!“

„A dost!“ zaúpěl jsem. „Měl jsi stoprocentní pravdu! Bez roubíku se neobejdeme už ani minutu!“

Meika radostí málem poskočil.

*

„Jak víš, kudy máme jít?“ zeptal jsem se asi po pěti minutách, když mě kluk už asi potřetí donutil změnit směr.

„No koukám se, koukám, ne?“ poklepal si chlapec ukazovákem na spánek. „Nejsme jediní úchylové a někteří si dokonce zrovna teď hrajou. Většina z nich nakupuje v Purple Passion. Mají to tam docela hezky vybavené a je to odsud jenom kousek.“

„Jak víš, jak to tam maj… Ježíši… kolik toho vůbec dokážeš vytáhnout člověku z hlavy?“

„Teď, když mému mladému, hezkému tělu nechybí potřebná energie, tak docela dost,“ začervenal se Meika pýchou a mě napadlo, že „docela dost“ nebude úplně přesný výraz.

„Jak se jmenovala moje první holka?“

„To neplatí, Mart-tyo. To už vím dávno.“

„Aha. Ale kdybys chtěl zjistit něco nového, jakou by ti to dalo práci?“

„No asi… takovou,“ luskl Meika prsty. „Ale jestli se ptáš proto, že máš strach, abych ti nelezl do hlavy, tak to nemusíš. Partneři se musejí respektovat a ty seš teď můj kluk a tvoje soukromí je pro mě nedotknutelné.“

„To seš hodný,“ vzal jsem chlapce kolem pasu. „Jak je to ještě daleko?“

„Dva bloky. Bolí tě nožičky?“

„Jo. Zpátky mě poneseš.“

„A budeš mě pohánět bičíkem?“

„No… to si ještě rozmyslím.“

4

New York probouzející se do nového dne je krásný. Tedy, já mám pocit, že tohle město je hezké pořád, ale jak teď mezi mrakodrapy pomalu začalo vycházet slunce, doprava zhoustla a lidí rapidně přibylo, vychutnávali jsme si s Meikou tu nenapodobitelnou atmosféru plnými doušky.

Typické žluté taxíky se prohánějí po silnicích stejně jako v každém druhém americkém filmu, na chodnících postávají hudebníci, malíři, žebráci, členové sekt a příslušníci desítek dalších povolání. Neskutečná kvanta lidí míří za zábavou i prací, ať je ráno nebo půlnoc. Z kanálů se chvílemi valí pára, město není ani na okamžik zticha. Nad hlavou občas přeletí vrtulník.

Koupil jsem Meikovi na rohu pražené oříšky v čokoládě, sobě dopřál pravý americký hot dog a k tomu společný kelímek Coca-coly. Usrkávali jsme ze stejného brčka, chlapec si sem tam ukousl z mé svačiny, já dostal přímo do pusy několik oříšků. Přeběhli jsme Sedmou avenue, Meiku uprostřed ulice napadlo, že ho rozhodně při nejbližší příležitosti musím vzít na Sochu svobody, mně při pohledu na policistu v sedle statného hnědáka zahřálo u srdce vědomí, že jsme se za celou noc nestali oběťmi ani svědky jediného násilného přepadení.

„Vidíš, támhle to je. Chceš ještě oříšek?“ zeptal se kluk ve chvíli, kdy jsme minuli východ z metra a před námi se objevila další silnice, za kterou stálo několik menších domů s prosklenými výlohami obchodů v přízemí. Nápis „Purple Passion“ vyvedený okrouhlými šarlatovými písmeny se vážně přehlédnout nedal.

„Hm,“ otevřel jsem poslušně pusu a vzal kluka pro jistotu za ruku. Sice mu není pět ale patnáct, jenže vyhlídka na nikdy nevyzkoušené hračky s ním mává takovou silou, že by mi pod nějaké auto klidně vletět mohl.

„Hej, vedle!“ napomenul jsem ho vesele, když další ořech překvapivě neskončil mně v ústech, ale na zemi. „Ty už se asi fakt nemůžeš dočkat, co? Au! Hej! Co blbneš?!“

Meikova drobná ruka mi najednou drtivou silou sevřela prsty a já si málem vykloubil rameno, jak kluk ztuhl uprostřed kroku. Dlaň jsem měl najednou vlhkou jeho potem a to cvakání zubů jsem slyšel i přes hukot okolního města.

„Meiko? Co je!?“

Kelímek oříšků s téměř neslyšným zarachocením dopadl na chodník.

„O… oni! Našli nás!“

Pohled rozšířených očí ve smrtelně bledém obličeji se zabodl přímo do mého srdce, po páteři mi přeběhla miniatura ledního medvěda ve stádiu akutního podchlazení a mírumilovné klapání rotoru vrtulníku nad našimi hlavami se změnilo ve svištivý řev.

„Pryč!“ vydechl jsem.

Meika se mi vrhl kolem krku jako topící se po záchranném kruhu.

A svět kolem nás explodoval přívalem ostrého elektrického světla.

*

„Jste obklíčeni! Jestli se o cokoli pokusíte, zahájíme palbu! Okamžitě od sebe ustupte! Okamžitě!“

Hlas zkreslený megafonem se nese ze zářivých výšin, z aut kolem nás vyskakují černě odění ozbrojenci, k prvnímu vrtulníku se přidal druhý. Muži s velkými žlutými písmeny „FBI“ na hrudích se z něj spouštějí po lanech, ozbrojenci kolem nás zaklekávají, policejní sirény kvílejí. Meika se mi na hrudi třese jako rosol a já mám pocit, že tolik automatických pušek jsem snad neviděl ani v tom kině.

„Okamžitě!“

Závěry kovově rachotí, někde za mými zády se nepříčetně řehtá má stará známá smrtka.

„Promiň, milý,“ odtrhávám jemně Meikovy paže ze svého krku a lehce kluka odstrkuji. Kdybych se dokázal pohybovat desetkrát, dvacetkrát rychleji, možná by se mi mohlo podařit roztáhnout křídla a zmizet v oblacích. Takhle bych dopadl na zem o deset kilo olova těžší dřív, než by na mně díky rostoucím perutím povolilo triko.

„Lehněte si na zem a dejte ruce nad hlavu,“ řve kdosi neznámý do amplionu. „Nepokoušejte se o odpor. Víme o vás všechno!“

„Nestřílejte! Vzdáváme se!“ řvu taky, aniž bych věřil, že mě v tom rámusu může kdokoli slyšet. Jedním okem při tom nenápadně mrkám na Meiku a tím druhým doslova létám po stahujícím se kruhu obklíčení.

Můj pohled se odráží od zrcadlově neprůhledných hledí kevlarových přileb.

*

Kvůli klukovi se snažím tvářit statečně, ale jak vteřiny zuřivě plynou a já nenacházím jediné řešení, začíná se do mě dávat hrůza. Už zase musím čelit prostému faktu, že se sice můžu kdykoli stát nezastavitelným strojem na smrt, ale existence mého vlastního křehkého těla mě sráží zpátky mezi obyčejné smrtelníky. Policie, rovněž oděná do neprůhledných helem, teď s nadšením hodným lepší věci rozhání Newyorčany do širokého odstupu, abych náhodou nemohl zariskovat a pohlédnout někomu z nich do očí.

Zbytečná starost.

Jsem si poměrně jistý, že mě tihle mizerové chtějí dostat živého. Stejně tak se ale nemůžu ubránit pocitu, že by v případě ohrožení klidně spustili palbu. Protože nechytí-li mě ani na otevřeném prostranství za pomocí několika jednotek rychlého nasazení, nebudou už mít k další akci příležitost.

Už jen to, že jsem se okamžitě nepustil do likvidace zodpovědných osob, jim muselo přijít jako dar seslaný z nebes. Takže teď mě radši rozmetají po Osmé avenue, než aby mě nechali znovu uniknout. Z jejich strany jde v podstatě jen o drastickou formu sebeobrany.

„Nestřílejte!“ řvu pro jistotu ještě jednou, až mi praskají hlasivky a co nejpomaleji si klekám na drsný beton. Slunce mi svítí do očí, New York kolem dál vesele pulsuje a já mám zase takový strach, jako už dlouho ne.

*

Neříkal jsem už, že v bezvýchodných chvílích vyhledávám i to nejmenší potěšení, které by mohlo ulevit mému zoufalství?

Teď je tím potěšením Meika. Ve tváři smrtelně bledý, s očima vytřeštěnýma a se rty staženými následuje mého příkladu a poslušně si s rukama za hlavou lehá na chodník vedle mě. Vtěch prvních zlomcích sekundy jsem měl strach, že chlapce přemůže panika, že ho opustí pud sebezáchovy a on ve smrtelné hrůze začne utíkat, ale buď ho telepatický kontakt s mou myslí uklidnil, nebo je tvrdší než jsem čekal. Mně táhne hlavou, že když mám takový strach já, tak pro patnáctiletého kluka, který v komplexu prožil spoustu příšerných let, musí být vyhlídka na opětovné zajetí něčím nepopsatelným.

Takže ten telepatický kontakt to asi vážně nebude.

*

„LEHNOUT!“ burácí z vrtulníkua já se pomalu opírám dlaněmi o hrbolatý beton. Jen dva metry ode mě je vchod do metra. Otlučené zelené zábradlí, poplivané schody. Jinými slovy cesta do ráje. Jak se pomalu ukládám na břicho, zoufale přemýšlím o tom, jestli bych tu vzdálenost dokázal zvládnout dřív, než by došlo k násilí.

NE! zavibrovala mi v hlavě vyděšená myšlenka, až jsem málem křísl bradou o beton.

To, že nejsem sám, je v některých chvílích přímo k vzteku.

*

Ležím na břiše s prsty propojenými ve zpocených vlasech a sleduju, jak se ke mně pomalu blíží nespočet párů nohou v kvalitní kožené obuvi. Každý ten krok jako by ukrajoval víc a víc z mé svobody. Mozek mi pracuje na plné obrátky a mezi stovky a tisíce vymýšlených a zase okamžitě zavrhovaných řešení začíná pomalu prosakovat nenápadná, ale zato dotěrná myšlenka.

Nebylo by to nakonec lepší?

Vyskočit na nohy, strhnout helmu z nejbližší hlavy, pohlédnout neznámému agentovi do očí…

Samozřejmě, že bych to nepřežil. Kdybych teď začal trhat přisluhovače zkorumpovaného systému na kousky, nebylo by nic jednoduššího, než mi to pár dávkami zarazit.

Ale vážně. Nebylo by to lepší, než shnít někde v podzemní kobce?

Nebýt Meikova zoufalého telepatického kňučení, asi už bych o moc déle nepřemýšlel.

Takhle se mi jen v hlavě rodí bezmocný, ale o to hrozivější vztek.

*

Matově černým botám zbývá už jen pár decimetrů a moje zuřivost dosahuje takových výšin, že vidím doslova rudě. Až do téhle chvíle jsem to vždycky považoval za jeden z klišoidních nesmyslů z literatury a vida – vážně to tak funguje. Před chvílí modré nebe je teď spíš dorůžova, slunce získalo barvu, jako by se právě rozhodlo zapadnout a já mám pocit, že přesně za devět měsíců v tomhle městě prudce vzroste porodnost – při takovýchhle červáncích musí romantikou zblbnuté puberťačky roztahovat nohy jako zběsilé.

Špička první boty zastavila jen kousek u mého nosu. Snažil jsem se mezi nohama navlečenýma do taktických kalhot zahlédnout aspoň ještě kousek volného nebe – je docela možné, že tohle může být na hodně dlouho má poslední příležitost. Agenti se kolem mě bohužel mačkají tak těsně, že nemám žádnou šanci. Upírám tedy raději pohled na krvavě rudý beton a mimovolně uvažuju o tom, jaká by to byla ironie, kdyby mě teď, v okamžik jejich triumfu, trefil docela obyčejný šlak. Jak tak sleduju stále rychleji tmavnoucí odstín té rudé, ani bych se moc nedivil. Tlak krve v mém mozku teď musí dosahovat nehezkých hodnot.

*

„No tak dělejte, svině!“ vrčím česky do země. Vzhledem ke své pozici mám poněkud omezený přehled o událostech, ale zdá se mi, že už to trvá nějak dlouho. Nejdřív se kolem nás stáhlo obklíčení tak rychle, že jsem se nestačil ani leknout a teď se tu válím, čekám na uspávací šipku do zadku a zdá se mi, jako by čas plynul sotva pětinou své obvyklé rychlosti.

A to už vůbec nemluvím o tom, že jednotliví agenti začínají pokřikovat jeden na druhého, jako bych pro ně přestal být tím hlavním na pořadu dne. Z toho jejich „What the hell…?“ mám dokonce pocit…

Když mě do uší bolestivě bodl zvuk exploze, když se pode mnou chodník vzepjal jako jankovitá kobyla a když se nervózní poštěkávání změnilo v uširvoucí jekot, zase jednou mě na chvíli všechny pocity opustily.

*

„To nedělám já! To nejsem já! Nestřílejte!“ ječím takovým hlasem, že jestli tohle přežiju, budu se muset na následujících pár týdnů naučit znakovou řeč – hlasivky asi budou docela mimo provoz.

Země sebou hází, všude v mém zorném poli se kácejí nohy, zvuk rotorů strašidelně kolísá, triko přilepené potem k mým zádům vlaje v mohutném větru.

New York křičí.

Vichr ke mně přináší jekot lidí padajících o stovky metrů dál k zemi, vojáci řvou do mikrofonů, k nebi se zvedá kakofonie hlasů. Jediným tichým člověkem je paradoxně chlap s megafonem – jak sebou vrtulník ve stále sílící vichřici hází, má ten chudák dost starostí s tím, aby se vůbec udržel na palubě.

„Nestřílejte! Vidíte, jsem tady!“ ječím pořád jako o život a mávám úsporně rukama kolem hlavy, aby každý viděl, že se hýbám a tudíž nemůžu být v jiném těle. Kůže na zátylku mi příšerným způsobem trne, jak mám pocit, jako by někde za mnou právě v tomhle okamžiku ztrácel jeden z vojáků nervy a v domnění, že se Iustus rozhodl riskovat, právě stiskl spoušť.

„Nestřílet!“ ječí i Meika tak pronikavým hlasem, až mi začíná praskat lebka.

*

Brzdy skřípají, auta troubí, sklo se sype, lidé křičí čím dál víc, jak se zemětřesení a vichr stupňují. Mám ruce pořád poslušně za hlavou, ale oči teď zvedám tak vysoko, až mě bolí akomodační svaly.

Už vůbec nejsem vzteklý.

A to rudé vidění přece jen je literární výplod.

Šmolkově modrá obloha New Yorku skutečně zčervenala, jako by ji zalila krev tryskající z proříznutého krku, mraky šíleně víří a v tom nekonečném krvavém moři odrážejícím se v zrcadlových oknech mrakodrapů se pohybuje cosi příšerného. Vypadá to jako krevní sraženina gigantických rozměrů, připomíná to rakovinový nádor větší než panelák, vypadá to, jako by na oblohu někdo promítal špatně zaostřené hologramy.

Hurikán burácí hrozivou silou, široko daleko není na nohou jediný člověk, autobusy se pod náporem větru začínají pomalu posouvat po silnici. Chodník praská jako čokoládová poleva krájená tupým nožem, vzduchem víří tuny odpadků, lidé se místy snaží odplazit do úkrytu a místy se zcela nesmyslně pokoušejí vstát. Když se mi o čelo mazlivě otřel mastný papír od hamburgeru a zanechal po sobě kečupovou šmouhu, napadlo mě, že to s tím vstáváním možná není zase tak špatný nápad.

Meiko! Nehýbej se, nic nedělej. Ale až ti řeknu, skočíš mi co nejrychleji na záda, pomyslel jsem si tak nahlas, až mě prudce zabolela šedá kůra mozková. Netuším, jestli mě chlapec slyšel – pořád se snažím působit jako ten nejhodnější zajatec, dlaně tisknu k lebce a očima těkám po šíleném divadle. Vojáci sice vypadají, jako bych pro ně přestal existovat, vrtulníky patrolující nad celým zásahem v téhle chvíli nejspíš díky orkánu předvádějí akrobacii nad oceánem, ale opatrnost je matka bedny porcelánu, jak říká jeden můj oblíbený spisovatel.

Na druhou stranu, ani s opatrností se to nesmí přehánět.

Když se přímo nad nejvyšším mrakodrapem, který kvůli stále ještě pršícímu sklu vypadá, jako by ze sebe setřásal kapky krve, zrodila nová hvězda, napadlo mě s podivně ledovým pocitem, že z New Yorku může být během deseti minut klidně hromádka popela. Na muže v bílém, za jehož zády se v naší koupelně odehrávalo podobně narudlé divadlo, jsem si kupodivu v té chvíli vůbec nevzpomněl – hlavou mi letěly spíš představy nečekaně rozpoutané třetí světové, teroristů s nějakou novou super-hyper zbraní hromadného ničení a tak podobně. Zkrátka a dobře ve chvíli, kdy se do krvavě rudého příšeří vmísily jedovatě nepřehlédnutelné tóny, jsem začal jednat.

Položil jsem ruce na beton, zaťal prsty do nejbližší spáry a začal se jako šnek hrající si na kraba plazit směrem k Meikovi. Nikdy bych tomu nevěřil, ale vyjící vítr byl natolik silný, že mě v okamžicích, kdy jsem odlepoval břicho od země, nadzvedával jako živé vznášedlo. Ne že bych si stěžoval – černooděnci v okolí měli díky tomuto fenoménu co dělat sami se sebou a mému poletování nevěnovali pozornost.

Připrav se! zaimprovizoval jsem znovu s telepatií a posunul se o dalších pár desetin milimetrů. Zelená hvězda se zatím rozrostla do rozměrů teď už téměř nepostřehnutelného slunce. Uvnitř se začalo točit a přelévat cosi tmavého, velkého a hnusného.

Pak, ve chvíli, kdy vítr překonal i nejdivočejší Beaufortovy představy, se najednou stalo hrozně moc věcí.

New Yorkem se přehnala jakási vlna – vypadalo to, jako by celé město i s lidmi, auty, zemětřesením a vůbec vším byl jen film promítaný na plátně, se kterým teď někdo energicky zatřásl.

Moje ruka narazila na hebkou kůži Meikovy holé paže.

Zelená hvězda se obrátila naruby a vyplivla to tmavé, velké a hnusné.

Řev tělesa pohybujícího se silně nadzvukovou rychlostí s přehledem přeřval i hukot vichřice.

A New York se v jednom jediném zlomku vteřiny vrátil k normálu s takovou razancí, až mému vnímání světa málem povolily svěrače.

*

Kdysi jsem kdesi na internetu viděl video, ve kterém se desítky dobrovolníků v přesně určeném okamžiku přestaly pohybovat. Na ulici, v autobusech, v kancelářích, v bankách. Jednotliví lidé si prostě v jedné chvíli vykračovali po ulici, vybírali peníze z bankomatů, nakupovali, povídali si s partnery, mávali na taxík, ládovali se hot dogy, chystali se nastoupit do metra. V příští sekundě jednoduše ztuhli a změnili se v nehybné figuríny. Jmenovalo se to tuším „Zmrzlý New York“ a na pohled to bylo docela příjemně strašidelné.

Když jsem teď s ústy dokořán sledoval zběsilou rychlostí se přibližující projektil, nepůsobilo na mě okolí příjemně ani trochu. Lidé ještě před okamžikem zápasící s šíleným živlem teď upírali zraky k opět blankytnému nebi, zapomínali dýchat a neodvažovali se ani pohnout. Jestli jsem měl ještě před chvílí pocit, jako by mi nějaký obzvlášť srdnatý voják mířil na zátylek, tak teď jsem si připadal jako docela malá muška, která se nerozvážně usadila na kovadlině parního bucharu. Na to, abych se pohnul, vyskočil na nohy, popadl Meiku a zmizel v oblacích, jsem měl nervy poněkud moc rozhozené.

Neidentifikovatelný blížící se předmět za tu malou chvilku, během které se mi hlavou prohnala myšlenka, jestli bych aspoň neměl svému klukovi říct, že ho mám rád, změnil barvu z antracitově černé na vínově rudou, svištivý zvuk nabral na dramatičnosti a kdyby bylo slyšet ještě cokoli jiného, nejspíš bych zaznamenal, jak veškeré obyvatelstvo v širokém okolí zadrželo dech stejně jako já.

Pak svištivý zvuk ustal.

To ve chvíli, kdy projektil narazil do mrakodrapu.

*

Jako ve snu jsem sledoval, jak letící předmět na okamžik zmizel za jednou z nejvyšších budov v dohledu.

V příští chvilce – to bylo hvízdání pořád ještě slyšet – vršek mrakodrapu docela obyčejně explodoval. Vycházející slunce se odrazilo od miliardy skleněných střepů, nejvyšší patra zahalil závoj hustého šedivého prachu, řídkým vzduchem se rychlostí zvuku rozlétly kusy betonu, pokroucené ocelové nosníky, vzorky kancelářského vybavení a spousta dalších neidentifikovatelných trosek.

Pak k mým uším dorazil zvuk nárazu.

Pod dojmem té mohutné gumové palice jsem si pokusil zarazit do uší komplet celé prostředníky a zároveň se zahrabat do nejbližší praskliny v betonu. Zvuk mě fyzicky zabolel tak příšerně, že jsem si to do téhle chvíle ani nedokázal představit. Vidění se mi na okamžik rozostřilo a New York se nejdřív rozdvojil, aby se po krátkém zamyšlení zmnožil ještě čtyřikrát. Kvůli této momentální indispozici jsem tedy následující události viděl v nespočtu nejasných kontur, přes hustý závoj slz a s vědomím chovajícím se jako gumový balónek, po kterém poskakuje rozmazlený fracek.

Z neprůhledné změti exploze vyšlehly plameny, vzduch se zatetelil, expandujících trosek se zmocnila gravitace. V té chvíli už měl neznámý objekt za sebou další tři průlety pevným zdivem, svištivý zvuk ztratil na síle a ve vzduchu visel odporný puch. Jako by někde pukla žumpa nebo povolily svěrače.

Pocit, že se rotující zkáza řítí přímo k nám, tedy evidentně nemám jenom já.

*

Ani ta smrtka, na kterou si za poslední měsíc začínám zvykat, nemá v téhle chvíli koule na to, aby se smála svým nepříčetným smíchem. Poslední zlomky vteřin života nás všech mizejí v nenávratnu, projektil urazil roh dalšího domu a kdybych měl v té šílené rychlosti čas na odhady, řekl bych, že ho od dlažby dělí možná pár stovek metrů.

*

Naděje umírá poslední.

Tahle profláknutá hláška mě nejspíš napadla až daleko později – během zběsilých událostí na to prostě nemohl být čas. Buď jak buď, můj mozek v jednom okamžiku ozářil záblesk optimismu – ať už je tou letící věcí cokoli, srážkami s baráky to evidentně ztrácí na elánu.

Okolím se rozlehl další zvuk nárazu, vzduchem tentokrát zapršely cihly, už zase tmavnoucí předmět prolétl pevnou zdí, prosvištěl nad vzdálenou silnicí, ohnul jednu pouliční lampu a potom se konečně s mohutným cáknutím zabořil přímo do asfaltu Osmé avenue.

Asi dvacet metrů ode mě.

*

Dnešek je dnem extrémů – páchnoucí obyvatelé se právě zapsali do Guinessovy knihy rekordů nejdelším zadržením dechu v historii planety, všude je takové ticho, že byste slyšeli spadnout špendlík na zem a okolí vůbec působí tak mrtvým dojmem, až to vypadá přízračně.

Jen z nově vzniklého kráteru se mohutně kouří.

*

Když se mrtvolně ztichlým prostranstvím rozlehlo podivné „PLOP“, málem jsem se připojil k té části obyvatelstva, která si bude muset akutně přeprat spodní prádlo.

Dým se v mírném vánku rozptýlil, z díry zazněly zvuky sypajícího se betonu, jakési nezřetelné zavrčení, další beton, jedno zcela zřetelné „KURVA!“ a pak po okraji kráteru zašátrala docela obyčejná lidská ruka vyčnívající z rukávu tmavě modrého saka.

*

„Můžete mi kurva říct, proč musíte mít tohle zasraný město tak přeplněný barákama? Jeden by si málem rozbil hubu, do prdele!“

Nevím, jestli je v už zmíněné knize něco o nejvíce vykulených očích, ale pokud ano, tak i tenhle rekord právě padl. Nechci se chlubit, ale mám pocit, že především mou zásluhou – to, že se z jámy vyštrachal docela obyčejný, nevysoký chlapík v kvádru, s vlasy ulízanými dozadu a se staromódními zrcadlovkami na očích, to bych ještě překousl. Že si vzápětí dal ruce v bok a neadresně spustil tou nejčistší češtinou, to už na mě bylo po tom všem tak trochu moc.

„No tak, mluvím s vlastním kokotem, nebo co?“ rozhodil chlap ruce. „Vypadám snad na to, že bych měl ve zvyku se vybavovat s vlastním kokotem? Aha, zase si musím odpovědět sám. Nevypadám! A co z toho plyne? Že mluvím s váma, hovada zabedněný!“

A chlapík vykročil přímo ke mně a valné hromadě vojáků v okolí.

„No, co třeba vy, s těma hračkama? No, vás myslím, bando buzerantů! Co kdyby se se mnou začal konečně někdo bavit? Nebo mám snad počkat, až si na tý zemi vylížete prdele? Uhni, hajzle!“

Poslední věta nepatřila nikomu z vojáků, ale žlutému taxíku s pomačkaným levým blatníkem, který stál muži v cestě.

Tedy… v prvním okamžiku.

V tom dalším mávl cizinec nedbale rukou, jako by zaháněl dotěrný hmyz.

Auto vylétlo do vzduchu jako po zásahu bouracím kladivem, udělalo dvě salta přes střechu, vykřesalo z vozovky úctyhodný snop jisker, odrazilo se od boku autobusu a skončilo na střeše koly vzhůru. Jak jsem na tu scénu nevěřícně třeštil oči, připomínal mi taxík mrtvého brouka položeného na krovky.

Nevím, kde se ve mně ta duchapřítomnost vzala, ale ve chvíli, kdy z vraku vyhřezl snědý řidič v turbanu, šťouchl jsem do zkamenělého kluka a zašeptal tak tiše, jak to jen šlo: „Až řeknu teď!“

Do vojáků jakoby vlivem mých neslyšných slov vjel život.

Nevím, jestli se díky drilu vzpamatovali všichni v jednom okamžiku, netuším, jestli k jejich ohromeným mozkům právě konečně neproniklo řvaní z nasazených sluchátek. Vím jen to, že najednou vyskočili se zbraněmi pevně v rukou, postavili se čelem k neznámému příchozímu a nezvykle tichým městem zazněl zvuk zbytečně natahovaných závěrů. Na prasklinami zbrázděný beton dopadla sprška vyhozených nábojů.

*

„A to se mám jako leknout, nebo co?“ rozhodil muž teatrálně ruce. „Kdybyste si radši, do prdele, sundali ty helmy. Takhle vám ani nevidím do těch vašich zkurvenejch ksichtů.“

Každý normální člověk by v takové chvíli ztuhl jako socha a zbledl jako kýbl malbytu, ale tenhle chlap evidentně nebyl ani normální, ani člověk. Než kterýkoli z vojáků stihl leknutím stisknout spoušť, přelétl mužovu tvář ošklivý úsměšek a chlapík luskl prsty.

Jelikož jsem se pořád válel břichem v betonových úlomcích, viděl jsem následující události poněkud z podhledu.

A jsem za to docela vděčný.

Všem vojákům v dohledu v jednom jediném okamžiku vyskákaly na helmách ošklivé lesklé bubliny, nad hlavou se mi rozlehl nelidský jekot a k mému nosu dospěl puch pálící se barvy, škvařících se vlasů a pečeného masa. Pušky popadaly na chodník, vojáci klesali na kolena, jekot se stával pronikavějším a nesnesitelnějším. Černooděnci se zoufalými, nekoordinovanými pohyby snažili rozepnout doruda rozžhavené přezky, tavící se plast neprůhledných hledí jim tekl přes prsty, helmy několika málo šťastlivců dopadly na chodník se zvukem, jaký udělá roztopená plastelína, když s ní vzteklé děcko mrskne o koberec.

„No vidíte, kokoti. Hned je to lepší!“ usmál se spokojeně neznámý a mně se z toho šklebu udělalo ještě o dva řády hůř než z šíleného vřískání vojáků, kterým se k lebkám lepily roztavené přilby.

*

„Kdo z vás vylízanejch červů to tady má vlastně na povel?“ rozhlédl se muž kolem dokola. Když na mě jeho pohled spočinul s takovou intenzitou, až mě to skoro zatlačilo o pár centimetrů hlouběji do betonu, napadlo mě, že by možná nebylo úplně od věci změnit prostředí. A to co nejdřív.

„No? Co ty tam mezi těma buznama?“

A to okamžitě.

„Mám se tě kurva zeptat ještě jednou?“ přiblížily se cizincovy prsty znovu k sobě.

„Pokud mohu prosit, tak ne,“ zdvihl jsem se s odzbrojujícím úsměvem na kolena.

„TEEEEĎ!!“

Meika po mně skočil s průrazností střely z ochuzeného uranu.

Cizinci se po tváři přehnal výraz údivu.

A moje čerstvě zrozená křídla vyvolala takovou tlakovou vlnu, že to uhasilo i tu nejjasněji plápolající přilbu.

*

Následující události jsem vnímal doslova jako ve zpomaleném filmu.

Meika se ke mně přitiskl silou hydraulického lisu.

Cizincův pohled za neprůhlednými skly ztěžkl jako jádro neutronové hvězdy.

Mé křídlové svaly zaúpěly zděšením.

Vzdálenost mezi mužovým palcem a ukazovákem se limitně přiblížila nule.

Vojáci se rozlétli do stran, jak se do nich opřela mohutná stěna stlačeného vzduchu.

A já odpálil přímo ke hvězdám takovou rychlostí, až se slunce protáhlo v jehlici zamrzlého zlatavého světla.

*

„Ááááááááááááááááááááá!!!“

Nejsem si jistý, jestli ječí hlasitěji Meika nebo já, ale to je to poslední, co mě v téhle chvíli zajímá. Páteř mi napraskla nejmíň na třech místech, ruce mám snad vykloubené, nehty se mi povážlivě viklají, v rameni mám plastický otisk klukovy brady a svaly ovládající křídla mi nejspíš někdo vlákénko po vlákénku rozmotal a roztloukl kladivem.

Kdybych chlapce nepopadl v okamžiku svého startu za zadek, nejspíš by mi jeho paže při následném zrychlení urvaly hlavu, nebo by se samy vytrhly z kloubů. Takhle tedy zakouším pocit, jaké to je skoro přijít o prsty a Meika bude mít na pozadí modřiny opravdu nevídaných tvarů. Ale zato jsme se dostali nad mraky živí a relativně zdraví.

Nepočítám-li skutečnost, že nás za chvíli zabije nedostatek kyslíku a příšerná zima.

*

Než jsem sklopil křídla a prudce zahájil sestupný let, začal mi namrzlý bubínek díky vysokofrekvenčnímu cvakání klukových zubů praskat jako podchlazená tabulka skla.

Prolétli jsme mraky, já zaúpěl, jak mi páteř kvůli změně těžiště napraskla ještě jednou a pak už se pod námi rozprostíral New York připomínající mapu s velmi hrubým rozlišením.

Normální mapy ovšem takhle přeřvaně vybarvené nebývají.

*

„Udržíš se sám? Musím se převtělit!“ zachraptěl jsem omrzlými hlasivkami.

„Jo. Ne! NE! Proč? Přece se tam nechceš vrátit! To… tamto není člověk!“ spustil Meika vyděšeně.

„Jo, a přesně proto musím dolů! Nevím, co je zač, ale takový bordel v hlavě jsem ještě neměl. Jestli se do toho nevložím, tak za chvíli celý New York lehne popelem. Nebo se propadne přímo do pekel. Nebo já nevím co. Zkrátka každý jeden člověk ve městě prostě a jednoduše umře! Chápeš?“

„Ne! Já tě nepustím! Co když se ti něco stane?!“

„Tak… tak se vrátím zpátky do tohohle těla. Drž se!“

„Ne! Prosím! NE!“

To už jsem svištěl éterem takovou rychlostí, o jaké se světlu v životě nesnilo.

*

„Kdo kurva pohne jenom malíčkem u nohy, tomu vlastnoručně zarazím do prdele támhleten kandelábr! Chci mluvit s někým, kdo má moc! A chci s ním mluvit okamžitě!“

Neznámý se pohupuje na patách, ruce má založené na hrudi a zpod temných zrcadlovek mu prosvítá narudlé světlo. Klubka střev, dlouhé stříkance krve, urvaná hlava válející se na střeše jednoho z aut a doširoka rozházené končetiny navlečené ve zbytcích černé uniformy dávají tušit, že zatím co jsem tu nebyl, došlo k dalšímu násilí.

Opravdu nejvyšší čas zakročit.

„Hej, smetáku!“ zvedám se na drobná odřená kolena navlečená v potrhaných černých punčocháčích. „Mám pocit, že chceš mluvit se mnou!“

I pro moje oči to bylo poněkud rychlé, ale vážně mám pocit, že se cizinec ani tak neotočil, jako se spíš přelil podobně jako tekutý terminátor ve stejnojmenném filmu.

„Smetáku? Ty asi musíš mít hodně ráda bolest, co?“ zaplálo rudé světlo ještě o pár řádů intenzivněji.

„Ani ne,“ ušklíbl jsem se tak, až vzdálený zpěv ptáků rázem utichl. „Jen chci naznačit, žes nám zatím nesdělil své ctěné jméno. Nevím, jak tam u vás, ale v mém světě je to hrubě nezdvořilé.“

„Ve tvém světě? To jsi… Ty?“

Muž pod zdravým opálením zbledl, záře pohasla a já měl pocit, jako by se poněkud scvrkl.

Pitomé bylo, že jsem absolutně netušil, o čem to mluví.

*

Ale co. Improvizace ještě nikdy nikoho nezabila.

„Ano. Já. Nečekal jsi snad, že ti tohleto projde, že ne?“

„No… podívej…“ olízl si cizinec nervózně rty. „Já jsem… ale co, kurva… jo, jsem v podstatě zbabělec. Ta vaše válka mě vůbec nezajímá. Nevím, co máš v plánu, ale pokud jde o mě, tak jsem úplná nula. Nemusíš se mnou vůbec počítat. Já prostě mizím, OK? Hele, fakt jsem se tě nechtěl nějak dotknout. Já vím, že tohle je tvůj svět. Nemám vůbec v úmyslu tu zůstat, chápeš? Kdyby to šlo jenom trochu jinak, tak jsem se tady vůbec neukázal. Hodlám se uklidit do jedné z nižších sfér. Přísahám! Fakt, musíš mi věřit. Nezajímá mě, jak to tam vypadá. Až On rozpoutá tu svoji válku, chci být tak daleko, jak to jenom půjde. Klidně i v nižší sféře. Takže když to shrnu… no, prostě, my dva vůbec nejsme nepřátelé. Teda, já vím, že pro tebe jsem i tak jenom bezvýznamný hmyz, ale prostě chci říct, že s rozdupáváním tohohle hmyzu vůbec nemusíš ztrácet čas. Co?“

„Chceš odejít?“

„Jo! Podívej, On teď má plno práce s přípravou toho, co plánuje – ať už je to cokoli. Nebude mít čas shánět se po jednom ze svých otroků. Přísahám, že se zašiju do tý nejstarší, nejnepovedenější a nejzchátralejší sféry. Nikdy mě nenajde, ani kdyby měl čas na to, aby mě hledal. Nikdy se ode mě nedozví, že jsi na tomhle světě. Teda, já vím, že to asi je nějaký tvůj triumf v rukávu, ale fakt se nemusíš bát, že by se ho On dozvěděl ode mě. Já chápu, že tohle bude od bytosti jako jsem já znít asi dost blbě, ale… no, prostě… přísahám! OK?“

Nechci tvrdit, že jsem z cizincových slov, jeho smrtelně vyděšeného tónu a i na dálku dobrých deseti metrů viditelného třasu neměl v hlavě guláš. Měl. Ale natolik při smyslech, abych si uvědomil, jaká příležitost se mi tady nabízí, jsem ještě byl. Bytost, která vlastním tělem dokázala razantně upravit architektonický ráz města, aniž by si jen odřela nos, mě teď v podstatě prosí, abych ji nechal odejít.

„Dobrá,“ řekl jsem velebným, z úst pubertální holčiny strašně nepatřičně znějícím hlasem. „Odejdi! Okamžitě!“

Takovou záplavu emocí, jakou jsem vzápětí spatřil na cizincově tváři, jsem ještě v životě neviděl. Světlo za jeho brýlemi mocně zapulsovalo, brada málem škrtla o beton…

„Ty… ty mě vážně necháš jít?“ vykoktal muž.

„Jak jsem řekl,“ mávl jsem důstojně rukou s centimetrovými, narůžovo obarvenými nehty. „Jdi!“

„Děkuji! Děkuji!“ téměř doslova se rozzářil cizinec. „Jsi šlechetný, jsi dobrý, jsi to prostě ty! Jen si seženu ty panny a už o mně nikdy neuslyšíš, spasiteli!“

„Panny?“

Ano. Taky se mě vzápětí zmocnil pocit, že tímhle jsem to doopravdy posral.

*

„Panny na rituál, přece. Nemůžu z tohohle světa bez rituálu. To… jsou… to jsou přece tvoje pravidla! Jak to, že… kuuuuurva, to nejseš ty!“

Městem zablesklo krvavě rudé světlo a cizinec vycenil zuby.

V příštím okamžiku jsem se vznášel nohama půl metru nad zemí, za triko s dlouhými ramínky mě držely opálené ruce s pěstěnými nehty a ten muž takhle zblízka už vůbec nevypadal jako člověk, ale spíš jako oběť jaderné apokalypsy.

Na to, abych vůbec zaregistroval, kdy se pohnul, nejsou lidské oči ale opravdu vůbec stavěné.

*

„Takhle už mě dlouho, dlouho, dlouho nikdo nenasral! Jestli mi okamžitě neřekneš, co seš zač, tak ti natrhnu prdel od ucha k uchu a to bude jenom předehra!“

Už jen dívat se do toho snědého obličeje, pod kterým jako by prosvítala jiná, naprosto nelidská tvář, je víc, než by kterýkoli člověk snesl. To, že jsem se zmohl na klidný, mrazivý tón, tudíž považuju za jeden ze svých největších úspěchů v životě.

„Jak jsem řekl, smetáku. Dáma se jako první ne-před-sta-vu-je!“

„Decarabia. Mé jméno je Decarabia. Spokojená?“

„Velmi.“

„A. Tvoje. Jméno?“ syčel už muž tak, až to připomínalo parní kotel těsně před sebevraždou.

„Já jsem Iustus. A nerad se opakuju, ale… tohle je můj svět!“

A s těmi slovy jsem cizince popadl za zápěstí.

*

„Tohle má být nějaké číslo pro pobavení? Nějaký humor? Lidský humor?“ zdvihl Decarabia nechápavě obočí, když jsem mu nejenže nedokázal na místě utrhnout ruce, ale naopak jsem málem přišel o své vlastní. Ani silou, se kterou bych dokázal přetrhnout kolejnici jako žížalu, se mi nepodařilo jeho rukama pohnout byť jen o milimetr.

„Ne. To bylo poslední varování. Vypadni odsud a nic se ti nestane.“

„Hned,“ usmál se cizinec tak, až mi z toho slezla většina make-upu. „Ale jak jsem říkal, potřebuju panny. Přesněji řečeno šest krát šest krát šest panen. A jednu relikvii. Svatý ostatek. Konkrétně prst svatého Tomáše. A jelikož tohle je – jak sama říkáš – tvůj svět, očekávám je od tebe. A pokud je nedostanu, tak z tohohle pitomýho města udělám puzzle, který by nesložil ani ten, za koho ses vydával. Jasný?“

„Šest krát šest krát šest panen? A já bych ti nestačila?“

Muži unikl další výron páry, intenzita prosvítajícího záření mu lehce natavila zrcadlovky a ze zaskřípění jeho zubů se začalo sypat i sklo, které přežilo zemětřesení a jeho přílet.

„Ty. Nejsi. Panna. Už.“

A s těmi slovy pustil moji blůzku, popadl mě za zadek a mocně škubl.

*

V cizích tělech mě většinou nic nebolí. Mám-li dostatek času, dokážu ovládat buď samotné nervy nebo alespoň centrum bolesti v mozku. Když se teď moje mladé dívčí tělo rozevřelo jako kniha položená hřbetem dolů, když mi o chodník pleskl smotek vypadlých střev, když jsem měl najednou kotníky čtyři metry od sebe, tak jsem na nějaké nervy a centra a bolest vážně neměl kdy. S pocitem, jako by můj celý svět vybuchl agonií, jsem z posledních sil otočil hlavu k obloze a pohnul se vzhůru.

Smrt zklamaně zaryčela.

*

„Miláčku, miláčku, miláčku, miláčku!“ začal mi Meika zasypávat polibky obě tváře ve stejném okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že mám zadek zase v jednom kuse. „Není ti nic?“

„Ne. Drž se.“

Chlapcovo zoufalé zakňučení jsem už zase neslyšel.

*

Tentokrát jsem se žádnými řečmi zdržovat nehodlal. Má duše dopadla do hlavy jakéhosi dlouhovlasého studentíka vykukujícího zpoza převrženého odpadkového koše. Odhrnul jsem si přerostlou ofinu z očí a probodl cizince vražedným pohledem. Mé bývalé tělo mu pořád ještě viselo v rukou a já měl z téhle dálky a podhledu pocit, jako bych nikdy neviděl smutnější obrázek.

Vztek se ve mně rozhořel jako požár uprostřed ropné rafinerie.

Vzápětí už jsem běžel.

Tak rychle, až mi zpod lehkých plátěnek stříkal chodník.

*

Ani muž schopný nelidsky rychlých pohybů tentokrát nestačil zareagovat včas.

Moje vyšponovaná noha mu narazila do kříže, koleno ťuklo o spánek, hrana dlaně dopadla na ohryzek, druhá noha z otočky nakopla žaludek.

Dopadl jsem na rozbitou zem, má zběsile brzdící podrážka zvedla do vzduchu metrák betonu, pro prach nebylo chvíli vidět vůbec nic a moje brzdná dráha připomínala základ solidního vodního příkopu.

Lidé s řevem prchali do všech stran, smrad pálící se gumy pneumatik zběsile akcelerujících aut zaplnil vzduch a muž zapasovaný do plechového boku nedalekého autobusu se netvářil ani trochu hezky.

*

„Tohle byla jenom malá ukázka!“ zařval jsem tak, až svou existenci ukončila i ta nejzatvrzelejší okenní výplň. „Máš poslední šanci! Zmiz odsud, nebo tvoje prdel pozná takový středověk, že budeš do konce života závidět i tamté holce!“ ukázal jsem na natrženou slečnu.

Muž mi odpověděl nelidským zavrčením. Z úst mu vyšlehly plameny, na rukou naskočily půlmetrové drápy a z těch přečnívajících tesáků by se dal komplex méněcennosti i do Draculy.

Pak Decarabia zmizel a mně do hrudi ve stejném okamžiku narazila mezikontinentální jaderná střela.

Rozcákl jsem se po okolí jako přezrálé rajče.

*

„Doprdele, doprdele, doprdele!“ mumlal jsem blonďatému klukovi do ucha. Ruce se mi nezvladatelně třásly, zatímco můj let se změnil v simulaci dopravního airbusu za silné bouře. Kdyby mi cizincův útok neutrhl hlavu čistě od těla, kdyby cizí mozek nedokázal přežít natolik dlouho, abych se já stačil převtělit zpátky, už bych tady docela jednoduše nebyl. Pocit zběsile rotujícího světa, jaký musí důvěrně znát každý fotbalový míč, se mi nějak nedařilo dostat z hlavy.

„Nechoď! Prosím, už ne!!!“ pokoušel se mnou Meika zároveň třást a současně se držet.

„Musím!“ zavrčel jsem.

Má duše vyrazila na gigantické tsunami krvavě rudého vzteku.

*

„Hej, smetáku! Tady jsem!“

Stojím uprostřed liduprázdné ulice, o temeno se mi rozstřikují velké tučné kapky krve a támhle opodál se nárazem do chodníku právě roztříštila ta hlava, ve které jsem ještě před chvílí pobýval. Decarabia nastavuje hnusné přeháňce tvář, vpravé ruce svírá něco, co takhle na dálku vypadá jako urvané mužské přirození a ty jeho žárem zkroucené brýle jsou už zase bez poskrvnky.

„A helemese,“ zašklebil se cizinec. „Malá, hnědá, tváře divé, stará, vetchá osoba. O berličce, hnáty křivé. Hlas – vichřice podoba. Akorát plachetka ti chybí!“

Tentokrát jsem zavrčel já. Duralová hůlka se mi v ruce změnila ve stříbrný kotouč vyjícího kovu, protéza mi povylezla jako v imitaci vetřelce, vzduch zaječel, jak jsem vyrazil kupředu. Přiznávám – možná jsem si pro boj mohl vybrat vhodnější tělo. Jenže k smrti vyděšení Newyorčani dokáží prchat až nečekaně rychle a já nechtěl dát cizinci čas k tomu, aby začal plnit svou hrozbu.

Jestliže existuje miliarda a jedno bojových umění provozovatelných jen holýma rukama, tak přidáním docela nenápadné hole naroste tento počet skoro k nekonečnu. Mužův smích ustal jako když utne, varlata pleskla o chodník, já se změnil v gerontologický koncentrát armády nindžů. Hůl se v okamžiku rozpálila doruda, vzduch se nade mnou tetelil, jak jsem se tím vším pohybem poněkud rozehřál a město začalo vlivem sonických třesků děsivě vibrovat.

To v první vteřině.

Pak mi muž vytrhl hůl z ruky, obtočil mi ji s nedbalou nonšalancí kolem krku, zpřerážel mi veškeré končetiny na sto a jednom místě a posadil mě do rozbitého betonu takovou silou, až se mi páteř zkroutila jako vinutá pružina. Dým ze škvařící se kůže mi zakryl výhled, agonie vyšplíchla a pak už jsem byl zase zpátky na oblacích.

*

„Nech toho!“ zařval jsem skoro hysterickému klukovi do ucha. „Musím zpátky!“

„Ne! Zabije tě! Copak to nevidíš?“

„Nezabije! Jsem nesmrtelný! Jsem Iustus, kurva!“

*

„Zase zpátky?“ otočil se ke mně Decarabia, když jsem se zhmotnil v jednom z prchajících lidí, otočil se jako na obrtlíku, odrazil se od země, přeskočil jednu nízkou budovu a zabořil se deset centimetrů do asfaltu jen malý kousek od nezničitelného cizince. Adrenalin mi stříkal ušima, vztek dosahoval teploty nitra hvězdy a mužův pobavený úsměšek mě postrkoval za hranice příčetnosti.

„Než se necháš zase zabít,“ rozšířil se cizincův úšklebek, „dovol, abych ti předvedl malou ukázku toho, co se stane, jestli se na tohleto pošťuchování nevysereš, nehneš okamžitě prdelí a nedoneseš mi ten svatej ostatek. Koukej!“

Než jsem stihl byť jen mrknout okem, luskl Decarabia prsty.

Vzápětí jsem seděl na zadku, země se třásla ještě víc než předtím, muž se smál jako šílenec a nad nejbližším mrakodrapem rotovaly antracitově černé mraky.

*

Chtěl jsem po cizinci zase skočit, chtěl jsem mu aspoň pokazit zábavu, ale dřív, než se mé tělo dalo do pohybu, dosáhlo zemětřesení vrcholu, mraky protrhl gigantický výboj energie a celý New York na malý okamžik zmizel v oslepujícím záblesku světla.

Můj mozek zoufale zaječel, oči pojaly pocit, jako by je někdo hodil do hrnce s vařícím olejem, bubínky pukly pod náporem drtivé tlakové vlny.

To poslední, co jsem v tomhle těle slyšel, byl cizincův maniakální smích.

*

„Akurva!“ zazněla z mých vypůjčených amerických úst zase jednou čeština. Před chvílí jsem ve zlomku vteřiny skočil zpátky do svého těla, odrazil se od zadní části lebky, ucítil Meikovo zuřivé bušení do svých zad a zase skočil zpátky do náhodně vybraného Newyorčana. Teď spolu s desítkami dalších původně prchajících stojím jako svatý na mostě, v otevřených ústech mi osychá jazyk a můj mozek se zdráhá uvěřit tomu, co vidí.

Ten mrakodrap, do kterého před okamžikem udeřil blesk, byl nad okolní zástavbou docela viditelný i dřív. Tím myslím předtím, než z něj Decarabiovo lusknutí prstů udělalo planoucí fakuli takových rozměrů, že to musí být vidět i z oběžné dráhy. Dům hoří půlkilometrovým modrobílým plamenem, lidé kolem mě nevědí, jestli si mají dřív clonit oči nebo zacpávat uši. Oheň burácí tak, až se chvěje zem a do smradu spáleniny se míchá pach mnoha zpocených těl. Jestli teplota v okolí vyskočila jenom o dvacet stupňů, tak jsem přehnaný optimista.

*

Pustit se do dalšího boje se mi nechtělo tak strašlivě moc, že to přerazilo i nechuť k návštěvám zubního lékaře během mého dětství. Závany žhavého vzduchu ve mně paradoxně zchladily vztek natolik, že teď už zase spíš přemýšlím víc hlavou než čímkoli jiným. Najednou nemám dostatek odvahy přiblížit se ke stvoření, které bez zjevného úsilí dokáže způsobit katastrofu takových rozměrů. Ječící dav vzdalujících se lidí sice apeluje na můj spasitelský komplex, ale pud sebezáchovy jakékoli ušlechtilé myšlenky zadupává do země s nadšením hodným lepší věci. Místo toho, abych vyrazil do útoku, stojím, potím se a touha prchnout na nebesa ve mně bojuje s pocitem zodpovědnosti.

*

Dnešek je dnem paradoxů.

Když se země začala znovu otřásat, když se v dálce objevily povědomé mraky nad dalším domem a když mě posedl pocit, jako bych zase slyšel mužův smích, hodil jsem veškeré pudy a dojmy za hlavu a vyrazil do útoku jako šílený samuraj. Tentokrát v těle odhadem třicetileté, sportovně založené ženy, tentokrát bez žhavého vzteku, tentokrát jen s chladným odhodláním. V běhu jsem ze země vyrval sloupek dopravní značky, popadl ho do obou rukou a odrazil se takovou silou, až vzduch přímo vražedně zaječel a město na okamžik zmizelo hluboko pode mnou.

Muž nad mým bývalým tělem pořád ještě stál.

Když jsem ho vzal trubkou přes hlavu, tak už ne.

*

Vidění se mi na okamžik rozostřilo, tělo pod dojmem toho úderu vypovědělo službu, vzduchem se rozstříkly kapky nárazem roztaveného kovu. Decarabiovy brýle se najednou válely na betonu, muž vězel až po krk v chodníku, hlavu měl prasklou jako hliněný džbán a to, co tou prasklinou vykukovalo, tenhle svět snad ještě nespatřil.

Já předvedl v betonovém rumišti takovou sestavu válení sudů, že by z toho normálně bylo dvacet zlatých medailí, do ruda rozpálená trubka mi vypadla z rukou i s kusy přiškvařené kůže, pár svalů nezvládlo mohutné silové vypětí a popraskalo jako unavené struny od piána. Několikrát jsem křísl hlavou o beton, z levé tváře mi zbylo jenom něco připomínajícího základ na tatarák a z množství promrhané krve by na nejednoho upíra sedl stesk.

Mě v té chvíli nic z toho absolutně nezajímalo.

Ječel jsem hrůzou, drásal si oči a i v letu se snažil schoulit do klubíčka. To, co jsem v rozbité tváři spatřil, zaútočilo na můj zdravý rozum děsivou, nepředstavitelnou silou. Hlavu jsem měl najednou plnou příšerných obrazů, do uší mě bodal vlastní pomatený křik. Svět kolem pro mě přestal existovat, byly tu jen vize, černočerná tma plná neuvěřitelně krutých příslibů, celé kontinenty mrtvých, ohnivá jezera, hmyz, záření, pobíhající stvůry hrůzných tvarů i rozměrů… bylo toho moc. Vmužově naprasklé lebce to působilo jako průhled do jiné reality a já mohl jenom řvát a řvát a řvát.

*

Nejspíš to trvalo jen několik málo sekund, ale mně to připadalo jako celé eóny. Potom se k mé mysli přimklo cosi cizího, ledově žhavého a odporného tak, že to přesáhlo i předchozí zkušenost. Najednou jsem ležel na zádech, nad hlavou mi zářilo docela obyčejné nebe a na tom nebi plula už zase dočista normální Decarabiova tvář. Jeho pravá noha mi spočívala mezi ňadry a oči za znovu nasazenými zrcadlovkami zářily jen téměř neznatelně.

„Hezké, viď?“ zeptal se muž tónem, jaký jsem od něj ještě neslyšel. „Devátá sféra. Tak se to jmenuje. Jinak také Peklo. Viděl jsi jenom nepatrný zlomeček mých vzpomínek a už to tě málem stálo zdravý rozum. Nevím, kdo jsi, nezajímá mě, jak si říkáš a o co ti jde, ale evidentně jsi jenom člověk. Stačilo by, abych tuhle masku,“ zatahal se muž za kůži na tváři, „sundal ještě na jeden jediný okamžik a tvůj mozek by se rozstříkl po celém tomhle městě. Nikdy, nikdy, nikdy už se nepokoušej nahlédnout do hlavy démonovi, lidský červe.“

„Ne… nenechám tě zničit… tohle. Tohle město!“ vychrchlal jsem jako v posledním tažení.

„Seru ti na tohle město!“ zasyčel Decarabia. „Copak jsi slepý? Nevidíš, z jakého místa utíkám? Až On započne válku, bude to ještě stokrát, tisíckrát horší! Devátá sféra bude všude! Nezastavil bys mě, ani kdybys byl anděl smrti! Já odsud mizím! Ani samotné Mocnosti by mě nezastavily!“

Muž mi sestoupil ze sportovně ploché hrudi, narovnal si brýle a rozhlédl se po městě. Chtěl jsem se po něm znovu vrhnout, chtěl jsem ho znovu alespoň zdržet, abych dal New Yorku čas na evakuaci, ale nějak jsem momentálně neměl dost duševních sil ani na to, abych se vrátil zpátky na oblohu.

„Tak pojďte, čubičky nenaražený, pojďte ke strejdovi,“ zanotoval nečekaně démon. Světlo za brýlemi mu zaplálo a mně se k mysli přimklo zase to odporné, žhnoucí a přitom ledové. Najednou jsem měl pocit, jako by můj mozek proplachovala vařící kyselina, jako by někdo rozmotával každičký můj mozkový závit, jako by někdo vzal elektronový mikroskop, připojil ho k jadernému generátoru, nastavil na nekonečné zvětšení a začal si jím prohlížet moje myšlenky. Tak trochu to připomínalo mou první zkušenost s Meikovou telepatií, ale bylo to mnohem mocnější, cizejší, odpornější. Otevřel jsem ústa, abych si vyřval zdravý rozum z hlavy, ale démonova sonda se v tom okamžiku stáhla.

Zůstal jsem ležet na zemi, sotva schopen provozování základních tělesných funkcí.

*

Mohlo to trvat snad pět minut, možná o trochu víc. Démon koukal jakoby zasněně do oblak, já se pokoušel sebrat, město kolem nás bylo přízračně tiché. Pak se v jedné z uliček vynořila malá, odhadem desetiletá holka. Oči měla přes půl hlavy, pohybovala se jako ukázková zombie a já si byl skoro jistý, že ta holčina vůbec neví o světě. Decarabia se ušklíbl a obrátil svou pozornost zpátky ke mně.

„První panenka nám dorazila. Další jsou na cestě. Za chvíli jich budu mít dost, abych začal s rituálem. Pokud samozřejmě budu mít i ten artefakt. Což je na tobě. No tak, šup, vstávat a cvičit. Teda shánět,“ zašklebil se démon.

„Proč… proč si ten prst nes… au… neseženeš sám?“ zachroptěl jsem zničeně.

„Protože, můj zvědavý příteli, vlézt do hlavy panně a udělat z ní svoji loutku je docela fajn zážitek. Prohledávat hlavy nějakých zkurvených flanďáků už tak moc fajn není. Je to vlastně docela hnusný. Máš ještě nějaký zasraný otázky, nebo tě budu muset popohnat? Třeba další pochodní?“

„Počkej!“ vyplivl jsem. „Můžeme se normálně domluvit. Ten… prst svatého ti klidně seženu. Jde mi jenom o ty lidi. Co se stane s těma holkama?“

„Dojemné,“ setřel si démon imaginární slzu. „Holkám se samozřejmě nestane vůbec nic. Jen je jednu po druhé vyprstím tím ostatkem, potom dostanou do zadku posvěcenou svíci… Kurva! Svíce! Já věděl, že jsem na něco zapomněl! Takže až mi poneseš ten prst svatýho, vem i nějaký svíčky, jo? Šest krát šest krát šest bude stačit. A mimochodem – tak trochu mě tlačí čas. Takže pokud sebou svinsky nehodíš, asi se ti podaří mě konečně doopravdy nasrat. Jasný?“

„Jasný. Prst, svíčky, fofrem. Už letím,“ přikývl jsem poslušně. „Takže těm holkám vážně neublížíš?“

„Ne,“ ušklíbl se démon. „Užijou si nejskvělejší orgasmus v životě, já otevřu portál a zmizím. Čestný pionýrský!“

„Tys… chodil do pionýra?“ otázal jsem se s pocitem, jako by okolní realita měla každou chvíli popraskat a vyvrhnout mě zpátky na propocenou postel v sanatoriu pro duševně choré, kde se nejspíš ve skutečnosti právě teď převaluju.

„No, ani ne,“ rozesmál se pekelník. „Jen tam u nás jich máme tuny a to už jeden nějakou tu planou frázi pochytí!“

Ten hýkavý, drnčivý smích připomínající nářek miliard kobylek už jsem déle poslouchat nevydržel. Hnul jsem svou myslí a zmizel zpátky na nebe.

*

„Aúúúú,“ zaječel jsem ve chvíli, kdy se má duše usadila pevně na místě. Z levého ucha mi vystřelovala příšerná bolest a do zad mě bušila drobná pěst.

„Co to do prdele děláš?“ vyjel jsem na Meiku.

„Zabiju tě! Jestli tě má někdo zabít, tak to budu já! Už se tam nevrátíš, slyšíš! Nevrátíš!“

„Nebuď hysterický!“ popadl jsem ho zezadu za krk a pevně stiskl. Kluk vyjekl a jeho zuby mi přestaly pustošit boltec.

„S převtělováním je konec. Ten parchant chce jenom nějaký svatý ostatek a potom z tohohle světa zmizí.“

„Fakt?“

„Jo. Aspoň to teda říkal. Jelikož by na něj nestačilo ani deset takových, jako jsem já, budu mu asi muset věřit.“

„To nebudeš. Kouknu se mu do hlavy!“

„NE!“ zařval jsem tak, až se kluk leknutím málem pustil. „Opovaž se! Věř mi, Meiko,“ pokračoval jsem už mírnějším hlasem, „v jeho hlavě není nic, co bys chtěl vidět. Ale potřebujeme najít ten ostatek. Prst svatého Tomáše se to jmenuje. Myslíš, že bys mohl…?“

„J… jo,“ zadrkotal chlapec zuby. „Ale nemohli bysme nejdřív někam do tepla? Mně tady snad umrznou koule!“

„Dobrý nápad,“ zadrkotal jsem i já. Do téhle chvíle jsem si toho v zápalu boje nevšiml, ale dlouhotrvající chlad mi stačil z prstů vyhnat veškerý cit, uši mě pálí a plíce mám tak promrzlé, že by stačilo jediné ťuknutí a rozpadly by se na miliardy ledových střípků. Meika mi na hrudi vibruje jako blonďatá erotická pomůcka.

Začal jsem klesat takovou rychlostí, až mraky pod námi vyjekly hrůzou.

*

Drsný beton střechy jednoho z paneláků mi zašustil pod nohama, Meika se už rutinně v pravý čas pustil, já složil křídla. Má ledovkou potažená kůže začala doslova nasávat sluneční paprsky a za ten mrakodrap hořící v dálce jsem byl najednou docela vděčný. Sice to na tuhle vzdálenost byla spíš jen psychologická záležitost, ale i tak jsem k ohni natáhl zkřehlé prsty.

„Bl… bl… blbá móda!“ proklínal zatím chlapec své potrhané rifle, pokoušeje se současně bezvýsledně zabalit do vyzývavé vestičky. S nosem a tvářemi zčervenalými mrazem vypadal v tu chvíli tak roztomile, až mě bodlo u srdce.

„Zbavíme se démona a po zbytek dne nevylezeme z postele,“ slíbil jsem mu.

„Démona? To je démon?“ přestal kluk s tělocvikem a vytřeštil na mě své zarudlé oči.

„Jo. Démon. Prchá před nějakou válkou na jakési místo. Ale před jakou válkou a na jaké místo, to ti neřeknu, protože jsem to nepochopil. Každopádně jestli nedostane, co chce, tak je schopný srovnat New York se zemí. A já s tím nemůžu kurva ale vůbec nic dělat!“ zavrčel jsem takovým tónem, až Meikovi pobledly rudé líce.

„Tak já… já se podívám po tom… prstu? Jo, prstu. Jo?“

Jen jsem chmurně přikývl.

*

Zatímco chlapcův pohled zesklovatěl a tělo usazené do tureckého sedu zhadrovatělo, přecházel jsem já po střeše sem a tam, chvílemi se pokoušel vymyslet cokoli, co by na démona mohlo platit, chvílemi nakopával drobné kamínky odlétávající přes okraj střechy, chvílemi se pokoušel svázat cáry trika tak, aby to na mně aspoň trochu drželo a chvílemi zíral na oblohu a zkoušel se uklidnit pohledem na mraky. Jako terapie to pravda nebylo nic moc, ale na rozdíl od pohledu na pomalu se rozlézající požár v dálce to alespoň nepřilévalo oleje do ohně.

*

„Ortona v Itálii!“ ozval se zničehonic za mými zády Meika, až jsem minul další šutřík a málem sám sletěl ze střechy. „Jeden kněz tam letos na jaře byl. Je to pár kostí za neprůstřelným sklem. V takovém kostele. Mám i adresu!“

„Do prdele!“ zařval jsem zase jednou neoriginálně. „Itálie! To se tam mám sakra teleportovat, nebo co?“

„No…“ pípl chlapec zakřiknutě. „Já… já klidně tu zimu ještě snesu, jestli se zlobíš kvůli mně…“

„Ale ne, ty ťuňťo,“ zcuchal jsem mu husté vlasy. „Akorát ten hajzl támhle asi nebude chtít čekat celé dlouhé hodiny, než se mi podaří doletět do pitomé Itálie. Tvrdil něco o tom, že dost spěchá… Do prdele! Musím si s ním znovu promluvit. Počkej tady!“

Meikovo nesouhlasné vyjeknutí jsem už tradičně neslyšel.

*

„Ehm, Decarabio,“ ozval jsem se ústy sotva pětiletého děvčátka. Stojím v semknutém davu tupě zírajících holek, na sobě mám jenom tenké pyžamko a v ruce pořád ještě držím nějakou barbínu.

„Co? Jak to, že mluvíš?“ zaplápolal démonův pohled, zatímco jsem se snažil mezi ostatními pannami protlačit do první řady. „Aha! To seš zase ty! Co mi kurva lezeš do tý čubky? A kde máš svíčky, do řiti?“

„No… já jen… teda, hlavně klid, jo?“ špitl jsem nesměle. „Ty ostatky jsou totiž až v Itálii a já se nějak nedokážu pohybovat tak rychle, jak by sis asi představoval. Tak jenom abys nepropadl panice. Pracuju na tom, OK? Zajdi si třeba na pivo, hoď se do klidu… relaxuj.“

„Jak? Dlouho?“ zasyčel démon.

„No… odhadem… pár hodin?“

V následujícím okamžiku jsem visel vzhůru nohama, kotník mi díky nelidskému sevření popraskával a do obličeje mi vanul intenzivní pach síry.

„Pár hodin? Pár HODIN? Děláš si ze mě kozy? Já nemám pár hodin! Ty nemáš pár hodin! Máš HODINU! Jasný?“

„Ale…“

„Jasný?“

„A… ano,“ sklapl jsem poslušně pusu.

Decarabia mi zavrčel do obličeje, vycenil zuby a vztekle luskl prsty.

New York v okamžiku potemněl, sluneční paprsky s téměř slyšitelným zasvištěním zmizely, já zvedl oči k obloze.

Přímo nad námi se stále ještě modralo docela obyčejné letní nebe. Vytvářelo tak pravidelný, asi kilometr široký kruh v nekonečném moři převalujících se, uhlově černých mraků.

„Ne, počkej! To nemusíš!“ Vyjekl jsem ve chvíli, kdy se k mým ouškům z dálky donesl zvuk třesoucí se země. „Já už letím!“

Démon se ošklivě zašklebil.

A na blankytně modré obloze se třikrát mohutně zablesklo v tak těsném závěsu, až se to slilo v jediný megablesk.

*

Tlaková vlna mi zase jednou rozostřila vidění, zhypnotizované slečny se zapotácely jako lán obilí ve větru. Decarabiova tvář zbledla, jeho sevření povolilo, moje lebka škrtla o chodník.

„Proč jsi to udělal, kurva!“ zaječel jsem vysokým hláskem.

„Ne! Já nechtěl! Já musel!“ zařval démon, až mi z levého ucha vyšplíchl proud krve. „Nemůžete mě nutit! Ne!“

Protože se díval kamsi vysoko přes mé rameno, protože mi najednou vykal a protože mu v hlase rezonovala hrůza, jasnozřivě mi došlo, že vážně nemluví se mnou.

Zamlel jsem se na chodníku a otočil se k démonovi zády.

Myslím, že takhle sprostě ještě žádné dítě nikdy nezaklelo.

*

Očekával jsem, že uvidím tři další gigantické pochodně, čekal jsem půl New Yorku v plamenech. Když se teď začaly nepřirozeně černé mraky vysokou rychlostí trhat, když svazky slunečních paprsků začaly laskat město jako po kterékoli jiné bouřce a když se jedinou novou škodou zdály být tři nevelké krátery v silnici, nad nimiž se pomalu rozptyloval hustý dým, měl jsem z toho být teoreticky šťastný.

Nebyl jsem.

Vážně ne.

Puch seškvařeného asfaltu dospěl až k mému nosu, prudký závan větru rozehnal kouřovou clonu a trojice mužů v černých oblecích synchronizovaně vykročila.

Z prázdnoty jejich pohledů se mi chtělo řvát úplně stejně jako před lety.

*

„Nevzpírej se, pekelníku. Z tohoto světa jsi vyobcován!“ promluvili nově příchozí jako trojice reproduktorů. Úplně stejně znějícími hlasy, naprosto bez emocí, všichni dokonale synchronně.

„Ne! Nevrátím se! Nikdy!“ zaryčel démon a mezi rukama se mu zrodilo cosi jako miniaturní slunce.

„Odpor je marný. Porušil jsi Statut. Půjdeš s námi!“ natáhli ti tři ruce.

Decarabia zavřeštěl jako šílený, mrštil klubkem energie a já se jediným odrazem vrhl stranou. Minislunce prosvištělo prostorem a proměnilo svým průletem zem v potok bíle zářící taveniny.

Klubko dospělo k prostřednímu muži, ozvala se exploze, moje blonďaté vlásky prudce zavlály a zbytek panen se účinkem tlakové vlny skácel. Chvíli nebylo vidět vůbec nic.

Pak už ano.

Netečně se tvářící kravaťák svíral smotek energie v dlani, jako by se jednalo o obyčejné klubko motouzu.

„Nééééé!“ zavřeštěl démon.

Muž sevřel pěst, slunce zmizelo.

To už Decarabia držel v ruce patnáctimetrový snop ohně, všude v okolí se tavil asfalt a já sprintoval tak usilovně, až na mně švy pyžama povolovaly.

*

O milisekundu později se mi vlasy na hlavě vzňaly, kůžemi na zádech syčela jako slanina na rozpálené pánvi a chodník už nebyl chodník, ale vzdouvající se vlna žhavého betonu.

Ta milisekunda mi přesto stačila.

Prosvištěl jsem éterem takovou rychlostí, až mému vlastnímu tělu nárazem duše vzadu povolila lebka.

*

Meikovy prsty se mi bolestivě zarývají do zad, kluk zase vibruje jako sen každé osamělé dívčiny a New York před námi se úděsnou rychlostí mění v imitaci pekla.

„Pryč,“ zachraptěl jsem ústy vyschlými na troud.

Dům pod námi se otřásl jako dinosaurus ve smrtelné křeči, k nebi v dálce vyšlehl megalitický sloup modrozeleného ohně, nad New Yorkem se přehnal poryv žhavé, páchnoucí vichřice.

To už mi kluk zase visel kolem krku, moje křídla se míhala jako letky kolibříka a město za námi mizelo skoro nadzvukovou rychlostí.

5

„Otoč se trochu, vůbec nic nevidím!“

Zabral jsem levým křídlem a udělil svému tělu mírnou rotaci, Meikova hladká tvář se přitiskla na mou.

Visíme nad jakýmsi lesíkem a zcela neschopni jakékoli souvislé myšlenky zíráme na příšerné divadlo v dáli.

New York hoří.

Ne. To není přesné.

New York se během slabých deseti sekund změnil v něco připomínajícího atomovou střelnici skloubenou s nitrem rodící se supernovy. Nejdříve vzplálo jako vích slámy od východu k západu, pak hořící budovy smetla pozemská gigatsunami, potom na chvíli nebylo vůbec nic vidět, jak se popel, prach, oheň a dým rozlétly v gigantické explozi do všech směrů a teď se tam, kde dřív město stávalo, zřejmě odehrává monstrózní bitva. Nás dva se chvílemi snaží uragán vtáhnout do příšerného pekla, jak tam kdesi v dálce dochází k mohutným implozím, chvílemi nám do tváří vane horký, po popelu chutnající vzduch a když les pod námi v jednom okamžiku chytil plamenem, museli jsme se urychleně posunout ještě o pár kilometrů dál.

Teď hoří i samotné nebe, z plamenného inferna občas vystřelují mohutné zášlehy ohně všemožných barev, v zemi pod námi se otevírají rozlehlé propasti, do uší nás čas od času bodne zadunění sonického třesku a Meika od toho divadla nemůže odtrhnout oči.

Já taky ne.

*

„Panebože!“ vydechl chlapec ve chvíli, kdy bývalý NewYork zazářil jako deset termonukleárních náloží odpálených najednou. Obloha zhasla jako sfouknutá svíce a do mých křídel se opřela příšerná, gigantická, nezvládnutelná tlaková vlna.

Pak už bylo na nějaké vzývání božstev pozdě.

Náš svět se změnil ve vnitřek míchačky na beton.

*

„Ježíšikriste,“ vzal jsem jméno Boží nadarmo tentokrát já.

To už jsme se vznášeli o pár desítek kilometrů dál, Meika mi zničeně funěl do ucha a já měl místo svalů na zádech rosol, jak jsem se v uplynulých okamžicích snažil zároveň opřít křídly o burácející atmosféru a současně se nenechat roztrhnout na dva kusy.

Bitva v dálce zřejmě tou poslední explozí dočista ustala. Teď je všude v okolí nepřirozené ticho a bojiště v dálce halí oblaka bílého kouře. Meika mi ječí do ucha cosi o bláznech, ale já ho neposlouchám a jen usilovně mávám křídly.

Co z velkolepého města zůstalo, vidět prostě musím.

*

Na to, abychom dokázali promluvit ve chvíli, kdy jsem ve vzduchu prudce zabrzdil, nám oběma chybí dostatečná psychická otrlost. To, co jsem před chvílí považoval za obyčejný kouř, je ve skutečnosti pára. Stoupá z gigantického kráteru zaplněného vařící vodou, ve vzduchu je cítit sůl a v naducaných mracích se mírumilovně blýská.

Po démonovi, třech mužích v oblecích nebo jakékoli lidské bytosti není ani památky.

NARUŠENÝ SVĚT

1

„Kruci, zpomal! Zbláznil ses?! Kam to letíme!?“ ječí mi Meika přímo do ucha, jeho nehty mi pustoší kůži na zádech a ze sevření jeho stehen mi asi za chvíli praskne páteř. Přesto nehodlám zpomalit, nehodlám přistát, nehodlám si dopřát odpočinek.

„Tak kurva, na něco se tě ptám!“ vyvřískl kluk, až jsem ve vzduchu nadskočil.

„Do prvního města, které se pod námi mihne,“ odsekl jsem zadýchaně.

„Proč?“

„Proč? Proč? Ty jsi zaspal poslední události, nebo co? Teda, oprav mě, jestli se pletu, ale New York právě zmizel z mapy světa!“

„Hele, nemusíš být hned sarkastický! Jenom jsem se zeptal, kam tak strašně pospícháš! Na to se snad zeptat můžu, ne?“

„Jo. Promiň,“ zavrčel jsem neochotně a pokusil se ze svých křídel vyždímat ještě o pár desítek metrů za sekundu víc. „Těch patnáct milionů mrtvých mě trochu rozhodilo, OK?“

„No tak fajn, nechám se překvapit!“ urazil se Meika.

Na to, abych si ho teď usmiřoval, jsem myšlenky fakt neměl.

*

„OK. Potřebujeme nějaký prázdný byt,“ spustil jsem kadencí rotačního kulometu, sotva se moje ošoupané podrážky dotkly jakési střechy neznámého města. „S připojením na net.“

„Tak si ho najdi,“ zavrčel chlapec a otočil se zády ke mně.

„No tak! Je to důležité!“

„Jo? A proto se mnou můžeš zacházet jako s hadrem?“

„Do prdele! Teď fakt není vhodná doba na to, aby sis hrál na uraženou princezničku!“

„Nejsem uražený a už mi nikdy v životě neříkej princezničko!“ otočil se kluk, až mu zpod tlustých podrážek zapršela škvára. „Ale jsem tvůj partner a ne poskok! Zasloužím si vědět, co se děje!“

Kdyby se v těch blesky sršících očích neobjevily i slzy, asi by náš další rozhovor pokračoval docela jinak. Takhle jsem se dvakrát zhluboka nadechl, přistoupil k chlapci a jemně ho vzal za ramena.

„OK. Máš pravdu. Promiň, milý. Jsem přetažený a asi se chovám hnusně. Omlouvám se, jo?“

„OK,“ zavrčel kluk ještě napůl naštvaným hlasem. „Tak co to přesně chceš?“

„Byt. Jakýkoli prázdný byt s připojením na internet. Můžeš něco takového prosím najít?“

„Jasně,“ usmál se Meika jako sluníčko a vlepil mi rychlou pusu na rty. „Pro tebe všecko, lásko!“

*

„Sakra, kluku, kde ses tohle naučil?“ hvízdl jsem obdivně, když za námi zapadly dveře cizího bytu. Meika před chvílí nejenže objevil prázdné apartmá pouhých pár desítek metrů pod našima nohama, ale taky s výrazem profesionálního zlodějíčka otevřel obyčejnou sponkou do vlasů celkem bytelně se tvářící zámek. „A kde jsi vzal tohle?“

„Tamto umí každý pátý obyvatel tohohle města a tohle,“ sebral mi z dlaně oberuškovanou ozdobu, „mělo být původně překvapení. Nebo myslíš, že by mi culík neslušel?“

Jen jsem obrátil oči v sloup.

*

„Hele, já jsem asi taky trochu ujel,“ položil mi Meika bradu na rameno, když jsem se usadil v pohodlné otočné židli před plochým monitorem. „Víš, měl jsem strach, že nás chytí a potom ses pořád chtěl nechat zabít, a pak ten New York… Jo a to, žes tam přemýšlel o sebevraždě, to si ještě vyřídíme, miláčku!“

„Jo, jasně,“ pohladil jsem ho nepřítomně hřbetem ruky po tváři. „Klidně mě za to můžeš zmlátit, ale teď by se mi spíš hodila pomoc.“

„No jo, ale to bys mi taky musel konečně říct, co tady vůbec děláme!“

„Ty to vážně nevíš?“

„No jestli mám hádat, tak… hmm… asi… asi budeš chtít rozluštit ten vzkaz na zrcadle, že jo? Protože ta válka, jak nám o ní ten chlap psal, má asi něco společného s tím… s tím démonem. Ježíši, démon… to byl fakt démon? Jako z pekla a tak?“

„Jo. Pravý a nefalšovaný démon, který má strach z přicházející války. Chápeš? Byl schopný srovnat patnáctimilionové město se zemí za deset sekund a byl přitom přímo posraný za ušima hrůzou! Doprdele… a já si myslel, že ten chlap v zrcadle přehání! Válka! Jestli tohle dokázal udělat jenom jediný démon, tak to nebude válka! To… to bude… to bude prostě konec světa! A já tomu mám zabránit… panebože… panebože… panebože!“

Ruce položené na klávesnici se mi roztřásly, po holých zádech mi najednou stékaly proudy potu a mně byla zničehonic strašná zima. Ze zorného pole mi najednou zmizela většina bytu a já byl schopen vnímat jenom bíle zářící plochu monitoru. Barevná písmena se mi smála do obličeje, monitor začal pohasínat, kdesi v dálce na mě kdosi volal, podlaha začala pod židlí prudce ujíždět, gravitace najednou prudce změnila směr…

A co bylo dál, už vážně nevím.

2

„No tak, ššš, ššš, ššš. Už je dobře?“ pohladila mě po strništi důvěrně známá dlaň.

„Co… co se stalo?“ zasípal jsem s pocitem, jako by mi do pusy nejdřív někdo nacpal mrtvého tchoře, dvakrát ho protáhl celým hltanem sem a tam a pak mě ho donutil sousto po soustu sníst.

„Na, napij se,“ přistrčil mi Meika ke rtům sklenici se skvělou, studenou, nadpozemsky lahodnou vodou. „No, v jednu chvíli ses začal třepat jako ratlík, potom se ti protočily oči a pak jsem tě málem nestačil chytat, jak sis to svištěl k zemi. Bolí tě něco?“

„Ne… au… kristepane… víceméně ne,“ vzepřel jsem se na loktech. „Měl jsi mě sakra vzbudit, jak dlouho tu vůbec ležím?“

„Asi dvě hodiny. A jestli čekáš, že tě z té postele pustím dřív než zítra ráno, tak seš ten největší blázen pod sluncem.“

„Zítra ráno?“ vytřeštil jsem na kluka oči. „Máme na krku válku, sakra! Nemůžeme si dovolit ztratit ani hodinu, natož abych se tu vyvaloval do rána!“

„Tak v tom případě budeš muset zachraňovat svět nahej!“

Meika si založil ruce na hrudi, já s temnou předtuchou nahlédl pod deku.

„Tys mě svlíknul?“

„Jo. Triko je vyhozené, kalhoty a trenky jsem ti schoval. A klíče od skříní taky. Jak jsem říkal. Když mě nechceš poslouchat, tak si budeš muset sehnat něco na sebe sám.“

Mám toho kluka rád. Opravdu ano. Ale jsou chvíle, kdy bych ho s chutí roztrhl jako hada.

„Podívej, miláčku,“ usmál jsem se jako ten největší lidumil na světě. „Hrozně rád bych ti to řekl nějak ohleduplně, ale… fakt si kurva myslíš, že teď je čas na nějaký hraní?“

„Neječ na mě!“ zavřískl Meika, až mě bodlo v uších. „Tady nejde o žádný hraní! Dvě hodiny jsi tady blábolil ze spaní, házel jsi sebou jako na lodi za bouřky, brečel do polštáře jak malá holka a kdybych si k tobě na chvíli nevlezl, tak by ses snad neuklidnil. Jestli si myslíš, že seš ze železa, že nepotřebuješ odpočinek a že tvoje psychika snese úplně všechno, tak seš na hrozným omylu, miláčku! Jestli si teď neodpočineš, jestli nenecháš svůj mozek pěkně hezky pomalu, přirozeným tempem vstřebat všecko, co se nám stalo, tak se docela normálně zhroutíš a budeš potřebovat sakra víc času a lepšího psychologa, než jsem já, aby ses z toho dostal. Mně fakt nemusíš vykládat, co se na tenhle svět valí, víš? Já jsem cítil, jak bylo těm lidem, když město kolem nich začalo hořet. Víš, jaké to je, když hoříš? Nevíš! Ale jestli nebudeš na tu svoji roli mesiáše nebo čeho vlastně připravený, tak to vědět budeš! Ty, já, všichni lidi na téhle planetě! Jasný?“

„Ano,“ sklopil jsem oči, jako kdyby na mě kluk vychrstl kýbl ledové vody. „Mohl bych aspoň na chvíli k počítači, abych…“

„Nemohl! Jestli jenom zvedneš zadek z té postele, tak ti ho zmaluju tvým vlastním páskem tak, že si čtrnáct dní nesedneš! Na netu budu hledat já a ty teď okamžitě zavřeš oči a budeš spát, než napočítám do tří! Jedna, dvě, tři!“

V Meikových očích se zablesklo a můj mozek se ponořil rovnou do těch nejhlubších hladin spánku, až to tlumeně šplouchlo.

Mít za přítele telepata je občas hrozně fajn.

*

Netuším, kam se poděl právoplatný obyvatel bytu. Možná je právě na dovolené, možná ho Meika v ráži prostě zhypnotizoval a nacpal do skříně. Buď jak buď, podle elektronického budíku je právě osm hodin, mně je po psychické stránce tak příjemně, jako už dlouho ne, jsem dorůžova vyspaný, myšlenky na nadcházející události už mě nenaplňují tak akutní hrůzou a chlapec mi jemně chrápe do levého ucha, nahou paži majetnicky kolem mého krku.

S přístupem takřka pyrotechnickým jsem se vyprostil z objetí, přitáhl chlapci deku k bradě a s pleskáním bosých nohou vyrazil do koupelny. Hypnotické uspávání je možná fajn, ale má i své nevýhody.

Močový měchýř by mohl vyprávět.

*

Jelikož Meika opravdu schoval moje oblečení a klíče od skříní neznámo kam, usadil jsem se před počítač nahý jako palec. Ne snad, že bych chtěl klukovi zkazit radost z toho, až mi pyšně přednese, co zjistil, ale docela rád bych se dozvěděl, jak svět zareagoval na zmizení jednoho z největších světových měst z mapy. Za okny to sice vypadá celkem normálně – z oblohy se valí proudy vody, auta jezdí sem a tam, lidé napodobují hemžení v mraveništi a nikde není vidět ani armáda ani jakékoli jiné náznaky zvládání propuknuvší paniky, ale člověk nikdy neví. Kromě toho bych taky zase mohl napsat Míši. Do Čech se kvůli své vyzrazené identitě hned tak nevrátím, na naši firmu můžu asi taky zapomenout, ale že bych musel ještě poztrácet ten malý zbyteček kamarádů, který mi zůstal, tak to tedy vážně nemusím. Zapnul jsem počítač i monitor, počkal, až se modem se sérií bliknutí probudí k plnohodnotnému životu a vyťukal adresu známého diskusního serveru. Meika se mi zatím za zády s hlasitým zívnutím protáhl, deka zašustila, dlouhé štíhlé ruce se obtočily kolem mého krku, o tvář mi vlhce mlaskla pusa.

„Co to je za stránku? Nepřečtu ani slovo!“

„No jo. To je česky. Musím napsat jedné kámošce, ať si nemyslí, že jsem umřel.“

„Kámošce, jo?“ zaznělo v chlapcově tónu cosi jako žárlivost.

„Jo. Ale nemusíš se bát. Vživotě jsem se s ní naživo nesetkal. Jenom jí napíšu nějakou banalitu a potom se hned pustíme do práce, OK?“

„No… já se nebojím,“ zazněl Meika zase nějak divně. „Jenom mě napadlo… kdy jsi jí psal naposledy?“

„Hm…“ poškrábal jsem se na zarostlé bradě… „asi tři dny to budou? Proč? Proč?“ zopakoval jsem svou otázku, když Meika za mými zády nějak podivně ztuhl. „Meiko! Haló! Proč?“

„Tys jí psal… Tys jí psal z našeho minulého bytu?“

„No jo… proč?“

„Ty… ty… ty vole! Tak já se tady včera celej den prohlížím před zrcadlem, jestli nemám pod kůží nějaký sledovací zařízení a ty si píšeš kámoškám! Seš padlej na hlavu, lásko? To tě nenapadlo, že nás podle toho můžou najít?“

Zůstal jsem sedět s ústy dokořán a vytřeštěnýma očima. Jako v němém filmu mi hlavou letěla vrcholně pravděpodobná scéna, jak armáda počítačových odborníků v obrovské, potemnělé hale před stovkami a tisíci monitory propátrávala celý internet ve snaze objevit jakékoli vodítko k fenoménu Iustus. Má představivost zaměřila fiktivní kameru na záda jakéhosi uhrovitého mladíka, kterému právě vyhledávací program vyhodil pár řádek v češtině. Vyskočilo nové okno, mládenec sebou prudce škubl. Přímo před ním zářila webová stránka, jejíž adresu jsem před malou chvíli vyťukal i na tomhle počítači. Červená obálka tentokrát neblikala, jen vedle stylizovaného portrétu mladé ženy s dlouhými vlasy zářila má před dvěma lety napsaná zpráva. A pod ní další. Celá naše komunikace s Míšou z doby, kdy jsem vůbec nevěděl, jak se svým čerstvě získaným darem naložit a vyptával se jí, co by dělala, kdyby měla moc zachraňovat lidi.

„Doprdele, já jsem kokot!“ připleskl jsem si dlaň na čelo, až se to rozlehlo ložnicí. „Tohle mě vůbec nenapadlo!“

„Někteří z nás tady nerozumí té tvé hotentotštině. Mohl bys mi to prosím přeložit?“

„Jenom jsem říkal, že…“

„Přeložit, ne převyprávět!“

„Fuck, I am such an asshole! Asi zhruba. Spokojen?“

„No měl bych tě to nechat stokrát krasopisně napsat, ale jinak jo. Seš! To nekoukáš na filmy?“

„No hele, prostě mě nenapadlo, že by mě našli podle takové blbosti. Takže jsem si vůbec nemyslel, že by mě teď mohli hledat podle přihlašovacích jmen z netu. Sakra! Ale jo, uznávám, máš pravdu. Zní to dost pravděpodobně. Tak to abysme… vypadli, co?“

„Jo! A mám sto chutí nechat tě za trest jít takhle! Blbče!“

„No… to bych asi působil dost nápadně…“

„Nežvaň a oblíkej se!“ nenechal mě Meika ani domluvit, vrhl se k nejbližší skříni, vylovil zpod koberce klíč, hodil po mně hromádkou šatstva a začal se sám oblékat rychlostí blesku.

„Kam vůbec poletíme?“ odvážil jsem se zeptat ve chvíli, kdy kluk začal na posteli vršit úctyhodnou hromádku převážně teplého zimního oblečení.

„Pohoří Ural. A zbytek ti řeknu až nahoře! No tak! Dělej! To sis nikdy nemusel narychlo sbalit, nebo co?“

Na chvíli – na docela malou chvíli – jsem měl sto chutí se chlapce zeptat, kdy a kde mi vyměnili toho milého tichého přítulného Meiku toužícího po roubíku a připoutání k židli.

Když po mně šlehla další dvojice modrých laserů, najednou jsem na to nějak neměl dost odvahy.

*

„Kam to jdeš, ty trdlo?“ vyjel na mě kluk ve chvíli, kdy za námi zapadly dveře od bytu.

„No… na střechu…“ odpověděl jsem už docela zakřiknutě.

„Ježíši… nejdřív snad musíme na nákup, ne? Nemáme zásoby na cestu, ty nemáš ty svoje čočky, já nemám čokoládu! A zbraně! Nemáme žádné zbraně!“

„Zbraně?“ vytřeštil jsem oči. „Na co, proboha? Jaké zbraně? Kde?“

„Nevyptávej se pořád jako malé děcko a dělej! Ti to trvá! Na co zbraně! Ty fakt nekoukáš na filmy, nebo co! Máme před sebou strašně dlouhou cestu, čeká nás válka! Musíme mít zbraně!“

„Meiko…“

„Nekecej a pojď!“

Kluk se otočil na podpatku, popadl mě za ruku a svižným, takřka vojenským krokem vyrazil k výtahu, až mu zadek rozparkem v riflích oslnivě blýskal. Štíhlým prstem málem probodl přivolávací tlačítko, pohledem propaloval skleněnou výplň a já měl dojem, že mu pod dlouhými vlasy unikají z uší téměř nepostřehnutelné proužky páry.

„No tak dělej!“ zaječel zničehonic kluk, až jsem nadskočil. Tentokrát to nebylo na mě, ale na loudající se výtah. Což jsem poznal jedině podle toho, že Meika nakopl zasunovací dveře.

„Ježíši, Meiko!“ nevydržel jsem to už. „Nechtěl by ses proboha uklidnit?“

„Uklidnit? UKLIDNIT?“ zavřískl chlapec tak, až se o mě pokusila hned série infarktů. „Ty se chováš jako malý dítě, New York srovnal se zemí zasraný démon, celý svět čeká nějaká hnusná válka, a ty chceš, abych se UKLIDNIL? Jak se mám do prdele uklidnit?“

„No počkej!“ vybral jsem si z jekotu to podstatné. „Já se přece nechovám jako malý dítě!“

„Chováš!“

„Nechovám!“

„Mládeži, nechtěli byste prosím jít řvát někam jinam?“ otevřely se dveře nejbližšího bytu.

„Nechtěli!“ zaječeli jsme s Meikou unisono, až okno na konci chodby pokryla síť prasklin. Prošedivělý muž urychleně zabouchl dveře, já se otočil zpátky ke svému příteli. Dva světle modré blesky z jeho očí se střetly se dvěma tmavě modrými z mých, Meika otevřel ústa, já zhluboka nabral dech. Na malou chvíli jsme tam jen tak stáli, probodávali se pohledy a čekali, který z nás začne ječet jako první.

Potom cinkl konečně dorazivší výtah.

Vzápětí mi Meika visel kolem krku, na tvářích mě zase jednou vlhce lechtaly jeho slzy a tlusté podrážky jeho bot se vznášely dvacet centimetrů nad linoleem, jak jsem ho pevně svíral v náručí.

„Promiň, promiň, promiň, já jsem nechtěl být takový, já mám jenom hrozný strach, snažil jsem se být tvrdý a chovat se jako drsňák, abys byl na mě pyšný a protože mě potřebuješ, ale já už fakt nemůžu, ten hajzl tě málem zabil a teď musíme za chlapem, který po tobě bude chtít, abys mi rozdrtil hlavu a abys sám vedl válku a je to na nejhnusnějším místě na světě a já o tebe nechci přijít, ale když tam nepůjdeme, tak náš svět skončí a já tě ztratím i tak, já vůbec nevím, co mám dělat!“ vychrlil mi kluk do ucha takovým tempem, až jsem polovinu z toho absolutně nezachytil.

„No tak, ššš ššš ššš, to bude dobrý,“ dělal jsem na něj tlumeně, snaže se současně zablokovat nohou dveře výtahu. „Hele, mám návrh. Nebudeme se trápit tím, co bude, jo? Nemá cenu, abychom měli strach z něčeho a ani pořádně nevěděli z čeho. Třeba nám ten týpek pošeptá kouzelnou formuli, my… jak to říkal?“

„Oddělíme svět od pekla,“ fňukl mi Meika do ucha.

„Jo. Oddělíme svět od pekla, já ztrestám ty parchanty, co ti ubližovali, a potom budeme šťastně žít až do smrti, jo? Pořídíme si kupu dětí…“

„Hej, nedělej si ze mě srandu!“ potáhl chlapec nosem a zahleděl se mi z blízka do očí. „To není hezké, víš?“

„Ale já si nedělám srandu,“ dal jsem mu eskymácký polibek. „Jenom se ti snažím říct, že se bojím úplně stejně jako ty. Ale tohle je náš svět a já se na něj nemůžu jenom tak vykašlat. Nemohl jsem ani dřív a teď, když k němu patříš ty, tak už nemůžu vůbec. Ani kdybych měl kvůli němu umřít, ani kdyby se mělo stát kdoví co. Ať už se na nás valí démoni nebo peklo nebo biblická válka, tak to prostě musím zkusit zastavit. Protože… protože prostě nemůžu jinak, chápeš?“

Meika mě místo odpovědi sevřel takovou silou, až mi napraskla polovina žeber, mlaskavá pusa se rozlehla po celém patře, jeho ruka mi láskyplně zajela do vlasů.

Než výtah dojel do přízemí, báli jsme se oba o hodně míň.

*

„Hele, milý,“ roztáhl jsem nad sebou a klukem tisknoucím se mi k boku deštník. „Jak jsi mluvil o těch zbraních… to jsi myslel vážně?“

„No…“ protáhl chlapec. „Já nevím. Nikdy jsem ještě svět v reálu nezachraňoval a co znám z filmů, tak to prostě bez hromady zbraní není ono. I v knížkách se to píše. A vůbec všude. Když jde hrdina se svou láskou spasit svět, tak má prostě na sobě tunu železa a dvě tuny nábojů. Pokud teda nemají ten druh zásobníků, co se nemusí nabíjet. A samozřejmě neprůstřelný vesty a umí střílet tak, že trefí na co se podívají. Umíš trefit, na co se podíváš?“

„A víš, že jo?“ ušklíbl jsem se nostalgicky. „Když jsem v cizím těle, tak jo. Ale neprůstřelný nejsem ani tak a nabíjet taky musím. Teda pokud používám střelné zbraně, což teda upřímně řečeno moc často nedělám. Ale počkej, neříkal jsi náhodou, že jsem to byl já, kdo tě vzal poprvé v životě do kina?“

„No. Vzal.“

„Tak odkud můžeš mít takovou znalost akčních béček, prosím tě? To tě tam v tom… vězení nechali koukat na filmy?“

„Nenechali. Ale tady ti lidi okolo choděj do kina každý den, víš. A čtou knížky a hrajou hry na počítačích… no koukám se, koukám, no,“ obdařil mě chlapec svým nejširším úsměvem.

„Pořád se zlepšuješ, viď?“ zadíval jsem se mu zkoumavě do očí.

„Mhm. Každý den. Čím dál rychleji. Normálně bych z toho asi měl trochu strach, ale teď…“

„Nemysli na to,“ přitiskl jsem si ho pevněji k pasu. „Ty sis to asi vytáhl z mojí hlavy, takže to teď budu říkat úplně zbytečně, ale když jsem ještě nevěděl, že mám moc spasit svět, tak jsem se hrozně bál toho, co se mnou bude, až mě chytí a zavřou. Úplně jsem se klepal v posteli a neměl jsem nikoho, kdo by se ke mně přitulil a uklidnil mě. A víš, co jsem udělal?“

„Ne. No fakt ne. Tuhle část jsem asi nějak minul.“

„Prostě jsem si řekl, že už nechci. Že už nechci mít strach, nechci patřit ke světu, ve kterém se musím pořád bát. Bouchl jsem pěstí do stolu… teda vlastně do parapetu, jestli si dobře vzpomínám… no, to je jedno. Prostě jsem se bát přestal. A vidíš? Teď mě kolem pasu drží ten nejúžasnější kluk pod sluncem a já jsem začal svět měnit místo toho, abych se ho bál.“

„No jo, ale když já na to nemůžu přestat myslet…“

„Tak nepřestávej. Ale nepředstavuj si to nejhorší, nemysli na to, jak hrozné to může být. Protože to nemá cenu. Nikam to nevede. Chápeš?“

„No jo… ale… OK. Už si nic nepředstavuju. Doletíme tam a uvidíme. Jo?“

„Jo. Což mi připomíná… kam to letíme?“

„Pohoří Ural.“

„Ural? Co tam?“

„Hele, miláčku,“ zadíval se na mě Meika napůl shovívavě a napůl znechuceně. „Já vím, že nemáš na čtení a koukání na televizi čas a že nejseš telepat, takže nevidíš lidem do hlav. Ale občas bys mohl zkusit přemýšlet. Tohle se stalo, když mně bylo nějakých… jedenáct? Jo, tak nějak. Takže to by sis snad pamatovat měl.“

„No jo, ale já zprávy nikdy moc nesledoval, šla z toho na mě vždycky deprese,“ pokusil jsem se o nepřesvědčivou obhajobu. „Samé katastrofy a násilí a zkorumpovaná politika. Měl jsem jakýs takýs přehled, ale že bych sledoval zrovna události v nějakém U… a do prdele!“

Ve chvíli, kdy jsem vyslovil první písmeno názvu toho pohoří, otevřela se mi v hlavě stavidla paměti. Tentokrát to nemělo vůbec nic společného s Meikou a telepatií a sondami a podobnými věcmi. Teď jsem si jenom vzpomněl na událost, na kterou dodnes úplně nezapomněl ani jediný člověk.

Uralský incident.

Takhle nenápaditý název dala světová média události, která by se mohla směle zařadit vedle počátku obou světových válek, vedle kubánské krize, vedle spousty dalších děsivých událostí lidské historie. Došlo k tomu někdy v prvních dnech roku dva tisíce šest. Veškeré jaderné velmoci světa včetně Ruské federace tehdy z neznámých příčin vypustily své nukleární střely na odlehlé, nehostinné místo kdesi v uralském masivu. Svět v té chvíli zachvátilo snad šílenství, nebo co, ale v Americe vypukla nejkratší občanská válka v historii, dávno spřátelené země si opět vyhlásily nepřátelství na život a na smrt, lidská rasa se ocitla na pokraji konfliktu, který by zřejmě znamenal její totální vyhlazení. A pak, zhruba hodinu po odpálení první jaderné střely, došlo k dramatickému zvratu událostí. Nikdo dodnes netuší, jak je to možné, ale nad Uralem tehdy nevybuchla jediná z těch bomb. Hlavy států jako by se probudily ze záchvatu šílenství, pohyb armád ustal, diplomatické linky se zběsile rozdrnčely. Světová situace se vrátila ke svému normálu, média chrlila jednu teorii za druhou, lidstvo po počátečním šoku zopakovalo silvestrovské oslavy v mnohem divočejším provedení. Vzpomínám si, jak jsem tenkrát seděl před obrazovkou počítače, nevěřícně hltal zprávy o konci světa odvráceném na poslední chvíli a po zádech mi běhal takový mráz, až ve srovnání s ním i ladovská zima za okny připomínala tropy.

Uralský incident…

Kdybych teď zadal ta dvě slova do internetového prohlížeče, obdržel bych tolik odkazů, že by mi jen jejich zběžné proklikání zabralo zbytek života. Uralský incident je nyní mnohem známější než svatý grál, než poklad templářů, než philadelphský experiment, než Oblast 51, než jakákoli jiná záhada v dějinách světa. Není to kvůli dějinným souvislostem, jak byste si možná mohli myslet. Je to kvůli těm bombám.

Jak už jsem řekl, nevybuchla tam tehdy ani jediná. Čímž chci říct, že nad krajinou nezazářilo intenzivní bílé světlo, že se horami neprohnala ničivá tlaková vlna, že se stovky kilometrů čtverečních nezměnily v radioaktivní pustinu. K něčemu přesto došlo. Energie ukrytá v desítkách kilogramů štěpného materiálu obsaženého v každé ze stovek nukleárních raket spustila neznámý druh řetězové reakce, z nepochopitelných příčin se zkoncentrovala na jednom jediném místě a vytvořila něco, na co lidská znalost vesmírných zákonitostí dosud nestačí. Celá oblast byla krátce poté prohlášena za životu nebezpečnou a ruská armáda ve spolupráci s bůhví kolika dalšími mocnostmi ji takřka hermeticky odřízla od světa. Předtím, než k tomu došlo, ovšem na internet prosáklo pár nejspíš zcela nepodložených spekulací. Část Uralu se údajně změnila v mnohem mohutnější a zlomyslnější verzi Bermudského trojúhelníku, realita je tam prý nepochopitelně narušená, byl tam spatřen sněžný muž i s rodinkou, mimozemšťané tam pořádají intergalaktické pikniky, mizejí tam lidé. Rusové v širokém okolí se probouzejí s análními sondami, krávy i jiný dobytek ztrácí krev, v žitu se objevují kruhy, čtverce, srpy a kladiva.

Těch několik nejšílenějších lovců senzací, kteří se pokusili proniknout až k záhadě, bylo odesláno domů v zinkových rakvích. Ať už je skutečnost jakákoli, zelené mozky si tajemství střeží těmi nejdrastičtějšími metodami.

A my se tam teď máme vydat.

„Jo. A do prdele,“ vrátilo mě Meikovo drsné ušklíbnutí zpátky do reality. „Došlo mi to dneska o půl třetí v noci a musel jsem do sebe nacpat pět tabletek valia, abych vůbec dokázal zavřít oči. Pár tabletek mám ještě s sebou.“

Jen jsem nastavil ruku.

*

Když se v jednom dni zázračně vyhnete opětovnému zatčení americkými tajnými službami, přežijete výprask od démona a zjistíte, že anonymita internetu je jen prázdná fráze, nedokáže vás už nijak zásadně nalomit ani zpráva o tom, že se budete muset vloupat na nejdůkladněji střežené místo planety.

Tedy… aspoň ne na moc dlouho.

Vzpamatoval jsem se ve chvíli, kdy mě Meika nešetrným dloubnutím do páteře upozornil na to, že dveřmi obchodu s otevřeným deštníkem neprojdeme.

„Ural…“ zahučel jsem temně, složil paraple a vytřeštil oči. „Neříkal jsi zásoby?“

„Říkal jsem zásoby a čokoládu!“ opravil mě chlapec. „A tentokrát to neber jako nějaký fatalismus, ale tohle je možná poslední příležitost, aby ses taky jednou zachoval jako můj partner. Lidi, co se mají rádi, si občas kupujou i dárky, víš?“

„No jo,“ ušklíbl jsem se tentokrát já. „Ale tady bičíky asi nevedou…“

„Blbče!“ zasyčel mi Meika do ucha. „Nejradši mám belgickou, kdybys to nevěděl.“

„Vidíš, nevěděl,“ vlepil jsem mu rychlou usmiřující pusu do vlasů a vyrazil k cukrkandlově se usmívajícímu prodavači v růžovobílé pruhované zástěře. Culil se na nás jako sluníčko polité karamelem, mluvil tak vysokým hlasem, až jsem mu rozuměl sotva každé páté slovo a z toho spikleneckého pomrkávání a hlášek o roztomilém párečku se mi zoufale chtělo prchnout. Po svém nedávném zajetí a nemoci mám bohužel na kostech místo svalů bláto a patnáctiletý kluk dokáže vyvinout i docela nečekanou sílu, když se před ním objeví odhadem dvacet nejkvalitnějších značek jeho oblíbené pochoutky.

Zkrátka a dobře, mně do batohu přibylo dobře kilo čokolády, Meika si jednu tabulku s výrazem nábožného vytržení otevřel hned na místě a na účet cukrárny se přesunula podstatná částka z účtu naší staré známé doktorky, jejíž kreditku mám pořád ještě v kapse.

Prodavač nám mával ještě ve chvíli, kdy jsme mizeli za nejbližším rohem.

*

„No tak, miláčku, koukej ochutnat, nebo to do tebe nacpu násilím,“ popadl Meika zezadu za krk tentokrát mě a přisunul mi okousanou tabulku až pod nos. „Nic takhle dobrého jsi v životě nejedl! Přísahám!“

„Když já bych…“

Víc jsem říct nestačil. Meika využil příležitosti a strčil mi čokoládu přímo do pusy.

„No dík. Jo, je dobrá! Přímo skvělá!“ dodal jsem honem, když se v klukových očích znovu zablesklo. „Ale chtěl jsem říct, že bych nejdřív rád posnídal. Myslím normální jídlo. Od včerejšího večera jsem neměl v ústech.“

„Na to zapomeň. Musíme nakoupit ještě plno věcí, oni kvůli tomu tvýmu chatování už určitě vědí, čí kreditku používáme, takže si teď fakt nemůžeme někam sednout a posnídat. Té karty bysme se měli zbavit už teď, ale poněvač odsud maximálně do půl hoďky stejně zmizíme, tak je to nakonec jedno. Jasný?“

„Jasný,“ vydechl jsem ohromeně. „To máš všechno z filmů?“

„Nééé,“ protáhl mladík. „Ale víš, kolik se tady motá policajtů v civilu? To už se člověk něco přiučí. Jo, mimochodem, pokud budeme chtít ty zbraně, jak ses na ně ptal, tak asi budeš muset znovu do jinýho těla. Nebo bych taky mohl vyzkoušet, jak moc jsem se zlepšil ve vodění loutek. No prostě bez povolení nám nikdo žádnou pistoli neprodá.“

„Ještě že tak,“ oddechl jsem si. „Fakt si neumím představit, že bych měl vláčet kromě tebe a tohohle batohu ještě nějaký arzenál. Kromě toho si myslím – neuraz se, lásko – že ačkoliv máš většinou dobré nápady, tak tenhle k nim fakt nepatřil.“

„No jo, kritizovat umí každej,“ zamračil se Meika. „A teď jdeme támhle, potřebuju pár pořádných opasků.“

„Hej! Já myslel, že už se na mě nezlobíš!“

„Panebože!“ připleskl si kluk ruku teatrálně na čelo.

„Ne na tvoji prdelku! Na mě! Ne takhle na mě! Prostě už odmítám cestovat vzduchem jenom tak, že se tě budu držet. Víš, jakej to je pocit, když si ty pobíháš kdesi dole a já vím, že kdybych se neudržel, tak skončím jako mastnej flek? Nevíš! Takže teď koupíme pár pořádných pevných opasků a těma si mě hezky připneš, než odstartujeme. Kapišto?“

Jen jsem němě přikývl.

*

„No tak, hejbej těma nohama trochu! To tě mám pořád postrkovat?“ vyjel na mě chlapec asi pět minut poté, co do batohu na mých zádech přibyla i čtveřice opravdu širokých řemenů. Prodavačka se na nás sice dívala trochu divně, když jsme unisono trvali na mnohem větší délce, než by odpovídalo obvodu našich pasů, ale tlustých Američanů je víc než dost, takže potřebně dlouhé opasky na skladě byly. To jen tak na okraj.

„Já už nemůžu,“ zafuněl jsem zničeně. „Tohle tělo je prostě troska, musíš mi dát čas, abych se dostal do formy a ne po mně chtít, abych takhle lítal po městě.“

„No, já s tebou sice soucítím, lásko,“ pobídl mě Meika ještě do většího spěchu, „ale ta buzna z cukrárny právě teď telefonuje přímo na FBI kvůli naší kreditce a my potřebujeme ještě nějaké jídlo, ty tvoje čočky a nějakou pořádnou koženou bundu.“

„Ale vždyť máš bundu… teda, moment, to chceš říct, že toho prodavače cítíš i na takovouhle dálku?“

„Bundu pro tebe, nemůžeš si dovolit nastydnout takhle brzo po prodělaném zápalu plic. A jo, cítím. Je to jenom pár bloků, jsem najedený a… a prostě se lepším, no.“

„Hm…“ udělal jsem zamyšleně. „A dokázal bys… dokázal bys zjistit… no víš… co se děje kolem New Yorku?“

„Tak to je na mě trochu daleko,“ přiznal chlapec otevřeně, „ale ve zprávách je něco o nesmírné tragédii zapříčiněné mohutnou vulkanickou činností, všude kolem bývalého města jsou vojáci, asi desetina lidí tady kolem je v šoku a zbytek je buď spokojený, že je na co koukat v televizi, nebo jim je to putna. O démonovi nebo o tobě se nikde nemluví. Stačí, nebo mám zapátrat dál?“

„Stačí, stačí. A nějaký hon na nás není na spadnutí?“

„Ježíši, Mart-tyo! Jasně že ne!“ vyjel Meika znovu, až jsem se přikrčil. „To si fakt myslíš, že si už teď nehlídám, co se kolem nás děje? Ty seš občas vážně hrozný trdlo. Copak bysme mohli nakupovat v tomhle městě a používat starou kreditku a vůbec všecko, kdybych si nemohl být jistej, že jsme zatím v bezpečí? Teda, ty mě nemít, tak seš úplně v troubě!“

„No však já vím,“ zatvářil jsem se jako štěně nad vlastní loužičkou.

„Aspoň že to,“ ovinula se Meikova paže smířlivě kolem mého boku. „Prostě tamta buzna právě zavěsila, támhleti policajti jsou skálopevně přesvědčení, že nás zrovna viděli čtyři kilometry východněji – jo, já vím, že to byl geniální tah – a než se nějaká akce vůbec rozjede, bude to ještě chvíli trvat. Ale i tak bych tu nezůstával dýl, než je nutný. Co?“

„Cokoli řekneš, lásko. Cokoli řekneš.“

Meika se jen spokojeně zašklebil.

*

„Aspoň že na něco jsi nemyslel,“ zazubil jsem se spokojeně už na střeše jednoho docela nenápadného činžáku, do půli těla nahý a se zavíracím nožem v ruce. „Už jsem si začínal myslet, že jsi úplně dokonalý.“

„To samozřejmě jsem, miláčku,“ vrátil mi Meika sarkastický úsměv. „A pižlej, než mi nastydneš.“

S vědomím, že má další odpověď by jen vyprovokovala nevážně míněnou hádku, jsem zaklekl k rozloženým svrškům, pár zkušenými tahy narýsoval budoucí otvory a pak už jen řezal, oblékal se, roztahoval křídla, zase se svlékal a znovu řezal. Meika nade mnou držel roztažený deštník, aby mi nepromoklo aspoň triko, které budu mít pak schované pod nepromokavou, prudce elegantní koženou bundou. Mám dojem, že ani jednomu z nás se nechtělo letět za deště, ale vzpomínka na démona a vědomí kvapícího času nám nedovolily začít o nějakém odkladu třeba jen přemýšlet. Koneckonců, já za deště letěl už mnohokrát.

Že to nikdy nebylo nic příjemného, je druhá věc.

*

„Sakra, tobě to ale sluší, lásko!“ nedokázal Meika odolat, když už jsem v plné polní roztáhl křídla i náruč.

„Nezdržuj a pojď. Je mi v tom docela vedro,“ zavrčel jsem s dlouhým řemenem v každé ruce.

„No jo, už letím. Mám si nejdřív nasadit ten batoh, nebo… auuu!“

„To jenom abys nezdržoval,“ poplácal jsem si koncem právě použitého pásku o dlaň. „Jasně, že nejdřív batoh. Až si tě přivážu, tak by ses pro něj těžko shýbal.“

„Stejně ti to vrátím,“ pohladil si kluk ještě jednou zadek. Následovalo klasické důvěrné přitulení, trocha aplikované řemenologie, poslední pohled na město, nasazení polopozapomenutých čoček a pak už jsme letěli.

3

„Panebože, nemůžeš se na chvíli otočit na záda?“ zakvílel nešťastně Meika, když jsme prolétli mohutnou oblačností a vyšvihli se mimo dosah hustě padajícího deště. „Mám kapuci úplně plnou vody.“

„No, to bych asi mohl,“ zatvářil jsem se přemýšlivě, „jenomže v takovém případě by mi ta voda asi šplíchla všecka do ksichtu, nemyslíš?“

„Hmmm… to mě nenapadlo,“ zatvářil se promáčený chlapec tak, až jsem o jeho prohlášení docela zapochyboval. „Ale tohle není fér. Ty se kocháš výhledem a já musím čumět do nebe a ještě snášet tuhle sprchu. Podívej se na moje vlasy, takhle mi normálně umrzne hlava.“

„Naše aerolinky jsou sice poněkud nepohodlné, ale zato nemusíš platit ani korunu. Teda dolar. No prostě vůbec. Tu kapuci normálně vylij a jestli mi řekneš, kam jsi nacpal ručník, tak ho zkusím najít.“

„Ručník, ručník,“ zamumlal mi kluk nešťastně do ucha. „Bude asi někde vespod. Nenapadlo mě, že bych ho potřeboval ještě ve vzduchu.“

„Jo, takhle je to vždycky,“ začal jsem víceméně poslepu lovit v batohu na chlapcových zádech. „Jejda!“

„Co, co co?“

„Ale… víš, jak jsme dali tu čokoládu úplně nahoru…?“

„Jo… ne! NE! Neříkej mi, že ti vypadla! Ježíši, že ne!?“

„Klid, přišli jsme jenom o jednu tabulku. Máš štěstí, že mám takové reflexy.“

„Kdybys měl reflexy, tak nemám o čokoládu míň,“ zavrčel Meika tak smutným hlasem, až mi ho začalo být líto. Vzápětí se mi podařilo nahmatat froté tkaninu.

„Na.“

„Jak na? Já se přece musím držet.“

S trpitelským povzdechnutím jsem rozložil ručník a pustil se do drbání klukovy promočené hlavy. Meika mi skoro začal blahem příst do ucha, mně ručník málem jednou uletěl, ale zato jsem si procvičil soustředění na dvě věci najednou. Náš let se tak sice na chvíli stal poněkud divočejším, ale rozhodně to nebylo nic, co bychom nezvládli. Meika si dokonce pochvaloval, že bez těch řemenů by teď už určitě ječel strachy, kdežto takhle se bát vůbec nemusí.

Když měl kluk vlasy jakž takž suché, uvázal jsem si vlhký ručník za pásek, Meika si spokojeně přehodil přes hlavu už vyfoukanou kapuci a pak jsme jen letěli a letěli.

*

„Měl jsem se kruci narodit jako holka,“ přerušil Meika zničehonic dlouhé ticho a vytrhl mě tak z chmurných úvah.

„Proč?“

„Protože bych u sebe měl pořád kabelku a šminky a zrcátko. A se zrcátkem bych nemusel pořád takhle blbě koukat nahoru. Už mě to vážně začíná štvát.“

„Tvoje starosti bych chtěl mít,“ zavrčel jsem podrážděně.

„No a jaké starosti máš ty, které já nemám?“ zvýšil chlapec nepatrně hlas. „Tvoje starosti jsou moje starosti, v téhle záchraně světa jsme spolu, kam půjdeš ty, půjdu i já. Myslím, že tohle jsme si už vysvětlili. Nebo ne?“

„Ale jo, akorát že…“

„No?“

„Prostě se nemůžu zbavit toho pocitu v hlavě.“

Meika se mi na břiše zaklonil, otřel se nosem o můj a podíval se mi pátravě do očí. „O čem to mluvíš?“

„Ale nech to být. To nestojí za řeč.“

„Ne, já to chci vědět. Hej, přece se nebudeš trápit sám. Sdělená starost… no znáš to.“

„Ach jo, že já nedržel hubu. No, prostě, víš, jak funguje ten můj smysl pro… však víš, co myslím.“

„Jo, koukáš a vidíš. Skoro jako já. A co má být?“

„Nemůžu to vypnout,“ rozhodil jsem rukama, až vítr prudce zaryčel. „Občas pod náma cítím násilí, hrozně rád bych se zase pustil do práce a přitom vím, že to nemá cenu. Je mi jasný, že by to teď bylo jenom mrhání času, ale stejně mám sto chutí zase světu ukázat, že Iustus je zpátky. Chápeš? Budoval jsem tenhle svět celé tři roky a teď mě něco nutí se jenom koukat, jak moje práce přichází vniveč. Navíc ani nevím, jestli to celé nebylo úplně zbytečné… teda já vím, že jsme si slíbili, že se nebudeme bát budoucnosti, když ji neznáme, ale cítit ty lidi tam dole je prostě hrozně deprimující…“ nechal jsem svůj hlas vyznít do ztracena.

„Ale to víš, že to nebylo zbytečné,“ vlepil mi Meika rychlý cudný polibek na ústa. „Ať už se stane cokoli, tak jsi pro celý svět udělal hrozně moc. Na to nezapomínej! A na depresivní myšlenky se koukej vykašlat, protože jinak bys mě mohl tou depkou taky nakazit a potom by ses musel až nad Ural dívat na to, jak brečíma teče mi z nosu a to by vůbec nebyl hezký pohled!“

„To asi ne,“ souhlasil jsem naoko vyděšeně a vysloužil si za to ťuknutí pěstí pod žebra.

Potom jsme zase chvíli jenom letěli.

*

Nad oceánem se mraky pod námi konečně roztrhaly a Meikovo brblání na adresu špatného výhledu přestalo působit zábavně. Objal jsem tedy kluka pevně kolem pasu, slíbil mu, že jestli se pozvrací, tak ho normálně pustím do moře, a pak si zase jednou po dlouhé době vyzkoušel leteckou akrobacii.

Meika ječel jako protržený, roztahoval ruce v nápodobě křídel, vykřikoval: „Jsem král světááááá“ a „Pilóóóóót!“ a podobné hovadiny, nutil mě létat v kruzích, prudce klesat, ještě prudčeji stoupat… potom jsem přešel na opravdu drsné letecké figury a to už mě chlapec zase pevně držel kolem krku, jeho frčící vlasy mě šlehaly do tváří jako chapadla medúzy a jen jiskřící oči dávaly tušit, jak moc se mu to ve skutečnosti líbí.

*

Když se člověk baví, čas hrozně letí.

Oceán zůstal daleko za námi, už zase cestujeme jako spořádaní aviatici a pod námi se rozprostírá Evropa. Před docela nedávnou chvilkou jsme posnídali v jakési malé vesnici. Meika o tom nejdřív nechtěl ani slyšet, pořád mi opakoval, že bychom měli spěchat a že mi klidně dá celou jednu čokoládu, ale mně se ho nakonec podařilo přesvědčit, že když už zachraňovat svět, tak jedině s plným žaludkem. Vyhlédli jsme si tedy vhodnou lokalitu, zahučeli do příhodně umístěného lesíka, nechali teplé oblečení pověšené na větvi a do města vyrazili jen jako docela obyčejní turisté. Meika se mě zpočátku chtěl úporně držet za ruku, abychom si prý co nejvíc užili našeho vztahu, dokud to ještě jde, ale naštěstí se mi ho podařilo přesvědčit, že ačkoliv v megapoli typu New York si homosexuálního páru nikdo ani nevšimne, v tomhle zapadákově bychom se mohli setkat s nepochopením a třeba i násilím. Klukovi se při mých slovech sice blýskalo v očích nevolí, ale po chvíli přemlouvání velkodušně souhlasil, že tedy bude pro jednou vystupovat v roli mého syna.

Byla to docela příjemná snídaně. Tedy poté, co jsme svedli jen zčásti úspěšnou bitvu s místním francouzským nářečím, vysvětlili málem regulérní posunkovou řečí, že si dáme k snídani v podstatě cokoli a poté, co Meika jen takovým ledabylým hnutím mysli přesvědčil místního hřmotného barmana, že jsme mu už dávno zaplatili a ještě nechali opravdu pořádné spropitné.

Teď pod námi tedy zase ubíhá celkem monotónní krajina, mně konečně nekručí v břiše a do blízké budoucnosti se dívám s malinko větším optimismem. Meika mi po zhruba čtvrthodině tlumeného vrčení na téma balíků, vidláků, netolerance a podobných věcí docela normálně usnul v náručí. Nohama mě ze spaní svírá pořád stejně, ruce má volně sevřené kolem mého krku a kdybych mu nepodpíral dlaní hlavu, nejspíš by si zlámal krční páteř.

*

„Jé, já jsem usnul?“ probral se chlapec poté, co jsem jím poněkolikáté jemně zatřásl. „To už jsme tam?“

„Ne, ale chtěl jsi vidět Čechy, ne?“

„Jo! To jsou Čechy? Otoč se trochu, dyť si takhle vykloubím hlavu!“

Poslušně jsem provedl otočku přes pravé křídlo, Meika mi na břiše vypískl, náš let nabral prudce sestupnou tendenci.

„Jo, dobrý, dobrý, dobrý, už jsem viděl dost!“ začal povykovat chlapec, když se střechy domů pod námi přiblížily až skoro nezdravě.

„To jsem sám rád,“ otočil jsem se prudkým mávnutím letek zpátky tváří dolů, několikrát mocně zamával křídly a vyšvihl se zpátky nad mraky. „Líbilo?“

„No… víš… je to hezké, protože odtud pocházíš ty. Ale jinak takhle z výšky pořád stejné. A kromě toho letíš moc rychle a to tvoje město jsme minuli úplně, ne? No zkrátka, až bude po všem, tak mě sem normálně vezmeš a vstaneme brzo ráno a ty mi tu… Ou… stra… vu… ukážeš hezky zblízka. Platí?“

„Jasně. Jestli to přežijeme, tak s největší radostí.“

„Fajn. A přestaň pořád malovat čerta na zeď a říkat ‚jestli to přežijeme‘. Jasně, že to přežijeme. A přidej, ať už to máme za sebou!“

Přidal jsem tak, až se celé Slovensko změnilo v jednu rozmazanou čáru.

*

„Hele, lásko, jak vůbec přesně víš, kde jsme?“ zeptal se Meika, když osídlení hluboko pod námi signifikantně prořídlo.

„No… nevím, jak ti to přesně vysvětlit,“ pustil jsem se do výkladu, „ale když se dívám na nějakého člověka, kterému se má něco stát, tak asi cítím něco podobného jako ty, když někomu koukáš do hlavy. Teda, nečtu mu myšlenky, ale vidím, kdo to je. Támhleta babka,“ ukázal jsem dolů do mraků, „se například jmenuje Naděžda Uspenskaja a celý život prožila v jediné vesnici. O moc víc z ní nedostanu, ale na to, abych zjistil, nad čím to zrovna frčíme, to docela stačí. A kromě toho mám tebe, ty moje džípíesko, ne?“

„Džípíesko… to zní hezky. Jenom jestli mě taky umíš ovládat. Víš, jaké čudlíky zmáčknout, abych začal fungovat?“

„Tohle téma bych prozatím opustil, OK?“

„No tak jóó,“ protáhl kluk nespokojeně. „Máš štěstí, že jsem plně automatická. Hmm… počkej… ne… taky ne… Ježíši, jak ti lidi můžou takhle žít? Ne, nic neříkej, já vím, že se nemám rozptylovat… uf… taky ne… možná jsme ještě moc daleko, víš… a ne, kecám! Támhle! Na sever nebo doprava nebo tak! No, ještě kousek. Jo. A teď furt rovně a nemineme to. Panebože… to je ale velký!“

„Kolik?“ zeptal jsem se věcně.

„Vojáků? Počkej, kouknu se do hlavy nějaké vyšší šarži… jo, už. Přes tisíc lidí celkem. Vojáků teda míň, hmmm… jo, sedm set osmdesát dva, od velícího plukovníka až po toho nejmladšího vojína. Tomu je mimochodem jenom o rok víc než mně. A není tak hezký. No, jinak jsou tam samí vědci… fyzika, matematika, biologie, chemie, kosmologie… blééé, jak někdo může uvažovat o takhle složitých věcech? Teda, já nejsem úplně blbej, že ne, lásko, ale u poloviny z těch lidí prostě nedokážu pochopit, na co se to koukám. Je to jako kdybych zíral do hlavy mimozemšťanovi! Au! Panebože, mně snad z těch hieroglyfů praskne hlava!“

„To je vážně tak zlé?“ zeptal jsem se účastně.

„Ale ne, trochu přeháním,“ přiznal Meika. „Ale kdybys viděl ty šílený teorie… ty vzorečky… ne, od toho se fakt budu radši držet dál, pokud dovolíš.“

„S radostí,“ ušklíbl jsem se temně. „Nejsme tady, abychom se vzdělávali. Jdeme najít jednoho chlapa. Nějaká stopa?“

„Hm… no… snad ani ne. Teda, dlouhý vlasy a vousy pár kluků od počítačů nosí, ale nikdo z nich neví vůbec nic o tom, že by nám kdy čmáral na zrcadlo. Ale to jsme ani nečekali, že?“

„Ne. Ale bylo by to pěkné. No, co se dá dělat. Máme nějakou šanci dostat se dovnitř?“

„Určitě jo. Teda pokud přibrzdíš. Už je to docela blízko.“ Poslušně jsem vyjícímu větru nastavil větší plochu křídel, náš let se prudce zpomalil, řvaní proudícího vzduchu utichlo. V následujících chvílích jsme tak po dlouhých hodinách konečně mohli přestat hulákat jeden druhému do ucha.

„Tak jo,“ začal Meika. „Nejokrajovější perimetr začíná třicet kilometrů od nás. Jsou tam ostnatý dráty, husté minové pole, každých padesát metrů rychlopalný kulomet a každých tři sta metrů protiletadlové dvojče. Dvojče? Teda, ti vojáci tomu dávaj jména… Potom plno senzorů a hlídky a kamery a takovéhle věci. To se opakuje v několika řadách, pokaždé je tam vyšší a pevnější plot, jsou tam nějaké vchody do oddělených prostor, které nás asi nemusejí zajímat… no, a potom začíná hlavní komplex. Celé je to z nějakého betonu kosmického věku… hele, mohl bych ti říct i chemické složení, ten chlap, co to projektoval, tady pracuje… ne? No tak ne. Obrana toho komplexu je ve zkratce řečeno pěkně hustá. Děla, kulomety, automatické zbraně, dokonce lasery! Normálně lasery jako ve Star Wars! A pár věcí, kterým ani nerozumím, pokud se teda nepodívám hlouběji do hlavy někomu z těch vědců, ale do toho se mi fakt nechce. Prostě a jednoduše, miláčku, fakt nějak najednou nemám chuť se k tomu ještě trochu přiblížit. Je nás vůbec schopný zachytit radar?“

„Radar? Snad ani ne. Kdyby jo, tak mě za ty roky už našli a sestřelili určitě nejmíň stokrát. Buď mě chrání nějaká magie, nebo jsem na to moc malý.“

„Hm, tak jestli je to ten druhej důvod, tak na to můžeš rovnou zapomenout. Radary co maj tady, normálně chytaj cokoli od velikosti většího brouka. Od pár metrů nad zemí až do nejsvrchnějších vrstev atmosféry. A to jsou jenom radary. Další hračky by nás klidně dokázaly nejdřív vyfotit ve vysokým rozlišení a potom nás usmažit nějakým paprskem dřív, než bysme si něčeho všimli.“

„No super. Co obrana uvnitř?“

„Drsná. Čipový karty, čtečky papilárních linií a vzorů sítnice… automatické kulomety, psychopatické stráže, dokonce i psi cvičení na trhání… auuu… no, víš čeho. A celkem funkční prototypy robotů a plno dalších věcí.“

„Hm,“ zahučel jsem už úplně bez nálady. „A teď ta nejdůležitější věc – co to tu vůbec přesně hlídají?“

„Ufff. Tak to už toho po mně chceš trochu moc.“

„Ty to nevíš?“

„Ale jasně, že vím. Každý, úplně každý na tomhle místě to ví. Nikdo o tom samozřejmě pod hrozbou trestu smrti nesmí mluvit, ale všichni vědí, jak to vypadá a všichni to zažili. Akorát to je… no… nepopsatelné. Na každého to působí trochu jinak a neexistuje s tím… jak bych ti to řekl… objektivní zkušenost, víš?“

„No jo, ale… o co vůbec jde? Na netu je tolik nesmyslů, až bys tomu nevěřil.“

„Věřil. Když jsem hledal, kde je náš svět narušen, tak jsem přečetl plno věcí. A víš, ona je většina z nich pravda a současně zase není. Hele… nechceš, abych ti to radši ukázal?“

„Jako…?“

„Jo. Hezky z hlavinky do hlavinky.“

„No tak… jo… nevybuchne mi mozek nebo tak něco, že ne?“

„Ne. Ale asi bychom měli přistát. Víš, jenom tak pro jistotu.“

„OK,“ řekl jsem s poněkud nepříjemným pocitem kolem žaludku.

Vzápětí už kolem nás vzduch zase svištěl.

*

„Panebože!“

To bylo to první a zatím poslední slovo, které se mi ze sebe jakž takž podařilo vypravit poté, co mi Meika pohlédl do očí a zaplavil moje vědomí sledem nahuštěných obrazů, dojmů, zvuků, pocitů a informací.

Teď sedím na nějakém mokrém padlém stromě a hlava sevřená v dlaních mi hlavně okolo spánků puká jako starý hliněný krajáč.

Zóna.

Tam uvnitř, v komplexu, se tomu místu říká Zóna. Je to podle knihy slavného ruského spisovatele, kterou znají všichni tamní zaměstnanci téměř nazpaměť. Mně se Stalker v jakémkoli zpracování vyhnul a Meika nepovažoval za nutné lít mi jeho děj do hlavy, takže bych si teď mohl maximálně představovat, jak moc se realita liší od předlohy. Kdybych samozřejmě měl na něco takového náladu a dostatek psychických sil.

Což vážně nemám – až teprve v tuhle chvíli jsem doopravdy pochopil, co ve skutečnosti znamená z latiny přeložená fráze „narušený svět“.

Fráze? Ne. To je ten hlavní problém – nejde o žádnou frázi. Vlastně je to natolik přesný termín, až to bere dech. Nikdo z těch supermozků v komplexu není fyzikálnímu vysvětlení tohohle fenoménu o nic blíž než před pěti lety, ale reálné projevy téhle šílenosti zažil každý na vlastní kůži. Samotná Zóna je ve skutečnosti území o rozloze asi jednoho kilometru čtverečního. Celé je zakryto pět metrů silným poklopem z těch nejpokročilejších materiálů, kterým nepronikne žádné lidstvu známé záření. Chtějí-li výzkumníci provést nějaký experiment uvnitř Zóny, musejí se navléknout do hypermoderních atombordelů, musejí projít sestavou vzduchových komor a musejí se smířit s představou, že už je třeba nikdo nikdy neuvidí. Zóna občas připomíná docela obyčejný skalnatý terén. Můžete se toulat pod vypouklou betonovou střechou a celé hodiny třeba nenarazit na vůbec nic divného. Nestává se to často, ale občas přece jenom ano. Tedy občas… to není přesné. Ve skutečnosti to bylo přesně dvakrát. Jen dva výzkumné týmy do Zóny vstoupily a zase z ní vystoupily s rozpačitými výrazy ve tvářích, s gigabity zaznamenaných dat a s pocitem, jako by si z nich Zóna dělala legraci. Těch zbylých šestatřicet výzkumníků buď zmizelo navždy, propadlo nevyléčitelnému šílenství, nebo se – v případě jedné skupinky – vrátilo v podivných šatech a s tvářemi ošlehanými větrem. Mluvili neznámými jazyky, byli o mnoho let starší a vyprávěli příběhy vpravdě neuvěřitelné. O poušti, nekonečných válkách, hladu, neustálé žízni. Nikdo z bláznů ani navrátilců už nikdy stěny komplexu neopustil a nejvyšší velení brzy jakékoli lidské výzkumníky striktně zakázalo. Do hlubin Zóny se začaly vydávat pouze automatické stroje. Některé zmizely, některé zešílely… některé přinesly obrazový záznam nejrůznějších fyzikálních anomálií. Obrácená gravitace, oheň šlehající ze země, fontána supratekutého helia uprostřed kousku pouště, sluneční paprsky zářící odnikud, prudké poryvy větru, vůně moře, hory roztavené jako čokoláda, podivné černočerné jizvy visící v prostoru… to jsou jen ty nejběžnější úkazy, na které se dá uvnitř betonové kopule narazit.

A pak je tu Brána.

Nikdo neví, jestli ve skutečnosti jde o nějaký průchod, ale pulsující oválné cosi, které se čas od času otevírá zhruba uprostřed celé Zóny, tak prostě působí. Někdy to připomíná obyčejný průřez do reality, někdy je to mohutné a lemované jakousi světelnou krajkou. Většinou to vypadá jen jako další z těch zářezů visících v prostoru, o kterých jsem mluvil, je to černé a nehybné. Ale občas, zhruba v jednom případu z deseti, tma zmizí a uvnitř Brány je vidět jakási cizí krajina. Někdy vypadá tak nezvykle normálně, až na lidi sledující tu podívanou u obrazovek sedá tíseň. Paneláky, pískoviště, hrající si děti… scéna, jakou je možné vidět snad na každém evropském sídlišti. Hezký, mírumilovný obrázek. Jenže ty děti, domy, lidé, auta v dálce, tráva a písek občas hoří jedním mohutným plamenem, jako kdyby na neznámé město někdo vylil pár hektolitrů napalmu.

Samozřejmě existuje plno teorií. Podle některých Brána zachycuje vzpomínky zaměstnanců komplexu a drastickým způsobem je mění. Podle dalších jde o nějakou prognózu budoucnosti. A podle ještě jiných tam žádná vize vůbec není, to jen nedokonalé lidské mysli a technika převádějí nezachytitelné na nesmyslnou sekvenci obrazů.

K té poslední věci, která bývá Branou vidět, už existuje teorie pouze jediná.

A snad ani ne teorie, jako spíš jen hrůzyplné vydechnutí.

Peklo!

Nezměrné dálavy tvořené podivnou spálenou zemí, strašlivé hory v dálce, dmoucí se hřiby jaderných výbuchů, oheň na zemi, oheň ve vzduchu, oheň na nebesích. Umírající lidé, gigantický hmyz, zrůdy, příšery, oživlé noční můry. To vše bylo ve skutečnosti zachyceno jen jednou jedinkrát, ale od té chvíle existuje na službu u prvního dekódování automatem získaných dat pořadník. Ne proto, že by se všichni tak moc nemohli dočkat dalších vědeckých objevů. Proto, aby nikdo nemusel tu zrůdnou, mysl rozkládající scénu vidět víckrát, než je nezbytně nutné.

To je tedy Zóna. Místo, kam se máme vydat. Není to samozřejmě všechno. V celém komplexu se občas zjevují dávno mrtví příbuzní zaměstnanců, technika sem tam prokazuje opravdu svébytný smysl pro humor, několikrát už došlo k časovým dilatacím, vyskytly se dva případy zešílení, několik sebevrahů zvolilo vpravdě drastickou smrt, vrchní velení už párkrát uvažovalo o tom, že nechá celou mohutnou kopuli vylít několika sty miliony kubíků betonu. Zatím však výzkumy pokračují, místo je nejlépe chráněnou lokalitou na Zemi a já se pomalu, pomaličku vzpamatovávám z toho, co mi Meika nacpal do hlavy.

*

„Panebože!“

„Jo,“ přisvědčil Meika účastně. „Taky tě nejvíc dostalo to samé, co mě?“

„Brána do Pekla?“

„Jo! Jsme nádherně sladění, co?“

Upřel jsem na andílkovsky se usmívajícího kluka nevěřícně zničený pohled. Kmen stromu mě tlačí do zadku, ze zatažené oblohy se před chvílí spustilo drobné mrholení a nad vrcholky hor v dálce se kupí tmavé mraky. Depresivnější scénu jsem už dlouho neviděl. A on zatím přemýšlí o partnerské kompatibilitě, nebo o čem.

„Tak jo,“ povzdechl jsem si rezignovaně. „Máš nějaký nápad, jak se dostat dovnitř?“

„No… ani ne. Hele, miláčku, ty tam vážně chceš jít?“

„Copak máme jinou možnost?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase. Kdyby teď Meika řekl, že máme, radostí bych ho snad pomiloval přímo na pichlavém jehličí.

„Utéct na druhý konec světa? Neříkej mi, že zrovna my dva jsme jediní, kdo může zachránit svět. Když se neukážeme, tak si ten chlap třeba najde někoho jiného, nebo si aspoň přestane vymýšlet hovadiny a tahat nás na takovýhle místa. Chápeš, co chci říct? Když nám mohl počmárat zrcadlo až v New Yorku, tak by se nám taky mohl klidně zjevit kdekoli, ne? Na co se máme tahat až do nějaké Zóny a riskovat, že nás něco sežere, nebo že se zblázníme, nebo že prostě zmizíme? No rozumíš tomu?“

„Ne,“ přiznal jsem popravdě. „Ale můžeme se ho zeptat.“

„Ty tam fakt chceš jít? Vždyť… vždyť jsem se mohl docela normálně splést. Vždyť to ani nemusí být to místo.“

„Ale no tak, milý, nech toho. Viděls ten záznam z kamery? A viděls tu krajinu v našem zrcadle? Podle mě si můžeme být stoprocentně jistí, že jdeme na správné místo. Nemyslíš?“

„Ale no jo,“ svěsil Meika hlavu. „Já mám prostě jenom strach. Teda sežrání nebo zmizení bych asi snesl, ale co když se zblázním? Chápeš, co myslím? Co se těm lidem mohlo stát, že se zbláznili? Já si prostě nedovedu představit, že by se ze mě stal blázen!“

„Třeba by to nebylo zase tak hrozné,“ vstal jsem a setřepal kousky mokré kůry z kalhot. „Třeba by sis myslel, že seš na tom nejkrásnějším místě na světě.“

„No jo, ale ve skutečnosti bych byl ve svěrací kazajce a nadopovanej nějakýma svinstvama.“

„Jo, ale nevěděl bys o tom. A o čem nevíš, to ti nemůže vadit, ne?“

„Hm…“ zabručel Meika. „Nesnažíš se mě jenom uklidnit?“

„Ale to víš, že snažím,“ zašklebil jsem se já. „Kdybych se nesnažil, tak mě za chvíli nalomíš a potom bysme tu seděli, hleděli do blba a zodpovědnost by nás nenechala odejít a strach by nám zas bránil se do toho pustit. Čímž chci říct, že vyhlašuju konec debaty a očekávám konstruktivní návrhy. Jak dovnitř?“

„OK. Dovnitř… nedostaneš se tam normálně tím svým způsobem?“

„No, sice jsem to ještě nezkoušel, ale řekl bych, že ne. Třicet kilometrů je na mě trochu daleko.“

„Aha. No, já bych asi mohl povodit pár loutek, ale zase nemám tu tvoji přesvědčivost.“

„Jasný… no nic. Musíme blíž.“

Meika se mi rutinně zavěsil na krk, já roztáhl křídla. Nějakými řemeny jsme se už zatěžovat nechtěli a ani výška našeho letu tentokrát nebyla nijak závratná. Plachtili jsme docela pomaličku jen pár desítek metrů nad zemí a já se intenzivně soustředil na silně prořídlou galaxii horkých bodů ve své hlavě. Chlapec mě čas od času informoval o dění v komplexu – zatím jsme tak daleko, že o nás nikdo neví. Což je ta dobrá zpráva. Horší už je, že se mi totálně nedaří zachytit jediného člověka uvnitř. A bezpečná vzdálenost, na kterou se ještě můžeme přiblížit, se blíží k nule.

„Zpátky, zpátky, zpátky!“ vyjekl mi Meika zničehonic do ucha, až jsem málem udělal nechtěný looping. „Jeden senzor nás zachytil!“

„Ježíši! Je to vážný?“

„Ne. Na obrazovce jsme vypadali jako malý bliknutí. Ale blíž už prostě nemůžeme. Na dostřel jsme už docela dlouho.“

S tlumeným zaklením jsem hladce přistál na jakési louce a zadumaně se zahleděl k horám. Jak proniknout dovnitř mě absolutně nenapadalo. Leda že by…

„Hele, není tam něco jako centrální generátor, který by se dal vypnout?“ zeptal jsem se kluka. „Víš, prostě takové to klasické filmové řešení. Ty bys telepaticky použil nějakého elektrikáře, základna by se pohroužila do tmy, já bych přeletěl hezky nízko, vtělil se do nějakého vojáčka… co?“

„No, musel bych najednou řídit asi dvacet lidí, obejít automatický bezpečnostní systém, vyhnout se strážím… a musel bych to stihnout dřív, než by po mně začali střílet… ale jinak jo. Jinak by to šlo.“

„Prosté ne by stačilo,“ zavrčel jsem jemně, škrábaje se na hlavě.

Jistě, mohl bych použít nějakého zcela nezúčastněného občana z nejbližší vísky, mohl bych se v jeho těle rozběhnout do svahu, mohl bych doufat, že proběhnu perimetrem dřív, než mě rozstřílí, usmaží, vyhodí do povětří a jinak zlikviduje mohutná automatická obrana. Jenže i když jsem se snažil o maximální optimismus, i když jsem si byl poměrně jistý, že bych se dokázal pohybovat dostatečně rychle, abych proběhl minovým polem, musel jsem si nakonec připustit, že něco takového bych nezvládl ani s maximálním využitím všech utajených schopností lidského těla.

„Hmmm…“ zavrčel jsem po chvíli marného přemítání. „Není tam něco jako autodestrukce? Pro případ padnutí do rukou nepřítele, víš? I když ne, zapomeň na to, tohle asi bývá jenom ve filmech.“

„Ne, počkej,“ zachmuřil se Meika, jak jeho mysl v jediném okamžiku obsáhla další kvanta vědomostí. „Tohle tam fakt je. Akorát spustit něco takového je o dost složitější než povypínat generátory. Sorry.“

„Kriste pane, krucinál fagot!“ vypěnil jsem. „Jak se tam teda sakra máme dostat!?“

Meika bezradně rozhodil rukama, déšť v okamžiku o pár řádů zesílil, vítr zaskučel jako meluzína v komíně. Stáhl jsem si kapuci hlouběji do očí, vrazil ruce do kapes a proklel spěch v Americe, kdy jsem si ani nestihl do otvorů v oblečení nainstalovat zipy.

„T… č… s… e.“

„Cože?“ obrátil jsem se k Meikovi.

„To… to jsem nebyl já!“

„Toč se!“

Otočili jsme se tak rychle, až tráva rozdrcená našimi podrážkami prudce zavoněla.

*

„A do prdele,“ přidal jsem na seznam zemí, ve kterých jsem mluvil sprostě česky, i Rusko.

Přímo před námi rotoval podivný vzdušný vír. Dosahoval asi výšky člověka, točil se chvíli na tu a chvíli zase na opačnou stranu a se zcela nepřirozeným elánem do sebe vtahoval spadané listí, jehličí, stébla trávy, miniaturní kamínky, bláto, vodu a vůbec všechno, co bylo dostatečně lehké, aby to mohl vítr sebrat.

„K… n… čně… šel,“ zašeptal vír znovu. Shodil jsem si kapuci z hlavy a přistoupil o něco blíž k podivnému úkazu. Na rukou mi vyskočila husí kůže, vlasy na hlavě mi začaly vstávat, jako by byl ve vzduchu silný elektrický náboj a vířivá postava se začala vytvarovávat do povědomých rozměrů.

Hnědozelené části rostlin vytvořily splývavé roucho, kapky vody se staly průhlednýma očima, tráva napodobila povlávající vlasy a vousy, jemné blátíčko se stalo mužovou kůží. Zornice tvořené černými částečkami shnilé vegetace se zadívaly přímo mně do očí.

A přízrak promluvil.

Tentokrát ne vlastními ústy, ne vířením jednotlivých částí své kompozice. Jeho rty se pohnuly v němé pantomimě, ale na místo neexistujících hlasivek se rozezvučel svět kolem nás.

Monotónní šumění deště se změnilo v nápodobu hlubokého dýchání, kapky dopadající na rozmočenou zem najednou zněly jako sliny shromažďované na patře, hučení lesa za námi zaznělo podobně, jako když si řečník tlumeně odkašle do dlaně. Vysoko nad námi se zablesklo a zvuk hromu vytvořil první slovo.

„Konečně!“

*

„Co jsi…“ začal jsem už skoro tradiční otázkou, ale prudké zavíření v mužově obličeji má ústa zaklapla účinněji než rána pěstí pod bradu.

„Není čas,“ zašuměl les. „Až řeknu, poletíš. Tam!“ ukázala přelévající se ruka k horám. „Víra ve mne tě ochrání.“

Hrom zaburácel, silný poryv větru mě málem povalil na zem, z deště se na malou chvíli stala průtrž mračen, kakofonie zvuků zformovala jediné slovo.

„TEĎ!“

Po vodových očích přeběhly jiskřičky statické elektřiny, trávové vlasy zavířily vzduchem, cizincova tvář na okamžik získala rysy, pod jejichž dojmem jsem se až přikrčil. V následujícím okamžiku svět kolem utichl, déšť se změnil v docela obyčejné mrholení, vítr zeslábl, les přestal hučet, postava se rozpadla v neforemnou směs marastu.

„Dělej!“ zařval jsem na Meiku.

Louka zmizela hluboko pod námi dřív, než poslední stéblo trávy dopadlo na zem.

*

„Jak to tam vypadá?“ procedil jsem mezi pevně sevřenými čelistmi.

Svištíme si to přímo k Uralu, hory před námi rostou ohromnou rychlostí a já mám neustávající dojem, jako bych zíral do zatím neviděné hlavně monstrózních rozměrů. Meika se přetlakem adrenalinu třese jako ratlík, ale ani jeden z nás si nepřipouští možnost, že právě pácháme sebevraždu. Tedy aspoň ne nahlas.

„Zmatek!“ zavřískl mi kluk do ucha, abych ho přes vytí větru vůbec slyšel. „Spustily se všechny obranné mechanismy, sirény kvílejí, elektrika vypadává, počítače zešílely, na všech obrazovkách běží varování před spuštěným autodestrukčním mechanismem. Páni… tohle bych ti teda přál vidět.“

„Řekl bych, že to přání se ti vyplní,“ zavrčel jsem odhodlaně. „Nemůžeš nějak zjistit, jestli je ta autodestrukce fakt spuštěná? Nebo mi aspoň řekni, co to je a jak dlouho to bude trvat.“

„Nikdo neví, jestli to je spuštěné, nebo jestli jde třeba o nějaký virus, ale velitel základny vyhlásil evakuaci. Hele, možná bys měl letět trochu výš, pokud se teda nechceš srazit s nějakým vrtulníkem. Cos to chtěl ještě vědět? A jo, už vím. No, normální termonukleární nálož. Počkej… dostat se do hlavy panikařícímu člověku je peklo… jo, už to mám. No, fakt, normální atomovka s takovým výkonem, aby srovnala hory se zemí.“

V následující chvíli Meikovi došlo, co právě vytáhl z vědomí nějakého vojáka a po zbytek cesty byl tudíž velmi tichý, velmi přítulný a velmi, velmi vystrašený.

Asi tak jako já.

*

Když už uvěříte podivnému přízraku, hodíte veškerý zdravý rozum za hlavu a rozletíte se přímo vstříc vlastní zkáze, nemá cenu s tím přestávat dřív, než je po všem. Zabrzdil jsem ve vzduchu přímo nad komplexem, prudce zamával křídly a vrhl se k zemi.

Poslední evakuační vrtulník jsem minul opravdu těsně.

*

„Žijeme! My žijeme! Žijeme, žijeme, žijeme!“ rozkřičel se Meika v okamžiku, kdy se naše podrážky dotkly mokrého betonu jednoho z heliportů. Já měl zrovna dost starostí s tím, abych jakž takž uklidnil prudce bijící srdce, takže jsem se k jeho křepčení nepřidal, ale uvnitř své hlavy jsem nadšením řval o to víc. Mám dojem, že ve chvíli, kdy na to budu mít dost času, se z tohohle šíleného pokusu o sebevraždu ještě vyzvracím z podoby. Teď jsem si myšlenky na milion a jednu smrt zprostředkovanou protileteckou obranou prostě a jednoduše zakázal. To, že veškerý personál právě prchl, ještě neznamená, že to tak zůstane napořád. Jinými slovy, čas kvapí.

„Nech toho,“ odtrhl jsem nadšením napůl nepříčetného Meiku od svých rtů a rozhlédl se po nehostinné přistávací ploše.

„Pamatuješ si, kudy dovnitř?“

„Jasně, miláčku!“ zavýskl chlapec a rozběhl se rovnou k nejbližším dveřím.

Vyrazil jsem za ním.

*

„No tak, sakra, už by se to taky mohlo vypnout!“ zaječel jsem ve chvíli, kdy se mi děsivé vytí všemožných alarmů dostalo pod kůži. To už jsme se ponořili několik stovek metrů do nitra komplexu a z rozházených papírů, oblečení, stále ještě kouřícího kelímku kávy, nevypnutých obrazovek a nezhasnutých světel se do nás obou začal dávat takový katastrofický pocit, jako kdyby veškerý personál unesli mimozemšťani. Jasně, oba jsme viděli, že obyvatelé docela normálně prchli, ale přesto se toho nemůžeme zbavit. Poblikávající světla, řvoucí sirény a dokořán otevřené dveře, ke kterým jsou jinak nutné čipové karty a desetimístné kódy, tomu pocitu docela napomáhají.

Nemluvě o těch mrtvolách.

Od chvíle, kdy jsme na ně narazili, mám z tohohle místa ještě o několik řádů horší pocit. To bylo odhadem tak před čtvrt hodinou. Nejdřív jsme si všimli zuřivě poblikávajícího nápisu „Klíče“ na řadě monitorů. Pak jsme se vydali ve směru ještě o něco vztekleji pulsujících šipek. A potom jsme narazili na první tělo.

Meika při tom pohledu ohodil nejbližší stěnu natrávenou čokoládou a ani můj žaludek nezůstal úplně klidný. Většina chodeb tohohle místa je vybavena automatickými zbraněmi zavěšenými u stropu. Poblíž většiny z nich se teď válí hromádka vystřílených nábojnic a zdi zdobí dlouhé, hluboké šrámy. Myslím, že tohle byla jedna z věcí, která velitele komplexu donutila vyhlásit okamžitou evakuaci. Ale to odbočuji. Tady v chodbě, kam nás šipky zavedly, našly velkorážní kulky svůj cíl. Hromádka krvavé sekané zhroucené na podlaze už lidské tělo nepřipomíná ani náhodou, ve vzduchu se pach korditu mísí se smradem rozstřílených střev a oválné, střelbou nedotčené místo na hrudi mrtvoly přitahuje zrak jako magnet. Veden intuicí jsem zalovil pod flanelovou košilí a nahmatal dlouhý nerezový klíč, jehož zakončení připomínalo spíš kovovou krajku než cokoli jiného.

Druhé tělo jsme našli v kavárně. Kulometná palba je prohodila proskleným mrazicím boxem a tak tam zmasakrované vnitřnosti ani moc nesmrděly. Do zpola urvaného obličeje jsem se při sundávání klíče stejně podívat nedokázal.

*

„Hele, Meiko, fakt nemá cenu, abys tam šel taky!“ řvu klukovi do ucha. „Ten chlap chce mluvit se mnou. Je úplně zbytečné, abys na takové místo chodil!“

„Kecy. Neslyším tě!“ metají po mně klukovy oči blesky. „Kam jdeš ty, tam jdu i já! Zapomněls?“

Na to, abych se s ním začal za takovýchhle akustických podmínek dohadovat, vážně nemám nervy. Cesta celým komplexem mě psychicky úplně vyčerpala – nebylo to jen těmi dvěma mrtvými, tou jinak totální opuštěností, tím pocitem, jako by se měla autodestrukce každou chvíli doopravdy spustit. Bylo to i cukavě se pohybujícími automatickými zbraněmi zavěšenými u stropu, hromádkami prázdných nábojnic, strážnými roboty urputně najíždějícími proti zdem a spoustou, spoustou podobných věcí. Ti roboti – když už o tom mluvím – mimochodem vypadají jako kříženec filmového terminátora se zmenšenou a zmodernizovanou verzí tankového podvozku. V rukách tvořených hydraulickými písty, kabely a servomotory svírají rotační kulomety, z jejich lebek zeleně září jakési pokročilé senzory a i když jejich konstruktéři nešli tak daleko, aby je vybavili zářivě nerezovou parodií úsměvu smrtky, stejně mám pocit, jako by se na mě ty oválné, bezústé tváře vražedně šklebily.

To jsem ale odbočil.

Teď stojíme před prvními zavřenými dveřmi, dotykový displej na nás povzbudivě pomrkává, mohutný kulomet připomínající svou ráží spíš menší dělo sebou takřka epilepticky poškubává a Meika nechce ani za nic slyšet o tom, že by mě do Zóny pustil samotného.

„Jestli mě s sebou nevezmeš, tak ti prostě neřeknu ten kód!“

V takových situacích se bohužel dá dělat jen jediné.

„Tak jo, milý. Ale ten atombordel ti bude strašně velký.“

Kluk si jen pohrdavě odfrkl.

*

Není to tak hrozné.

Teď nemyslím Meiku nasoukaného v plandavém plastovém oblečení, ale naši současnou situaci. Oba jsme si vzájemně zkontrolovali utěsnění skafandrů, připevnili na záda kanystry se stlačeným vzduchem, zacvakli potřebné hadice na svá místa, na zápěstí si připnuli přístroje připomínající rozměrné hodinky, které samozřejmě kromě času měří i úroveň radiace, puls nositele, okolní teplotu, vlhkost vzduchu, sílu gravitace a spoustu a spoustu dalších věcí, k jejichž pochopení bychom nejspíš oba potřebovali doktorát. Navlečení do obleku na mě mělo ten efekt, že jsem si začal připadat jako odříznutý od okolního světa. Houkání poněkud utichlo, znepokojivé pachy byly nahrazeny suchou vůní dlouho uskladněného vzduchu a mé nervy se maličko uklidnily.

Meika před okamžikem vyťukal potřebný kód a teď stojíme tři metry od sebe, v prstech svíráme klíče zastrčené do příslušných otvorů a zdviženými prsty odpočítáváme chvíli, kdy jimi ve stejném okamžiku otočíme.

Tři.

Dva.

Jedna.

Palec nahoru.

Ve skrytém mechanismu slyšitelně cvaklo, ozvalo se uširvoucí zasyčení hydrauliky, do okolních stroboskopických efektů se vmísilo i blikání jasně oranžového světla a masivní dveře do přechodové komory se začaly majestátně rozestupovat.

Chlapcova ruka mi vklouzla do dlaně.

*

Je to zvláštní pocit, vystoupit z předimenzované vzduchové komory do docela obyčejné horské krajiny. Nebýt betonového stropu vysoko nad našimi hlavami, neexistence obzoru a zvláštního ticha, skoro bych si myslel, že jsme právě prošli nějakým experimentálním portálem do jiné části světa.

„Zatím je to dobré, ne?“ připomněl mi Meika starý vtip ze Sedmi statečných o muži padajícím z desátého patra.

Jo. Zatím je to dobré.

*

„Panebože, zpomal!“

Ten oblek, který jsem si před chvílí tolik pochvaloval, není ve skutečnosti zase tak skvělý. Jeho průzor se sice díky nějakému speciálnímu materiálu vůbec nemlží, ale jinak mám pocit, jako bych měl oblečenou nějakou přenosnou verzi sauny. Pot mi stéká po zádech, štípá v očích a skoro čvachtá v botách. Ve chvíli, kdy jsme do Zóny vstupovali, ukazoval venkovní teploměr slabých patnáct stupňů. Jen o pět minut později se teplota vyšplhala na rovných pětatřicet, klimatizace skafandru zoufale nestíhá a Meika ještě ke všemu rázuje tak odhodlaně, že mu prostě nedokážu stačit.

„To se tam tak těšíš, nebo co? Já mám pocit, jako bych měl nohy z olova!“

„Jasně, že netěším,“ odsekl chlapec úsečně. „Ale když se tam potáhneme jako smrad, tak nám to bude připadat o dost horší. Takže nekecej a hejbej se!“

„Hejbej se, hejbej se!“ vyjel jsem na něj. „Kolikrát ti mám říkat, že od chvíle, kdy jsme se poznali, seš na tom fyzicky líp?!“

„Neboj, miláčku,“ ušklíbl se Meika přes rameno. „Až bude tohleto za námi, tak si tě vezmu do parády. Budeš cvičit, budeš posilovat, budeš běhat, plavat, lítat. Za měsíc budeš mít postavičku jak řecký polobůh!“

„Jo, fajn, OK. Za měsíc. Teď zpomal, než mě trefí šlak!“

„Nic takovýho! Čím dřív začneme, tím dřív budeš zase v kondici! A myslím to vážně – musíme se tam dostat dřív, než se tenhleten klid před bouřkou podělá.“

Ačkoli mám jazyk až na vestě a před očima se mi dělají mžitky vyčerpáním, musím bohužel uznat, že v tomhle má kluk docela pravdu. Oproti očekávání je zatím Zóna naprosto nezvykle klidná, nikde nejsou vidět žádné anomálie, gravitace je vyšší, než by se mi líbilo, chladné tekuté hélium nikde nepramení a scenérie kolem nás vůbec daleko víc připomíná Beskydy než nějakou tajemnou krajinu ze sci-fi literatury. Skoro jako by se vliv Zóny přelil do techniky mimo betonovou slupku a teď jí nezůstalo vůbec nic z její obvyklé síly.

*

Ve chvíli, kdy Meika naprosto nečekaně zastavil na místě, jsem na tom už byl tak mizerně, že jsem nestačil zareagovat a v plné rychlosti mu vletěl na záda. Kluk kupodivu ani nešpitl, jen jeho natažená ruka ukazovala kamsi dopředu.

Sledoval jsem pohledem jeho ukazovák, přeletěl očima nad několika keříky a po chvíli spatřil i to, co chlapce tak účinně zabrzdilo.

„A kurva!“ ujelo mi. „Už to začíná.“

To, co jsem ještě před chvílí znal jen z telepaticky ukradených vzpomínek, se teď přede mnou vznášelo v celé syrové kráse. Bylo to antracitově černé, přitahovalo to oči takovou silou, až bolely, a dívat se na to nedalo souvisle déle než pár desítek sekund, pokud člověk nechtěl, aby se mu opravdu ošklivě začala točit hlava.

„Myslíš… myslíš, že je to nebezpečné?“ vypravil ze sebe Meika.

„Netuším,“ zafuněl jsem udýchaně. „Ale riskovat to rozhodně nebudeme! Jasný? Nevím, jaké může mít díra v realitě vedlejší účinky, ale mám pocit, že čím větším obloukem to obejdeme, tím líp.“

Meika ani nestačil zareagovat, když visící šrám jako by zaslechl můj hlas. Svět kolem něj se zavlnil, ze srázu v dálce se skutálelo pár kamenů, země pod našima nohama se pohnula, jako by se někde hodně daleko právě odehrálo zemětřesení. Popadl jsem kluka za ruku a vyrazil prudce doprava.

Tak rychle, až za mnou chlapec chvílemi povlával.

*

„No vidíš, jak ti to jde, když chceš,“ zašklebil se mi Meika do obličeje, když nám jizva v realitě zmizela daleko za zády a já se doslova svalil na jeden moc sympatický kámen.

„Neprovokuj, prosím tě, neprovokuj,“ zachroptěl jsem. Pot mi už po čele ani tak netekl, jako spíš rovnou proudil, v ústech jsem měl příšerné sucho a z kluka energicky podupávajícího přímo přede mnou se o mě pokoušely mdloby.

„No tak se zvedej. Už to přece nemůže být daleko.“

„Pět minut pauza. Jestli si neodpočinu, tak mi tady budeš muset holýma rukama vyhrabat hrob.“

„Seš měkkota, miláčku,“ pohladil mě Meika šustivě po hlavě. „Už se fakt těším, jak ti budu dělat osobního trenéra. Přes den se budeš potit v tělocvičně a v noci se mnou v posteli. Vytáhnu si z hlavy nějakého profíka potřebný vědomosti a vytvaruju si tvoje tělíčko k obrazu svému. Až půjdeme po ulici, bude mi tě každej závidět!“

Chtěl jsem se kluka nevěřícně zeptat, jestli těmihle řečmi jen zahání úzkost, nebo mi vyhrožuje ve vší vážnosti, ale Zóna jako by mě předešla. Země se zničehonic otřásla, kámen pod zadkem se mi zaviklal, Meika komicky rozhodil rukama a málem sebou praštil do trávy, přímo pod mýma nohama se objevila dlouhá prasklina. Světlo proudící sem z nedefinovatelného zdroje jako by rázem pohaslo a mně po zpocených zádech přeběhl mráz. Na chvíli jsem neviděl vůbec nic, jak průzor mého obleku pokryla jinovatka.

„Tak jo,“ vyskočil jsem na nohy. „Kašlu na pauzu. Odpočinu si, až umřu. Jdem!“ Vichr zaburácel, jako by chtěl mým slovům dodat váhu.

*

Běžíme.

Nezajímá mě, jak moc jsem unavený, je mi jedno, kolik toho mé tělo ještě teoreticky může vydržet. Vyhřívání skafandru pomalu prohrává nerovný boj, prsty na rukou mám zkřehlé do necitlivosti, přes vytí vražedně ledového větru neslyším ani zvuk vlastních kroků, betonová kopule nad našimi hlavami není přes husté sněžení vůbec vidět. Meika se mě pevně drží za ruku. Chvíli táhne on mě, chvíli já jeho. Střídavě se podpíráme, když stále mohutnící zemětřesení připraví jednoho z nás o rovnováhu, chvílemi se dohadujeme o směru, kterým máme běžet. Počasí kolem nás se už nehorší minutu od minuty, ale vteřinu od vteřiny. Ten sníh začal padat sotva před malou chvilkou, ale k tomu, aby teď pokrývaly zemi už celkem slušné závěje, to docela stačilo. Běh je čím dál namáhavější, o mě se pokouší sněžná slepota, ale oběma nám je jasné, že teď už se vrátit nemůžeme. Naše naděje se upírají k tajemné Bráně kdesi daleko vpředu, jako by nás anomálie mohla zachránit před smrtí umrznutím.

*

Sníh, sníh, sníh, sníh, sníh.

Bílo nahoře, bílo dole, bílo všude kolem nás.

Prodíráme se neprostupnou krajinou, každý krok znamená urputný boj s šíleným počasím. Vítr se nás snaží zahnat na ústup, nekonečná bílá rovina pod našima nohama připomíná nenasytnou bažinu. Před malou chvílí se ochladilo na rovných mínus padesát, ale na sníh to nemá ani sebemenší vliv. Je pořád stejně měkký, stejně poddajný a stejně lepkavý.

Mám pocit, jako by se každá vločka snažila přimknout co nejtěsněji k našim prochladlým tělům.

Mám pocit, jako bychom tady měli umřít.

*

„No tak, Mart-tyo, pojď!“ ječí mi chlapec do ucha a snaží se mě zvednout na nohy.

Nemůžu.

Hrozně moc bych chtěl, ale prostě to nejde. Před očima mám jenom bílo, chce se mi zvracet, je mi příšerná zima a nohy ze závěje prostě vytáhnout nedokážu, ani kdyby na tom závisel můj život.

Což vlastně závisí.

„Prosím! No tak! Ještě kousek! Prosím! Už to nemůže být daleko!“

Kdybych na něco takového měl dost sil, asi bych se usmál. Podle toho, co víme, má tahle betonová slupka v průměru zhruba kilometr, možná kilometra něco. I kdybychom šli po rukou, i kdybychom se zastavovali u každého většího balvanu, i kdybychom si udělali uprostřed cesty piknik, museli bychom už dávno narazit na druhý konec příklopu. Nemít na zápěstí ty high-tech hodinky, mohl bych si teď namlouvat, že díky totálnímu vyčerpání nedokážu správně odhadnout čas. Takhle se můžu jen trpce šklebit. Zóna má své vlastní fyzikální zákony a snad i svou vlastní vůli. Netuším, kdo je ten přízračný muž, ani proč si vyvolil zrovna mě, ale teď je mi jasné, že se mnou nechtěl mluvit.

Chtěl mě docela jednoduše zabít.

Vím to tak jistě, jako ještě nikdy nic v životě. Meika mnou cloumá stále divočeji, ale já nemůžu vstát.

Je hrozně těžké najít poslední zbyteček sil tam, kde není naděje.

*

Dva kroky.

Dva mizerné kroky.

Nevím, jak se mi to mohlo podařit, ale vytáhl jsem ze závěje nejdřív jednu a pak i druhou nohu. Meika si přehodil mou paži kolem krku, vítr se do nás opřel s ještě větší silou a my znovu vyrazili. Udělal jsem jeden krok a hned nato i druhý. Pak se mi v hlavě zatmělo, Meikovi pod mou mrtvou vahou podklesla kolena a když jsem zase přišel k sobě, neexistovala už ve vesmíru síla, která by mě znovu dokázala vybičovat k tak nadlidskému výkonu, jako je chůze.

Teď mi i pod vším tím oblečením omrzá kůže, dech se začíná nebezpečně prohlubovat a já si s definitivní platností uvědomuju, že ta mrcha smrt konečně dostane, po čem tak dlouho touží.

*

„Promiň, miláčku. Mám tě rád!“ zaječel jsem právě z posledních sil do nezřetelného obličeje za namrzlým průzorem. Vítr burácí tak, že mě Meika nemohl slyšet ani náhodou, ale já nemůžu odejít, aniž bych se aspoň pokusil mu říct, co pro mě znamená. Kdybychom přiložili naše helmy těsně k sobě, kdybych z promrzlých hlasivek vydoloval ještě trochu víc decibelů, určitě by to stačilo. Snažím se ke klukovi natáhnout, snažím se mu naznačit, že přišel čas rozloučení, ale on to prostě nechápe. Místo toho se mě pořád pokouší znovu postavit na nohy, nedbá úděsných poryvů větru, které ho už dvakrát povalily, nedbá prostě ničeho.

„No tak, lásko, nemá to cenu,“ šeptám už docela neslyšně. Je taková zima, že necítím vlastní tělo, oči mi pod nekonečným přívalem bílé barvy vypovídají službu a já začínám mít čím dál intenzivnější pocit, jako bych neležel na metrové vrstvě sněhu, ale naopak se vznášel v oblacích. Moje umírající vědomí už nedokáže rozlišit skutečnost od snu.

Nečetl jsem někdy někde o tom, že umrznutí patří k nejpříjemnějším možným smrtím?

Asi četl. Někde, kde bylo teplo, kde svět netvořily jen zběsile vířící vločky, kde existovala naděje a útěcha. Na nějakém místě, vzdáleném miliony a miliony kilometrů.

Klukovy ruce na svých ramenou už necítím. Už ani nedokážu ovládat mimické svaly, abych se na něj aspoň usmál. Veškerou sílu musím vynakládat na to, abych udržel oči otevřené. Ne snad, že bych doufal v nějakou záchranu na poslední chvíli. Jen se mi před docela malou chvilkou kdesi vzadu v mozku vynořila hnusná, odporná myšlenka a já teď mám docela normální strach. Najednou se bojím zavřít oči, děsím se té představy, která by mě provázela cestou na věčnost. Bojuju s tunovými závažími na víčkách a snažím se zahnat tu ošklivou, odpudivou vizi, ve které Meika leží na zádech, na promodralém obličejise mu usazují velké vločky odmítající roztát, blonďaté vlasy mizí pod bělostným příkrovem a to poslední, co hledí z jinak neporušené vrstvy sněhu, jsou jeho hezké, modré, vyčítavé oči.

*

To není fér.

Chápu, že se někdo snaží zlikvidovat mě. Změnil jsem tvář světa, viděl jsem věci, které žádný jiný člověk nikdy nespatřil. Rozumím tomu, že někomu mocnému může má představa o budoucnosti Země křížit plány.

Ale proč ten kluk?

Proč Meika?

Proč musí umřít v blbých patnácti letech? Jenom proto, že se zamiloval do nejspíš prvního člověka, který se k němu choval hezky?

To není správné.

To kurva není fér!

Žhavý rudý vztek v ledovém vichru chladne ještě rychleji než moje tělo.

*

„Ne, Mart-tyo, prosím, ne!“ dotýká se chlapcova helma mé.

Slzy dopadající na průzor okamžitě tuhnou, kluk mě zuřivě objímá, jako by doufal, že mě jeho vlastní promrzlé tělo dokáže zahřát.

Dál už s těmi závažími bojovat nedokážu.

Oči se mi se zavírají, Meika mnou zuřivě cloumá.

„To není fér! Přece mi tady nemůžeš umřít! Takhle to nemůže skončit! Já tě miluju! Nemůžu tě ztratit! Nesmíš umřít! Nesmíš! Slyšíš?! Já tě nenechám!“

Mému odumírajícímu mozku připadá, jako by klukův hlas s každým slovem nabíral na síle, jako by se i samotná Zóna zalekla té nesmírné bolesti. Mám pocit, jako bych slova svého miláčka najednou slyšel i přímo vlastní myslí.

Neumře! Slyšíš mě?! Nevím, co jsi zač, ale nemůžeš mi ho vzít! Okamžitě s tím přestaň! Seru ti na to, jestli mě nesnášíš, seru ti na tvoje debilní kecy! Chtěl jsi, aby přišel a teď ho chceš zabít – jenom proto, že ho miluju? No tak, ty hajzle! Zabij mě! Dělej! On za nic nemůže! To já! Já jsem přece ten ďáblův spratek! Já, ty zmrde! Já!

Meika ječí jako smyslů zbavený, po tvářích mu stékají mrznoucí slzy a jeho bolest mě v mysli pálí jako rozžhavené železo. Chtěl bych mu říct, že to není kvůli němu, že ten neznámý mě jen chtěl odstranit z cesty, ale najednou si tím už nejsem tak docela jistý. Samotná Zóna náhle vypadá, jako by kvůli tomu gigantickému přívalu emocí ztratila odvahu dokončit započaté dílo. Bouře utichá, vítr slábne, sněžení ustává a mně připadá, jako by někdo někde zapnul elektrický přímotop na plný výkon.

*

Hebká dlaň mě zase jednou hladí po mokrých vlasech, tvářích a celém obličeji. Meikovi tečou z očí doslova potoky slz, jeho zarudlá tvář se nade mnou vznáší jako zapadající slunce a už nevím, jak dlouho mě pusinkuje.

„Věděl jsem, že mi neumřeš! Nemohls mi umřít, když tě tak miluju!“

„Jak… jak jsi… co jsi?“

„Tys to necítil, viď, lásko?“ pohladil mě chlapec znovu něžně po tváři. „Tu nenávist myslím. Objevilo se to najednou ve chvíli, kdy se začala třást země. Jako by se tomu… tomu hnusnýmu zmrdovi nelíbilo, co jsem ti říkal.“

„Tak to bys…“ vydechl jsem zničeně, „… měl asi radši přibrzdit a… a nenadávat mu.“

„Seru na něj!“ načepýřil se Meika. „Víš, jak jsem na něj začal ječet, tak jsem úplně cítil, jak mi na maličkou chvilku nahlédl do hlavy. Asi na desetinu sekundy.“

„No a?“ zachraptěl jsem, když se chlapec neměl k pokračování.

„No a,“ rozzářil se kluk jako sluníčko, „to znamená, že ten zkurvenej zmrd teď naprosto přesně ví, co bych mu byl schopnej udělat, kdyby se ti ještě někdy opovážil zkřivit jediný vlásek na hlavě. A věř mi, lásko… vedle toho vypadá nějaké peklo jako pohádka pro dětičky.“

Meikovi se při těch slovech zablesklo v očích a já tomu malému blonďatému vyžleti najednou věřil každé slovo.

*

„Hej, počkej, Mart-tyo! Musíš si ještě odpočinout!“

„Kašlu na to. Čím dřív odtud vypadneme, tím líp!“

Umělá hmota tlumeně šustí, kdesi pár set metrů pod námi právě ukončila svou dlouhou pouť helma, kterou jsem před chvilkou odkopl do dálky. Deru se z atombordelu jako opilý motýl z kukly a současně se škrábu na nohy. Klima Zóny se v průběhu několika desítek sekund změnilo zpátky na tropických pětatřicet a já mám pocit, že kdybych se teď v plastovém obleku zase zapařil, mohlo by to být po té kryogenice před chvílí na můj organismus už trochu moc. Vzduch tady kromě toho nádherně voní a sluneční paprsky proudící neznámo odkud jako by do mého těla vpravovaly zpátky všechnu energii, kterou z něj vytáhl příšerný mráz.

„No tak, nemůžeš se takhle přepínat. Počkej, odpočineme si. No ták!“

„Kdo mě před chvílí honil a vyhrožoval posilovnou?!“

„Byl jsem blbej! Nech toho, prosím! Já mám o tebe strach!“

„Ale no tak, miláčku,“ přivinul jsem si kluka k sobě. „Už mi nic není. Věř mi, že vím, jak to zní, ale já mám vážně dojem, jako by na tomhle místě všechno fungovalo úplně jinak, než jsme zvyklí. Před chvilkou jsem naprosto jasně viděl, jak máš tady,“ pohladil jsem ho po uchu, „docela ošklivou omrzlinu. Něco takového se za pitomou půlhodinu jen tak neztratí, nemyslíš?“

„Hm,“ zabručel Meika. „Nejdřív z nás málem udělá dva zmrzlý preclíky a potom nás začne nelidskou rychlostí léčit. Teda, je fajn vědět, že mám tak skvělý přesvědčovací schopnosti, ale stejně… fakt si nechceš odpočinout?“

„Ne dřív, než si s tím zmrdem konečně promluvím.“

Meika mě s mohutným zafuněním vytáhl na nohy, já si protáhl ztuhlé svaly a potom už jsme šli. Když jsem se ohlédl přes rameno, ani jeden ze svlečených atombordelů už na zemi neležel.

*

Tenhle komplex je pro celé lidstvo jen plýtváním silami a ztrátou času. Před chvílí tady všude teplota dosahovala hodnot, jaké panují jen na Sibiři, a teď už tady zase normálně roste zelená tráva a kvetou kytičky. Po několikametrovém příkrovu sněhu není ani památky, půda dokonce není ani rozmočená a ve vzduchu voní docela obyčejné léto. Jak se s Meikou škrábeme do povlovného svahu, začínám mít čím dál silnější dojem, že ten sníh i ta krajina okolo jsou jenom jakýmsi druhem halucinací. Kdoví, jak Zóna vypadá ve skutečnosti. Kdo ví, jestli nějaká pevně definovaná skutečnost vůbec existuje. Jestli si nějací blázni myslí, že tohle dokáží rozlousknout, tak by měli místo bílých plášťů vyfasovat spíš svěrací kazajky.

„Hele!“ vytrhl mě Meikův výkřik z filozofických úvah. Kluk dospěl na vrchol kopce přede mnou a teď stojí a někam ukazuje.

„Uf… co je?“ dofuněl jsem i já na vrchol a zadíval se označeným směrem.

Vzápětí mě schopnost uvažování dočista opustila.

4

Brána.

Stojí asi deset metrů před námi a je tak zvláštní, tak podivná, tak nepřirozená, až se mi z toho svírá žaludek. Krajina kolem ní už vůbec nevypadá jako obyčejná horská louka. Brána samotná se vznáší několik centimetrů nad čistě bílou, dokonalou rovinou. Ne, nemyslím tím, že by země kolem ní byla poprášená zbytky sněhu. Chci říct, že země je prostě docela normálně plochá a bílá jako list papíru, nebo jako kus počítačové simulace ještě nepotažené texturou. Okraje té podivné plochy jsou silně nepravidelné, zakusují se do řídké trávy podobně, jako by na zemi někdo rozlil latex, a vlní se znepokojivou rychlostí. Vedle Brány samotné však tahle anomálie ztrácí na důležitosti a začíná se jevit jako ta nejnormálnější věc na světě. Nejsem si jistý, jestli jsem se jako první chytil Meikovy ruky já, nebo naopak on mé. Na tom nezáleží. Při pohledu na tu odpudivou, zhnisanou jizvu se nám oběma ve skutečnosti sevřela hrdla tak, že jsme na dlouhou chvíli nebyli schopni ani pípnout, ani se pohnout.

To, co před pár měsíci zaznamenaly kamery automatické sondy, se tomuhle nepodobalo ani náhodou. Tam, kde předtím viselo jen obyčejné okno do jiného světa připomínající trhlinu v papíru, teď pulsuje cosi, z čeho by se i zkušenostmi zakalený patolog vyzvracel z podoby. Ta trhlina tu je, to ano. I na tuhle vzdálenost v ní vidíme oheň, přelévající se zemi, jakési nezřetelné stíny a spoustu dalších odporných detailů. Ale to, co se změnilo, jsou její okraje. Teď to vypadá, jako by trhlina v realitě byla ve skutečnosti nemocí, která se čím dál víc zakusuje do zdravého těla tohoto světa. Krajka bílého světla teď vypadá spíš jako síť propletených červů, z jizvy se natahují dlouhé, purpurové výhonky, svět několik metrů kolem se vlní a trhá. Barvy jsou místy vybledlé, aby na jiných místech zase dosahovaly odstínů, jaké jsem si zvykl vídat ve chvílích, kdy koukám na budoucí mrtvolu. Nejhorší na tom všem je, že to nepůsobí jako pomačkané plátno s promítanou realitou. Ne. Všechno to vypadá jako ta nejskutečnější skutečnost, jakou si je možné představit. Možná za to můžou moje přetažené nervy, ale mám dokonce pocit, jako by s klesající vzdáleností od Brány naopak realita získávala na síle. Podle toho, jak se Meika klepe, bych řekl, že to vina mých nervů asi nebude.

*

„Přece… přece k tomu nemůžeme jít,“ podařilo se klukovi vykoktat po neodhadnutelné době.

„Když už jsme došli tak daleko…“ pokrčil jsem rameny nepřesvědčivě. Jasně, taky bych se nejradši otočil a klidně celou cestu k východu uběhl tak rychle, až by to zahanbilo i geparda na vrcholu sil. Ale tím bych maximálně spláchl svůj svět přímo do záchodu.

Zodpovědnost je strašná svině.

Třikrát jsem se zhluboka nadechl, sevřel chlapcovu ruku ještě pevněji a pak jsme oba vykročili přímo k branám pekelným.

*

Říká se, že ve chvílích, kdy jsou vjemy natolik silné, že by je lidské vědomí nedokázalo snést, přepne se v mozku nějaký přepínač a člověk běží takříkajíc na volnoběh. Nejsem si jistý, jestli k tomuhle došlo i teď, ale od chvíle, kdy jsme vkročili na přízračnou bílou zem, si nepamatuju vůbec nic. V jednu chvíli jsem cítil povrzávající kosti ve své ruce, druhou jsem došlápl na neotexturovaný povrch a v tu další na mě zaútočila koncentrovaná realita na všech frontách. Zrak se mi zlepšil o tisíc procent, najednou jsem slyšel, jak Meikovi proudí krev v žilách, cítil jsem i ten nejposlednější plevel rostoucí na druhém konci Zóny, látka oblečení mi dráždila kůži, až jsem měl chuť vyskočit do vzduchu a řvát rozkoší. Hlavou mi najednou vířily naprosto jasné vzpomínky na celý můj život.

No, a to je to poslední, co vím.

Teď stojíme jen asi metr před Bránou, zíráme do světa ohně a realita kolem nás se třese a kňučí jako ten největší ratlík pod sluncem.

*

Na to, aby kterýkoli z nás dokázal promluvit, nejsme opravdu dost psychicky odolní. Už jen za to, že se držíme na nohou, bychom si zasloužili půl tuny olympijských medailí.

Ten svět za Bránou je něco… nepopsatelného.

Ne. Takhle se to říct nedá.

Ten svět je…

Ono se to asi vůbec říct nedá.

To, co zaznamenaly kamery a to, co jsme tehdy viděli v naší koupelně, byl proti tomuhle jen nedokonalý, zrnitý, rozostřený obraz, díky němuž jsme byli uchráněni pohledu na skutečnou podstatu tohoto místa.

To, co jsme považovali za nějakou podivnou zem, ve skutečnosti není žádná zem. Jsou to lidé. Ohořelá, zdevastovaná, zmučená lidská těla. Tolik lidí, až to pokrývá skutečnou zemi od obzoru k obzoru. Z téhle vzdálenosti je docela dobře vidět jejich seškvařená kůže, jejich plápolající šaty, jejich žárem zčernalé zuby, zakalené oči, uhořelé uši, nosy a prsty.

A taky to, že jsou živí.

Když jsem si tohle uvědomil poprvé, vyrostla kolem mého myšlení jakási černá, nekonečně vysoká zeď. Najednou jsem nemohl dýchat, hlava se mi točila, žaludek svíral, měl jsem sucho v ústech, oči mi lezly z důlku a žaludek stoupal do krku první kosmickou rychlostí.

Pak jsem pozvracel několik uškvařených lidí, vidění se mi trochu rozjasnilo a já zjistil, že ta podivná bílá země vůbec netlačí do kolen. A že Meika umí dávit ještě prudčeji než já.

Natrávená čokoláda na hořících lidských obličejích páchne opravdu nepředstavitelně.

*

Hrůza má jednu fantastickou schopnost – dokáže člověka zhypnotizovat. Vědí to bílé myšky zírající do hadova smrtícího pohledu, znají to milovníci hororů, poznali jsme to i my dva. Místo toho, abychom se od odporné podívané odvrátili a ušetřili si tak po zbytek života strašlivé noční můry, zíráme dál a dál do Brány a naše mozky přímo nasávají každičký jednotlivý detail. Najednou je nám úplně jedno, že ten, za kým jsme přišli, tady není. S očima vytřeštěnýma hledíme na nepozemský hmyz míhající se občas jen několik centimetrů od samotného povrchu Brány, zíráme na cosi gigantického, před čím by zbledli všichni draci a monstra z lidských legend a pohádek, nedokážeme odtrhnout oči od planoucího nebe, od odporného města v dálce, od všech těch nevýslovných hrůz a příšerností, které cizí svět obsahuje. Na naše smysly útočí řev zatracených, pach spáleného masa, nesnesitelné výjevy a mysl rozvracející představy.

Ta zeď kolem mého myšlení teď strmí až do oblak, po jejích zdech teče strach smíchaný s krví a hnisem a já sedím až na samotném dně.

Dně?

Zdi nemají dna.

Dna mají studny.

Tahle studna se pomalu plní šílenými vizemi, jednotlivé obrazy se pohupují na smolně černé hladině a já se ani nesnažím vydrápat ven, protože vím, že by to nemělo cenu. Stěny jsou ledově hladké a v té slizké tekutině jsou ruce, které by mi nedovolily vylézt. Kdysi dávno – to jsem ještě v té studni nebyl – jsem slyšel, že se tomu říká krabí syndrom. Ti, kdo nemají už vůbec žádnou naději, se snaží strhnout k sobě ty, kdo by se mohli zachránit. Jako živí krabi v košíku, kteří nedovolí ani jedinému uniknout na svobodu.

Hnis a krev zurčí, moje vědomí se pomalu, pomaličku utápí v něčem, co už ani nedokážu popsat. Jsem si docela jistý, že dřív jsem pro to nějaké slovo měl, ale co tady znamenají slova? Tady je jenom strach, hrůza, beznaděj a vize. Ohořelí lidé, kteří mi slepýma očima zírají do obličeje, ruce natahující se ke spáse, která nikdy nepřijde, kakofonie tisíců, milionů a miliard zatracených duší se snaží vykřičet své utrpení k hluchým nebesům.

*

Utopil jsem se před několika málo okamžiky.

Nebo možná před biliony let.

Čas nemá význam.

Nic nemá význam.

Je jen strach, je jen utrpení, je jen nezměrná, monstrozní, vše pohlcující hrůza. Asi bych měl vyskočit a utíkat, jenže já ani netuším, jestli vůbec mám své tělo, natož abych mohl doufat v to, že ho ještě dokážu ovládat. A pak, k čemu by byl útěk? Utíkat nemá smysl. Ne před tím planoucím světem, který trpělivě čeká, až se i má duše stane jeho hořící, řvoucí, trpící součástí.

Strach je teď vším.

*

Nemůžu popsat, co jsem cítil před tím, než přišlo to světlo. Utopen v hrůze jsem neznal jediné slovo, nedokázal jsem vnímat okolní svět, nebyl jsem schopen přemýšlet. Má mysl se zhroutila do sebe, veškeré vyšší mozkové funkce zdegenerovaly na úroveň nejprimitivnějších organismů a já přestal být sám sebou a stal se jen žalostným pozůstatkem čehosi, co dřív mělo plány a naděje, co dřív dokázalo myslet, uvažovat, milovat i nenávidět.

Pak se kdesi nade mnou mihla ta záře.

Nedokážu říct, jak to, že jsem v tu chvíli neumřel šokem. Paprsek přes kilometry vrstev děsu zazářil jako lucerna na záchranném člunu, opsal široký oblouk a zmizel mi z očí. Na to, abych zavyl zklamáním, jsem myslím neměl dost odvahy.

Pak se paprsek vrátil.

Znovu několikrát přelétl černorudou hladinu nad mou hlavou, pokaždé v kratších a kratších intervalech. Potom – jako by spatřil mě utopeného v hlubinách – se přestal pohybovat a zazářil ještě jasněji než předtím. Sledoval jsem, jak se jednotlivé fotony probíjejí až k samotnému jádru mého hrůzou prosyceného já, díval jsem se, jak některé hasnou, zatímco jiné se odrážejí od ledových stěn a ztrácejí směr. Hrozně moc jsem chtěl zakřičet, hrozně moc jsem je chtěl na sebe upozornit. Jenže i kdybych ještě měl nějaká ústa, byla by teď zalitá tou odpornou břečkou a já bych se stejně neodvážil zařvat.

Vzápětí se první paprsek otřel o mé vědomí.

A já najednou řval celou svou podstatou, zmítal jsem se v kalných hlubinách a celou svou mysl upínal k tomu, abych ten jediný záblesk koncentrované naděje znovu neztratil.

*

Ještě před malou chvilkou jsem nebyl ničím. Choulil jsem se do sebe, nedokázal jsem myslet, nedokázal jsem skoro ani existovat. Teď si připadám jako rodící se hvězda – mé uvažování se mohutně rozpíná, osobnost vstává jako Fénix z popela, vzpomínky se zvedají z prachu, spojují se zpátky do celků, zapadají na své místo v mé hlavě. Světlo je teď všude. Vyplňuje každičkou skulinku mého já, s něhou matky chovající své dítě sceluje hluboké šrámy, pomáhá mé psychice zvednout se aspoň na kolena. Studna kolem mě se ani tak nevzdaluje, ani nerozpouští, jako spíš bledne. Hrůza, krev, hnis, to vše se stává čím dál průhlednějším, jak si uvědomuju, že nic z toho nebylo skutečné. Mé oči zase začínají vnímat pokroucenou skutečnost Zóny, děsivou bránu přede mnou a hluboké, světlomodré oči, z nichž vychází to božské světlo.

*

„To… jsi ty…“ podařilo se mi před okamžikem znovu ovládnout dar řeči. Teď si otírám z brady zvratky a skoro zaschlé sliny a jakoby bokem u toho uvažuju, jestli už mám dost sil, abych se udržel na nohou.

Cizinec, který se mi poprvé zjevil tam hluboko v komplexu jako socha stvořená poletujícím prachem, teď stojí sotva půl druhého metru ode mě. Plameny kolem něj zuřivě šlehají, lidská těla se mu kroutí pod prehistorickými sandály, splývavé sněhobílé roucho na sobě nemá jedinou poskvrnku. Z jeho očí září krystalicky čistá láska. Jen díky ní dokážu snášet pohled na hrůzy Pekla a nepropadnout se zpátky do hlubin šílenství.

„Já,“ otevřela se mužova ústa. „Já, který jsem. Povstaň, hříšný Spravedlivý. Neboť já jsem Láska a Láska je Bůh a hadovi bude hlava rozdrcena a jeho moc a říše v tisíc let trvající nicotu uvržena.“

A tak jsem vstal.

Hlava se mi zatočila, žaludek zase jednou vystoupal až do krku, kolena se rozstřásla, před očima zarotovala temná kola.

Tentokrát ne slabostí.

To na mě jen pohled na nepřirozeně zkrouceného Meiku zapůsobil jako rána rozžhaveným perlíkem mezi oči.

*

„Meiko! No tak! Miláčku! Vzpamatuj se!“

Klečím nad klukem stočeným do těsného klubíčka, snažím se ho utěšit, snažím se ho probrat. Chlapec má vytřeštěné oči, cení zuby v příšerné grimase, hrozně se klepe, kůži má studenou jako led a je bledý tak, jako by byl už nejmíň hodinu mrtvý. Srdce mu tluče šílenou rychlostí, tep má nejmíň dvě stě za minutu. Kdybych ho chtěl přinutit, aby si přestal zatínat prsty do ramen, asi bych na to potřeboval těžkou techniku.

„Zanech spratka ďáblova šílenství. Já jsem ten, koho musíš milovat. Já jsem naděje i spása!“ ozval se cizinec.

Horší okamžik si opravdu vybrat nemohl.

„Co je s ním?“ zařval jsem tak, až Peklo zarezonovalo.

„Devátá sféra jest místem beznaděje. Neboť ten, koho peklo schvátí, už se duší nenavrátí. Ty, kdož ďábla vzýváš, ďáblovou rukou sejdeš. Já jsem Láska, a Láska je Bůh. Miluj otce i matku svou, mne však miluj ze všeho nejvíc!“

To světlo, které mě před malým okamžikem vytáhlo z bůhvíjak fatálního psychického stavu, už vůbec nepůsobí mírně a laskavě. Teď naopak musím vynakládat veškeré zbytečky svých vyplundrovaných psychických sil, abych se muži vůbec dokázal dívat do očí.

„Doprdele! No tak, Meiko, nekoukej se tam!“ vzal jsem chlapcovu hlavu do dlaní a zablokoval mu výhled na Bránu. Meika mi poslintal kalhoty, ale to bylo všechno, čeho jsem tím docílil. Jen ten puls možná ještě trochu zrychlil.

„Odvrhni sémě Satanovo. Zadupni hlavu jeho do země. Já jsem zde! Slyšíš mne! Zde jsem já, já jsem zde, zde jsem já, já jsem zde, zdejsemjájájsemzdezdejsemjájájsem…“

„Nech toho!“ zaječel jsem, jak se mi mužovo blábolení začalo zavrtávat přímo do mozku. „Tys… tys mě z toho přece dostal! No tak, sakra, pomoz i jemu!“

„Já jsem Láska! Já jsem Spása!“

„Kuuuurva!“ zaječel jsem jako ještě nikdy v životě. „Slyšíš mě?! Pomoz mu!“

V cizincově tváři se na chvíli vyrýsoval zmatený, dezorientovaný pohled. Bílé roucho mu začalo černat, tvář se zkřivila bolestí, vlasy a vousy se škvířily, jako by na ně okolní prostředí dolehlo až teprve teď. Z dřevěných sandálů začaly stoupat proužky dýmu, ruce hořících lidí popadly muže za kotníky.

„JÁ JSEM LÁSKA!“ zaburácel muž.

Brána byla na okamžik plná jasného bílého světla, já si zakrýval rukama oči a kolem uší mi svištěl ledový vítr.

Pak svět pohasl, vichr utichl a muž byl zase bílý a nedotčený jako předtím, těla kolem něj tvořila třímetrový kráter a ten pohled už se vážně nedal snést ani o nanosekundu déle.

*

„Iuste! Ty, jenž se zoveš Martin Horák. Přistup blíž! Okamžitě!“

Pod autoritativním dojmem toho hlasu jsem nedokázal neposlechnout. Vyskočil jsem na nohy, jako by mě popadla nějaká neznámá síla, a udělal dva kroky k Bráně dřív, než jsem na to vůbec pomyslel.

„Zanecháš myšlenek na toho chlapce! Odvrhneš myšlenky své od hříchu! Jen mě milovat budeš! Staniž se!“

Do pocuchané hradby mého uvažování se opřela mohutná, příšerná síla. Tak trochu to připomínalo Decarabiovu telepatii, jen to bylo prudší, silnější, pronikavější. Zářilo z toho bílé jasné světlo a já si v porovnání s tou gigantickou, nepopsatelnou mocí připadal jako nejposlednější hmyz. Jak bych mohl neposlechnout takový příkaz? Copak bych vůbec mohl zapochybovat o tom, že ten, kdo přede mnou stojí, mne převyšuje svou moudrostí, laskavostí a věděním o tolik, že se to ani nedá vypovědět? Měl bych se vrhnout na kolena, měl bych mu políbit nohy, měl bych až do konce svých dnů děkovat bohům za to, že mi bude dovoleno sloužit jemu.

Ne.

Bohům NE!

Jen jeden bůh je ten pravý, jediný a skutečný. Jediný Bůh! Otec, syn a duch. Jediný. Tři. Jediný. On a já. Syn a Bůh. Bůh a duch. TŘI! NE! JEDEN!

Světlo zmateně zablikalo, má mysl se zachvěla jako kovová pilina zmítaná pulsujícím magnetickým polem. Musím milovat JEHO, nic jiného na světě nemá význam! TŘI! Ne, Meika umírá! JEDEN! Ďáblův spratek! NE! Bůh je všude, Bůh mě vidí, Bůh mě cítí! Utrpení, Bůh a já jsem jeden, který jsem!

To světlo zahlcující mé uvažování teď blikalo silněji než rychlopalný laserový kulomet. Vhlavě jsem z toho měl pocit, jaký musí zakoušet profláklá žába v mixéru, cizincův hlas se hádal sám se sebou a já se v tom chaosu nenápadně, ale zato s obrovským úsilím pokoušel sebrat zbytečky vlastní vůle.

JEDEN!

TŘI!

„MEIKA!!!“

Ten poslední výkřik byl můj.

A měl takovou sílu, až se muž zapotácel, plameny vyšlehly, lidé zaječeli a v Bráně na okamžik nebylo přes hustý kouř už zase vůbec nic vidět.

*

„Pomoz mi…“

Tak slabě, že jsem si nebyl jistý, jestli to nezaznělo jen v mé hlavě.

Kouř víří nízko nad zuboženými lidmi, cizinec je ve tváři popálený, vlasy má ohněm zkrácené na ježka po kremaci, bílé roucho je teď černorudé a ti ohořelí chudáci se po něm sápou. Muž má v očích všechnu bolest světa, ze zápěstí prosebně natažené ruky mu stříká gejzír krve a krev proudí i z bodných ran obkružujících jeho lebku.

„Co… sakra… jak?“

„Odvrhni jej a přijmi mne! Já jsem Láska a Láska je Bůh!“

„Ne!“ zařval jsem. „Nikdy!“

„Ty blázne!“ svěsil muž ruku. „Což to nechápeš? Nemůžeš mě odmítnout. Beze mě tvůj svět zahyne.“

O mysl se mi znovu pokusila otřít ta světlá, mocná, telepatická sonda. Ucukl jsem hlavou a sonda jako by ztratila směr. Muž potřásl hlavou, krev mu stekla do pravého oka, na tváři se mu rozlil nepříčetný úsměv.

„Vyber si, smrtelníče. Vyber si mezi hříchem a spasením. První cesta vede sem,“ zabodl ukazovák do oka jednoho ohořelce. „Druhá tam,“ pozdvihl oči k planoucím nebesům. „Vyber si. A vyber si moudře! Vyber si, nebo zemři!“

Poslední slovo se změnilo v zavřísknutí, můj mozek na chviličku přemítal o tom, jestli mi mají povolit svěrače, nebo mám radši omdlít celý. Pak jsem se jakýmsi zázrakem vzpamatoval.

„Proč? Sakra, proč? Já si nechci vybírat. Miluju toho kluka! Copak to nechápeš?“

„Miluješ? Miluješ? Miluješ? I já miloval svého otce. Láska… já jsem Láska! Já jsem Láska! Já jsem Láska!“

„Přestaň!“ zaječel jsem. Muž se zatvářil, jako bych mu vlepil facku, jeho oči se na mě zadívaly s ublížeností malého dítěte po výprasku.

„Vyber si, Martine. Ten kluk nebo tvůj svět. Vyber si teď.“

„Nemůžeš mě nutit k něčemu tako…“

„Teeeeď!“ zaječel cizinec už zase nepříčetným hlasem.

„Meika,“ řekl jsem já.

*

„NE! NE! Nenenenenenenenenenene!“ rozhýkal se cizinec. „Nemůžeš si vybrat jeho, nemůžeš! Já jsem Bůh a Boha milovati budeš!“

Právě jsem odsoudil Zemi k záhubě, ale u srdce mi bylo zvláštně lehce. Podíval jsem se na muže jako rozumný dospělý, hledící na rozmazlené děcko.

„Vybral jsem si. Donutil jsi mě k tomu a já si vybral. Kašlu ti na svět. Uzdrav ho. Dělej!“

„NE!“ zavyl cizinec. „Nemůžeš si vybrat takhle. Vol znovu!“

„Cože?“

„Musíš si vybrat záchranu světa! Nemůžeš si zvolit kluka! To nejde! Já tě potřebu… tedy… svět! Svět tě potřebuje! Ty budeš spásou, staneš se mou rukou, svět bude spasen a já pozvednut! Vyber si znovu!“

Ten vztek, o kterém jsem si myslel, že mrazem vysublimoval do ztracena, se najednou vrátil s ještě mohutnější silou než kdykoli dřív. Najednou jsem doopravdy viděl rudě a tentokrát to nebyla vina příchodu nějakého démona nebo světla zářícího z Brány. Veškerá příkoří, zrady, podrazy a nespravedlnost, kterých se mi za celý život dostalo, jako by najednou chytily mocným plamenem a ozářily vnitřek mé lebky jako výbuch termonukleární nálože.

„Tak poslouchej, ty blábolící kriple,“ zasyčel jsem takovým hlasem, až miliardy hořících lidí v dohledu hrůzou utichly. „Okamžitě vrátíš Meikovi zdravý rozum. Jinak si teď a tady prokousnu žíly, počkám si na mrchu smrt, až mě odnese do Deváté sféry, a potom si tě najdu. Nezajímá mě, jak dlouho se budu muset plazit, jak dlouho budu muset hořet, nezajímá mě vůbec nic. Najdu si tě a potom ti ukážu, že ten kluk má na rozdíl ode mě ještě hrozně malou fantazii. Chceš vědět, co to je skutečné Peklo? Tak mě zkus znovu odmítnout!“

Muž se mi odvážil pohlédnout do tváře jen jednou.

Pak se v jeho očích znovu zrodilo to laskavé, bílé světlo.

*

„Pojď, miláčku, půjdeme domů,“ pomohl jsem otřesenému, rozklepanému, unavenému Meikovi na nohy. „Tenhle výlet asi nebyl nejlepší nápad.“

„Počkej,“ zašeptalo to za mnou zase neslyšně.

„Co je?“ otočil jsem se s vraždou v očích.

„Ten svět tě potřebuje.“

„Kašlu na svět. Jestli jsem si musel vybrat, tak…“

„Nemusel. Chtěl jsem, abys zvolil mě, ale teď… teď tě svět potřebuje pořád!“

S pocitem, jako bych se měl v příštích okamžicích dopustit několika těžkých hříchů najednou, jsem přistoupil až k sálající, vlnící se Bráně.

„Co přesně tím chceš říct?“ zašeptal jsem docela tiše. Pár desítek ohořelých obrátilo oči v sloup a šťastně omdlelo, muž se jen takřka neznatelně přikrčil.

„Nesmíš kráčet světem se spratkem ďáblovým! Tvé poslání bude svaté, nesmíš je poskvrnit hříchem!“

„Přestaň mu říkat ďáblův spratek!“

„Je to ďáblův spratek!“ zaryčel muž už zase mocným, fanatickým hlasem. „Vzýval Satana ďábla, opovrhoval mým učením! Hlava jeho…!“

„Řekni o něm ještě jedinou špatnou věc a já se otočím a odejdu!“

„Hlava jeho… hlava jeho…“ ztratil pomatenec vítr z plachet. Vzápětí se mu pohled pročistil, tryskající krev z levého a po chvilce i z pravého zápěstí přestala pulsovat v rytmu tlukotu srdce. „Jeho otec jest dobrý křesťan. Chlapec však odvrhl mé učení a tajně se k ďáblu modlil. Zeptej se ho! Slyšel jsem jej v této sféře, říkám pravdu! No tak, jen se zeptej!“

„Nebudu se ho na nic…“

Než jsem stihl dokončit větu, mihl se Meika vzduchem, zarazil se tak blízko povrchu Brány, až mě dodatečně málem trefil šlak a hlasem, jaký jsem u něj ještě nezažil, zařval cizinci přímo do obličeje: „Jo! Modlil jsem se k Satanovi! No a co má být? Kdes byl ty, když jsem tě potřeboval? Podle té tvojí zkurvené knihy jsem jenom šmejd! Ďáblův zmetek! Šmejd, špína, zrůda! Jak dlouho bys to vydržel poslouchat ty?! No?! No?! Co jsem ti udělal, že mě musíš pořád shazovat před Mart-tyou? Vadí ti, že ho miluju, co?“

„Láska jsem já!“ zaryčel cizinec a oči mu povylezly z důlků. „Miluj otce i matku svou, mne však miluj nejvíc! Neodvažuj se se mnou takto mluvit, chtíčem ovládaný zmetku!“

„Budu s tebou mluvit, jak budu chtít, hajzle! Už tě mám dost! Chtěl jsi zabít mě, chtěl jsi zabít Mart-tyu, kvůli té tvojí hnusné Bibli mě celý život jenom mlátili!“

„Tvůj otec jest dobrým mužem! Chtěl z tebe vyhnat hřích! Avšak pohleď! Duše zasažená dotekem Satanovým jest nevyléčitelná! Odvrhněte ji od sebe, nechť na věky úpí v Pekle! Neboť kdo nemiluje otce svého, kdo Boha svého odvrhuje, nezaslouží si pobývat v jeho výsluní!“

„Aháááá!“ zaječel Meika vítězoslavně, až mi napraskly bubínky. „A že to říkáš zrovna ty!“

„Jak se opovažuješ!“

„Ještě jsi Mart-tyovi neřekl, kdo jsi, že ne? No tak, dělej, představ se! Řekni svoje jméno! Řekni, kdo se to plazí mezi hříšníky v Deváté sféře! No, najednou neumíš otevřít tu svoji pomlouvačnou hubu?“

Cizinec na chvíli opravdu vypadal, jakoby mu došla slova. Byl ve tváři šedivý, světlo z jeho opět běloskvoucího roucha téměř oslepovalo a ohořelí ubožáci se od něj odtahovali tak rychle, až se muž pozvolna propadal hlouběji a hlouběji do rozšiřujícího se kráteru. Na působivosti mu to nijak neubíralo.

Pak muž nabral dech.

A nad příšernou krajinou Deváté sféry, stejně jako nad celou Zónou, se rozlehl zvučný, nepředstavitelně mocný hlas.

„Já, vy ubozí hříšníci… JÁ jsem KRISTUS PÁN!“

*

Jak jsem před chvílí neměl odvahu vstoupit mezi rozběsněného Meiku a šíleného fanatika, tak teď jsem neměl ani odvahu ani sílu už vůbec na nic. Meika se na mě díval s vítězoslavným úsměvem a muž před námi pozvolna pohasínal.

„Jo. Ježíš Kristus,“ ušklíbl se chlapec. „No tak, řekneš mu, jak ses tam dostal, nebo to mám udělat já?“

„Neopovažuj se, zplozenče Satana. Otevři znovu svá ďáblem nasáklá ústa a já tě ztrestám ve jménu mne samotného!“

„Jen to zkus,“ vložil jsem se konečně do hovoru i já. „Možná seš Ježíš Kristus, ale jestli mu zkusíš zkřivit jenom vlásek na hlavě, tak se veškeré tvoje naděje na záchranu rozplynou. Možná nejsem tak bystrý jako můj kluk, ale že se beze mě neobejdeš, mi došlo už dávno.“

Už zase očouzený Ježíš mě probodl pohledem, upustil něco páry, zmenšil se o třicet centimetrů a pak promluvil docela obyčejným, příčetně znějícím hlasem.

„Za lepších časů svět zachraňovali muži s Bohem v srdci. Já se nyní musím spokojit se dvěma smilníky nasáklými až do morku kostí hříchem. Ironie osudu zřejmě opravdu nezná hranic. Dobrá. Poslyšte tedy, co se musí stát.“

„Ne tak rychle,“ zavrčel jsem odhodlaně. „Víš, to téma tebe a Pekla mě taky docela zajímá. Ježíš v Pekle… No, myslím, že tenhle příběh bych si opravdu docela rád poslechl.“

„Ne… prosím… to ode mě nechtěj. Nechci na to myslet, nechci na to vzpomínat. Není to důležité. Není to tvá věc. Není na to čas,“ zazněl Kristus tak smutným, procítěným hlasem, až by to kámen pohnulo k slzám. Já byl ovšem po právě prožitých událostech poněkud neobměkčitelný.

„Jen povídej!“

„Dobrá,“ povzdechl si Ježíš. „Když jsem na sebe vzal hříchy lidstva, vrátil jsem se na nebesa. Můj Otec mě pak vyslal na novou, tajnou misi do Deváté sféry. Mým úkolem bylo…“

„Kecá!“ pronesl Meika zřetelně a nahlas.

Kristus se zarazil, v očích mu zaplála směs šílenství a nenávisti.

Zarazil jsem ho dřív, než mohl znovu promluvit.

„Stačilo. Nesnáším lháře. Meiko, jak to bylo doopravdy? A tebe upozorňuju,“ obrátil jsem se k Božímu synu, „že jestli mu jedinkrát skočíš do řeči, tak… ty víš co.“

Meika věnoval Kristu jeden povýšený úsměv, jeden zamilovaný vrhl na mě a pak spustil.

*

„Asi tě bude zajímat, jak to můžu vědět, že jo? No, to je jednoduché. Jak sis asi všiml, Mart-tyo, tak to ten týpek nemá tady nahoře docela v pořádku,“ naznačil Meika prstem u svého spánku kolečko navíc a já jediným přísným pohledem zarazil nadechujícího se Ježíše. „Já teda netuším, jak to chodí u bytostí jeho formátu, ale lidi, který nejsou úplně při smyslech, maj většinou problémy s udržením myšlenek pod kontrolou. Když jsi byl tam dole zavřený ty, tak jsem se ti taky dostával snáz do hlavy až potom, co jsi z toho věznění začal blbnout. No, každopádně, tady Ježíš je na tom úplně stejně. Od chvíle, co se dotkl mojí mysli, dokážu docela snadno číst jeho myšlenky. Dokonce se o to vůbec nemusím snažit. Je to úplně, jako by je vysílal. Vzpomínky, myšlenky, no prostě všechno. Kdybys chtěl vědět, proč tak nesnáší homosexuály, tak bych ti to taky mohl říct. Víš, před dvěma tisícema let byli hubený desetiletý kluci s hezkou prdelkou dost oblíbený.“

Meika se uličnicky zašklebil, já vrhl na Ježíše další umlčující pohled.

„Radši přejdi k těm podstatnějším věcem, jo?“

„OK. No, prostě, má toho v hlavě plno, z něčeho by se asi křesťani pos… podělali do výšky, Bible má s realitou společného asi tolik jako průměrný Američan s rozumným člověkem, ale něco je přece jenom pravda. Konkrétně ta část s ukřižováním, třeba. Četls někdy vůbec Bibli?“

„No… jo. Ale že bych si toho moc vybavoval…“

„Jasný. Zkrátka, když tehdy Kristus ucítil, že se blíží smrt, najednou znejistěl. Víš, on sice opravdu je syn Boží, ale v lidském těle měl dost omezené schopnosti… No,“ zatvářil se chlapec nečekaně účastně. „Prostě najednou dostal strach z toho, co bude. Oni mu Římani před tím dost ublížili, dlouho nedostal najíst, nalili do něj ocet… zkrátka, byl na tom fyzicky hodně špatně, takže mu to na chvíli zatemnilo mozek a on vykřikl do nebe: ‚Otče, proč jsi mě opustil?‘ Hm… já nechci být parchant… jestli by to neměl dopovědět on?“

Podíval jsem se tázavě na Ježíše.

„Děkuji,“ hlesl Kristus nesmírně unaveným hlasem. „Možná jsem ti křivdil, chlapče, který jsi sešel ze stezky. Ač jsi hříchem prosáklý, možná máš v srdci dobro. Tedy, jak už jsi řekl,“ změnil Ježíš téma dřív, než mohl Meika nebo já znovu vypěnit, „byl jsem omezen lidským tělem, byl jsem zmaten, byl jsem zbídačen. Na malý, docela maličký okamžik mě posedla Pochybnost a já propadl nejistotě ve věci Plánu svého Otce. Na chvilku kratší než jediné nadechnutí umírající lidské bytosti jsem ztratil víru v Boha a tím jsem na dlouhá tisíciletí zpečetil svůj osud.“

Kristus se odmlčel, Meika se tvářil účastně, já pro změnu nechápavě.

„No a?“ nevydržel jsem to nakonec.

„No a? Což neznáš zákony mého Otce? Kdo v něj věří, bude žít navěky! Kdo však odvrátí od něj svou tvář, kdo se přikloní k Satanu ďáblu, jenž první zapochyboval, vydává se tak na stejnou cestu jako padlý anděl!“

„Počkej, počkej!“ pokusil jsem se urovnat zmatek ve své hlavě. „Přece mi nechceš říct, že tě Bůh poslal za takovou blbost do Pekla?“

„Ne, ty blázne!“ zahořely Kristu oči. „Můj Otec jest Bohem člověka. On stvořil tento… tamten svět, on je moudrý a laskavý a spravedlivý! On ví, co dělá! Vždy a všude! Ve své nekonečné moudrosti kdysi ustanovil, že následovníci Satanovi budou smět obývat ďáblův svět. Kdo nechce vyznávat Boha jediného, kdo raději podlehne svodům rarachovým, ten nadále nebude nucen setrvávat ve stádu Pastýřově, ale bude mu dovoleno navěky přebývat ve společenství svého učitele, Satana ďábla. To je zákon tvého světa a já jakožto jeho obyvatel jsem jej musel být poslušen. Zapochyboval jsem, na malý okamžik se tak přiklonil k názorům Satanovým a můj osud byl zpečetěn!“

„Ježíš… teda… kruci, to je… já tomu nerozumím! Copak by někdo se zdravým rozumem chtěl jít na tohle místo?“ ukázal jsem do Deváté sféry.

„Ach, také cítíš tu ironii?“ zaskučel Ježíš. „V okamžiku, kdy můj Otec rozhodl, byl tento svět světem krásným, vlivem Satanovým nedotčený. Avšak ďábel darovanou realitu raději zničil, aby odsoudil zástupy Božích stvoření k věčnému utrpení a vysmál se tak Bohu do obličeje. Neboť slovo mého Otce jest nezvratným a co jednou vyřčeno jest, nemůže být vzato zpátky!“

Ježíš se dramaticky odmlčel a Meika mě zatahal za rukáv, abych se k němu sklonil.

„No, a tak je on v Pekle a mám dojem, že mu z toho všeho utrpení prostě začíná pořádně hrabat,“ zašeptal mi do ucha. „Jo, mimochodem, to s tím modlením k ďáblu… Nevadí ti to, že ne? Já věděl, že nebude!“ rozzářil se kluk šťastně. „No, každopádně, kdybych to nedělal, tak by mě on v Pekle nezaslechl, neviděl by v mojí hlavě, že na světě existuje někdo jako ty a nejspíš by byl odsouzený fakt úplně navěky. Takže mě sice může nenávidět, ale tím jenom dokazuje, jaký je kretén.“

„Vskutku, spratku ďáblův,“ promluvil Ježíš, jako by z Meikova šeptání slyšel každé slovo. „Díky zvrácenosti nacházející se ve tvém mozku mohu tvé myšlenky vnímat tak jasně, jako žádné jiné. I přes řev hříšníků v Deváté sféře jsem tak mohl zaslechnout, jak prosíš o záchranu, mohl jsem po niti tvých myšlenek jít až ke tvému mozku, mohl jsem spatřit, co nehodný služebník Boží provedl s tímto mužem. A v té chvíli jsem uviděl, že nic není ztraceno, že naděje jest stále přítomna, že Bůh jest jediný a já jsem Láska, kterou on pokrývá celý svůj svět! Neboť on je…“

„Jo, to už jsme slyšeli,“ uhasil jsem rodící se fanatismus rovnou v zárodku. „Takže fajn. OK. Shrňme si to. Seš v pekle dva tisíce let, začínáš kvůli tomu… trpět psychickými problémy, občas máš potíže se zvládáním vlastních emocí, takže jsi nás dva skoro jen tak pro nic za nic zabil, hrozně rád bys zadupal tady Meiku do země, protože ti kdysi dávno někdo jako děcku pořádně natrhl prdel a teď si myslíš, že s mou pomocí dokážeš odvrátit válku, kterou se Satan chystá zničit Zemi a současně se tak konečně dostat z Pekla. Pletu se v něčem?“

Ježíš třikrát otevřel a zase zavřel ústa, jednou se zamračil, dvakrát mu v očích zazářilo a zase pohaslo šílenství, jednou se mu spustila krev ze zápěstí, ale nakonec jen tiše zavrtěl hlavou.

„Fajn,“ řekl jsem já. „Spusť!“

A Kristus spustil.

*

„Cítím, jak Devátá sféra vře. Již více než pět let! Stále více, stále silněji, stále mocněji. Satanův smích zaznívá! Z moře utrpení povstávají noví démoni, monstra se líhnou, Peklo pění a rodí další nevídané hrůzy. Válka přichází! Cítil jsem Satanovu zlobu, cítil jsem jeho rozhodnutí! Jak bylo psáno, tak se stane! On povstane, projde mezi Strážci, zotevírá všechny Brány a vstoupí se svou nespočetnou armádou na tvůj svět. Můj Otec bude nucen povolat své šiky. Nekonečna andělů pozvednou ohnivé meče. Bojovat se bude na zemi, pod zemí i v povětří. Čtvero jezdců bude cválat krajem, zjeví se hvězda zvaná Pelyněk, krev bude pršeti z oblakův. Tvůj svět bude sežehnut žhavým dechem války, jediný ze smrtelníků nepřežije. Bůh jediný jest tím, kdo byl, kdo jest, kdo bude. Nemůže být poražen svým vlastním stvořením. Satan bude svržen a zapomenut. Avšak dříve bude tvůj svět proměněn na popel, celý tvůj vesmír podlehne zkáze a miliardy věrných andělů zahynou. To vše se stane. Pokud mi nepomůžeš.“

„No… dobře,“ polkl jsem nahlas při té představě. „Ale já… jsem jenom docela obyčejný člověk. Jestli to nedokáže Bůh, tak nechápu, jak bych já…“

„Můj Otec jest schopen učiniti všeho!“ zaburácel Ježíš. „Avšak jeho Plán jest nepochopitelný nám… vám! Obyčejným smrtelníkům! Vše, co se děje, stát se má! Říkám ti, jdi! Najdeš, co žádám, provedeš, k čemu tě předurčuji! Svět bude zachráněn tak, jak jest Jeho plánem! Jdi!“

„Ehm… kam?“

Kristus se znovu zatvářil jako čerstvý absolvent pomocné školy, prohrábl si spečené vlasy, zacákal si obličej krví tence stříkající z díry v zápěstí. Pak se mu pohled opět pročistil.

„Ano. Kam. Správně. Tedy slyš svůj osud. Na světě tvém jest jeden mocný artefakt, jenž je nadán silou nezměrnou. Až jej Smrt sevře ve svých rukou, až bude popřeno, co stalo se, já povstanu a změním svět.“

„Kruci, nemohl bys mluvit trochu srozumitelněji? Já sakra nejsem ani křesťan, ani psycholog, a tak je možná chyba ve mně, ale devadesát procent z toho, co říkáš, mi vůbec nedává smysl.“

Kristus se na mě zadíval, jako bych se právě vymočil na každý list Bible zvlášť a v očích mu zahořelo šílené světlo, ale pak se mu v obličeji náhle zazračilo tolik zdravého rozumu, až jsem se skoro lekl.

„Devátá sféra na mě doléhá čím dál víc. Má mysl se kalí. Rozum mě opouští. Ty,“ upřel pohled na Meiku po mém boku. „Vidíš do mé hlavy. Dávej pozor, co budu říkat, čti mezi řádky. Je důležité, abyste pochopili. Dobrá tedy. Ve chvíli, kdy jsem visel na kříži, kdy má zápěstí probodávaly hřeby, kdy jsem místo zad měl syrové maso a kdy smrt byla docela blízko, zželelo se jednomu z nevěřících vojáků lidské trosky. Jeho jméno bylo Longinus. Pohroužil mi v bok své kopí. Vězte, že víra lidská jest vším. Je schopna stvořit světy, hnout časem, odvrátit smrt. Kdo bez pochyb v něco věří, jest roven Bohu.“

Ježíšův pohled se opět zakalil, plameny kolem něj vyšlehly do výše, Kristus najednou vypadal jako ten nejubožejší z ubohých. Na malou chvíli jsem měl dojem, jako by už nikdy nedokázal promluvit. Pak znovu zazářilo světlo a po únavě, spáleninách a vůbec tom všem nebylo ani stopy.

„Vzpomínky… vzpomínky tíží,“ usmál se Kristus melancholicky. „Ano, víra. Já, který sám jsem vírou, jsem v okamžiku, kdy mi kopí probodlo vnitřnosti, uvěřil v jeho skutečnost takovou silou, až to pohnulo samotnými stavebními kameny reality. Chápete? Je těžké nevěřit v kus železa, které vám probodává střeva. Je těžké neupnout veškeré své myšlenky, celé své já k něčemu takovému. Má mysl, má víra se na jediný okamžik zcela soustředila na to kopí a stvořila tak artefakt, jehož moci se nic nevyrovná.“

„Kopí osudu,“ vydechl Meika.

„Správně,“ usmál se Ježíš laskavě. „Kopí, jehož hrot přežil dva tisíce let, jehož moc je nesmírná. Smrtelník, který se jej dotkne, jest v okamžení zasažen jeho mocí. Dobyvatelé světa povstávají, rodí se tisícileté říše, obyčejní malíři pokojů náhle uvažují jako bohové. To však není nic proti skutečným schopnostem kopí. Kdyby je sevřela ruka náležející vyšší bytosti, mohlo by se stát dočista cokoli. A to je přesně tvůj úkol, Martine. Najdeš to kopí, povoláš na svět samotnou Smrt a na hoře zvané Lebka mne vyvedeš z temnot utrpení. Já pak pozvednu kopí a spasím svět. Tak se stane.“

Na chvíli, na docela dlouhou chvíli zavládlo v Zóně ticho rušené jen tlumeným vřískáním hříšníků. Ježíš se na mě vyčkávavě díval, já se pokoušel vstřebat ten docela vážně míněný návrh a Meika… co dělal Meika, to vážně nevím.

„Nuže?“ nevydržel to nakonec Kristus.

„Nuže…“ zopakoval jsem, jako bych to slovo slyšel poprvé. „Nuže… nuže Smrt? Povolat? A Kopí osudu? Dostat tě z rakve? Eh… i kdyby mi to neznělo jako ta největší hovadina pod sluncem, tak nechápu, proč já. Proč ne papež nebo církevní rychlá rota nebo… nebo já nevím. Někdo!“

„Ach, ty malověrný,“ usmál se Ježíš jako učitel v nedělní škole. „Což jsi sám neprokázal, že tam, kde je vůle, jest možné vše? Vzal jsi svůj osud pevně do vlastních rukou, změnil jsi svět. Věřím v tebe, Martine. Ptáš se, proč ty? Protože jsi takový, jaký jsi. Svým rozhodnutím ses pasoval na zachránce světa. Vím, že neodmítneš poslání takovéto důležitosti.“

„Hm… no… já…“

„Hele, možná bys mu měl říct všechno, ne?“ vložil se mi do koktání Meika.

„Jak všechno?“ nepochopil jsem.

„Ne ty. Tady Ježíše myslím.“

„Ano. Jistě,“ zamračil se výše zmíněný. „Krom svých nesporných morálních kvalit máš ještě jednu výhodu. Tvé podstaty se dotkl anděl smrti a učinil tak z tebe naprosto unikátní bytost. Nejsi jako ostatní lidé. Tvá mysl bude ušetřena zničujícího vlivu kopí. Ještě nějaké další otázky?“

„Jo. Cos myslel s tou smrtí?“

„Smrt? Nevíš, co je smrt?“

„Vím. Dokonce se mi o ní párkrát zdálo, když jsem na tom byl mizerně. Ale nechápu, jak bych mohl na tenhle svět přivést smrt. Nebo jak jsi to vůbec myslel. Smrt je přece smrt, ne? Žádná bytost, jenom prostě princip. Ne?“

„Ne,“ ušklíbl se Ježíš sarkasticky. „Smrt je Smrt. Bytost jako ty… no… spíš jako já. Stvořená Bohem jako nedílná součást tvého světa. Všudypřítomná Ukončovatelka života, velká Vykonavatelka nevyhnutelného, ta, která definuje tvůj svět. Mrcha, která se občas svinsky fláká!“

Na výbuchy Kristova šílenství už si začínám docela zvykat. Když se mu teď tvář zkřivila do odporné grimasy dementního zuřivce, skoro jsem se ani nelekl.

„Tedy,“ zatvářil se Ježíš normálně dřív, než skoroleknutí odeznělo. „Smrt jest možno povolat na tvůj svět. Dokonce není ani třeba žádného rituálu, není třeba žádných znalostí. Prostě bude docela stačit, aby sis s ní promluvil, vysvětlil jí, že ji svět potřebuje, a je to.“

„Vážně?“ zdvihl jsem nevěřícně obočí.

„NE!“ zaburácel Ježíš. „Je šílená! Je čím dál tím šílenější! Kape jí na věž, straší jí v karbidu! Ta, která byla stvořena jako prostý nástroj, stala se něčím víc! Dotýká se miliard, vykonává nevyhnutelné! Jest nástrojem Jeho, měla by cítit štěstí, měla by v pokoře a oddanosti sloužit Jemu! Ona však přemýšlí! Stěžuje si! Pláče a prosí, nevděk projevuje! Já, který jsem, nikdy jsem… nikdy jsem… nikdy jsem? Nikdy jsem neprojevil nevděku, neb On je ten, který říká, co má být! Ona však jest nevděčná a na svůj úděl žehrá!“

„Aha,“ vložil jsem se do blábolení, které rychle nabíralo tempo. „Takže to nebude tak jednoduché, jak jsi říkal?“

„Bude!“ zavrčel už zase docela normálně Ježíš. „Řekneš jí… řekneš jí toto: Ten, který jest synem Božím, ti dovoluje ustat v práci. Buď pomocnicí tohoto muže – tím samozřejmě myslím tebe – vykašli se na rutinu a věnuj se novému poslání. Až svět bude s tvou pomocí spasen, již bolesti nebude a smrti nebude. Tak bylo psáno. Konec citátu. No prostě jí vysvětlíš – mohu-li si vypůjčit pár současných slovních obratů ze zvrácené mysli tvého souložníka – že jakožto syn Boží ji zbavuji současného pracovního závazku, přeřazuju ji s okamžitou platností na práci s vyšší prioritou a že až všechno dobře dopadne, tak bude moci jít do penze. Což je myslím všechno, po čem ta líná čubka touží.“

„Uf,“ udělal jsem zase jednou já. „A dál?“

„A dál? Dál už nic. Je to Smrt. Bude vědět, co udělat, aby mě přivedla zpátky mezi živé. No, a pak už budu na světě, spasím jej, tebe zahrnu svou přízní, budeš sedět po mé pravici na zlatém trůně.“

„Aha… takže… uf… a to kopí? Máš tušení, kde by mohlo být?“

„Ne. Snaž se.“

„Jo… jasně, takže… to je všechno?“

„Všechno? Jistěže. Čeho bys ještě žádat chtěl? Já, který jsem, já, Hospodin, který… který… tedy, jdi! Jdi, jdi se mnou v srdci, byls vyvolen, by ses stal mým bojovníkem! Jdi!“

„A co když řeknu ne?“

„Ne?“ vrátila se do očí syna Božího příčetnost jako mávnutím posvěceného krucifixu. „Ne? Dovol, abych tě parafrázoval. Zkus mě odmítnout a poznáš svět, vedle kterého vypadá Devátá sféra jako rajská zahrada!“

„No dobře, sakra,“ zavrčel jsem. „Ale tak nějak jsem čekal trochu víc pomoci, chápeš? Tohle všechno jsi nám přece mohl sakra říct přes to zrcadlo tehdy, nemyslíš?“

Ježíši na okamžik poklesla brada a oči se mu rozšířily. Chvíli to vypadalo, jako by se chtěl v příštím okamžiku udeřit do čela a zvolat cosi pro syna Božího opravdu nevhodného. Pak jen natáhl pravou ruku a řekl: „Pojď sem.“

„Co?“

„Sem! Rychle! Satan sem může upřít svou pozornost každou chvíli. Neumíš si ani představit, co riskuji tím, že odpovídám na každou tvou otázku! Dělej, pojď sem a podej mi ruku!“

„Tak na to zapomeň!“ vyletěl okamžitě Meika. „Jestli myslíš, že nechám Mart-tyu stáhnout do Pekla, tak ti fakt straší v karbidu!“

„Jen přiloží ruku na Bránu, ty blázne! Kdybych vás chtěl zabít, udělal bych to už dávno! Je to nutné!“

„Ne!“

„Rychle!“

„Ale no tak jo, sakra!“ vložil jsem se do toho já a dřív, než mě mohl Meika zastavit, udělal jsem ten zbývající krok k Bráně a položil dlaň na vlnící se povrch.

V následujícím okamžiku se do mého já zakousla BOLEST.

*

V okamžiku kratším než zlomeček pikosekundy vzplanula všechna má nervová zakončení žhavým plamenem, ruka přitisknutá na rozhraní dvou realit zasyčela jako steak mrštěný na rozpálenou pánev, má duše zaúpěla, jak se tělo kolem ní změnilo v zhmotnění samotné agonie.

Jako přes černorudý opar jsem se díval, jak se po Ježíšově tváři rozprostřel vykolejený úsměv. Z dálky miliardy kilometrů ke mně doléhal Meikův křik, cítil jsem, jak se mě něco snaží od Brány odtrhnout. Bylo to marné. Najednou jsem neměl dost síly ani na to, abych v jediném mocném výkřiku přišel o zdravý rozum, nemohl jsem se hýbat, nemohl jsem dělat vůbec nic. Jen cítit tu nekonečnou, pohlcující, nezměrnou bolest a zírat přitom Kristu do očí.

„Toto, můj synu,“ promluvil mi zubící se Spasitel přímo uprostřed lebky, „toto zažívám každým dnem, každou hodinou, každou minutou, každou sebenepatrnější částečkou času. Příjemné, což? Jestli ve svém poslání zklameš, budou toto po nezměrnou věčnost cítit všichni lidé, kteří žili, kteří žijí a kteří kdy žít mohli. Nezapomeň na to. Nikdy!“

Ježíši po tváři znovu proběhlo vlnobití šílenství, jeho už zase krvácející ruka se natáhla, na malý okamžik zaváhala a pak se přitiskla na mou dlaň.

Agonie zalévající mé tělo zařvala hrůzou.

*

„… že tě zabiju! Hajzle!“ probudil jsem se přímo doprostřed poněkud jednostranné konverzace. Meikovy oči vznášející se nad mou tváří metají proti Bráně blesky a můj rozum se už zase pokouší vytvořit jeden jakž takž fungující celek. Po všech těch šílených zážitcích začínám mít pocit, že mu to jde případ od případu lépe.

„Teď máš vše, co potřebuješ!“ promluvil Ježíš ve chvíli, kdy jsem stočil oči jeho směrem. Meiku pro ten okamžik zcela ignoroval. „Jdi!“

„Mart-tyo!“ všiml si chlapec konečně mého znovu nabytého vědomí. „Seš OK?“

Na to, abych dokázal zformulovat třeba jen krátkou větu, jsem zrovna neměl dost sil. Připadal jsem si, jako by každou buňku mého těla právě prudce opekli na olivovém oleji a pravá ruka mě bolela tak šíleně, že jsem se musel kousat do rtů, abych neječel nahlas. Ježíš se přede mnou začal halit do dýmu, hříšníci se pod ním rozestupovali, jeho tvář už zase začala připomínat mladšího bratra Freddyho Kruegera.

„Počkej,“ zasípal jsem. „Smrt… jak mám…“

„Není čas!“ zasyčel Ježíš. „Satanova soustředěnost sílí. Nemohu si dovolit, aby po všech těch letech konečně zjistil, kde jsem. Nemohu! Nesnesl bych jeho plnou pozornost! Kdyby se dozvěděl, že jsem zde, neměli bychom šanci na úspěch! Jdi! JDI!“

Z kráteru hříšníků vyšlehl prudký plamen, kakofonie na okamžik zabolela v uších, dým se téměř prodral ven z Brány.

Pak se hlasy vrátily ke své obvyklé úrovni hlasitosti, plameny rozehnaly kouř a tam, kde ještě před chvílí stál syn Boží, už zase byla jen souvislá vrstva hořících lidských těl.

5

„No tak, počkej, Mart-tyo,“ ujal se Meika s obvyklou energií role pečovatelky. „Nemůžeš po tom všem hned vyskočit na nohy a rozběhnout se zachraňovat svět. Musíš si odpočinout! Hele, nasbírám trávu, nalámu větvičky, rozdělám oheň, OK? Utáboříme se na noc, vyspíš se… Sakra, tak sebou aspoň nevrť, musím ti zavázat tu ruku, ne?“

„No jo, tak dělej… aúúúú,“ zavyl jsem bolestí, když mi Meika jemně přiložil obvaz na popálenou dlaň.

„To máš z toho, že sebou tak meleš!“ zavrčel chlapec. „Ten parchant má štěstí, že tak rychle zmizel. Přísahám, že až ho vyzvedneme z hrobu, tak mu za tohle rozbiju hubu! Chápeš, proč ti to udělal?“

„Ne. Ale až ho začneš mlátit, tak ti ho s chutí přidržím! Jauvajs… do prdele… nemáš tam aspoň aspirin?“

„Ne. Ale s tím asi stejně budeme muset k doktorovi. Vždyť ty máš z té ruky docela škvarek!“

Z té představy se mi na chvíli udělalo tak nevolno, že měl Meika volné pole působnosti k tomu, aby dokončil profesionálně vyhlížející obvaz a aby mě zase mohl začít nerušeně přesvědčovat o tom, že celonoční odpočinek u táboráčku by vážně nemusel být od věci.

„Blbost, miláčku,“ řekl jsem pokud možno měkce. „Nevím, jak ty, ale já už v životě neusnu. Musíme co nejrychleji odsud. Panebože… to bolí!“

Jen zvednout hlavu z Meikova klína mě málem stálo veškerý zbyteček sil, ale nedal jsem pokoj, dokud mě kluk v podstatě nepostavil na nohy. Nedá se říct, že bych měl strach. Strach je hrozně nevýstižné slovo. Před očima mi defilovaly představy všech těch měst, které jsem za dobu svého působení v roli Spravedlivého navštívil, všech těch lidí, v jejichž tělech jsem páchal dobro, všech těch tváří, které se díky mé změně světa staly o něco šťastnějšími.

To vše teď hořelo.

Starý dobrý svět se utápěl v plamenech, lidé plápolali, města se hroutila, příšerné zrůdy pobíhaly světem. Skoro jsem slyšel, jak se nelidský bzučivý Satanův hlas nese nad celou Zemí.

Vím, že nemám nijak zvlášť dobrou představivost. Ty neuměle vyhlížející plameny, nepravděpodobný zvuk ďáblova hlasu a vůbec všechny ty jen víceméně schématické představy teď přesto úplně stačily k tomu, abych se k východu ze Zóny skoro rozběhl.

*

Nejsem si tím tak úplně jistý – na zpáteční cestě jsem opravdu chvílemi nebyl docela při smyslech – ale mám silný dojem, že vzdálenost od Brány k východu je asi tak desetkrát kratší než tatáž vzdálenost opačným směrem.

Zkrátka a dobře, masivní dveře přechodové komory se před námi objevily asi deset minut poté, co jsem vystartoval na svůj potácivý, přerušovaný, ale přesto urputný běh o záchranu světa. „Tak dělej, dělej, dělej!“ ječel jsem na pomaličku se odsouvající betonové bloky.

„Počkej, Mart-tyo, uklidni se, proboha!“

„Jak se můžu uklidnit? Vždyť se na nás řítí Peklo! Sakra! Copak jsi to neviděl?!“

„Ale jo! Jasně, viděl!“ využil Meika příležitosti a popadl mě za ruku. „Ale jestli budeš takhle panikařit, tak se složíš!“

„A jestli panikařit nebudu, tak… tak… přijde Peklo!“ vydechl jsem namáhavě. Křídla vrat se otevírala čím dál pomaleji a na mé zubožené tělo nějak začal doléhat kyslíkový dluh, nebo co.

Najednou jsem se nemohl pořádně nadechnout, v ústech jsem měl sucho jako na Sahaře, hlava mě bolela jako příslovečný střep a měl jsem snad větší žízeň než tenkrát v komplexu. Můj organismus přesto pokládal za rozumné vylučovat ze mě tolik potu, až mi to mezi lopatkami zurčelo.

„Peklo… kurva,“ zachrčel jsem neoriginálně. Vedro dosáhlo maxima, kosti se mi začaly klepat mrazem, na čele by se snad dala smažit vajíčka. Přitiskl jsem se tváří k nepochopitelně ledovému betonu a už jen bezmocně sledoval, jak mi přestávají fungovat kolena. Pak se k mé mysli cosi přivinulo a já docela normálně omdlel.

Jo. Už zase.

*

„Nechápu, jak to zvládáš,“ zašeptal jsem vyprahle, když jsem se o něco později probudil na docela pohodlné podložce tvořené bůhvíkde sehnanou matrací.

„No… protože tě miluju a jsem mladý a nezodpovědný a… a protože já na rozdíl od tebe nepochybuju o tom, že svět zachránit dokážeš,“ zašklebil se mi Meika dojatě do obličeje.

„Jo, fajn,“ vrátil jsem mu křivý úsměv. „Jak dlouho jsem se tentokrát válel a vřískal ze spánku jako hysterka?“

„Nevím. Nekoukal jsem se na hodinky. A nevřískal jsi jako hysterka… teda pokud vím. Asi jsem si taky na chvíli zdříml.“

„No, aspoň že to. Fajn, sestřičko, už můžu vstát?“

„Prej sestřičko,“ ušklíbl se chlapec. „Máš ještě pocit, jako by ti u zadku hořela šňůra od dynamitu, nebo seš schopný se zastavit a přistupovat k problému s chladnou hlavou?“

„Hmm… to druhé. Víceméně,“ vyrobil jsem tentokrát pro změnu dojemně okouzlující úsměv. „Teda spíš méně než více, ale jinak už jsem OK. Teda myslím.“

„Tak jo. Můžeš vstát. Jo, a mimochodem… víš, jenom jako důkaz, že už zase uvažuješ… jaký je plán?“

„Plán?“ zarazil jsem se uprostřed zvedání na lokty. „No… Smrt počká… kopí. Jo, jasně. Musíme najít kopí. Ne?“

„Dobrý, testem jsi prošel. Vstávej.“

*

O nesení batohu jsme se nejdřív zdravě pohádali, ale vzhledem k mým mizivým fyzickým fondům a neomezené Meikově vyřídilce nakonec samozřejmě vyhrál on. Teď směřujeme zpátky k východu z komplexu. Já se ploužím jako oživlá mrtvola, chvílemi mám pocit, jako bych se propadal kamsi mimo a chvílemi docela jasně slyším své podvědomí hulákat, že ke zpracování právě prožitého by se „fakt šiklo“ aspoň čtyřiadvacet hodin hlubokého spánku nebo v ideálním případě rovnou komatu. Meika si vykračuje lehce jako vždy a právě prožité setkání s živoucím Spasitelem mu evidentně nedělá ani zdaleka takové problémy jako mně.

Jsou chvíle, kdy mu těch jeho patnáct let opravdu bytostně závidím.

*

„No vidíš, říkal jsem, že ti to prospěje,“ usmál se Meika spokojeně, když jsem na jeho nátlak spořádal celou jednu tabulku čokolády. „Teď ještě zapít…“

Sedíme na kancelářském stole, konzumujeme zbylé potraviny a připravujeme se na dlouhý let. Netuším – ani jeden z nás netuší – kde bychom měli to kopí začít hledat, ale internet je mocný nástroj a tak v podstatě bude pro začátek stačit jakýkoli počítač. Tedy jakýkoli mimo azbukovým morem zahlcené Rusko. Ne snad, že by šílená písmena byla zase takový problém, ale já si ještě pamatuju na sovětskou okupaci a z širé Rusi mám proto, řekl bych, až geneticky zakódovaný strach. Nebo možná jen pocit nejistoty. Každopádně, Meika se mi směje, ale sám taky nevidí důvod, proč bychom se nemohli uklidit třeba zrovna do Čech. Minimálně z hlediska našeho utajení je to myslím docela rozumný krok – největší tma bývá odjakživa pod svícnem.

SMRT

1

„Tak fajn,“ dotáhl jsem si přezky batohu. „Můžeš to prosím zkontrolovat ještě jednou?“

„Seš paranoik,“ obrátil Meika oči ke stropu. „Kolikrát ti mám říkat, že v dosahu není živá duše? Všichni musí být podělaní až za ušima. Nikdo s kouskem zdravého rozumu se přece nepřiblíží k místu, kde může vybuchnout atomovka.“

„Jo,“ ušklíbl jsem se. „Nikdo se zdravým rozumem. Nechci se tě dotknout, ale fakt si nemyslím, že by tohle kritérium dokázalo vyloučit Američany ze hry.“

„No tak jo,“ rozhodil Meika ruce v tiché rezignaci. „Tak ještě jednou.“

Mého mozku se dotkla prudce expandující telepatická sonda, jak chlapec rozprostřel svou mysl nad desítkami a možná už i stovkami kilometrů čtverečních. Nemyslím si o sobě, že bych byl paranoik. Nikdo sice vlastně neví, že jsme tady, ale přesto nehodlám riskovat, že vyjdeme ze vrat a srazíme se s vracejícími se právoplatnými obyvateli tohohle místa. Sirény už koneckonců neřvou od našeho návratu ze Zóny, počítače vypadají docela normálně, nikde neblikají výstražná světla a automatických zbraní se zmocnil docela znepokojivě působící klid. Jestli někdo na dálku sleduje, co se tady děje, mohlo by ho pod vlivem těchhle událostí klidně napadnout se vrátit. A vůbec. Jistota je jistota.

„Jak jsem říkal,“ získaly Meikovy oči přítomný výraz. „Až na normální obyvatele pod horama není na kilometry daleko vůbec nikdo. Klidně můžeme ven.“

„Hodnej kluk,“ pohladil jsem ho po vlasech, s vyheknutím se sesmekl ze stolu a pak jsme zase ruku v ruce vyrazili k hlavnímu východu.

*

„A fakt si myslíš, že bych ti tentokrát nemohl sedět na zádech?“

„Ne! Vždyť by ses tam nevešel.“

„Jako mezi tvoje křídla? No, já jsem ale docela hubený… mně už to koukání do nebe fakt neba!“

„Tak tenký zase nejseš,“ otočil jsem rukojetí vchodových dveří. „Ale jestli ti to tak vadí, můžeš jít pěšky.“

„Ty!“ pleskl mě Meika dlaní po zádech, až jsem ze dveří normálně vypadl.

Přímo před hlavně asi padesátky vojáků.

*

„Nehýbejte se, nebo zahájíme palbu!“ zní celkem zbytečně do rachotu rotorů neosobní hlas. Nedokázal bych se pohnout, ani kdyby mi za to platili, kdyby mi za to nabízeli vládu nad celým světem, kdyby na tom záleželo bůhví co. Kromě těch nehybných černooděnců přímo přede mnou jsou tu čtyři helikoptéry. Ne ty prosklené hračky, ze kterých na mě úplně stejně hulákali v New Yorku. Masivní, vražedně vyhlížející antracitově černé stroje s podvěšenými raketami, se svazky velkorážních kulometů, s dlouhými lany visícími z přepravních prostor. Skrz zrcadlové sklo kabiny není samozřejmě vidět, ale já mám opravdu intenzivní pocit, jako by se střelci chvěl palec na spoušti.

Všem střelcům.

„Odstupte pět kroků od dveří! Okamžitě!“

S tím, že se v takových situacích nedá dělat vůbec nic, jsem se musel vyrovnat už tehdy. Stejně jako teď mi nezbylo nic jiného, než zvednout ruce nad hlavu a vystoupit přímo do vichru zvedaného helikoptérami. Nemít nainstalované své letecké čočky, neviděl bych pro prach ani ň.

„Oba! Okamžitě! Víme, že jste tam! Vystupte z budovy!“

Na malou chvíli jsem zadoufal, že Meika neposlechne, že uteče do nitra komplexu, že se mu třeba pomocí Zóny podaří nějak uprchnout. Pak mi na okraji zorného pole zavlály blonďaté vlasy a mně spadlo srdce až kamsi do kalhot.

*

Vojáci se k nám opatrně přibližují, spouště mají namáčknuté, neprůhledné kryty na obličejích odrážejí můj vražedný pohled. Už zase mi hlavou letí všechny možnosti a už zase mi ani jediná z nich nepřipadá použitelná. Z naprostého pocitu bezmoci se mi chce ječet.

Už zase.

*

Já to nechápu, Mart-tyo, vůbec je nedokážu vnímat. Ani teď ne! Vůbec! přimkl se mi k mozku telepatický hlas mého kluka. Ve stejné chvíli se vojáci zastavili, prsty na spouštích se jim pohnuly ještě o pár desetin milimetru víc a mně se hlavou mihla myšlenka, že tohle je možná definitivní konec. Meika ty tupé bastardy svou telepatií možná právě přesvědčil o tom, že zatýkat nás dva je příliš nebezpečné. Že smrt bude jistější.

Dřív, než se mohla myšlenka změnit v smrtelnou jistotu, ustoupili dva vojáci v sevřeném půlkruhu dozadu a stranou a vytvořili tak úzký průchod.

Když se v něm objevil můj starý známý, veškeré souvislé myšlenky mě opustily.

Už zase.

*

„Myslel jste si snad, že dokážete uniknout spravedlnosti, mister Horak?“ usmál se mi ledově do obličeje zvláštní agent Smythe. V docela stejném saku, se stejně naleštěnými polobotkami, s masivními slunečními brýlemi na očích a s podivnou stříbrnou, místy modře poblikávající čelenkou v ustupujících vlasech.

„Jak…?“ zachroptěl jsem neschopen složitější větné konstrukce.

„Jak jsme vás našli? S pomocí Boží. Jak jsem přežil vaše odporné… využití… mého těla? S pomocí Boží a díky vysoce vyspělé lékařské vědě. Nebojte se, mister Horak. To, co jste mé tělesné schránce udělal, vám osobně dvojnásobně vrátím,“ problesklo agentovi za brýlemi nenávistné světlo, až mi na chvíli trochu surrealisticky připomněl démona Decarabiu. „Nyní jste však zatčen. Brzy nashledanou, mister Horak.“

Ve svištění rotorů jsem neměl naprosto šanci zaslechnout už tak jistě tiché výstřely. Do krku mě štípl předimenzovaný komár, zvláštní agent Smythe se propadl do mlhy a jak mé vlastní tělo žuchlo na beton, to už jsem vážně nezaznamenal.

2

Ze snů plných šíleného Ježíše, stepujícího agenta Smythea, poletujících Biblí, hořících hříšníků, černooděnců tančících kankán a podobných zhovadilostí jsem se probudil do reality mírně řečeno neradostné.

Visím na jakémsi kříži, do páteře mě na třech místech cosi nepříjemně tlačí, ruce a nohy mám bolestivě natažené, už tradičně mohu hýbat maximálně prsty u nohou, v ústech mám nejspíš podobný roubík, po kterém toužil Meika, nacházím se v jakési špinavé, špatně osvětlené cele a vzpomínky mi zapadají na místo jaksi neochotně – jako by každá z nich nasákla uspávací látkou a teď byly prostě příliš objemné na to, aby mohly dobře pasovat.

Mám vztek.

Mám vztek a mám pocit, jako by se vztek stával mým hlavním emočním stavem. Ten roubík mi v ústech zděšeně povrzává, já sebou na nehybném kříži symbolicky házím a kdyby se teď přede mnou objevil Smythe, rozmetal by ho jediný můj pohled po cele.

*

Nemám strach.

Jsem vzteklý tak moc, že jakákoli jiná emoce nemá šanci na přežití. Ach ano, kdyby můj amok polevil, měl bych strach. O sebe, o svět, o Meiku. A rozhodně ne v tomhle pořadí. Z toho, že se mi k mozku nesnaží dostat ani ta nejslabší telepatická sonda, mi po zádech začíná přebíhat čím dál silnější mráz. Je docela možné, že led z páteře časem uhasí výheň v hlavě a pak se buď zase složím, nebo aspoň upadnu do deprese. Zatím se žár snažím živit domněnkou, že Meika je v pořádku, jen se zatím neprobral z dávky uspávacího prostředku. Koneckonců váží o dobrých dvacet kilo míň než já a pochybuji, že by to vojáci s narkotizačními puškami vzali v úvahu.

Takže teď jen visím, schraňuji si svůj vztek a čekám, kdy se ty plechové, oprýskané dveře otevřou.

*

Konečně.

Do svalů se mi za tu dobu začaly dávat křeče, stav zápasu led versus oheň se změnil víceméně na remízu a mě už tradičně nenapadl jediný způsob, jak se odtud dostat. Ne snad, že bych necítil tu galaxii násilí ve své hlavě. Cítím. Roztáhnout křídla a dosáhnout tak razantního nárůstu svých schopností by sice na kříži bylo poněkud problematické, ale kde je dobrá vůle, tam jde všechno. Naštěstí si moc dobře uvědomuju, že ty tlačící body na mých zádech určitě nebudou jen drobnou pomstou agenta Smythea. Askončit na kriplkáře se mi pořád ještě nechce.

Teď se tedy dveře otevírají.

A můj explozivní pohled tak nějak nefunguje.

*

„Jak se vede, mister Horak?“ otázal se agent vybavený pořád tou podivnou čelenkou a brýlemi. „Nenudil jste se? Nepřemýšlel jste o osudu a Božích mlýnech? Ne. Z vašeho výrazu vidím, že zřejmě ne. Nu, nevadí. Na to budete mít opět mnoho času. Nyní vám vyndám roubík. Chtěl bych vás zároveň varovat – nejsem zvědav na vaše výhrůžky, na vaše sliby pomsty, na vaše blábolení o pocitu výjimečnosti. Dočkám-li se čehokoliv z toho, budu vás muset potrestat. Tímto.“

Smythe vylovil z kapsy jakési miniaturní dálkové ovládání, ze všeho nejvíce připomínající maličký mp3 přehrávač. S nehezkým úsměvem namířil jeden konec na mě a stiskl světélkující tlačítko.

Myslím, že jsem se z toho zášlehu agonie trochu pomočil.

*

„Stará dobrá elektřina, mister Horak,“ šklebí se agent zlomyslně, zatímco ze mě stoupají proužky dýmu a sliny mi bublají na bradě. „Věřím, že do páteře je to obzvlášť nepříjemné. Teď bych vám tedy vyndal roubík… a nebo ne. Nejdříve vás seznámím s obžalobou. Od našeho posledního setkání se poněkud rozrostla.“

Smythe se na okamžik odmlčel, narovnal si nemoderní brýle a spustil, jako by to četl z imaginárního lejstra vznášejícího se nad mou hlavou.

„Tak tedy, jste obviněn z mnohačetných činů terorismu, z únosu, z genocidia, z vojenské operace proti základně americké armády a z kompletního zničení jednoho z nejkrásnějších měst Spojených států. Ve vaší nepřítomnosti jste byl odsouzen k odnětí svobody na délku šest tisíc pět set osmdesát tři let, k devíti trestům smrti a k osmačtyřiceti hodinám veřejně prospěšných prací. Mimochodem, zcela mimo zápis – já osobně vím, že jste mého syna neunesl, že s vámi ten malý zvrácený šmejd šel úplně dobrovolně, ale zároveň nevidím jediný důvod, proč vám nějak ulehčovat. Máte snad k tomu co říci?“

Na chvíli jsem si myslel, že se Smythe bude jenom bavit mým nesrozumitelným huhláním, ale ve skutečnosti mu to vydrželo jen chvíli. Pak ke mně přistoupil a vytrhl mi roubík z úst.

„Je mi jedno, k čemu mě ta vaše vláda odsoudila, ale New York jsem nezničil já a vašeho syna jsem v životě neviděl!“

„Ale no tak, mister Horak,“ usmál se zvláštní agent znechuceně. „Chápu, že vám šílenství zatemnilo mozek, ale není nutné se vymlouvat. Trestu smrti tentokrát neujdete a můj syn už nikdy nespatří sluneční světlo. Vlastně vážně uvažuji o tom, že nespatření jakéhokoliv světla by pro něj mohlo být daleko přiměřenějším trestem. Co říkáte? Líbí se vám představa, že ten malý hnusný zvrácený lidský odpad neuvidí už nikdy nejen vás, ale také vůbec nic? Nebo chcete i nadále předstírat, že vám na něm nezáleží?“

„Říkám ti, ty magore, že jsem tvého syna v živ… panebože… ty hajzle… ty zkurvený zmrde! Meika je tvůj syn?“

Agent Smythe mi s pobavením nechal organismem proběhnout pár desítek tisíc voltů, trpělivě počkal, až mi z očí přestane být vidět jenom bělmo a pak s hnusným, samolibým úsměvem pokračoval.

„Matthew Lukas Smythe. Meika, jak si sám s oblibou říká. Samozřejmě proto, že nenávidí jméno, které jsem mu dal já. Ano, můj syn. Můj Bohem stanovený úděl, který hrdě nesu bez slova stížnosti. Zrůda, již se snažím od útlého mládí vychovat, vyrvat Satanovi ze spárů a přivést na správnou stezku. Musím bohužel přiznat, že zatím neúspěšně, ale má víra je silná a bolest má dar přesvědčovat. Jak sám brzy zjistíte, mister Horak.“

Jestli jsem kdy říkal, jestli jsem si kdy myslel, že vím, co je to amok, tak jsem nevěděl, o čem mluvím. Tak monstrózní, nezměrný vztek může i zabít, v záplavě něčeho takového se taví veškeré myšlenky, bolest se stává podružnou, neexistuje nic než čirá, žhavá, ničím nezkalená nenávist.

Elektřina běsnila, ke stropu se vznášel puch přiškvařené kůže, agent Smythe byl velmi bledý a já jen řval a řval a řval.

Takové věci, až si démoni v Deváté sféře museli zacpávat uši.

*

„Skončil jste?“ povolil si agent Smythe kravatu, setřel si z čela půllitr potu a zmoženě si přehodil dálkové ovládání do druhé ruky.

„Budeš prosit… abych… tě zabil,“ zopakoval jsem klíčovou myšlenku předchozího projevu.

„Jistě,“ ušklíbl se muž s hranou sebejistotou. „Zoufalé dodávání si odvahy před smrtí. Už jsem to viděl mnohokrát. Ne, mister Horak. Tentokrát ne. Tentokrát vám můj syn nepomůže. Je poměrně politováníhodné, že se vývoj tohoto zařízení,“ poklepal si agent nehtem ukazováku na kov obroučky, „zpozdil o pár dní a my ho tak nemohli využít při našem prvním setkání. Bez možnosti použití svého zvráceného daru by vás můj syn nedokázal zachránit, vy byste podlehl našim přesvědčovacím metodám a svět by se začal měnit k obrazu Božímu. Bohužel, osud tomu chtěl jinak… Možná je to tak dobře. Bůh nejspíš nechce, aby si lidé zahrávali s takovou mocí, s takovou silou…“ Agent Smythe se na okamžik odmlčel a po tváři mu přeběhlo cosi jako nostalgie. „Ach ano, mister Horak. Dobře si pamatuji ten pocit prázdna, který jsem cítil ve chvíli, kdy jste mě zanechal jako opuštěnou schránku tam na okraji propasti.

V mých vzpomínkách nezůstalo nic z doby, kdy jste zneužíval mé tělo, ale na ten pocit… na ten pocit, jako bych byl právě sražen zpět mezi obyčejné smrtelníky… na ten nezapomenu nikdy.

Mé orgány selhávaly nedostatkem energie, život mě opouštěl v důsledku totálního vyčerpání, má duše už téměř putovala k Bohu. Pod nohama se rozprostírala hlubina a já neměl dost sil, abych pohnul byť jen jediným svalem. Pak se však země zachvěla, já se převážil zpátky a nezřítil se tak vstříc jisté záhubě. Později jsem byl nalezen na samé hranici smrti, nejmodernější lékařskou vědou zachráněn a zařazen zpátky do služby… Vím, že mě nenávidíte, mister Horak, ale také vidím, že vám na mém synovi velmi záleží. Snad máte spolu i poměr… ano, u něj by mne to ani v nejmenším nepřekvapilo. Dobře. Nabízím vám poslední obchod. Dáte mi vaši moc a já toho zmetka propustím na svobodu. Věřte mi, lepší nabídku vám už nikdy nikdo nedá.“

„Já dám nabídku tobě, ty nekonečná lidská špíno,“ zasyčel jsem skrz stále žhavou clonu vzteku. „Okamžitě propustíš nás oba, zapomeneš na to, že jsi nás vůbec kdy potkal a já tě nechám žít. Nemáš ani tušení, s čím si hraješ, hajzle!“

„Jistě,“ zapomněl protentokrát agent na dávku elektřiny. „Spása světa, že? I to už jsem slyšel mnohokrát. Jednou dokonce i z vašich úst.“

Na tohle jsem nějak neměl co říct.

Pak už ano.

„Poslouchej mě. Poslouchej mě dobře. Tohle nemá co dělat s našimi vzájemnými antipatiemi. Nemá to co dělat ani s tím, proč jste mě zavřeli poprvé. Mluvil jsem s Ježíšem, viděl jsem věci, které si ani nedokážeš představit. Na tenhle svět se řítí armáda z pekel. Já ji můžu zastavit. Já jediný. Jestli to neudělám, tak poznáš na vlastní kůži opravdu hodně z Bible, kterou určitě znáš nazpaměť. Vím, že ti to musí znít jako blábolení psychopata, ale přísahám, jestli mi nebudeš věřit, tak tenhle svět prostě shoří na popel!“

Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl být dobrý ochotník. Agent Smythe teď po mém projevu zbledl o pár dalších odstínů, evidentně znejistěl a já mohl téměř cítit, jak se mu uprostřed mysli rodí malý červíček pochyb. Prosil jsem Boha, prosil jsem osud, prosil jsem kohokoliv, na koho jsem si vzpomněl, aby agent sebral nicotné částečky zdravého rozumu a uvěřil mi.

Prosil jsem dobré tři minuty.

Pak se Smythe viditelně otřásl, nabyl část svého ztraceného sebevědomí, prohnal mým tělem trochu elektřiny a potom se na mě usmál stejně ledově jako předtím.

„Dobrý pokus, mister Horak. Je vidět, že jste ještě mnohem nebezpečnější, než jsem si myslel. Málem jsem vám uvěřil… zajímavé. Nicméně, jestli to bylo vše, co jste mi chtěl sdělit, myslím, že se s vámi pro tento okamžik rozloučím. V rámci rozsudku k těm osmačtyřiceti hodinám veřejně prospěšných prací strávíte příští dva dny na tomto kříži a v této poloze. Myslím si, že společnosti opravdu nejvíce prospějete tak, že budete trpět bolestí, hladem, žízní a vědomím toho, jak se mému synovi dostává spravedlivého trestu. Zatím nashledanou, mister Horak. A nebojte se. Před vaší popravou se ještě uvidíme.“

Na jednu stranu je dobré, že mě předchozí elektrošoková léčba zbavila schopnosti ovládat hlasivky na tak dlouho, dokud za agentem nezapadly plechové dveře – určitě jsem si tím ušetřil další kvanta bolesti.

Na tu druhou už ne. Vřískat přísahy nejkrutější smrti do hluchého plechu nemá ani zdaleka ten potřebný psychologický efekt.

*

Kašlu na to.

Je mi jedno, jestli skončím jako slepý, hluchý, totálně paralyzovaný mrzák. Vinou těch zatracených čelenek nemůžu spoléhat na Meikovu pomoc, jiného spojence tady nemám a jestli se odtud hned nedostanu, tak mě za dva dny nejspíš ugrilují k smrti. Na to, co by další dlouhodobé týrání mohlo udělat z mého skvělého, inteligentního, energického a krásně praštěného kluka, jsem si zakázal myslet.

Křídla.

Potřebuju křídla.

Přeju si křídla!

Rodící se perutě se vzepřely proti nepoddajnému kovu, narůstající masa mi málem zezadu promáčkla hrudní koš, pouta skřípala, klouby na rukou povylézaly z lůžek, já řval jako prvnička u porodu, ale nakonec, po nekonečné době, kdy jsem si myslel, že mě to normálně roztrhne vedví, mi na zádech konečně narostly mé krásné, nedocenitelné, skvělé letky.

Galaxie v mé hlavě zmohutněla.

A teď rychle, než nad svým rozhodnutím stihnu začít přemýšlet.

*

Něco je špatně.

Něco je sakra špatně.

Tam, kde jsem dřív byl schopen téměř plnohodnotné telepatie, teď vnímám jen takové slabé cosi jako v dobách, kdy jsem se svůj dar teprve začal učit využívat. Body jsou navíc jaksi roztřesené a neostré, jako by duše, jejichž podstatu body ztělesňují, někdo rozmetal po místnosti granátem.

Za těchhle okolností se mi chce do akce ještě daleko míň, než před malým okamžikem.

Přesto nemám na vybranou.

Pohlédl jsem přes jednu z horkých skvrn a vrhl se kupředu.

Svět zařval.

Stejně jako já.

*

Na všem hledej světlou stránku věci.

Nevím, kdo tohleto řekl a je mi to putna.

Hlava mě bolí jako střep, po hrudi mi teče říčka krve pramenící někde v nosních dutinách, nedokážu se pořádně nadechnout, tep mi vyskočil snad k pěti stům úderům za minutu a místo špinavé betonové cely je kolem mě jen víceméně jednolité šero.

Přesto mám v duchu předchozího citátu radost.

Své tělo cítím, smysly se mi pomalu vracejí, pohled se pročišťuje. Úděl slepého mrzáka mi tedy nehrozí.

Jak bolest odeznívá, mám z toho kupodivu čím dál menší radost.

*

Ty zatracené čelenky.

Netuším, na jakém principu pracuje telepatie a už vůbec nevím, co to vlastně je taková lidská mysl. Elektrické impulsy? Záření? Otisk v éteru? Ať už je to cokoli, nejspíš to funguje natolik podobně jako čtení myšlenek, že telepatický blokátor ovlivňuje i mé, andělem darované schopnosti. Z vědecko-teologického hlediska je to přímo úžasná informace.

V praxi to znamená, že jsem v hajzlu.

*

Mysli, Martine, mysli!

Pocit déjà vu na mě dotírá čím dál silněji a já si rovněž čím dál víc uvědomuji, jak moc bezvýchodná je moje situace. Nedokážu se odsud dostat ani s plným využitím svých schopností – mí věznitelé mě buď zavřeli na místo natolik odlehlé od obydlených končin, že se v okolí nevyskytuje jediný použitelný člověk, nebo naopak rozdali všem v mém dosahu ty telepatické čelenky. Z toho, že mi tentokrát nenainstalovali k páteři žádnou pojistku, že mi Smythe nevrátil roubík, že nemám klapky na očích nebo špunty v uších, můžu usuzovat, že jsou si svým řešením dostatečně jistí. I když… ta pojistka tady asi bude, protože oni nemohli tušit, že blokátor telepatie bude účinkovat i na mě. Takže jsem při tom neúspěšném duševním skoku nebyl mimo dost dlouho na to, aby se mechanismus spustil.

Z toho, že jsem se před chvílí málem docela zbytečně zmrzačil, mi v příštích několika minutách opravdu nebylo dobře po těle.

*

Musím něco vymyslet.

Prostě musím.

V uplynulé hodině jsem vyzkoušel modlení, pokusil jsem se o amatérský telepatický kontakt s Meikou, zkusil jsem se vykroutit z pout, zkusil jsem plivat na dveře ve snaze přivolat Morseovým kódem pomoc.

Nic z toho nezabralo.

Teď mám zase sucho v ústech, popálená ruka i záda mě příšerně bolí, natažené svaly tomu zdatně sekundují, dohasínající vztek ustupuje rezignaci a já opravdu netuším, co bych mohl udělat.

Představa Meiky mláceného do bezvědomí řemenem sice udržuje depresi v patřičných mezích, ale jinak mi opravdu vůbec nepomáhají.

*

Smrt.

Bude to tak hrozné?

Ne. Určitě nebude.

Peklo, konec světa, nekonečná bolest, to bude hrozné.

Lidé mají dar zapomínat. Bolest je intenzivní ve chvílích, kdy je prožívána. O několik hodin později už je z ní jen pouhý stín. Kdyby to tak nebylo, nikdo by v životě nešel dvakrát k zubaři. V případě opravdu silné bolesti tenhle princip tak trochu přestává fungovat. Docela jasně si pamatuju, jaké to bylo, když jsem přitiskl ruku na povrch Brány.

Z nevyhnutelné smrti mám tedy takový strach, jako nejspíš ještě nikdo nikdy přede mnou.

*

Smrt… nevyhnutelná, neodvratná.

Zvláštní agent Smythe si nejspíš přinese sklenici bourbonu, zapálí si doutník a pak zmáčkne tlačítko na svém ovladači a nechá mě pomalu usmažit. Bude si vychutnávat, jak ječím, bude si snažit zapamatovat každý detail mé černající tváře, bude sám se sebou vrcholně spokojený. Já prožiju malou předpremiéru pocitů, které mě na zbytek věčnosti čekají v Deváté sféře a to poslední, co na tomto světě uvidím, bude nejspíš Meikova modřinami pokrytá tvář, protože ten parchant Smythe si určitě nenechá ujít příležitost k tomu, aby mi tímhle způsobem naposledy plivl do tváře.

Ne.

To se nesmí stát.

Hrozně moc se mi nechce nechat Meiku skončit v moci jeho psychopatického otce, ale ještě míň se mi chce, aby se nejdřív musel dívat na mé ugrilování a pak skončil v moci svého psychopatického otce.

Vyplázl jsem na otřískané dveře jazyk a sebral veškerou duševní sílu. Bude k prokousnutí jazyka stačit jediný mocný stisk čelistí? Doufám, že ano. Doufám, že si nebudu muset jazyk úplně rozžvýkat, doufám, že to nebude moc bolet, doufám, že vykrvácím dostatečně rychle a že smrt bude milosrdnější než umírání na elektrickém kříži.

Smí být smrt vůbec milosrdná?

Má to v…

… popisu práce!

*

Ať už jsem uvězněný kdekoli, jsem si naprosto jistý, že takhle sprostý tady ještě nikdo nikdy v celých dějinách nebyl. Dobrých pět minut jsem na sebe řval ty nejhorší nadávky, proklel jsem se až do desátého kolene a nemít pouta opravdu hodně pevně utažená, zfackoval bych se do bezvědomí.

Smrt!

Jak jsem jenom mohl zapomenout na něco takového? Jak jsem jen mohl zazdít klíčovou vědomost, že smrt není jenom princip, ale že jde o docela reálnou bytost, se kterou si mám promluvit?

Vím jak.

V okamžiku, kdy jsem opustil Zónu, kdy jsem se probral tady a kdy se můj život vrátil k normálu posledních let, začalo moje podvědomí vytěsňovat – mírně řečeno – nepravděpodobné vzpomínky.

Až budu zase na svobodě, dostane svůj díl i podvědomí.

*

Tak jo. Smrt. Co vůbec vím o Smrti?

Nic.

Ne, to jsem slyšet nechtěl.

Fajn, ještě jednou. Co vím o Smrti?

Je všudypřítomná, občas se prý fláká, občas funguje rychleji, než by bylo všem zúčastněným milé. Oproti zažitým představám nenosí kosu a nevypadá jako kostra bez kousku kůže, pokud tedy mají moje halucinační vidiny něco společného s realitou a já tady teď nemíchám dohromady hrušky a jablka.

No, na tom teď nezáleží.

Klíčová otázka zní: je Smrt opravdu všudypřítomná?

To se dá zjistit jen jedním jediným způsobem.

*

A nebo možná ne.

Strávil jsem odhadem půl hodiny hulákáním, argumentováním, braním Božího jména nadarmo, používáním všech jazyků, které aspoň trochu ovládám, ale výsledek se nedostavil. Smrt tady buď není, nebo mě neslyší, nebo mě ignoruje anebo se na to musí docela jinak.

Z prokletého podvědomí se mi dokonce začínají vynořovat obrysy způsobu, který má docela reálné šance na to, aby mohl fungovat.

Nenávidím kvůli tomu své podvědomí ještě o něco víc.

*

No dobře.

Stejně jsem to chtěl udělat.

Už jsem měl dokonce vypláznutý jazyk, už jsem na něm skoro cítil svoje zuby. A to šlo jenom o zbabělý útěk před nevyhnutelným. Teď mám jakous takous naději na únik aspoň pro Meiku, takže by teoreticky neměl být problém dokončit započaté dílo.

Jo. Teoreticky.

Dvakrát jsem vyplázl jazyk, jak to nejvíc šlo, dvakrát jsem už skoro dokázal pořádně skousnout.

Skoro.

Nějaký pitomý, vůlí neovladatelný mechanismus v mém mozku mě pokaždé zarazí. Ať už si namlouvám cokoli, ať už si znovu a znovu připomínám bezvýchodnost situace, pravda je bohužel taková, že se mi najednou hrozně nechce umřít. Prostě se nedokážu přinutit k pořádnému zakousnutí.

Ale to mě nezastaví.

Sevřel jsem pevně zuby na jazyku, až to zabolelo, a zase jednou si prožil menší peklo, jak se mi vlastní křídla pokusila zlámat páteř.

*

Teď!

Zaměřil jsem se na náhodně zvoleného člověka a vyslal svou duši kupředu.

Má mysl se odrazila jako pingpongový míček od betonové stěny, prolétla éterem tam a zase zpátky, aby nakonec znovu zahučela do mé lebky.

Bolest zaplála, mé tělo se neovladatelně roztřáslo, svaly sebou zacukaly jako po dávce elektrického proudu.

A mně na patro vytryskla hustá slaná krev, jak mi v křeči se svírající zuby téměř přestřihly jazyk.

*

Krev mi stéká po bradě, krev mi prýští do krku, vyplňuje mi hrtan, zaplavuje plíce. Svíjím se na kříži, bolestí se mi dělají mžitky před očima, nemůžu dýchat, nemůžu řvát.

Že umírání bude hnusné, jsem tak nějak čekal.

Že realita překročí veškeré mé představy, už ne.

*

Svět se vzdaluje. Všude je jenom krev. Její barva, její vůně, její chuť, její hedvábná hladkost. Krev vyplňuje celé mé vnímání, krev se mi vsakuje do myšlenek, krev pomalu zaplavuje tuhle místnost. Ta černá kola teď víří rychlostí centrifugy, krev odstřikuje v zurčivých fontánách a moje vědomí se v tom deštíku pomalu utápí, jak se plíce bortí nedostatkem vzduchu a mozek přestává fungovat.

Zvláštní.

Vždycky jsem si myslel, že umírat znamená pád do temnoty.

Ve skutečnosti je temnota oslnivě bílá.

*

Kde to jsem?

Záleží na tom?

Bolest ustala kdysi dávno, nesnesitelně odporný pocit dušení se stal jen vzpomínkou, celý svět zmizel kdesi v nenávratnu. Zpustošené tělo mi přestalo jakýmsi zázrakem připomínat svůj neradostný stav a stalo se zase tím dobře fungujícím biologickým strojem.

Ležím na nekonečné bělostné pláni, není mi ani zima, ani teplo, na sobě nemám kromě obvazu na ruce ani nitku a kdesi za mnou se pomalu přesýpá písek, či co.

*

„No tak co je? Nemám na tebe celý den!“ ozval se za mnou netrpělivý dívčí hlas. „Lidi mě většinou prosí o rychlý konec, žebrají o další čas, ptají se, co s nimi bude dál, ale že by někdo řval takové věci jako ty… Máš docela fantazii, mladej. No tak, dělej! Cos mi chtěl?“

„Já… já jsem řval?“ vyhrabal jsem se do sedu a zakryl si intimní partie. Přede mnou netrpělivě podupávala nohou mladá anorektická holka v potrhaných bílých šatech, s kruhy pod očima, rozcuchanými sněhobílými vlasy a s jemným tikem v koutku úst. Levou rukou si pohrávala s přesýpacími hodinami zavěšenými na krku a celkově působila, jako by se měla v příštím okamžiku psychicky zhroutit.

„Jo. Pokaždý, když se setkáme, řveš. No nic, na tom vlastně nezáleží. Nemám čas. Tentokrát je to asi naposledy, co se vidíme, že jo? Bylo zajímavé tě sledovat, ale teď už bys měl jít.“

Dívka ke mně natáhla ruku s bělostnými nehty okousanými až na živé maso. Ovanul mě ledový chlad a oči mi pokryl ledový příkrov. V poslední chvíli jsem ucukl, rozplácl se na zádech a vysloužil si tak dívčin pohoršený pohled.

„No tak. Přestaň zdržovat! Nemám čas!“

„Ne! Ne! Počkej!“ zaječel jsem, jak ke mně Smrt vykročila. „Musíme si promluvit!“

„Nemám čas na řeči, nemám čas vůbec na nic! Přestaň to protahovat, nebo se naštvu!“

Nevím, jak se mi to povedlo, ale chňapnutí té ruky jsem znovu uhnul.

Smrt naštvaně zavrčela, v očích se jí zazračilo cosi ještě intenzivnějšího, než jsem viděl u Ježíše Krista. V následující chvíli se dívka rozostřila a nad bělostnou plání něco svištivě prásklo. O hruď se mi najednou opíral jehlový podpatek a dívčiny šílené oči byly jen malý kousek od mých.

„Ruku. Okamžitě mi podej ruku, nebo pocítíš, jaká mrcha umím být.“

Tak vražedný pohled jsem v životě nespatřil.

Natáhl jsem paži dřív, než se dívčina ústa zavřela.

*

Mou dlaň objal mráz, jaký nepanuje nikde ve vesmíru. Zaječel jsem bolestí, k bělostné podlaze se snesly krystalky roztříštěné gázy.

V následujícím okamžiku stála Smrt pět metrů ode mě, její pohled plápolal jako dvě termonukleární exploze a z ruky jí stoupal hustý černý kouř.

Docela to smrdělo.

*

„Kdo… co jsi zač?“ zasyčela Smrt. „Odpověssss!“

„Martin… Iustus… to je jedno, jak se jmenuju! Svět… válka! Posílá mě Ježíš Kristus! Máš mi pomoct ho přivést na svět, máš ho nějak vzkřísit z mrtvých. Musíme zastavit Satana! Nedívej se na mě takhle, já si to nevymýšlím, abych si prodloužil život! Musíš mi věřit!“

„Ale já ti věřím, Martine,“ ušklíbla se dívka. „Tohle,“ otočila ke mně svou popálenou dlaň, „je dostatečný důkaz.“

„Aha, fajn,“ pokusil jsem se zahnat stoupající žaludek zpátky na své místo. Z černě zářícího kříže na dívčině dlani se mi dělalo mizerně. Co mám na své dlani já, jsem v téhle chvíli opravdu vědět nechtěl. „Takže… se mnou půjdeš?“

„Nebuď směšný,“ zesílila nepříčetnost ještě o pár stupňů. „Chápeš vůbec, kdo já jsem? Nejspíš jsem to ještě neříkala, ale já nemám čas!“

„Jenže ty musíš! Jestli se mnou nepůjdeš, tak… tak svět prostě skončí!“

„Svět? Co je mi do světa? Svět končí od chvíle, kdy začal! Víš, proč končí? Kvůli mně! Já jsem Smrt! Byli jsme si vůbec my dva představeni? Na tom nezáleží! Na to není čas! Copak si myslíš, že vůbec můžu pomyslet na to, abych nechala svou práci být? Kristus v té Deváté sféře musel asi úplně zešílet, co?“

„No… dá se to tak říct,“ přisvědčil jsem s pocitem, jako by se konverzace neubírala tím správným směrem.

„No, každopádně, těšilo mě, Martine. Ty to nejspíš nevíš, ale já nemám na povídání čas. Takže sem dej druhou ruku, dokončíme, co jsme spolu začali, a já se konečně budu moct vrátit do práce!“

„Ne!“

„Ale no tak! Proč mě zdržuješ? Jasně jsem ti řekla, že ten Kristův nápad je nesmysl. Je to blázen. A tyhlety myšlenky si můžeš nechat od cesty. Já vím, jak vypadám. Kdybys ty šest miliard let bez přestávky jenom pracoval, pracoval, pracoval, pracoval, taky bys vypadal trochu nepříčetně.“

„Tak… proč se na to nevykašleš?“

„Cha!“ vyprskla mi Smrt do obličeje. „Nevykašleš? Dokážeš si vůbec představit, co by se stalo, kdybych si vzala jenom třeba – řečeno lidským jazykem – pauzu na oběd? Ne, odpovím si sama. Nedokážeš. Kdybys to uměl, rozletěla by se ti mysl na kousíčky hrůzou, zešílel bys milionkrát v jediném zlomku vteřiny, mozek by ti vzplanul. Vím, že ses díval do Deváté sféry, ale věř mi, Devátá sféra není nic proti tomu, co by mi udělal On, kdybych třeba jen pomyslela na přestávku!“

„Bůh?“ zeptal jsem se s nevinným pohledem.

„Jo! Bůh! Kdo asi jiný? On mě stvořil k jedinému účelu. Kdybych ho přestala vykonávat, prostě by mě vyškrtl z existence. Víš, jaké to je, být vyškrtnut z existence? Zase si odpovím sama. Nevíš. Jsi člověk, nemůžeš to vědět. Ani já to vlastně nevím. Ale jako Smrt mám docela jasnou představu. Víš, kolik lidí jsem už slyšela řvát hrůzou, když jsem se jich dotýkala? A to je jenom blbé umírání! Takže prosím, pokud proti mě nemáš něco osobního, přestaň mě zdržovat!“

Smrt ke mně natáhla pořád ještě dýmající ruku.

Umrtvující mráz mě zaštípal na kůži.

„Ježíš ti nabízí odchod do penze!“ zaječel jsem.

A okousané nehty se zarazily pět milimetrů od mé kůže.

*

„Zopakuj to.“

„Ježíš! Mám ti vyřídit vzkaz! Říkal… do prdele… já věděl, že si to nezapamatuju! Říkal… že jestli nám pomůžeš, tak… tak bolesti nebude a smrti nebude a já nebudu se bát ničeho zlého! Prostě v jeho světě tě nebude potřeba a tak dostaneš neomezenou dovolenou, nebo tak něco! Musíš mi věřit, sakra!“

„Neomezená dovolená…“ zasnila se Smrt. „To by bylo hezké… ale on… on je blázen. Každý v Deváté sféře je.“

Naděje začala pohasínat.

„To je jedno! Je to syn Boží! Dal mi svoje slovo! Nevím, co je na tom pravdy, ale Bůh nemůže vzít svoje slovo zpátky. Kdyby mohl, nebyly by tu ty problémy s Peklem! A jelikož Bůh a Ježíš a Duch svatý… sakra, já nevím, nejsem křesťan. Prostě ti tři jsou trojjediní, takže co řekl Ježíš, musí prostě platit, ne?“

„Ano… ano! To je… pravda! Ty máš pravdu!“ rozzářila se Smrt.

A naděje jí v očích zaplála tak, že by to žádné přirovnání nevystihlo.

*

„OK, OK, OK. Nejdřív to hlavní,“ zamnula si Smrt ruce. „Předpokládám, že ty asi budeš dost nedílnou součástí věcí příštích, že jo? Takže asi budeš chtít, abych tě vrátila zpátky. Že?“

„Počkej… já… já… já nemusím umřít? Ty… vážně mě můžeš vrátit zpátky? Panebože… já… teda… já neumřu! Neumřu!“

Smrt se na mě dívala dílem pobaveně, dílem překvapeně a já se smál jako blázen. Po tvářích mi stékaly slzy, nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo brečet.

Já neumřu!

Smím dál žít!

Zase uvidím Meiku!

Já…

V následující chvíli mi doopravdy došlo, čemu jsem právě unikl a vyjadřovací schopnosti mě opustily docela.

*

„Hotovo?“ zdvihla Smrt tázavě obočí.

„Jo… jo… asi jo. Prozatím,“ zalapal jsem po dechu. Bránice mě bolela od nepříčetného smíchu, byl jsem zpocený a vůbec jsem si připadal báječně živý.

Vzápětí mě euforie přešla.

„Do háje… moment!“ orosil jsem se ještě o pár řádů víc. „Tedy… neuraz se, ale jsi si jistá, že mě dokážeš vrátit? Já teda nevím, kde to jsme, ale tam… hmm… na Zemi… prostě, prokousl jsem si jazyk. A vykrvácení… panebože… tohle je záhrobí… nebo očistec? A na návrat už je pozdě, že jo?“

„Nebuď hysterický, Martine,“ obrátila Smrt oči v sloup. „Prokousnutý jazyk, prosím tě… Víš vůbec, s kým mluvíš? Kdybych chtěla, dokážu donutit tancovat lidský popel v urně. Jazyk… tssss. A žádný očistec neexistuje. Tohle je… hmmm, to není důležité. Prostě místo, kam se ještě moc lidí nedostalo. Můj pokojíček. Nebo jak bych to řekla. Zkrátka, o to nejde. Ach jo. Dorozumívání s lidskými bytostmi bude, jak tak pozoruju, docela fuška.“

„No tak pardon, že se neorientuju v metafyzice jako ty, Smrti… A ano. Je docela nutné, abych byl zase živý.“

„Tak jo, mladíku. Jdeme na to.“ A Smrt luskla prsty.

*

Během svého účinkování coby spasitele světa jsem zažil už opravdu nepříjemné návraty do vlastní hlavy. Kdybych je všechny vzal, sečetl, vynásobil mezi sebou a umocnil na nekonečno, stejně by se to nevyrovnalo tomu, jakou silou má duše zahučela zpátky do mého těla tentokrát.

„Promiň,“ ušklíbla se otrhaná holka soucitně. „Tohle jsem už nedělala hrozně dlouho. A nemel sebou, ještě musíme napravit tohle…“

Ruka v monstrózní gumové rukavici se natáhla k mému obličeji, Smrti se v očích cosi zablesklo, okolní realita se rozpadla na miliardu střípků, na chvíli tak zůstala a pak se střesknutím zase scelila.

Najednou jsem mohl docela normálně dýchat, jazyk mě nebolel jako samotné Peklo a vážně pochybuju o tom, že by tuhle hnusnou špinavou celu někdo někdy viděl tak rád, jako teď já.

*

„Tak jo. Kde bychom asi měli začít?“ rozhlédla se Smrt po neutěšeném interiéru. „Já tedy chápu, že v rámci svého současného pracovního zařazení – to byla ta slova, která jsi předtím hledal? Tedy, že v rámci současného zařazení mohu požívat jistých úlev a tak vůbec, ale na to, že nemusím tolik spěchat, si asi budu muset trochu zvykat. Takže co teď a co potom?“

„Nejdřív bys mě mohla odvázat. A potom… Meika! Musíme zachránit Meiku! Jak dlouho jsme se tam u tebe vůbec bavili?“

„Nevím, co je meika, ale tím tvým vykecáváním jsme zabili něco přes šest tisícin sekundy. Já vím, že spolu budeme asi muset nějakou chvíli vydržet, takže se na mě prosím nezlob, ale máš dar neuvěřitelně zdržovat!“

„Šest tisícin sekundy? Tomu říkáš zdržovat?“ vytřeštil jsem na Smrt oči.

„Jo. Víš, kolik jsem toho mohla za tu dobu stihnout? No nic, nechme toho. Odvázat říkáš… fajn. Nehýbej se. Nerada bych se tě dotkla. Tohle zhmotnělé tělo mi připadá strašně, strašně, strašně neohrabané.“

Rozcuchaná dívka ke mně přistoupila s výrazem poprvé praktikujícího medika, levačkou si stáhla jednu z těch silnostěnných gumových rukavic a ukazovákem pravé ruky mi opatrně přejela po jedné z kovových objímek. Ocel zčernala, zešedla, potáhla se rzí, zkroutila se a rozpadla na drobné šupinky. Tedy… myslím. Tak rychle, abych si to nemusel jen představovat, lidské oči opravdu vnímat nedokážou.

„No… sice barbarské, ale účel to splnilo. Co dál?“ usmála se Smrt spokojeně, když ze mě opadal i poslední zbyteček pout.

„Meiku! Meika je můj kluk. No prostě někdo, koho potřebujeme… Sakra… Když se převtělím a dojdu si pro něj, tak ho zabijou… nemluvě o těch pitomých čelenkách… čemu se směješ?“ obořil jsem se na Smrt.

„Zabijou?“ pozdvihla dívka ironicky obočí. „Haló, já jsem tadýýý! Možná ti něco uniká, zlato, ale pokud nechci já, tak neumře nikdo. Ale máš pravdu, že ublížit by mu mohli. To jo.“

„Počkej, počkej, počkej, Smrti,“ zarazil jsem se. „Tím chceš říct, že zatímco seš tady, tak… nikdo neumírá?“

„No jistě!“ vyvalila na mě Smrt oči. „Přece si nemyslíš, že když jednou za takovou dobu dostanu možnost trochu si oddechnout, že toho nevyužiju. Tedy samozřejmě, pár věcí stíhám i takhle. Ale vážně po mně nemůžeš chtít, abych se zabývala ještě vším tím životem.“

„Pár věcí? Jako třeba co? Neuraz se, ale já myslel, že zabíjení je to jediné, co děláš.“

„Roztomilé,“ ušklíbla se Smrt. „Prý zabíjení. Ty jsi vážně docela trdlo, že jo? Copak jsem nějaká postava z pohádek? Já jsem přece Smrt! Entropie. Šipka času! Všechno tohle a ještě mnohem víc!“

„Entro…“

„Jo, Entropie. Víš, co je to entropie, viď? Ne, asi nevíš… tak hele,“ zhmotnil se v orukavicované ruce porcelánový šálek. „Takhle to, pokud vím, vysvětlujou v každé knížce o mně. Máš šálek, pustíš ho na zem… ups… a šálek je na kusy. Neuspořádanost světa roste, entropie narůstá. Kdo myslíš, že to má na starosti? Jo, chytrej chlapec. Já. Samozřejmě. Teď už chápeš, proč vypadám takhle?“ prohrábla si dívka rozcuchaný účes. „Chci říct, že práce s lidmi je jedna věc, ale řídit chod vesmíru, to už dá jediné holce docela zabrat, nemyslíš? Což mě přivádí k další věci – kdybych občas vypadala pohledem nepřítomná, tak to neznamená, že se flákám. To mám jenom někde fakt dost práce.“

„Jo… eh… jasně,“ nevěděl jsem nějak, co říct. „Takže ačkoli jsi zhmotnělá tady, tak…“

„Jo. Tak současně jsem vlastně všude. A nesnaž se to pochopit. Nechci se tě dotknout, ale na to lidská mysl fakt nebyla stavěná. Jo, a ještě něco, když už tady tak naprázdno tlacháme – což je mimochodem docela fajn, ne že ne. Když už mě budeš oslovovat jménem, tak zapomeň na Smrt. Nikdy mi tak nikdo neříkal a kromě toho to zní strašně blbě.“

„OK. Takže jak chceš…“

„No, co třeba… hm… kruci… šest miliard let a já neměla ani čas popřemýšlet nad vlastním jménem! Umíš si to vůbec představit? Ne, neumíš… jo, promiň, asi mi to dost kecá. Víš, na popovídání s kýmkoli jsem taky neměla zrovna moc času. Jo, to jméno… hmmm… jo! Už to mám! Co třeba… Entropy? Entropy zní dobře, ne?“

„Entropy. Jasně. Moc hezké jméno,“ řekl jsem s pocitem nereálna sílícího nade všechny meze.

„Takže…“

„Takže chceš zachránit svého kluka a bojíš se, že se mu něco stane,“ skočila mi Smrt znovu do řeči. „Potom jsou tu nějaké čelenky a spousta dalších věcí. Hele, prostě mi řekni, co mám dělat. Vážně jsem dost utahaná, takže do nějakého vymýšlení plánů se mi fakt nechce. OK?“

„OK. Tak jo. Potřeboval bych, aby jim přestaly fungovat ty blokátory telepatie, abych se mohl dostat do těla nějakého vojáka. Taky bych potřeboval vědět, kde to vůbec jsme, kde je Meika a kudy se k němu co nejrychleji dostat, aby ho nestihli použít jako rukojmí. Sakra! Úplně nejlepší by bylo, kdyby tady prostě všichni umřeli a já si mohl pro něj docela normálně dojít!“

„Všichni umřeli? No. A to nešlo říct hned?“

Vytřeštil jsem oči na ironicky se usmívající Entropy a teprve teď mi pozvolna začalo docházet, koho to vlastně mám před sebou.

„Meika je asi takhle vysoký hubený kluk s modrýma očima a blond vlasama. Jo… a kdybys mohla vynechat ještě jednoho chlapa… docela rád bych si s ním vyřídil pár věcí osobně. Smythe vypadá…“

„Jo. Vím, jak vypadá. Než ty se vykecáš, mám to z tvojí hlavinky dávno vytažené. Takže všecky tady kromě těch dvou?“

Jen jsem němě přikývl.

„Fajn. Podrž mi to.“

Smrt mi vrazila do rukou své těžké rukavice se znakem radioaktivity na manžetách, v očích jí zablesklo cosi nehezkého a pak prostě a jednoduše zmizela.

Asi na pět tisícin sekundy.

*

„Sakra!“ zaklel jsem. „Já věděl, že takhle jednoduché to nebude!“

„O čem to prosím mluvíš?“ začala si Entropy natahovat rukavice.

„No… vyskytl se problém a tak ses… vrátila… ne?“ zakoktal jsem zakřiknutě.

„Ne, ty trdlo. Hotovo. To si myslíš, že se s blbýma šesti stovkama lidí budu párat hodinu, nebo co? Bez urážky, Martine, ale ty seš chvílemi tak natvrdlý, až je to roztomilé. Jako entropie a smrt a tohle všecko přece musím pracovat daleko rychleji, než seš schopen zaznamenat. No jo… takže máš nakonec pravdu. Je tu problém. To pitomé, únavné a nemožně zdlouhavé odhmotňování a zhmotňování. Teda, já se nechci rouhat, ale tyhlety zákonitosti by snad měl vymýšlet někdo, kdo si uvědomuje hodnotu času… No nic,“ zarazila se dívka při pohledu na můj poněkud vytřeštěný výraz. „Prostě, ten tvůj mazlík je šest pater nad náma, pan Smythe je u něj a mám dojem, že šok z nenadálé smrti jeho dvou poskoků ho nebude držet moc dlouho. Takže… možná by ses mohl začít konečně hýbat.“

Proskočil jsem rozpadajícími se dveřmi dřív, než první šupinka rzi dopadla na podlahu.

*

Beton mi mlaská pod bosýma nohama, občas vletím obličejem do pavučiny, někdy mi nohy podjedou v hromádce prachu, velmi často přeskakuju mrtvoly. Netuším, do jaké díry se to s námi agent Smythe vrtnul, ale dveře cel jsou rezavé, beton vlhký, žárovky u stropu rozbité a schodišťové zábradlí má jen sporadický nátěr. Po zemi se válejí vojáci v neznámých uniformách, sem tam prostřídaní povědomým černooděncem. Všichni mají oči dokořán, ani jeden z nich se nestačil – soudě podle klidných výrazů v jejich tvářích – leknout a těm, kterým upadla helma, bliká u spánku modré světélko telepatického blokátoru.

Zastavil jsem se smykem na úpatí prvního schodiště, kopnutím otočil na břicho jednoho vojáka a vylovil mu z pouzdra služební zbraň.

Globalizace je občas docela fajn – že v téhle díře narazím na jedinou pistoli, kterou opravdu důvěrně znám, jsem vážně nečekal.

Glock mi skončil za opaskem a další plný zásobník v kapse. Popadl jsem dech a rozběhl se do schodů jako o život.

*

„A teď kudy?“ houkl jsem na Smrt zadýchaně, když všech sto osm schodů zůstalo za mnou.

Entropy, která mě po naprostou většinu času sledovala z vrcholu schodiště, jen tiše ukázala doleva.

Popadl jsem pistoli do ruky a zase se rozběhl.

*

„Tady?“ zašeptal jsem tiše před označenými dveřmi. Dvojice černě oděných vojáků nerezignovala na své povinnosti ani po smrti – zhroutili se jeden druhému do náruče, tvoříce tak celkem účinnou barikádu.

Opřel jsem se do stráží, těla bouchla o beton, dveře práskly do zdi.

Zvláštní agent Smythe už na mě čekal.

3

„Ani hnout, mister Horak, nechcete-li si mozek této zvrácené špíny vyplachovat z ústní dutiny!“

Roj obrazů zaútočil na mou mysl.

Stejné špinavé zdi jako všude jinde, jediná poblikávající žárovka u stropu, docela nahý Meika stojící na špičkách, masivní pouta na jeho zápěstích, napjaté lano vedoucí přes kladku k ručnímu navijáku, slzy na chlapcových tvářích, předloktí agenta Smythea pevně obtočené kolem klukova krku, hlaveň pistole mířící mi do obličeje, nenávist prosvítající za jediným sklem brýlí. To druhé není přes Meikovu hlavu vidět, jak se agent snaží co nejvíc ukrýt za tělem svého syna.

„Zahoďte to!“

Poslušně jsem upustil pistoli na zem.

„Výborně, mister Horak,“ ušklíbl se agent tak, že by se od něj Ježíš se Smrtí mohli učit nepříčetnosti. „Nevím, jak jste udělal tohle,“ ukázal bradou na dvě ramenaté mrtvoly v plastikových zástěrách. „Ale buďte si jist, že to bude přičteno k vašim zločinům.“

Nevěnoval jsem tomu bláznovi pozornost.

„Jsi v pořádku?“

„Jo! Jo, nic mi není! Jak jsi…“

Agent Smythe švihl rukou, botka zásobníku s tupým křápnutím dopadla na Meikovu hlavu. Kluk zaskučel bolestí a já najednou už zase viděl přes krvavě zbarvený filtr.

„Ty to ještě nevíš,“ zavrčel jsem, „ale tohohle budeš už za chvíli hrozně litovat.“

„Ano?“ ušklíbl se agent Smythe. „Jste si tím jist, mister Horak? Nebo se mě jen snažíte zastrašit? Ne, nemusíte odpovídat,“ uchechtl se muž už docela nahlas. „Nedokázal jste mě zabít jako mé muže. Nemůžete mi ublížit. Jste jen patetický, psychicky narušený terorista. A teď si lehněte na zem a dejte ruce nad hlavu. Jinak, přísahám Bohu, vás střelím do břicha a nechám vás čekat na popravu, aniž by vás doktor viděl byť jen z rychlíku.“

„Polož to a ustup od Meiky, ty sadistická špíno. Je mi z tebe na zvracení. A jak už jsem řekl… pro takové jako ty není v mém světě místo.“

Smythe zbledl jako čerstvě omítnutá zeď, hlaveň pistole se zachvěla a já vykročil pevným, neochvějným krokem přímo k němu. S pěstmi sevřenými a s vraždou v očích.

Smythe zakňučel jako krysa zahnaná do kouta.

A celou práskl výstřel.

*

Přiznám se, že v první chvíli mě zášleh ohně a úder zvuku zastavily účinněji než rána palicí do hlavy. Na krátký okamžik jsem zíral na agentovy pevně sevřené rty, na kapku potu, která mu stékala po čele, na modře blikající čelenku, na pramínek kouře stoupající z hlavně jeho pistole. Čekal jsem, že mě v příštím zlomku vteřiny zasáhne pěst agonie, že mi rozžhavené kleště sevřou vnitřnosti a že se najednou nebudu moci udržet na nohou.

Nic z toho se nestalo.

Můj pohled klesal níž a níž, přejel po agentově saku, po nahém těle mého kluka, po naleštěných polobotkách… přeběhl po betonové podlaze a chtěl se zastavit až na mém prostřeleném břichu.

Nezastavil se.

Ta ruka v těžké antiradiační rukavici svírající mezi palcem a ukazovákem kulku ráže pětačtyřicet mi padla do zorného pole o něco dřív.

*

„Já vím, že jsi mě o to neprosil a tak vůbec, ale kdybych se do toho nevložila, tak bys potom stejně chtěl, abych tě uzdravila, a tak jsem si řekla, že tohle bude jednodušší. Co?“

„Miluju tě,“ řekl jsem té otrhané dívce – a myslel to vážně. „God dammit!“ vložil se mi do vyznání agent Smythe. „Další terorista? Lehněte si na zem! Oba dva!“

„Hmmm… myslím, že se nezúčastním. Víte, nerada bych si ušpinila šaty, a tak vůbec…“ usmála se na něj Entropy zdvořile. Asi jako kdyby odmítala další šálek čaje.

To už bylo na zvláštního agenta Smythe moc. Zavyl jako raněné zvíře, popadl pistoli do obou rukou, vyskočil zpoza Meiky jako čertík z krabičky a spustil palbu.

Na pět metrů nemohl minout. Entropy se jen pobaveně usmívala, v dlani levé ruky jí přibývaly kulky a pravá paže připomínala oranžové beztvaro. Pak Smythe vycenil zuby, pistole mu cvakla naprázdno, Smrt obrátila ruku hřbetem nahoru. Kulky zazvonily o beton. To už jsem střílel.

*

„Tohle je za mě!“ Prásk! „Tohle je za můj svět!“ Prásk! „Tohle je za ty tvoje kecy!“

Prásk!

„A tohle… je za Meiku!“

Zvuk výstřelů se slil v jediný spojitý tón.

*

„Hej! No tak! Víš, jak dlouho jsem se na tohle těšil?“

Meika tancuje na špičkách bosých nohou a snaží se na tu dálkou plivnout svému otci do obličeje. Agent Smythe tiše bublá u zdi, jeho vlastní krev mu stéká po zdi nad hlavou, tvoří kolem něj jezírko, proudí mu z úst. Kdybych mu jedním z těch finálních výstřelů docela náhodou neodpreparoval půlku krku, asi bychom teď museli poslouchat řev, který by se ošklivě zařezával i do střelbou částečně znefunkčněných uší. Takhle je muž docela tichý a velmi, velmi nehybný. Nebýt tichého bublání, mohl bych si dokonce myslet, že je mrtvý. A nebýt Entropy, která mi se založenýma rukama postává za zády.

„Sakra, kluku, vydrž aspoň, až tě sundám, ne?“

„No tak dělej! Víš, jak dlouho už tu takhle visím?“

„Ne… ale dovedu si to představit,“ odpověděl jsem stísněně, jak se mi chlapec protočil v náručí a mně padl zrak na jeho fialově pruhovaná záda.

Rudá clona poněkud zhoustla.

*

„Hele, jestli tě vzrušuje, jak jsem nahatý a bezmocný a tak vůbec, tak to řekni rovnou! Mně fakt nebude vadit, když si mě tu potom pověsíš znovu. Ale teď bych si to s mým drahým tatíčkem vyřídil dřív, než konečně chcípne. Takže kdybys s tím trochu pohnul…“

„To by to sakra muselo jít,“ vrčím. Na jednu stranu jsem rád, že Meikovi v podstatě nic není – kdyby bylo, asi by neměl náladu na tyhle jízlivosti. Na druhou stranu bych byl celkem nerad, kdyby mě tady složil infarkt – a mám pocit, že neposlušný mechanismus navijáku je přesně ta poslední kapka, kterou vážně nepotřebuju.

„Nemám ti pomoct, Martine?“ usmívá se Entropy, pohrávající si s prázdnou nábojnicí.

„Ano. Prosím,“ ustupuju od mechanismu s pocitem manuálně nezručného manžílka.

Smrt si zase jednou sundala rukavici, jemně se dotkla prstem napjatého lana a Meika konečně došlápl celými chodidly na podlahu.

„Hm… super trik,“ ušklíbl se chlapec obdivně. „Klíčky od tohohle máš taky?“

Smrt dvakrát ťukla ukazovákem a Meikova ocelová pouta se rozpadla na jemný prášek.

„Dík,“ složil si červenající se kluk ruce na ohanbí. „Teda, já nechci působit jako nezdvořák, ale fakt bych si rád promluvil támhle s taťkou dřív, než umře. O samotě. Takže kdybysme mohli odložit představování na potom… jo, a kdybys mi zatímmohl sehnat nějaké šaty, Mart-tyo, tak bych se taky nezlobil. OK?“

„Jasně, už jdeme. Jenom bys možná chtěl vědět, že on neumře, ať už si s ním budeš… povídat o čemkoli. Jakkoli dlouho.“

„Fakt ne?“ zazářilo Meikovi v očích cosi nehezkého. „Takže v tom případě bych si půjčil tohle,“ sebral mi z ruky stále ještě kouřícího glocka, „a tohle taky,“ poklepal mi na kapsu u kalhot. „Pokud to teda je zásobník a ne důkaz toho, jak moc rád mě vidíš.“

Entropy se otočila kašlajíc do rukavice, já potřepal nahatého kluka po hlavě a Meika s výrazem, jaký by mu mohl závidět i Chuck Norris, zarazil zásobník do rukojeti.

Agent Smythe se rozbublal ještě o něco víc.

*

„Myslíš, že je to výchovné, nechat toho kluka dělat takové věci?“ otázala se mě Entropy, když za námi zapadly těžké, zvukově izolované dveře.

„Výchovné, výchovné… má na to právo,“ pokrčil jsem rameny. „Já tedy nevím, jak moc jsi sledovala svět, ale tohle je jedna z věcí, kterou se snažím změnit. Lidi by si měli uvědomit zodpovědnost za svůj život. Ten kluk,“ pokývl jsem hlavou ke dveřím, „je to nejúžasnější stvoření, jaké jsem kdy poznal. Kdyby ho jeho otec kvůli nějaké psychopatické víře celý život jenom nemlátil a nenadával mu, tak by teď nemusel zakoušet, co všechno vydrží tělo, které nemůže umřít. A o to jde. Zodpovědnost. Proč… proč se na mě tak koukáš?“

„Jsi hrozně zajímavý,“ usmála se Smrt tak, jak jsem to u ní ještě neviděl. „Vlastně vy lidi obecně jste hrozně zajímaví. Žijete děsně krátce a stejně se snažíte změnit svět… ty mi asi nebudeš rozumět, ale pro bytost mého druhu to je něco… osvěžujícího.“

„Jo, chápu. Tedy, snažím se,“ opřel jsem se zády o chladný beton. „Jenomže ono to není tak jednoduché. Změnit svět, myslím. Kdybych docela náhodou nepotkal anděla smrti, tak jsem teď seděl v práci, můj život by nestál za nic a vůbec bych netušil, že se na nás žene samotné Peklo. Lidi… mně osobně teda přijdou mnohem zajímavější bytosti, jako seš ty. Bůh, Ježíš, Satan… máte všichni nekonečnou moc, mohli byste jediným lusknutím prstu udělat z téhle planety ráj na Zemi, ale když přijde na věc, je to obyčejný člověk, kdo musí všechno oddřít. Není to fér.“

„Jsi sladký,“ usmála se Smrt laskavě. „Myslíš, že rozumíš všemu, myslíš, že být Bytost je něco skvělého. Tedy, já si nechci pořád stěžovat, ale víš, jaké to je – být Smrt? Nebo syn Boží, nebo Satan, nebo dokonce Bůh? Existuju šest miliard let a stejně jsem si naprosto jistá, že nemám ani nejmenší potuchu, jaké to je, být stvořitelem všeho. A ty bys nás chtěl soudit? Víš, Martine… za tu dobu jsem tolikrát chtěla být člověkem! Ne, počkej, nepřerušuj mě. Já vím, že ti připadá, jako byste neměli moc, jako byste byli svázáni vlastní společností a pravidly a vůbec vším, jako byste prostě byli loutkami na obří šachovnici. Vadí ti, že žijete jenom hrozně krátce a teď dokonce víš, kam přijde tvá duše po smrti a myslíš si, jak hrozně je to nespravedlivé, trpět celou věčnost v Deváté sféře. Jo, uznávám. Ďábel a to jeho Peklo je tak trochu podraz. Dřív bych si to asi nedovolila říct, ale teď, když se mají věci změnit, už je to asi jedno. Satan byl podle mého jedním z největších Božích… nechci říct omylů, protože On omyly nedělá… no, prostě, v tomhle máš pravdu – vy lidi to odnášíte nejhůř. Jenže složit obličej do dlaní a brečet nad osudem je hrozně jednoduché. Víš, vy jste jedinečná stvoření. Máte něco fantastického, co například mně naprosto chybí.“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Svobodu,“ usmála se Smrt zářivě. „Máte dar svobody. Celý váš život je jen výsledkem vašeho rozhodnutí. Ne, zavři tu tlamičku a nech mě domluvit. Sám jsi před chvílí mluvil o zodpovědnosti. To je nedílná součást svobody. No, nekoukej se na mě takhle. Já jsem se nikdy nemohla rozhodnout, jak budu žít. Jsem pevně definovaný nástroj Boží a tak musím dělat to, co se mi řekne. Jasně, sem tam se můžu rozhodnout, kdo umře dřív a kdo později, ale to je tak všechno. Jistě, teď bys mohl namítnout, že nakonec jsem se vlastně rozhodla, že půjdu s tebou. Že jsem mohla odmítnout a dál vykonávat jenom svoji práci. Jenže to není to samé. Vás Bůh stvořil jako dokonalé nesmrtelné bytosti. Tedy aspoň vaši duši. Ať už se vy rozhodnete jakkoli, vaše rozhodnutí bude vždy respektováno. Ponesete si následky toho rozhodnutí, ale nikdo vás nikdy nevymaže z existence. Chápeš?“

„No, dejme tomu,“ přikývl jsem neochotně. „Ale ve chvíli, kdy se dozvíš, že jsi navždy odsouzená k pobytu v plamenech, ti nějaká svoboda jako něco zase tak zázračného nepřijde. Zvlášť, když si uvědomíš, že do Pekla vůbec nepřijdeš vlastní vinou. Ne, teď počkej zase ty. Chceš mi říct, že já jako normální Středoevropan jsem vůbec kdy měl šanci přijít do Nebe? Myslím tím naplnit nějaké ty požadavky, nebo co já vím co? Vždyť samotný anděl smrti mi vykládal, že Bible – chápeš? Bible, samotný úhelný kámen křesťanské církve – je ve skutečnosti spíš fantasy literatura, než návod k životu. Tak mi upřímně řekni, jestli je tohle fér.“

„Fér, fér,“ zamračila se Entropy. „Samozřejmě, že to je fér. Víš… vy lidi byste chtěli mít všechno perfektní a naleštěné a aby vás Bůh vodil za ručičku, ale současně aby vám nekecal do života. To přece nejde. Buď budete svobodní – a to jste si kdysi dávno zvolili sami – nebo budete pod Jeho ochranou. A jelikož vaše volba dopadla tak, jak dopadla, máte teď dar vlastní vůle, ale taky se musíte po svém vypořádat s nástrahami života. Víš, já chápu, že občas to má své nevýhody, ale já bych teda chtěla být rozhodně třeba tamtím klukem,“ pohodila Smrt hlavou k Meikově cele, „než tím, čím jsem. Protože on, ty a vůbec vy všichni před sebou máte takovou budoucnost, jakou si uděláte. Já ne. Tedy… teď už možná ano. No tak vidíš! Ty, ubohý človíček, jsi dokázal změnit osud Bytosti jako jsem já! A to máš tu drzost mi tvrdit, jak jste vy chudáci lidičkové úplně bezmocní. Pche.“

Chtěl jsem šklebící se Entropy vrhnout do tváře nějaký pořádný argument, ale jednak jsem nějak nedokázal žádný najít a druhak mě dívka nenechala přemýšlet dost dlouho.

„No, a to Peklo a v širším měřítku i tvůj současný svět… to taky není tak jednoduché, jak to vidíš. Protože ono to sice zní hrozivě, když mluvíš o věčném zatracení, ale věř mi, věčnost je děsně přeceňované slovo. Víš, před čtyřmi miliardami let jsem byla přesvědčená, že už nemůžu. Že už je toho na mě strašně moc. Po další miliardě let jsem si říkala to samé. Byla jsem úplně na dně. Přede mnou se táhla nekonečná budoucnost a já už prostě neměla sílu. A po dalších pár miliardách… jsem potkala tebe. A vidíš? Teď nemusím sáhnout na jednoho jediného člověka! Všechny ty nespočetné roky jsou najednou minulostí. A tak je to se vším, Martine. Ať už před tebou leží cokoli, nakonec se to vždycky stane minulostí a to jediné, na čem záleží, je přítomnost. A budoucnost, pochopitelně. Jenže ta je zase tvořená právě přítomností. Chápeš, co tím chci říct? Že ať už se podíváš na cokoli, počínaje tvým chátrajícím světem, přes nadcházející válku až po konečný osud celého vesmíru, nic z toho tady ve skutečnosti není navěky. Věčnost v Pekle… jestli my tři… nebo teda čtyři, pokud vtom má hrát nějakou roli i ten tvůj souložník… prostě jestli uspějeme, tak se věčnost v Pekle nakonec konat nebude. Nic není definitivní. Všechno se dá změnit. Díky vám. Lidem.“

„No jo,“ povzdechl jsem si. „Ale co když nevyhrajeme?“

„Jako že zvítězí Satan se svou armádou? Ale no tak. Nic takového se nestane.“

„Jak to můžeš vědět?“ podíval jsem se Smrti do očí. „Tedy… já jsem si asi pořád ještě nezvykl na to, s kým se to ve skutečnosti bavím, zatímco si můj kluk řeší rodinné problémy, takže se neuraz, ale… jak jsi říkala, že jsi entropie a šipka času a tak podobně… znamená to, že znáš budoucnost?“

Entropy se nečekaně zachmuřila, přejela si dlaní v rukavici po čele a na malý okamžik se zatvářila tak unaveně, jak jsem to ani u ní ještě nespatřil.

„Tohle vážně není otázka, na kterou bych ti mohla dát odpověď,“ řekla po chvíli. „Nebo chtěla dát odpověď. Čas, reverzní kauzalita, předurčenost… tohle jsou věci, které přesahují i mě samotnou. Chápeš? Bůh je všemocný. A tudíž musí vědět, co se stane. Jeho nic nemůže překvapit. Takže z tohohle hlediska je předurčeno všechno. Jenže protože je jeho slovo zákonem a on vám dal svobodnou vůli – a tím samozřejmě myslel absolutně svobodnou vůli – tak ve skutečnosti žádná předurčenost existovat nemůže… Ne, fakt, neuraz se, ale tenhle problém je trochu osobní a hodně nepříjemný, takže bych ho velmi ráda opustila. Chápu, že tobě to asi připadá jako fascinující filozofické téma, a tak podobně, ale kdybys byl Šipka času, taky by tě paradoxy ve vlastní existenci trochu trápily.“

„Jo, jasný. Promiň,“ zvedl jsem smířlivě ruce. „Jenom jsem chtěl vědět…“

„Proč Satan nevyhraje? Protože Bůh není blázen. A rozhodně není zlý. Já samozřejmě nevím, jaký je ten jeho Velký Plán, ale vážně nevěřím, že by chtěl spáchat asistovanou eutanazii právě s pomocí Satana a dopřát mu zadostiučinění na všech svých stvořeních. Víš, pár tisíc let v pekle pro duše, které Boha nenásledovaly, ti může připadat jako pěkné svinstvo, ale pár tisíc let není nic. Je to možná drsné, ale tohle dokážu aspoň já pochopit jako nutné zlo k naplnění toho Velkého Plánu. Kdežto kdyby se Bůh nechal vymazat Satanem z reality, odsoudil by tím všechno živé k doopravdy nekonečnému utrpení, které by nedokázalo změnit nic, protože živí lidé se svobodnou vůlí by přestali existovat. A to je právě ten rozdíl mezi geniálním Božím plánem a mezi naprostým šílenstvím. A nekoukej jak sůva z nudlí, já ti jenom odpovídám na otázky.“

„Jo… otázky. Uvědomuješ si vůbec, jaký mám z té tvojí teologie v hlavě guláš?“

„Jasně, vždyť ti do ní vidím,“ usmála se Smrt jako docela obyčejná holka. „Ale semínko naděje jsem, jak tak koukám, zasela. A to je to hlavní.“

„No tak dík,“ promnul jsem si spánky. „Teda, až se odtud dostaneme, tak si lehnu a ani se nehnu.“

„Hm… to tě chápu. Teda, já si užívám i tohle klábosení, ale až to všecko bude za náma, tak se nejdřív tak na miliónek let natáhnu a nebudu dělat vůbec nic, pak se převalím na druhý bok, zase nebudu pár tisíciletí dělat vůbec nic a teprve potom začnu přemýšlet o tom, co všechno nebudu muset dělat po celý zbytek existence.“

Entropy se po vyhublé tváři rozlil výraz čiré blaženosti a Meika ve stejnou chvíli otevřel dveře. Byl bledý, s kruhy pod očima a v ruce držel kouřící pistoli, ale jinak vypadal zvláštně spokojeně a z tváře jako by mu přímo vyzařovala úleva.

„Tak jo, mládeži. Už jsme si myslím s taťkou pokecali dost. Můžete dál. Teda… počkej, Mart-tyo, sehnal jsi mi aspoň trenýrky, že jo? Ježíši, co jste tady celou dobu dělali? Panebože! Teda ne, že byste si mě už všichni neprohlídli, když jsem tu tancoval s rukama nad hlavou, ale fakt nejsem zvyklej představovat se cizím holkám úplně nahej. Takže… zatím ahoj, OK?“ zabouchl kluk zase dveře.

Entropy se otočená tváří ke zdi řehtala tak, až to muselo být slyšet na kilometry daleko a já… já radši šel pro ty trenýrky.

*

Netuším, kam nechal agent Smythe schovat klukovo oblečení a nijak zvlášť by mě nepřekvapilo, kdyby ho dal docela normálně spálit na hranici jako věci náležející hříšníkovi. V nejbližší vojenské ubikaci dvě patra pod celou jsem proto zabavil původnímu majiteli kvalitní kalhoty, spodní prádlo, boty a vůbec kompletní výbavu. Nedělám si iluze, že by se do něčeho takovéhohle nevešli dva Meikové, ale až se zase dostaneme do civilizace, můžeme někomu znovu vyplundrovat konto a do té chvíle to kluk prostě bude muset vydržet.

Já na sebe navlékl zelené triko, vestu s pár kapsami a poměrně slušivou vojenskou blůzu. Kalhoty mi naštěstí zůstaly vlastní a už od pohledu nezničitelné boty objevené o dvě ubikace dál mi dokonce sedly naprosto perfektně. Vypůjčil jsem si ještě pouzdro na pistoli, zabavil další zbraň i s municí a připomínaje poslíčka čínské armádní prádelny jsem zase vyrazil zpátky do schodů.

*

„Hele, buď zůstaneš nahej, nebo to prostě budeš muset vydržet v tomhle,“ zavrčel jsem na kluka zvedajícího oči ke stropu. „Zelená je náhodou docela fajn barva.“

„No jo, dyť nic neříkám,“ odfrkl si Meika a začal se soukat do nadměrné uniformy. Kolena taktických kalhot mu sice plandala někde těsně nad kotníky, ale boty se špičkou vycpanou náhradními ponožkami kupodivu seděly docela dobře a chlapec se začal dokonce tvářit docela spokojeně, když si do vlastního pouzdra zasunul už osahanou zbraň.

„Bolí to moc?“ zeptal jsem se účastně, když si kluk začal s usykáváním přetahovat přes hlavu volné triko. „Jestli jo, tak tady slečna by myslím mohla pomoct. Má… no, řekněme… léčitelské schopnosti.“

„Ne, to je dobrý,“ odmítl Meika se zvláštním pohledem v očích. Následně se ke mně přitočil a s postranním pohledem upřeným na Smrt mi zašeptal do ucha: „Teda, ve skutečnosti to docela dost pálí, ale… hmmm, mohl bys mě pohladit po zádech? Pod trikem a ne tak jemně, nejsem z cukru… au… jo, dobrý. Dík.“

Asi jsem se na podivně se červenajícího mladíka díval opravdu nechápavě, protože se mi pověsil kolem krku a znovu zašeptal, tentokrát do druhého ucha: „Víš, když mě ten hajzl mlátil, tak jsem si pořád představoval, že seš to ty. No a bylo to docela… no, vzrušující. Takže teď to nějak vydržím a večer se mi to v postýlce s tebou díky tomu bude líbit asi o dost víc.“

Meika na mě uličnicky vyplázl jazyk, vlepil mi rychlou pusu a otočil se čelem k Smrti.

„No a teď bys nás mohl myslím představit, ne?“

„Jo… jasně,“ sebral jsem poněkud rozhozené uvažování do hrsti. „Takže Entropy, tady tohle je Meika. Meiko, Entropy.“

„Entropy?“ zamračil se kluk podezíravě. „A Entropy je… módní návrhářka, která tě někde cestou sbalila?“

Smrt znovu vyprskla smíchy.

„To jsem ti jako k smíchu, jo?“ vybuchl kluk. „Hele, dámo, já fakt netuším, kde ses tady vzala, ale Mart-tya je můj! Jasný? No?“

„Meiko, nech toho!“ vyjekl jsem, když kluk bleskovou rychlostí vytrhl pistoli z pouzdra a namířil ji Entropy přímo do obličeje. „Co to do tebe vjelo?“

„Jsi moc roztomilý, miláčku,“ zvážněla dívka, „ale už nikdy mi nemiř zbraní do obličeje. Připomíná mi to práci, víš?“

„Na to ti kašlu!“ vyjel Meika. „Mart-tya je můj a i když je víc na holky než na kluky, tak u něj nemáš šanci. Protože miluje mě, chápeš? A jestli na něj budeš něco zkoušet, tak… tak jedině přes moji mrtvolu!“

„Entropy, ne!!!“ zaječel jsem, jak si dívka nepostřehnutelně bleskovým pohybem sundala pravou rukavici.

Mráz mě zaštípal na tváři i na tuhle vzdálenost.

„Neboj se, Martine,“ usmála se Entropy chladně. „Láska je jedna z věcí, které mě na vás fascinují ze všeho nejvíc a tady ten blázínek tě nade vše miluje. Ale tohle,“ dotkla se ukazovákem hlavně dřív, než mohl kluk ucuknout, „vážně nesnáším.“

Meika vytřeštil oči, pistole se mu v ruce rozprskla jako přeschlá maketa z písku a Entropy k němu natáhla ruku, už zase navlečenou v těžké rukavici.

„Entropy, mé jméno. Též Smrt, Entropie, Šipka času, Zkáza všeho, Jediná konstanta, Ta věčná. O sex se nezajímám, lidské kluky nebalím a mrtvol tak sladkých stvoření, jako jsi ty, jsem už vyrobila přibližně pět miliard a nikdy to nebylo nic příjemného ani pro jednu ze zúčastněných stran. Takže… budeme kamarádi?“

„M… Meika,“ stiskl kluk s vytřeštěnýma očima nabízenou pravici. „Sorry, já… občas takhle blbě ujedu, když jsem utahanej… ale neměl jsem ani prst na spoušti, to mi říkal Mart-tya, že se to nemá, když se nechce střílet… takže… to bylo jenom takové gesto, chápeš, že jo? Ty seš vážně Smrt? No to je síla! Co? Jo jasně, jasně! Hrozně rád budu tvůj kamarád!“

To už jsem se nedokázal ubránit smíchu ani já.

*

„Tak fajn,“ zamnul jsem si spokojeně ruce, když Entropy konečně dokázala vyprostit ruku z Meikovy dlaně. „Já mám s panem Smythem ještě nějaké jednání v soukromí a vy dva byste se zatím venku mohli navzájem informovat o situaci… ne?“ Jo, a kdybych tě mohl poprosit, vyslal jsem co možná nenápadně myšlenku ke Smrti, tak o mým umírání mu neříkej ani slovo, jo?

Entropy na mě jen nepostřehnutelně mrkla, Meika jí gentlemansky otevřel dveře a pak jsem já se svým starým známým konečně osaměl.

Jediná žárovka u stropu nevydávala nijak převratná kvanta světla, ale v tuhle chvíli jsem za to byl opravdu rád. Kolem mužova zhrouceného těla se rozlévala snad všechna krev, kterou dřív agent vlastnil, z mnohačetných hlubokých děr se mi dělalo skoro zle a z toho, jak Smythe obracel oči ke stropu, se mi docela zvedal žaludek. Nevím, co přesně Meika svému sadistickému otci provedl a jsem si docela jistý, že to ani nechci vědět, ale už jen ten zásobník, který jsem do něj vyprázdnil já, by stoprocentně stačil k tomu, aby agent zraněním podlehl už před dlouhými minutami. Teď měl – soudě podle hromádky nábojnic – v sobě ještě o pár deka olova víc, obličej mu na levé straně plynule přecházel z temně rudé do fialové a muž neměl evidentně ani dost síly k tomu, aby si utřel dlouhý plivanec, který mu stékal z levého oka.

Přesto žil.

A já, ač mě z toho mrazilo až hluboko na duši, jsem tomu byl rád.

*

„Ježíši, Mart-tyo, seš v pořádku?“ vrhl se ke mně Meika, když za mnou o půlhodinu později zaklaply těžké zvukotěsné dveře. „Vypadáš jako smrtka… teda promiň, Entropy, já to tak nemyslel.“

„Jo, jsem v pohodě. Akorát hrozně utahaný. Můžeme vypadnout?“

„Jo, jasně… teda… cos mu udělal?“

„To, co jsem mu slíbil a to, co chtěl on udělat tobě,“ zalovil jsem v kapse a mrštil čímsi přes oprýskané ocelové zábradlí schodišťové šachty. „A už o něm nebudeme nikdy mluvit, OK?“

„OK,“ usmál se na mě Meika nervózně. „Jo a… vím, že ti řekl, jak se ve skutečnosti jmenuju… teda jaké jméno mi dal on. Víš… mohl bys na to zapomenout? Myslím úplně. Nechci s ním mít nic společného. Nikdy.“

„Samozřejmě,“ pohladil jsem ho po vlasech. „A za to, jak jsem se tě na to tenkrát vyptával, mě můžeš seřezat do modra, jo?“

„Jasně!“ zašklebil se chlapec šťastně. Smrt nás pozorovala s čímsi zvláštním v očích a někde hluboko v podzemí se právě dokutálely dvě vydloubnuté bulvy zvláštního agenta Smythe.

*

„Panebože, kde to vůbec jsme?“ vydechl jsem znechuceně, když jsme konečně vyšli do kalného slunečního světla a mě do tváří zaštípal mírný mrazík. Kam až oko dohlédne, táhne se jakási step a jedinými známkami civilizace je ta stará vojenská základna, na jejíž střeše právě stojíme.

„Vím, jak se to tady jmenuje,“ rozhodil rukama Meika, „ale nechtěj po mně, abych si s tím lámal jazyk. Prostě někde v Rusku, dost daleko od té tvojí České republiky. Nejbližší lidi jsou tamtím směrem a myslím, že o tomhle místě vůbec nevědí. Ale nejsem si úplně jistý, protože to už je na hranicích toho, co ještě zvládám.“

„To nevadí. Uf… kruci, já jsem úplně hotový. Tak jo, potřebujeme se vyspat, odpočinout si, převlíknout se a potom budeme řešit podstatné věci. Má někdo z vás ponětí, jak nás ti parchanti našli, nebo jestli po nás ještě teď půjdou, nebo tak něco?“

„No…“ zabručel Meika neochotně. „Oni měli všichni na hlavách ty blokátory, nebo co, a tak jsem se jim nemohl dostat do hlavy – i když jsem se teda snažil! Ale jestli je to fakt nutné, tak kdybysme sundali čelenku… no, víte komu… tak bych se to asi dozvědět mohl. Teda, jestli není mrtvý… a to není, že?“ upřel kluk nejistý pohled na Entropy.

„Ne,“ odpověděl jsem já. „A tenhle nápad zamítám. Bez debat!“

„Co vy byste beze mě dělali…“ zacukalo Smrti v koutcích úst a dívka jako by na zcela nepostřehnutelný okamžíček zmizela. V následující chvíli si odfoukla neposlušný pramen vlasů z čela, založila si ruce na hrudi a spustila: „Takže… vážně jsme v Rusku, vás dva zachytila kamera na místě, kde je potrhaná realita a jelikož jste tam byli přes dvanáct hodin, měl pan Smythe dost času sebrat útočnou eskadru a doletět si vás vyzvednout. Tedy já vážně nechápu, jak jste vy dva mohli přežít takhle dlouho… no nic. Tvůj případ,“ podívala se Entropy na mě, „je samozřejmě věcí národní obrany – americké národní obrany, myslím – a tak se dá čekat, že ti za nějaký čas bude na stopě jiný poskok. Pokud teda na sebe nepřestaneš upozorňovat, což se díky našemu poslání asi jen tak nepovede.“

Jo, a mimochodem, přimkla se mi nečekaně telepatická sonda k mysli, něco takového jako tam dole jsem neviděla ani v dobách, kdy tady fungovala inkvizice… tys toho člověka musel hodně nesnášet, viď?

Jen jsem pokrčil rameny.

*

„No tak jo,“ potlačil jsem mohutné zívnutí. „Zpátky k původnímu plánu. Odpočinek, spánek, převlíknutí. Jelikož neumím rusky a nechci vzbuzovat pozornost poblíž kompletně mrtvé základny ruské armády, navrhuju vrátit se do Čech. Je někdo proti?“

Jelikož se nezvedla jediná ruka, shodil jsem ze sebe blůzu, přetáhl si přes hlavu triko a pustil se do obvyklé úpravy svého oděvu pomocí armádního nože. Během toho mi konečně došlo, že o Bránu seškvařená ruka přestala někdy po mém zmrtvýchvstání bolet. Odložil jsem nůž a zadíval se na svou dlaň. Meika vyplašeně vyvalil oči, Entropy na mě laškovně zamávala stejně poznamenanou rukou. Na jinak zdravé kůži vyvstával antracitově černý kříž. Nevypadal jako spálenina, ani jako tetování. Spíš jako by mi dva milimetry nad dlaní vystupoval ten nejdokonalejší hologram, jaký si lze představit. Na dotek byl stejně citlivý jako okolí, nebránil mi v pohybu a tak jsem nad tím mávl rukou.

Jeden řez, druhý řez, roztáhl jsem křídla… a zarazil se uprostřed pohybu.

„Ehm… dva lidi asi neunesu,“ pohlédl jsem bezradně na Entropy.

„Prej dva lidi,“ ušklíbla se Smrt pohoršeně. „Nevím, jak vy, hoši, ale já dávám přednost poněkud kultivovanějšímu způsobu cestování. Takže až dorazíte na místo, prostě zavolejte, jo? Já se zatím projdu. Víte vůbec, že absolutně netuším, jaké to je, šlápnout bosou nohou do trávy?“

„Jo… jasně,“ pokrčil jsem rameny. „Takže… zatím, Entropy.“

Smrt mi roztržitě zamávala, Meika procítěně vydechl, jak jsem ho neopatrně objal a pak… pak už jsme zase letěli.

*

„Hele, kam to přesně letíme?“ zeptal se Meika unaveným hlasem asi hodinu poté, kdy jsme odstartovali. „Myslím přesně.“

„No… v podstatě kamkoli do Čech. Na městě nezáleží.“

„Aha.“

„Proč?“

„No, já jenom… že bys mi mohl třeba ukázat tu svoji Ostravu, víš?“

„Hm… na to asi nebude čas, milý. Teda, neuvažuješ doufám o tom, že místo spaní budeme zase celou noc vymetat kluby, že ne?“

„Nooo…“ protáhl kluk.

„Nooo, tak na to zapomeň,“ protáhl jsem i já. „Za prvé jsem utahaný jako kotě a za druhé mám silný pocit, že Ostrava není New York.“

„Nemáte tam úchyly? Teda jako sado-maso lidičky?“

„Ale jo, ti by tam byli,“ zahulákal jsem přes nečekaný poryv větru. „Dokonce pořádaj perfektní akce a tak vůbec. Tedy… já na žádné nebyl… no, víš, jsem dost nespolečenský a tak vůbec, ale na netu se o tom můžeš dočíst hotové romány. Jenže, jak jsem řekl, jsem utahaný a za druhé na takovou akci s tebou nemůžu, protože by mi tě tamní amatérské dominy asi na pár dní zneschopnily.“

Meika se mi v náručí zavrtěl, jako by mu představa vlastního zneschopnění udělala náramně dobře, ale pak nečekaně změnil téma: „Myslíš, že jí můžeme věřit?“

„Entropy?“

„Jo.“

„No… skoro bych řekl, že jo. Víš, já jsem docela paranoik, ale ona na mě působí tak nějak… upřímně. Jako by lidi měla opravdu ráda. Jasně, je děsně unavená, mohla by vyhubit veškerý život na planetě dřív, než bys mrkl okem a když to vezmeš do detailu, tak vlastně byla stvořená k tomu, aby nás zabíjela. Čímž chci říct, že má nejspíš dost jiné žebříčky hodnot než my. Jenže na druhou stranu ti nezkřivila ani vlásek na hlavě, když jsi jí vyhrožoval pistolí – a že by pro ni nebylo nic jednoduššího než tě rozmetat na kousky – takže si myslím, že jo. Jo, můžeme jí věřit.“

„OK. Víš, já se jí tak trochu zkoušel dívat do hlavy,“ opřel si Meika bradu o mé rameno. „Jasně, hned to poznala, ale mám pocit, že se přede mnou ani nezkusila uzavřít. Ani se nenaštvala. No, prostě chci říct, že jí taky věřím – a tentokrát nejenom proto, že jí věříš ty. Hmmm… Mart-tyo?“

„No?“

„Trochu jsme si povídali o tom, co nás čeká… říkala, že Satan nemůže vyhrát a že Bůh miluje všechna svoje stvoření a že nakonec bude všechno v pořádku. Já bych jí hrozně rád věřil i tohle, ale prostě… svět, kde se nebude umírat a kde se všichni budou milovat, mi přijde jako něco moc krásného na to, aby se to ve skutečnosti mohlo stát, víš?“

„Jo. Ale podívej se na to takhle – viděli jsme věci, které neviděl žádný jiný člověk, dohadovali jsme se s Ježíšem Kristem, koukali jsme do chřtánu pekel, tys vyhrožoval pistolí Smrti, já se pokoušel přerazit dopravní značku o démona. Já tedy nevím, čemu ty říkáš skutečnost, ale osobně mám pocit, že se nám hranice nemožného poslední dobou čím dál víc posouvají. Takže abych odpověděl na tvoji otázku – až se po tom všem probereme v rajské zahradě, na sobě budeme mít jenom fíkové listy a lev bude večeřet s kůzlátkem – nebo jak je to v té Bibli – tak mně osobně to fakt zase tak moc nepřekvapí.“

*

„Hmm… co Pet… pet… Petrzvald?“ otázal se Meika mnohem později. To už jsme za sebou nechali širou Rus i Slovensko a teď už jen lehounce plachtíme nad Moravskoslezským krajem. Já s pocitem, jako by mi měla křídla každým okamžikem upadnout, Meika každou chvíli vyprskávající smíchy, jak pořád ještě nedokázal představu mě a fíkového listu dostat z hlavy.

„Petřvald ne,“ zavrčel jsem rezolutně. „Petřvald je hrozná díra.“

„Hm… tak co Or-lou-vá? Ježíši, to jsou hrozný názvy. Já nechápu, jak to můžeš vůbec vyslovit. Znamená to vůbec něco?“

„Co je Petřvald nevím, ale to druhé by mohlo být třeba… Eagleville. A zamítá se. Je to ještě větší díra než ta první. A víš co? Vykašleme se na hledání nějakého zastrčeného hotelu a letíme do Ostravy. Těch pár kilometrů ještě zvládnu a tam aspoň vím, kde se můžeme ubytovat. Nejsi moc utahaný?“

„Ne. Vždyť se jenom vezu. Jo, ty myslíš… mentálně? Ne, malou akcičku ještě zvládnu. Peníze, co?“

Jen jsem přisvědčil. Někde nad Ukrajinou mě sice napadlo, že bychom mohli zaletět rovnou ke mně domů – z čehož by byl Meika nejspíš v sedmém nebi – ale já absolutně netuším, jestli vůbec ještě nějaký byt mám, jestli mě za ten čas nevystěhovali na ulici, jestli mě americká tajná služba nenechala prohlásit za mrtvého, nebo třeba jestli nemám v bytě štěnice. Ty elektronické myslím.

Takže plán je následující – přistaneme jako za starých časů na nějaké střeše, seběhneme dolů, Meika udělá z nějakého zámožně vyhlížejícího kolemjdoucího poslušnou loutku, loutka nám předá obsah svých kapes, kreditní kartu, PIN a vizitku, abychom jí mohli při nejbližší příležitosti peníze vrátit. Pak nakoupíme nějaké nenápadnější oblečení (hlavně pro divoce plandajícího Meiku), ubytujeme se v nějakém obyčejném hotelu, smyjeme ze sebe prach cest, najíme se a vyspíme. A ráno budeme pokračovat ve válečném plánování.

Ostrava se pod námi rozzářila jako pokácený vánoční stromeček.

4

„No tak, nepřeháněj!“ houkl jsem přes rameno směrem ke koupelně. Meika si před půlhodinou napustil plnou vanu horké vody, bleskově se svlékl, vynutil si na mně slib, že když už se do vany nevejdeme oba, tak mu aspoň umyju záda, a teď se pokouší o poněkud hlasitou a poněkud nemelodickou interpretaci nejnovějšího hitu od Roxette, čímž jednak vábí všechny divoké kočky z okolí na střechu hotelu a druhak nejspíš budí ostatní nájemníky.

„No tak sorry!“ zahulákal kluk. „Ale když to je taková paráda! No tak, nebuď srab a pojď ke mně!“

„Ani náhodou! Jasně jsem řekl vykoupat a spát. Je půl jedenáctý. A neřvi tolik!“

„To máš jedno!“ nesouhlasil Meika už o poznání tišeji. „Můžeme spát klidně až do oběda, ten konec světa nemůže zase tak moc spěchat. No ták, Mart-tyo, pojď. Ach jo, ty seš hrozný! Tak mi aspoň pojď umýt ty záda. To jsi slíbil!“

S povzdechem jsem přestal cupovat motouz na krabici s novými botami, bleskově zapřemýšlel, jestli bych nemohl na poslední chvíli začít předstírat spánek a pak, s ještě mnohem hlubším povzdechem, šel radši splnit partnerské povinnosti.

*

„Ssss… auuuu… jauvajs,“ zasténal Meika, když jsem mu zkusmo přejel houbou po sešvihaných zádech.

„Uf,“ udělal jsem při pohledu na pruhy vybarvené do opravdu působivých odstínů. „Myslím, že tohle stačilo.“

„Co?“ odhrnul si kluk mokrou ofinu z očí. „Hej! Vždyť ses mě sotva dotkl!“

„No jako fajn,“ upustil jsem houbu do vody. „Ale myslím, že za současného stavu bylo hygieně učiněno zadost.“

„Co blbneš? To jsi ještě nikomu nemyl záda?“

„Jasně, že myl,“ ušklíbl jsem se. „Ale ten někdo nevypadal jak zebra.“

„Citlivko.“

„Citlivko? Neříkej mi, že tě to nebolí!“

„Ale jasně, že bolí,“ obrátil kluk oči ke stropu. „Hele, myslel jsem, že tohle jsme si už vyříkali. Aha, jasně. Tys myslel, že jenom tak kecám, že jo?“

„No to ne,“ ohradil jsem se. „Jenom prostě když se tě dotknu a ty řekneš jauvajs, tak…“

„Aha. Zakořeněný zvyky,“ ušklíbl se Meika. „Už jsem se bál, že mi začneš vykládat něco o tom, že mi nechceš ubližovat a podobný řeči… teda… nemyslíš si, že mi ubližuješ, že ne?“

„Ne… hele, zase takové trdlo nejsem. No tak jo, dej sem tu houbu.“

Meika zalovil ve vodě, vrazil mi do ruky mýdlo a nahrbil se jako kočka.

Já si v příštích deseti minutách připadal jako kat.

Mydlář.

*

„A jestli se za mnou do té vany nacpeš, tak ti nedám ani pusu na dobrou noc. Ne, ani na čelo!“ varoval jsem nahatého kluka rozvalujícího se rozkošnicky na posteli.

„Aby ses nezbláznil,“ odfrkl si Meika uraženě. „A neválej se tam hodinu!“

Chtěl jsem mu připomenout dobu, jakou strávil v lázni on, ale pak jsem nad tím mávl rukou. Vystydlá voda mi za prosazení své pravdy v téhle chvíli opravdu nestála.

*

Jestli porazíme Satana, jestli se potom svět nezmění ve zdecimovanou pustinu a jestli ještě bude mě coby Iusta zapotřebí, budu se muset intenzivně zaměřit nejen na kriminalitu, ale i na ochranu životního prostředí v méně ekologicky vyspělých zemích. Nikdy bych nevěřil, kolik prachu a špíny na sebe člověk nachytá jen při přeletu pitomého Ruska.

Zabalil jsem se do tlustého bílého ručníku, vydrbal si hlavu, zívl na sebe do zapařeného zrcadla a zkonstatoval, že ten vyhublý ksicht možná vypadá docela filmově drsně, ale žiletka a holicí pěna by mi asi vážně prospěly. Bohužel, při našem nočním poflakování po supermarketu nás napadlo koupit jen dva kartáčky na zuby a pastu. Ale co, mávl jsem po chvíli nad svým zjevem rukou. Nakonec je to možná zrovna moderní a Meikovi se takhle nejspíš líbím.

Vyčistil jsem si zuby, ztlumil už takřka lví zívnutí a tiše odsunul dveře z neprůhledného skla. Meikovo povykování už před nějakou dobou ustalo a já bych ho hrozně nerad vzbudil. Takže potichoučku, polehoučku…

Ne. Se zdravým spánkem svého kluka jsem si starosti vážně dělat nemusel.

*

„Panebože…“ nezmohl jsem se na nic originálnějšího. „Co tady blbneš?“

„No co?“ usmál se Meika jako andílek. „Těšil jsem se na to celý den. Teda, nechceš mi namluvit, že seš natolik unavenej, že si se mnou ani nepohraješ, že ne? To bych ti fakt neradil!“

„No… to ne,“ skoro jsem ucouvl před dvojicí modrých laserů. „Já jenom, že… sakra, jak ses mohl takhle přivázat? A kdes vůbec vzal tolik špagátu?“

„Něco je z toho tvýho vojenskýho nože a tkaničky z bot jsou taky docela pevný. Fakt, zkoušel jsem to a vůbec…“ zamlel se do X-ka roztažený Meika, „se z toho nemůžu dostat. Teda, ta pravá ruka by chtěla trochu utáhnout, kdybys teda měl čas…“

„Utáhnout? A co takhle radši rozvázat?“

„Opovaž se! Nejdřív jsi mě zmrskal za neposlušnost, potom sis mě přivázal k posteli a teď se vůbec nemůžu bránit a ty si se mnou můžeš dělat úplně cokoliv. Úplně! No tak, Mart-tyo, aspoň chvilku,“ zvážněl kluk. „Do zítřka mě ty záda přestanou tak úžasně pálit a už to nebude ono.“

Jak jsem se se smíšenými pocity skláněl nad napjatě se tvářícím klukem, napadlo mě jen na docela malý okamžik, jak by na Meikovy submisivní sklony zapůsobilo, kdybych mu pusu přelepil izolepou a šel se vyspat na druhou postel.

Ne. Kdepak.

Některé věci se nedají riskovat ani v dobách, kdy se Smrt nečinně courá kdesi v Rusku trávou.

*

Za posledních pár let mě už probouzelo opravdu ledacos, ale tenhle tlumený, přerušovaný zvuk slyším nejspíš poprvé. Doléhá na mě odkudsi z dálky, působí strašně nedůležitě a kdybych chtěl, mohl bych ho nejspíš docela normálně ignorovat. Polštář mě příjemně hřeje do tváře, voní úplně stejně jako mýdlo v koupelně a já naprosto vážně zvažuju, že se otočímna druhý bok a budu spát ještě pár hodin. Kašlu na záchranu světa. Meika měl pravdu – pár hodin nás nezabije. A spánek si oba…

Meika!

Do vytřeštěných očí mě udeřilo jasné sluneční světlo a polštář se pode mnou nečekaně zavrtěl.

„Panebože!“ vyjekl jsem. „Promiň! Kristepane, promiň!“

Meika leží v naprosto stejné pozici jako včera před půlnocí, v puse má zmuchlané vlastní ponožky a v očích mu hraje kombinace čehosi nedefinovatelného s mírnou výčitkou.

„Mmmhmmm, konečně!“ vydechl mladík, když jsem ho nejjemněji jak to šlo zbavil poslintaného roubíku.

„Promiň, promiň, promiň,“ navázal jsem plynule. „Já se fakt omlouvám… Ježíši, tohle se mi ještě nestalo… měl jsi mě vzbudit!“

„No, to nějak nešlo,“ ušklíbl se Meika zdrchaně. „Spal jsi jak dřevo.“

„Já se fakt omlouvám…“

„Klídek, Mart-tyo,“ vrhl na mě chlapec svůj nejroztomilejší úsměv. „Teda ne, že bych měl radost z toho, žes na mně zničehonic normálně usnul. To ne. To si ještě vyřídíme. Ale spát celou noc takhle přivázanej a mít u toho navíc ucpanou tlamičku bylo ještě lepší, než jsem si představoval, takže za to máš velký významný plus. Ale teď už mě fakt odvaž, nebo se normálně počůrám.“

Co nejrychleji jsem rozmotal pevně utažené uzly na nohách postele a za Meikou jen zavlály tkaničky, jak rychlostí světla zmizel za dveřmi koupelny.

Ten úlevný výdech musel být slyšet snad po celé Ostravě.

*

„Tak fajn, asi bysme měli zavolat naši Entropy, co?“ podíval se na mě nejistě můj miláček, když jsem do sebe obrátil poslední doušek kávy a tím zakončil snídani donesenou na pokoj.

„Hm… asi jo. No tak fajn… hm… Entropy? Entropy! ENTROPY!!!“

„Jo, slyším, nemusíš tak ječet,“ promluvila mi Smrt za zády, až to se mnou málem šlehlo. „Hele, hoši, nerada nosím špatný zprávy, ale máme problém. Jo, velkej problém. Jdou po mně Mocnosti. Ta moje dovolená není nejspíš tak docela oficiální, nebo se jim to nedoneslo, nebo já nevím. To je jedno. Prostě popadněte nejnutnější, vypadněte odsud, sežeňte kopí a zavolejte mě, až to bude nutný. Jo, já vím, že po vás zatím nešly, ale tím, že jste se dali do spolku se mnou, by se to mohlo docela změnit. Ado prdele!“

Otevřel jsem ústa, Entropy sebou trhla.

Dveřmi koupelny zazářilo nesnesitelně jasné bílé světlo, do uší mě zasáhla tlaková vlna, skleněná výplň explodovala, ze stropu se snesl oblak prachu, po mosazné klice dveří se přehnaly modré elektrické jiskry. Televize se zasyčením vzplanula, ve vzduchu zavoněl ozón.

A Smrti se v očích zablesklo cosi ošklivého.

*

„Zmizte. Zdržím je. Hned!“

Masivní dubové dveře se pod silou jejího pohledu nehlučně rozlétly na kusy, na zemi zarachotilo sklo a do pokoje se z oblaku páry vynořil první muž.

Nehybná tvář, nelidské oči, uhlově černé sako.

Popadl jsem boty, prohodil Meiku zárubněmi a sám se vrhl pryč z pokoje dřív, než muž v černém natáhl ruku.

*

„Panebože, pusť mě! Vždyť mi vykloubíš rameno!“ brání se Meika. Hořící hotel zůstal daleko za námi, mně teče po zádech stružka potu, proplétáme se mezi nic netušícími občany a kdybych se zastavil, asi se zase složím.

„No tak!“

„Promiň!“ vydechl jsem zničeně, když se mi kluk vytrhl. „Mocnosti… panebože!“

„Jestli sebou zase flákneš, tak ti jednu natáhnu!“

„Ne, to je dobrý… teda, je to od tebe hezké, ale fakt ne, díky. Uf. Jenom jsem se lekl. Tak trochu.“

„Ty je… znáš?“

„Znám? Jo, maličko,“ ušklíbl jsem se sarkasticky. „Už jsme se párkrát setkali. Naposledy těsně před tím, než se z New Yorku stalo mořské dno.“

Meika mi vytřeštil oči do obličeje a já jen němě přikývl.

Když vedle nás v následující chvíli zazvonila docela neškodná tramvaj, málem jsme sebou flákli oba.

*

Už jsem mluvil o nutnosti pozitivního přístupu? Jo, myslím, že jo.

Tak tedy, na současné situaci je fajn, že Ostrava stojí, teplota v okolí drasticky nestoupá k hodnotám panujícím uprostřed hvězd a celkově to prostě vůbec nevypadá na to, že by tohle město mělo následovat příkladu nešťastného New Yorku. Z toho se dá usuzovat, že Entropy Mocnostem buď unikla, nebo se nedorozumění nějak vysvětlilo. Z toho, že po ní není ani vidu, ani slechu, bych spíš usuzoval na to první.

No a to by bylo k dobrým zprávám asi tak všechno.

Zalezli jsme do jakési zastrčené uličky, ve které zdatně páchnou popelnice, já se snažím vydýchat z právě absolvovaného maratonu a Meika se přemýšlivě rozhlíží po okolí. Jediné, co jsem během našeho zběsilého útěku stačil popadnout, jsou jeho boty, takže mě teď chodidla poněkud bolí a z ponožek jsou jenom trosky. Meika je zase od pasu nahoru nahý a ač je na podobný styl oblékání – zvlášť v jeho věku – naštěstí docela přiměřené počasí, působí ta jeho pruhovaná záda poněkud nápadně. Nerad to říkám, ale kdybych podobnou dvojici na ulici zahlédl já, neváhám s voláním sociálky a policie ani minutu.

Veškeré peníze zůstaly ležet v pokoji, kreditku jsme prozíravě hodili do kanálu už včera a tak nezbývá nic jiného, než jít vykrást banku, nebo zase použít klukovy telepatické schopnosti.

„Já jsem teda pro ty schopnosti,“ rozhodl mladík, když jsem se mu svěřil s plánem. „Je to jednodušší a nenápadnějši, než kdybys někam vlezl s pistolí a chtěl boty. Víš co? Počkej tady a já to půjdu zařídit. No neboj se, už v Americe jsem ti říkal, že kdo se na mě koukne, ten na mě zapomene. Jaký máš číslo?“

Sdělil jsem mu velikost obuvi, Meika se na okamžik zatvářil nepřítomně, rozhlédl se po okolí a odběhl.

Já se zatím usadil na schody nejbližšího domu a složil hlavu do dlaní.

*

Jediné štěstí je, že nejsem křesťan. Z toho, jak v poslední době beru v jednom kuse jméno Boží nadarmo, bych měl dávno zajištěný ten nejžhavější kotel v Pekle. Kdyby tedy v Deváté sféře měli kotle a kdyby se tam ohlíželi na nějaké církve.

Když se ale Meika asi po půlhodině objevil, vybalil přede mě obsah tašek a zářivě se na mě usmál, nedalo se prostě říct nic jiného než: „Kriste pane!“

„Co je?“ zdvihl obočí kluk. „Tobě se to nelíbí?“

„Ale jo,“ usmál jsem se rozpačitě. „Ale to tam fakt neměli nic… jiného?“

„Jiného, prosím tě. Tohle je moderní. No tak dělej, oblíkej se. Uvidíš, jak ti to bude slušet!“

Meika se nejspíš oblékl už přímo v obchodě. Mnou včera vybrané obyčejné kalhoty vyměnil za obvyklý rozedraný typ, černá kožená vesta mu spočívá už zase na holé kůži, místo opasku má snad stříbrný řetěz, na čele mohutné zrcadlovky a na krku celkem decentní šperk připomínající znak jing-jang, ovšem se třemi kapkami místo dvou. Kalhoty mu samozřejmě končí hluboko pod pupkem a ty boty musí vážit nejmíň kilo. Každá. Jelikož mám v rukou úplně stejný model, jen ve větším čísle, můžu to posoudit docela snadno.

„No vidíš!“ rozzářil se kluk, když jsem se do vysokých, naleštěných, černorudě pableskujících kanad nasoukal. „Sednou ti?“

„Jo. Docela jo. Ale… fakt tam neměli něco decentnějšího?“

„Přestaň si vymýšlet, prosím tě,“ obrátil Meika oči v sloup. „Je ti třicet, ne padesát. Vypadáš v nich drsně a to je hlavní. No dělej, teď tu bundu. Jenom si ji vyzkoušej, já vím, že je na ni docela vedro.“

Co se kožené ořetězované bundy týče, nemohl jsem si stěžovat ani v nejmenším. Ne snad, že by Meikův vkus dostal během nákupu dovolenou, ale v tomhle ohledu jsme nejspíš zatížení oba stejně. Uznale jsem zaťukal ukazovákem na všité chrániče loktů a ramen, na klukovo přání se otočil jak modelka na molu a sklidil za to frenetický potlesk.

Ještě nezbytný řetízek se stejným symbolem na krk, brýle na oči, Meikovu ruku do dlaně a mohli jsme vyrazit.

*

„Laibreks? Co tam?“ přečetl Meika zelený nápis na čtyřpatrové budově.

„To je knihkupectví. V druhém patře jsou počítače a přístup na net. A samozřejmě knížky. Původně jsem se chtěl zeptat Entropy, ale takhle asi budeme muset to kopí vypátrat sami. No, a mě lepší místo nenapadá.“

Jelikož počítače byly tradičně obsazené, nechal jsem Meiku čekat ve frontě a sám vyrazil do oddělení historie. O tak známém artefaktu, jako je Longinovo kopí, tam byly hned tři publikace. Otevřel jsem tu nejtlustší, přelétl očima obsah, prolistoval dvěma tisíci let historie a začetl se do kapitoly pojednávající o současném umístění kopí.

Samozřejmě.

Jak typické.

Na světě se nachází několik exemplářů, o pravosti každého jednoho z nich se vedou dlouholeté spory, všechny jsou vystavené v muzeích nebo chrámech a navzdory Ježíšovým řečem to nevypadá, že by kterýkoli z nich inspiroval kohokoli k činům světového významu.

Zaklapl jsem první knihu a prolistoval ostatní dvě. Obrázky a slovosled se lišily, ale jinak jsem měl dojem, jako by autoři opisovali jeden od druhého.

S pocitem mírného znechucení jsem se vrátil k Meikovi, který se zatím dostal k počítači a teď zrovna přenastavoval českou modifikaci googlu na něco, s čím by uměl pracovat.

„Tak co, Mart-tyo?“

„Ale,“ mávl jsem rukou. „Nic použitelného. Teda pokud nechceme slítat polovinu zeměkoule a snést na Golgotu deset kilo starého železa. Co ty?“

„Sotva jsem se k tomu dostal. Vydrž. Hmm… co je tohle za zmatek? Jasně jsem tam nastavil, že chci výsledky v angličtině a ono mi to cpe polovinu odkazů v tom tvým jazyce. Copak mě kruci zajímá, že Kopí osudu je nějaká pitomá počítačová hra?“

„No jo, co naděláš,“ pokrčil jsem rameny. „Být v Číně, tak se na google ani nedostaneme. Hele,“ zpozorněl jsem. „Tohle vypadá zajímavě.“

„Kopí se nedá zničit, třikrát přežilo dosažení první kosmické rychlosti a přežilo i hození do Slunce… Ježíši, co je to za blbinu?“

„Aha… DC Comics… no jo, tak nic. Hledáme dál.“

Prošli jsme deset dalších odkazů, zběžně pročetli naprosto stejné informace zabalené do různých kabátků a nakonec si byli nuceni přiznat porážku. To jediné pravé kopí je prý buď ve Vídni, nebo ještě pravděpodobněji v Ečmiadzinu, nějakém sídelním městě jakési apoštolské církve. Ne, že by kterýkoli z nás věděl, o co jde.

„Hm, Mart-tyo… taky tě napadlo to, co mě?“ obrátil se na mě najednou Meika se znepokojivým pohledem.

„Hmm… asi ne.“

„No… nebylo by nejlogičtější zeptat se Entropy? Víš, jako Smrt se nejspíš musela setkat s úplně každým, kdo to kopí kdy držel v ruce. Pokud už teda umřel, samozřejmě.“

„Jo… tak tohle mě bohužel napadlo taky. Akorát jsme to možná měli stihnout už předtím.“

„Jo… ale… zkusit to asi musíme, ne?“

Jen jsem chmurně přisvědčil.

*

Meika si v tom obchodě nechal docela rozumně vydat i „nazpátek“, takže jsme teď disponovali menší hotovostí. Koupil jsem čtyři třičtvrtěhodinové lístky na tramvaj, docoural se se svým klukem na zastávku a pak už jsme vyrazili směr okraj Ostravy.

„Teda, já se tě fakt nechci dotknout,“ zašeptal mi Meika do ucha, když jsme se uchýlili ve vagónu úplně dozadu, „ale ve srovnání s New Yorkem je tohle město o ničem. Teda, nechápej mě špatně, ale lidi jsou tu takoví… takoví divní. Tamta ženská,“ ukázal nenápadně bradou, „by nás nejradši stáhla zaživa z kůže. Teda hlavně tebe. Mě by spíš seřezala do modra… hm, tak jo, beru to zpátky. Je to vlastně moc sympatická paní.“

„No jo,“ pokrčil jsem rameny. „Tohle prostě není Amerika. Tahle země má za sebou docela dost hnusných věcí a lidi se tím mění. Každopádně důchodců si tak moc nevšímej. Studenti jsou docela fajn, ne?“

„Jo…“ souhlasil Meika nepřesvědčivě. „Ale všichni taky ne. No prostě chci říct, že kdybych neměl moc uspat jedinou myšlenkou polovinu města, tak bych se tě třeba v noci za tu ruku docela bál držet. Což jsem se teda v New Yorku bát rozhodně nemusel.“

„No jo, nech to plavat. To chce čas. Aspoň mě tady nebudeš ocumlávat mezi lidma.“

Jo. Že jsem nedržel hubu.

*

„Že tohleto vůbec můžou pouštět ze zoologický zahrady…“ tváří se naštvaně Meika. Tramvaj jsme opustili už před pár minutami, ale kluk se pořád nemůže přenést přes setkání se zarostlým mužem, kterému bylo naše chování a oblečení zjevně trnem v oku. Od chvíle, co se mi Meika pověsil kolem krku, vypadal ten obtloustlý chlapík, jako by si sedl do mraveniště. Nakonec to nevydržel, s pěstmi zaťatými došel až k nám a na celou tramvaj prohlásil cosi o buzerantech, slušných lidech a tvrdé práci, která by nám podobné věci vyhnala z hlav.

Meika mu vzápětí krátce pohlédl do očí, mně se o mysl otřela mohutná telepatická vlna, muž se během deseti sekund roztřásl jako sulc, zčervenal ve tváři, rozbrečel se jako malé dítě a vystoupil skoro ještě dřív, než tramvaj dojela na zastávku.

„Co jsi mu to proboha udělal?“

„Vůbec nic,“ škubl ramenem Meika. „Jenom jsem mu maličko polechtal pár zasunutých strachů a trochu zveličil pár představ… no nezlob se na mě, ale takovýhle pivem prosáklý blbec si na mě nebude otevírat hubu. Kdybys nebyl se mnou a kdyby se nebál toho, že se změním v to, co z lidí děláš ty, tak by mě tam klidně zmlátil. Tohle nepochopím, víš? Jak si někdo může dovolit rozkazovat jiným, jak se mají chovat? Chci říct, že kdybych byl kozatá blondýna, tak akorát mlsně otevře hubu. Sorry, Mart-tyo, ale tohle fakt nesnáším!“

„No jo, však já taky,“ stiskl jsem mu pevně ruku. „Ale takoví tupci budou mezi lidma asi pořád, s tím nic nenaděláme.“

Meika si nespokojeně povzdechl a před námi se otevřel výhled do polí.

*

„Tak jo.“

Stojíme na vyšlapané stezce mezi zoranými lány, na kilometr daleko není nic, co by bleskový příchod Mocností mohl rozmetat na kusy, já mám naplno roztažená křídla, Meika mě lehce objímá kolem krku, připraven k okamžitému startu.

„ENTROPY!!!“

Do obličeje mě zaštípal dvacetistupňový mráz, na pažích mi naskočila husí kůže, po popraskané zemi se rozlil bílý příkrov jinovatky.

„Nechci být hrubá, ale tohle není Golgota!“ vypálila Entropy děsivou kadencí. Z obnažených rukou se jí hrozivě kouří, v očích plane nelidské světlo, potrhané šaty získaly charakter až prudce erotický a ta smrtelná pohublost ve tvářích jako by se od dnešního rána ještě prohloubila. „Zdržujete, kluci!“

„Promiň!“ vypálil jsem. „Nevíme, které kopí je pravé! Hodila by se rada!“

„Vatikánská knihovna! Třetí patro, oddělení osmnáct cé, třetí police odshora, čtvrtá kniha zprava, stránka pět set šedesát šest. Ne! Kruci! Pět set šedesát sedm! Vyvolejte minulého vykonavatele! Použij kluka! Sakra! Musím letět!“

Následný náraz ledového vichru nás málem povalil, na nebi se cosi zablesklo, jako by si tam právě bouřka rozmyslela, kam sešle trojici blesků a Entropy zmizela, jako by v porubských polích nikdy nebyla.

Koukali jsme s Meikou na sebe jak párek telat na nová vrata.

*

„Nemohli bychom letět? Je mi vedro a ty lidi tady nemám rád. A vůbec, proč se chceš vracet do centra, když stejně budeme muset do Vatikánu a tam maj určitě internet taky.“

„Hm,“ zarazil jsem se uprostřed kroku. „A seš si jistý, že se v italské kavárně domluvíš?“

„Jo, bez obav,“ mávl kluk ledabyle rukou. „Když jsem ti dokázal koupit boty bez jediného klapnutí pusou tady, tak už zvládnu cokoliv.“

„Tak… tak jo,“ pokrčil jsem rameny, jak mě absolutně nenapadl jediný důvod, proč bychom ještě měli zůstávat v tomhle městě. „Tak naskoč. Letíme.“

A letěli jsme.

5

„… šedesát sedm,“ přepsal jsem si konečně narychlo naškrábaný vzkaz ze své dlaně na kus papíru. Sedíme v kavárně pár desítek metrů od hranic s Vatikánem, Meika má před sebou monstrózní kopec zmrzliny a já se snažím zorientovat v menu internetového prohlížeče, abych naprosto nesrozumitelnou italštinu konečně nahradil nějaký civilizovaný jazyk.

„Tady musíš. No, tohle přepni a tamhle zmáčkni to tlačítko vlevo. Jako uložit. No vidíš,“ slitoval se nade mnou konečně kluk olizující lžičku.

„Ty umíš italsky?“

„Jasně že ne. Ale takový živý Ital je lepší než automatický překladač, víš? No tak, šup, dá se do té knihovny dostat normálně?“

„Moment,“ naťukal jsem do vyhledávače pár frází. „Hledám… hledám… no jo. Přesně, jak jsem si myslel. Jenom pro vědecké pracovníky, teology a tak podobně. A to máme štěstí, že opravy skončily přesně podle plánu. Tady čtu, že knihovna byla tři roky úplně nepřístupná, protože se jim začala pod knížkama tak trochu hroutit.“

„No super. Tak to máme v kapse!“

„Jak v kapse?“ nepochopil jsem. „Ty máš doktorát, nebo co?“

„Doktorát ne,“ zašklebil se Meika se lžičkou v puse. „Ale doktora si můžu půjčit, jakého jen budu chtít. Moment…“ objevil se mu v očích nepřítomný výraz. „Hm… jestli nejsi proti, tak nějaký dottore Graziano sem dokonce občas chodí. Je to jeden z nejštědřejších mecenášů knihovny a tak si může k domácímu studiu odnést v podstatě cokoli. Jo, a má nejradši pistáciovou. Takže bych eventuálně mohl trochu zapracovat a tu knížku bysme mohli mít… tak… hm… za hodinu? Ale má to jeden háček,“ dodal zkormouceně.

„Jo, to mi bylo jasné. Jaký?“

„No, to víš,“ uculil se Meika. „Telepatie je strašná fuška. Bez pořádného paliva pro můj nedostižný mozek to nepůjde. Oříšková by byla fajn…“

Jen jsem ho potřepal po vlasech.

*

„Jsi hnusný mrňavý sadista,“ zhroutil jsem se zpátky na plastovou židličku dvacet minut poté, co Meika nedal jinak a že mu prý musím pro tu čokoládu dojít sám. „Dívali se tam na mě jako na blázna.“

„Jo, to víš, hošánku,“ zašklebil se Meika. „Když neumíš cizí jazyky a usínáš na svém miláčkovi uprostřed nejlepšího…“

Probodl jsem ho vražedným pohledem, pod nímž se zlomyslný úsměv ještě rozšířil, a pleskl o naleštěný stolek čokoládou. Stálo mě to sice pár vrásek, procvičil jsem se ve znakové řeči, přesnou značku pochoutky jsem byl nucen těm neanglofonním Italům v krámě nejdřív vyhláskovat a pak i napsat, ale sehnal jsem.

„Seš dobrej,“ poplácal mě kluk uznale po rameni a pustil se do zápasu s alobalem.

„Jo. Toho… toho… kruci… Graziana už jsi sehnal?“

„Jasně. Dřív, než ses odlepil od židle. Teď nás dva považuje za ještě erudovanější v oboru než je sám a přesně v téhle chvíli… moment… jo. Už je tam a jde přímo pro tu knížku. Za půl hodiny ho máme tady.“

„Perfektní.“

Rozvalil jsem se v židli, upil ledového čaje a poslušně ochutnal přinesenou čokoládu.

Řím kolem nás zářil a pulsoval, jako by se žádný konec světa nikdy neměl konat.

*

„Velice mě těší, že se opět setkáváme, professore Horack,“ třese mi vyhublý muž s ustupujícími vlasy pravicí s tak nefalšovanou radostí ze shledání, až mi z toho běhá mráz po zádech. „Smím-li být tak smělý a optat se… znamená tato kniha, že jste pokročil ve výzkumu směrem, jenž jste mi naznačoval při našem minulém setkání? Ano, ano, promiňte, vím, nehodí se to… ale všechny ty možnosti, které by to přinášelo…“

„Hm… ano,“ zablekotal jsem. „Nechci předbíhat, ale opravdu si myslím, že…“ nechal jsem významně vyznít větu do ztracena. Doktoru Grazianovi zazářily oči, jako bych mu právě sdělil, že jsem vyhrál v loterii a hodlám mu naprostou většinu té částky věnovat.

„Tedy, to je neuvěřitelné! Kvantová mechanika v součinnosti s lidským vědomím… tedy věci, o nichž ani naše současná věda ještě neví prakticky nic… a v té době! Kdybyste potřeboval jakoukoli částku, kdybych mohl být jakkoli nápomocen… Vím, vím,“ zvedl dottore posmutněle ruku, v níž nedržel malý černý kufřík. „Máte ty nejlepší odborníky z celého světa, s nimiž se já nemohu ani měřit, ale přesto… nu, zapomeňte na to, professore, studium historie mne naučilo trpělivosti. Bude mi muset stačit vědomí, jak obrovský objev lidstvo čeká. Ach… moci tak být ve vašem týmu…“

Doktoru Grazianovi se zalesklo v očích slzami nenaplněné touhy, já vrhl postranní pohled na smíchy se dusícího Meiku.

„Nuže, nebudu vás zdržovat od práce. Jsem rád, že jsem mohl pomoci i takto nepatrnou službičkou. Zde je kniha. Pánové,“ pokynul nám doktor zlehka hlavou, naposledy na mě vrhl toužebný pohled a vzápětí zmizel v davu turistů.

*

„Panebože, co jsi mu to do té hlavy všecko nacpal? Vždyť tady málem slintal, chudák,“ zeptal jsem se Meiky poté, co ho přešel poslední záchvat smíchu.

„Sorry, Mart-tyo, asi jsem to trochu přehnal, co?“ vyprskl kluk znovu. „Ale když já jsem si prostě nemohl pomoct. Ty teď s těma botama a s tou… s tou bundou,“ pokusil se o Meiku další záchvat, „prostě vypadáš buď jako drsnej motorkář, nebo jako člověk, kterej měl doktorát dřív, než se přestal počůrávat. Chápeš? Takovej ten neo… neortodoxní pošuk, co počítá kilometrový rovnice z hlavy, má na kontě víc patentů než NASA a tak.“

„Jo, jen se směj,“ zacukalo v koutku úst i mně. „Nevím, kdo mě takhle vymódil.“

„Za to na sebe beru plnou odpovědnost,“ zašklebil se Meika. „Mně se náhodou geniální pošuci líběj. No, ale to sem nepatří – máme knížku a to je hlavní, ne?“

„Jo, skvělá práce,“ zvážněl jsem já. „Hm, chtělo by to nějaké soukromí. Máme ještě pár drobných na hotel?“

„Jasně, támhle zrovna jdou,“ usmál se kluk a mně už ani nepřekvapilo, když jeden z japonských turistů ověnčených foťáky najednou zamířil přímo k nám, hluboce se mi uklonil a naskládal přede mě menší hromádku papírových eur.

Být geniální profesor prostě má své výhody.

*

„Teda ale stejně,“ strčil jsem bundu do skříně a svalil se na postel. „Já tě nemít, tak vůbec nevím, co bych dělal.“

„No coby,“ začervenal se Meika. „Prostě bys roztáhl ty svoje křídla, vletěl bys do Vatikánu, převtělil by ses do nějakýho Japončíka, vymlátil švýcarskou gardu, urazil papeži hlavu, rozmlátil trezor a tu knížku normálně šlohnul, no.“

„Urazil papeži hlavu?“ vytřeštil jsem oči. „Mám dojem, že bych ti měl zakázat televizi. Teda… to bys na ni musel nejdřív koukat.“

„Jo, to bys musel zakázat televizi všem,“ ušklíbl se kluk povýšeně. „A tohle náhodou není z televize, ale z knížky. Dost dobrý knížky, mimochodem.“

„Jo, knížka,“ pohlédl jsem na malý, ale neuvěřitelně těžký kufřík. „Otevři prosím tě dveře na balkón, já zatím vlezu do tohohle.“

„Proč balkón? Vždyť je tu klimatizace.“

„Protože mám takový pocit, že tohle nebude jen tak rekreační čtení a rád bych měl připravenou i jinou únikovou cestu než dveře. A sice jsem to nikdy nezažil, ale proskakovat s tebou sklem se mi vůbec nechce.“

„Aha,“ řekl kluk a já se pustil do zkoumání číslicového zámku.

Dottore Graziano mi samozřejmě nezapomněl vložit do dlaně i kartičku s kódem, ale stejně jsem se trochu zapotil, než mi došlo, že tohle není stejný mechanismus, jaký je k vidění na běžně prodávaných kufřících. Tohle vyžadovalo to známé filmové „čtyřicet pět doleva, osmdesát šest doprava, dvanáct doleva…“ a to na každém z pěti číselných koleček. Nerad to přiznávám, ale nebýt Meiky a bývalého kasaře jdoucího zrovna po ulici, asi bychom se dovnitř hned tak nedostali.

„Tak ukaž, ukaž,“ nemohl se dočkat Meika, když jsem kufřík otevřel.

„Aha. Proto to bylo tak těžké,“ prohlásil jsem zamyšleně, když se před námi místo knížky objevila naleštěná ocelová schránka, naštěstí s přiloženým klíčkem. Zámek klapl, těžké víko se odklopilo, zašustil balicí papír a pak už na nás oba dýchl duch dávno minulého času, jak se poeticky psává.

„Opatrně,“ zašeptal Meika skoro nábožně. „Tohle musí být starší než celý Řím.“

„Jo…“ skoro se mi rozklepaly ruce. „Pobíhá tu v okolí ještě nějaký vzdělanec? Tohle bez pomoci nepřečteme.“

Chlapec si natočil starodávnou knihu k sobě, zahleděl se na ošoupaná, napůl vybledlá písmena a v očích se mu zase zazračila nepřítomnost.

Jen na docela malou chvíli.

*

O hodinu později už jsme poměrně přesně věděli, s čím máme co do činění. Že by nám z toho bylo do zpěvu, to opravdu ne. Podle Meiky (tedy spíš podle menší armády římských učenců, jejichž mysli si chlapec celou dobu půjčoval) se kniha ve volném překladu jmenuje asi nějak jako „Výzkumy věcí éterických, nauk nadpozemských, vědění zapovězených jakožto i statě teoretické temných postupů magických se týkající, sebrané ve čtyřech koutech světa a vyzvěděné od bytostí nelidských“. Autorovo jméno bylo vyškrtnuto, některé listy chybí a podle udivených myslí některých profesorů si ani neumím představit, kolik musel dottore Graziano Vatikánu přispívat, že ho pustili k něčemu takovému. Ve Vatikánu totiž panuje názor, že některé knihy jsou svým obsahem nebezpečné a neměly by vůbec přijít smrtelníkům na oči. Tedy, tahle k nim patří jen tak zpola – právě kvůli vytrhaným stránkám – ale kdybych chtěl poslechnout Meiku a opravdu vzít Vatikán útokem, asi bych se dostal i k přesně popsanému návodu, jak dosáhnout nesmrtelnosti, jak proměnit olovo ve zlato, jak povolat na svět a přinutit k poslušnosti armádu démonů a bůhví čemu ještě.

Ale to jsem odbočil.

Na stránce pět set šedesát sedm (která naštěstí nechybí) je temně rudým, ale zato velmi zachovalým písmem vyveden návod jakéhosi rituálu, který prý má dovolit vybranému médiu, aby splynulo s dálavami éterickými, aby se jeho mysl dotkla jakékoli nižší bytosti nadpozemské a který umožní, aby ústy média promlouvaly duše, jež nenalezly pokoje a věčně bloudí světem na pomezí mezi Nebem a Peklem. Tedy ne, že by v knize bylo napsáno „Nebe“ a „Peklo“. Autor podle odhadu stáří tohohle rukopisu zemřel dvě století před tím, než se náš známý Kristus vůbec narodil, ale já, Meika a zástupy vypůjčených vědců si myslíme, že jsme s tímhle překladem docela blízko.

Teď každopádně sedíme nad rozevřenou knihou, bezradně koukáme na složitě působící obrazce a snažíme se přijít na to, k čemu nám takový rituál bude.

„Je jasný, že já mám být to médium,“ shrnuje zatím Meika známá fakta. „Entropy jasně říkala ‚Použij toho kluka‘. A jelikož jsem telepat a tohle má co dělat s myslí, tak bych řekl, že je to bez debat, ne?“

„Jo,“ souhlasím já. „Taky je jasné, že budeme potřebovat vyloupit zahradnictví, šlohnout někde křídu a že si ty přijdeš na své, protože médium má být nahaté. Ale nechápu, jakého vykonavatele mohla Smrt myslet. Bývalého vykonavatele… bývalého vykonavatele čeho? Teda, já ty ženské nepochopím. To to sakra nemohla říct jasně?“

„No…“ zamyslel se Meika. „Vezměme to logicky. Je to Smrt. Asi nemyslela žádného člověka, že? Takže nejspíš mluvila o nějaké té bytosti. A jelikož je Entropy docela inteligentní holka, tak nám sice zhustila potřebnou informaci do dvou slov, ale zároveň si musela být jistá, že to dokážeme rozluštit – a nebo si myslela, že je to natolik jasné, že nám nemusí víc vysvětlovat. Takže s přihlédnutím k principu Occamovy břitvy bych řekl, že to musí být buď někdo, koho známe, nebo někdo, kdo se přímo sám od sebe nabízí.“

„Teda, když používáš cizí mysli, jde z tebe docela strach,“ poznamenal jsem stísněně.

„Jaký cizí mysli? Hele, tohle náhodou byla jenom moje úvaha! Teda až na tu břitvu. Že jsem blond ještě neznamená, že jsem úplně blbej, OK?“

Jen jsem defenzivně zvedl ruce nad hlavu.

„Fajn. Takže komu ze všech těch bytostí, se kterými jsme se setkali, bys nejspíš říkal vykonavatel? Kdo něco vykonával?“

„No… ti tři. Ti, co honili Entropy. Jenže těm říkala Mocnosti a setkání s nimi by nám asi nedoporučovala. No a pak… pak nevím. Víš, ono to možná tak nepůsobí, když mám andělská křídla a měním si svět, ale já o fungování infrastruktury v Nebi vážně vím úplně kulové. Před tím, než se nám ozval Ježíš, jsem měl vlastně veškeré informace od… kruci! Jo! Jo! To je ono!“

„Co? Co? No tak, Mart-tyo, nenapínej mě!“

„Od Lokiho! Loki, anděl smrti! Říkal, že lovil démony a že bojoval se zlem! Vykonavatel vůle Boží! Jasně, a potom ho nahradili ti tři! Jo! Takže bývalý vykonavatel!“

„Super!“ rozzářil se Meika. „Ale… proč se teda tváříš tak zničeně?“

„Protože,“ ušklíbl jsem se křivě, „když jsem Lokiho viděl naposledy, tak říkal něco o tom, že bude za tři vteřiny minulostí. Pokud si to teda pamatuju správně. A taky si vzpomínám, jak mi Entropy vykládala, že jedině my lidi máme duši, kdežto neposlušné Bytosti bývají vymazávány z existence. Sakra!“

A ještě jednou sakra.

*

„Jé, přestaň ucukávat a hezky si lízni. Sladké je dobré na nervy!“

„Já mám nervy v pořádku. Akorát netuším, co tady děláme. Tohle přece nemůže fungovat.“

Po počáteční chvilce skepse tam na pokoji přišel Meika s tím, že Entropy nás oba dohromady věděním tak trochu převyšuje a že bychom tedy neměli dát na vlastní pomýlené závěry a prostě poslušně udělat, co po nás chtěla.

„Hele, máme přesné číslo stránky, máme rituál, došli jsme k jednoznačné odpovědi na otázku, ne? Takže nám prostě nezbývá nic jiného, než to vyzkoušet.“

Takže se teď procházíme po supermarketu, Meika si pochutnává na zmrzlině a já podle jeho pokynů pochybovačně přihazuju do vozíku nezbytné ingredience a připadám si u toho jako zahradník-pyroman. Tiskne se nám tam k sobě už šestý květináč s nějakými bylinami, máme kilovku kuchyňské soli, tekutý podpalovač, krabičku krbových zápalek a středně velký hasicí přístroj. Dále nám nechybí barevné křídy, balení jehel k injekčním stříkačkám, samotná injekce, peroxid, obvaz, miniaturní kompas a jedno zářivě růžové horolezecké lano. To poslední k rituálu nepotřebujeme, to si jen Meika chce zopakovat zážitek z předešlé noci a nechce se mu kvůli tomu vyvlékat tkaničky z bot.

*

„Hele, já ti nevím,“ poškrábal jsem se na hlavě chvíli poté, co taška bouchla o podlahu pokoje. „Já z toho mám vážně špatný pocit.“

„Seš miláček,“ vrhl na mě zouvající se kluk zamilovaný úsměv. „Ale jestli nemáš lepší nápad, tak nám holt nic jiného nezbývá.“

Jako bych to nevěděl. Celou cestu zpátky jsem uvažoval o tom, že bychom mohli zase zajít za Ježíšem, znovu zavolat Entropy, využít k bádání nějakou světovou kapacitu, nebo třeba jen létat nad světem a s Meikovou telepatií koukat do hlavy lidem pod námi. Jenže Kristus jasně řekl, že o kopí ztratil přehled, zdržovat prchající Entropy by se mohlo fatálně nevyplatit a zbylá dvě řešení by sice asi byla použitelná, jenže oba máme pocit, že na ně už není čas. Za to, že jsem se Krista naprosto nepochopitelně nezeptal na to, kdy přesně má válka vypuknout, bych si sice nejradši nafackoval, ale podle mého kluka by to jednak už asi ničemu nepomohlo a druhak na to prý mám eventuelně jeho. Každopádně, ať už je řešení s rituálem to jediné proveditelné nebo ne, mám z toho prostě hrozně špatný pocit. Už v napůl nečitelné předmluvě se píše o tom, jak jsou temné nauky nebezpečné, ošidné a že by se do nich měli pouštět pouze lidé, u nichž touha po vědění naprosto přerostla zdravý rozum.

„No tak, Mart-tyo, přestaň se tvářit jako umučení našeho známého. Když uvidíš, že se se mnou děje něco ošklivého, tak prostě porušíš kruh a vytáhneš mě. Ne? A navíc, je to víceméně jenom telepatické cvičení. Nevyvoláváme démona, neděláme v podstatě vůbec nic nebezpečného. Kdybysme dělali, tak určitě ne podle chudáka téhle vybrakované knížky.“

„No jo,“ rozhodil jsem bezradně rukama, zatímco si Meika přetáhl triko přes hlavu a pustil se do rozepínání opasku. „Ale jestli se ti něco stane, tak vlastníma rukama zakroutím Entropy krkem.“

Kluk se na mě zase zářivě usmál, stáhl si kalhoty i s trenýrkami a usadil se uprostřed pokoje do pozice lotosového květu.

Já se pustil do zahradničení.

*

Podle knihy je nutné mít jako první přichystané médium. Až kolem něj je možno vybudovat funkční bránu do neviditelného světa, připravit půdu pro její otevření a spoustu dalších blbostí. V praxi to znamená, že Meika si sedí holým zadkem na parketách a já za mumlání podivných slov připomínajících napůl latinu a napůl cosi v životě neslyšeného připravuju všechny ingredience.

Kolem kluka se teď rozprostírá dvoumetrový kruh z rozsypané soli a podlahu zdobí symboly nakreslené mou vlastní krví. To byl mimochodem jeden z nejdrastičtějších zážitků celého mého života, to odebírání krve. Kdo si kdy zkoušel sám zabodnout jehlu do žíly, ví, o čem mluvím. Kdo ne, tomu to nepřiblížím. No nic.

V jižních kvadrantech kruhu se nacházejí rozsypané lístky šalvěje, v severních je směs sušeného oregána se zbytkem našich čerstvě zakoupených bylinek. Právě jsem si počtvrté prohlédl obrázkový návod na hasicím přístroji, vzal do ruky plechovku podpalovače a teď kolem kruhu, znaků a vůbec všeho tenkým čůrkem maluju jakousi zpotvořenou verzi obráceného pentagramu, odříkávaje u toho pořád dokola podivně melodické zaklínání. Ruce se mi u toho třesou tak, až to cáká, a Meikovy uštěpačné poznámky o Harry Potterovi mi vážně vůbec nepomáhají.

*

„Tak jo,“ zaklínil jsem pro jistotu dveře židlí. „Vážně si jsi jistý, že to chceš udělat?“

„Jo,“ tváří se Meika docela odhodlaně. „Dýchání z pusy do pusy umíš, masáž srdce taky, telefonní číslo na záchranku visí támhle na zdi, hasičák máš. No tak, Mart-tyo, dělám si srandu, půjde to jako po másle. Máš ten diktafon?“

Jen jsem mlčky zvedl miniaturní přístroj.

„OK. Loki, anděl smrti. Fajn, soustředím se. Zapal to!“

Zavřel jsem oči, pomodlil se ke všem svatým, přitiskl zápalku ke škrtátku a prudce škrtl.

„Alesie Agara ed duei, mak kele ad delemeh!“

Přiložil jsem zápalku k rozlitému benzínu, oheň v jediném okamžiku na parketách vytvořil nízce plápolající pentagram.

„Ek dei kal elemes deh dei ken ta!“

Připálené obočí odporně zasmrdělo, bělostné plameny vyšlehly ke stropu a kluk za ohnivou stěnou dočista zmizel.

*

Kdyby se Meika v následující chvíli neozval docela normálně znějícím hlasem, asi bych v příštím okamžiku zmáčel celý pokoj obsahem hasicího přístroje. Takhle jsem jenom po zadku zacouval dál od ohně a vrhl ustaraný pohled na černající strop.

„Loki… anděl smrti… Loki… anděl smrti…“ začal opakovat chlapec a plameny jako by se pod dojmem toho hlasu začaly uklidňovat. Jejich barva se změnila nejdřív na sytě fialovou, pak v jasně oranžovou, zrudla, zežloutla, skokem přešla do zelené a nakonec se zastavila na antracitově černé přesně tak, jak popisovala kniha. Oheň se uklidnil, přestal olizovat strop a snížil se na úroveň chlapcových ramen. Ten, s očima pevně zavřenýma, připomínal sochu vytesanou z šedého mramoru.

Zapnul jsem diktafon.

Oheň jakoby v odpověď na cvaknutí tlačítka zasyčel, Meika se zatvářil, jako by ho něco vyrušilo ze snu, ale v následující chvíli plameny ještě o něco pohasly, staly se klidnými jako plamínek svíčky a Meikův dech se mohutně prohloubil.

Sledoval jsem, jak se mu pohybují rty, jak se mu na tváři střídají výrazy, jako by se v duchu s někým přel, jak bledne a začíná se potit.

Pak zaječel. A znovu a ještě jednou.

Potom promluvil.

„DERALEHAI!“

Ne. Tohle nebyl Meikův hlas. Kdyby kluk normálně zněl takhle, rozevírala by se před ním země, lidé by padali na kolena a povstávaly by nové říše. Já se zarazil zády o zeď, diktafon mi vypadl z ruky a najednou jsem měl pocit, že kdyby celý pokoj chytil jediným plamenem, neměl bych dost sil ani na to, abych se pomodlil Otčenáš. Chlapcův obličej byl teď bílý jako padlý sníh, víčka mu šílenou rychlostí mžikala a záblesky modrého světla ozařovaly pokoj jako elektrické výboje při svařování.

„Kei duleh ah dai ken desteres kam deh? Uleah iad kei? ULEAH IAD KEI?“ zaburácel kluk znovu. Oči se mu otevřely, oheň vyšlehl až do stropu, pokojem zavanul šílený poryv větru páchnoucího popelem.

„ULEAH KENTERESEI IAD KEI?“

„LOKI!“ zaječel Meika najednou zase svým hlasem.

„Gáššš!“

Oheň téměř pohasl, blikající světlo zmizelo, Meika se málem zhroutil. Najednou jsem měl zase dost sil. Popadl jsem hasicí přístroj a…

Chlapcova zdvižená dlaň mě zastavila účinněji než betonová zeď.

*

Je mi na zvracení. Srdce mám až v krku, potím se jako hovězí a na to, abych zůstal sedět a nedělal vůbec nic, musím vynakládat veškeré zbytky svých duševních sil. Meika je v jedné vteřině tak uvolněný, až to vypadá, jako by spal, a v té druhé vykřikuje nelidským hlasem, cení zuby a svíjí se, jako by seděl na žhavém uhlí. Po tváři se mu v jednu chvíli rozlévá mírný, laskavý úsměv, chlapec cosi měkce šeptá, aby v následujícím okamžiku zatínal prsty do podlahy, probodával mě nenávistným pohledem a plival proti černým plamenům sliny a kletby.

Teď je už nějakou chvíli zticha, obličej se mu leskne potem, rty se mu třesou a mladík jen docela neslyšně sténá.

„Loki! Ken dei kas teh, ken dui LOKI!!!“

Oheň se rozstříkl po pokoji, jako by uvnitř kruhu vybuchl ruční granát, mně po mysli sklouzlo něco mocného, ale naštěstí zacíleného jinam, a v příštím okamžiku se Meikovo tělo vyšponovalo, postavilo se na špičky, roztáhlo ruce a chlapec začal stoupat.

Jeho chodidla vznášející se deset centimetrů nad podlahou jsem viděl docela jasně.

*

Jestli mě před okamžikem paralyzoval nelidský hlas, tak teď se nemůžu hýbat jen prostým ohromením. Meikovi se po tváři rozlévá výraz nadpozemské rozkoše. Po tvářích mu tečou proudy slz, kluk zhluboka dýchá, usmívá se a mumlá něco, čemu nerozumím. Vlasy mu poletují kolem hlavy, černý oheň je téměř uhašen.

Jeho šeptání se stává stále zřetelnějším a naléhavějším.

„Loki… Karelamasei, ei dah kelane dou kei Loki!“

„Enteres, kai Loki.“

„Kei kelane Loki!“

„Enteres!“

Meika teď zní dvěma naprosto rozdílnými hlasy. Ten první je docela nepopiratelně jeho – zní sice plačtivě, unaveně, hrozně smutně a zároveň neústupně, ale je to Meika. Ten druhý sice není tak děsivý jako to řvaní před chvílí, ale s lidským hlasem si ho splést nelze.

„KELANE!“

Chlapec zaječel, až jsem nadskočil, pokojem se zase prohnalo cosi nedefinovatelného, velké nástěnné zrcadlo se s hlasitým křupnutím potáhlo vrstvou ledu, od stropu se najednou snášel sníh, černé plameny už zase šlehaly až ke stropu, vytvářejíce tak poloprůhlednou oponu a Meika se sesypal na podlahu jako pytel brambor. V následující chvíli mě do obličeje udeřila žhavá pěst, podlaha se pode mnou zavlnila, zrcadlo explodovalo, plameny zahučely jako startující tryskáč a já zaječel bolestí, jak mi na nohou natažených k ohni okamžitě začaly naskakovat puchýře.

V dalším okamžiku mi řev ohně vymáčkl mozek z lebky, pokoj se zatřásl, teplota překročila snesitelné meze a já se propadl do bezvědomí.

*

Kde to…

„Meiko!“

V jednom okamžiku jsem nevěděl kdo jsem, kde jsem, jak jsem se sem dostal a vůbec nic. Vzorném poli mi figurovalo rozbité zrcadlo, kaluž vody, černé sněžení a točící se útroby diktafonu. V tom dalším jsem se zavrtěl a zrak mi padl na mého miláčka.

„Meiko! No tak! Co je s tebou?“

Klukova víčka se zachvěla, modré oči mi nejdřív pohlédly někam přes rameno, pak se na pár dlouhých chvil zavřely, několikrát rychle zamrkaly a ustálily se na mém obličeji. V následující chvíli mě Meika popadl kolem krku, přitiskl se ke mně a rozvzlykal se mi do ucha.

*

Vůbec nevím, co mám dělat. Meiku jsem už před šesti hodinami uložil do postele, přikryl až pod bradu a držel ho za ruku tak dlouho, dokud neusnul – nebo se spíš nepropadl do bezvědomí. Teď sebou hází, vykřikuje ze spánku slova v cizím jazyce, čelo má rozpálené div ne doběla a oči mu za pevně stisknutými víčky poletují šílenou rychlostí. Nacpal jsem do něj aspirin koupený v recepci hotelu, na čelo mu přikládám studené obklady, ale stejně mám strach, že tohle se bez doktora neobejde. Na druhou stranu si uvědomuju, že Meika prodělal těžký telepaticko-magicko-psychický šok nebo co a že na to jsou všichni lidští lékaři krátcí.

Každou půlhodinu sleduju displej digitálního teploměru a jsem pevně rozhodnut znovu povolat Entropy, kdyby zobrazená hodnota překročila čtyřicítku. Je mi jasné, že by to mohlo znamenat definitivní konec našich plánů, ale to je mi pro tuto chvíli jedno. Teplota se naštěstí zatím drží pár desetin stupně nad devětatřiceti a já klečím u klukovy postele, jemně ho držím za ruku a modlím se tak, že mě Bůh prostě musí slyšet.

*

Když mě z neklidného spánku probudilo jemné pohlazení, málem mě zase jednou sklátil infarkt.

„No no, ty seš nějaký lekavý,“ ozvalo se za mnou.

Vyskočil jsem jako na pružině, otočil se takovou rychlostí, až moje opuchýřované nohy zaječely bolestí a vytřeštil na kluka oči.

„Ty… ty seš vzhůru! Není ti nic? Jak ti je? Seš v pořádku?“

„Jo, je mi f… Ježíši, no tak! Neumačkej mě… jé… takhle jsi mě ještě… ehm… no tak… Mart-tyo, nic mi není, uklidni se, proboha!“

Meika má čelo naprosto normálně teplé, v očích mu nezbyla ani stopa po včerejším smrtelném lesku, do tváří se mu vrátila barva a já se tak nějak nemůžu přinutit, abych ho pustil z náruče.

*

V rámci rekonvalescence jsem až do oběda striktně zakázal jakoukoli debatu o včerejších zážitcích. Nechal jsem kluka vysprchovat, objednal jsem snídani na pokoj a zahnal ho do druhé, voňavé a nikým nedotčené postele. Teď leží na zádech, ruce má pod hlavou a nechává se krmit jako římský císař. Mezi sousty si mě střídavě dobírá kvůli tomu, jaký jsem měl o něj strach kvůli „pitomé horečce“ a střídavě zase vážní a se zamilovaným pohledem mě za to hladí po tváři.

*

O dvě hodiny později jsem musel na svou roli domácího ošetřovatele rezignovat. Meika sice byl ochoten zůstat v posteli, ale vyžadoval buď mou přítomnost, nebo aspoň použití přiměřeného násilí a toho růžového horolezeckého lana. Usoudil jsem, že ani v jednom z případů by si stejně neodpočinul a s povzdechem ho prohlásil za zdravého.

Teď do sebe kluk souká boloňské špagety a já už nevím, jak bych vzpomínání na včerejšek oddálil.

„Tak jo,“ usadil se Meika po obědě na postel vedle mě. „Hele, já chápu, že tě to asi dost vylekalo, ale fakt je zbytečné, abys takhle bláznil. Jo, viděl jsem a cítil místa a věci… dost hnusné a strašně krásné věci… no, prostě toho bylo na mě moc a tak jsem se složil úplně stejně jako to máš ve zvyku ty. Ale jak sám vidíš, už jsem docela v pořádku.“

„No tak jo,“ souhlasil jsem neochotně. „Tak spusť.“

A Meika spustil.

*

„No, nejdřív jsem jenom seděl na zemi a připadal si trochu trapně a trochu mě to vzrušovalo,“ začal s vyprávěním. „Ale potom začal ten oheň kolem mě blbnout a já jsem měl najednou dojem, jako by se vzduch divně hýbal. Tak jsem se začal soustředit, představoval jsem si Lokiho, zkoušel do toho pohybu telepaticky vysílat a měl jsem čím dál silnější pocit, jako bysme v pokoji nebyli sami. Potom jsi cvakl tím diktafonem, já se na chvíli lekl – ne, proboha, neomlouvej se, já mám dojem, že nebýt toho, tak jsme se stejně nikam nedostali – no prostě jsem polevil v soustředění a někdo toho využil. Ne, fakt jsem neměl odvahu se ho vyptávat na jméno a bydliště. Nevím, jestli to byl démon nebo jiná bytost nebo co, ale byl asi tak milionkrát větší než celá moje mysl a kdyby chtěl, mohl ze mě jenom nepatrným hnutím myšlenky udělat idiota. Naštěstí – naštěstí ho jenom zaujalo, že slyšel magická slova a začal se mě vyptávat, co tady vyvádíme. Potom mu bohužel došlo, že jsme naprostí diletanti a začal mi popisovat, co udělá s mým sladkým mladým tělíčkem, až se dostane na tenhle svět. Já jsem se naštěstí vzpamatoval a zařval jsem na něj, že jestli se nám okamžitě nepřestane plést do práce, tak toho bude strašně litovat. No… potom mám pocit, jako by mi natrhl mozek, jako by se skrz mě začal někam cpát… a jako by na mě pořád výsměšně řval, jestli se ho vážně snažím vystrašit. Tak jsem sebral poslední kousky sil a zařval Lokiho jméno. Jo, zmizel mi z hlavy tak rychle, až mi podtlak málem vycucl střeva do krku. Ty vážně nemáš ani ponětí, jak děsivá bytost ti tenkrát zasáhla do života, Mart-tyo. Kdybys měl, klepeš se ještě teď.“

Meika se na okamžik odmlčel, přitiskl si ruku na čelo, ale na můj tázavý pohled jen zavrtěl hlavou a pokračoval.

„No… potom si všimli i ostatní, že je v éteru mladý maso a začali se mi do hlavy cpát jeden přes druhého. Ne, fakt ti nemůžu říct, co to bylo za bytosti a odkud byly. Chvíli jsem měl pocit, jako bych měl v hlavě milion vzpomínek a v další chvíli jsem skoro nevěděl, kdo jsem vlastně já. Potom jsem se trochu vzpamatoval, pokusil se nahlédnout těm bytostem do hlav a zjistil jsem, že to docela jde. Tak jsem se začal vyptávat, jestli někdo netuší, co se stalo s bývalým andělem smrti. Pár těch… stvoření jsem tím docela naštval, ale jiné mě zase jakoby chránily… no, kdybys fakt chtěl vědět, jaké přesně to bylo, tak si můžeme zajít do supermarketu, koupíme tam mixér a strčíme do něj tvůj mozek. Nebude to úplně přesné, ale jako základní představa ti to asi bude stačit. No, každopádně… v tu chvíli toho na mě asi začalo být trochu moc, už jsem vůbec neviděl ani neslyšel a měl jsem pocit, jako bych někam padal. Někam… ne, na to fakt vzpomínat nehodlám,“ otřásl se chlapec. „Byla tam strašná… ani se nedá říct zima. Spíš takové duševní prázdno a beznaděj… no, kdyby mě něco nezachytilo, tak už bych si tady s tebou nepovídal. Zase ti nemůžu říct, co to bylo, ale měl jsem z toho podobný pocit, jako když se díváš ty na mě… no, jako by mě to mělo buď rádo, nebo mě tomu bylo líto. Tak jsem toho využil, protože jsem měl pocit, že tohle může být naposledy, co k tomu mám vůbec příležitost, a zase se zeptal na Lokiho, tentokrát ale úplně naplno. Víš, nahlas, hlavou, myšlenkama, prostě celým svým já, aby mě prostě slyšeli úplně všichni.“

Meika se na dlouhou chvíli odmlčel, nepřítomně si přejížděl rukou po čele a vypadal snad o deset let starší. Pak znovu promluvil. Unaveným, zklamaným hlasem.

„Teď mi asi nebudeš rozumět… kdybych uměl popsat to, co přišlo potom, tak bych se mohl živit jako nejlepší spisovatel na světě… no… bylo to zkrátka, jako by si mě konečně všimly… hmmm… snad vyšší bytosti. Najednou se na mě dívaly a mně bylo strašně krásně. Víš, dokonce ještě hezčeji než s tebou. Jako by najednou na ničem nezáleželo a všecko už mělo být napořád fajn a jako by minulost vůbec nic neznamenala a jako by… jako by strach vůbec nikdy neexistoval. Měl jsem pocit, že se vznáším a oni mi říkali, že to takhle může být už napořád… a já jsem úplně cítil, že to je pravda, že oni mi nelžou a že oni vlastně ani neumějí lhát… tak jsem si říkal, proč bych se měl vůbec vracet k tobě, když můžu mít tohle a oni se jenom usmívali a říkali, že mám na Lokiho zapomenout a že už se nemám ptát a že mě mají rádi. A mně bylo strašně nádherně a snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že tobě bude fajn i beze mě… mně je to strašně líto, ty víš, jak moc tě miluju, ale to bys musel prostě zažít, abys to pochopil víš?“

„No tak, ššš, ššš, já tě přece chápu,“ přitiskl jsem Meiku k sobě a pohladil ho po vlasech.

„Dík… no, ale potom mě napadlo, že i když zůstanu tam, tak tobě bych mohl aspoň naposledy pomoct a začal jsem se znovu vyptávat na Lokiho. A oni mi říkali, že na něj mám zapomenout, protože bytosti jako je Loki je lepší nechat odpočívat v zapomnění a já jsem se jim snažil vysvětlit, že s ním musím za každou cenu mluvit a oni mi řekli, že Loki je jinde a že jestli ho chci najít, tak budu muset opustit tamto krásné místo a už se nikdy nebudu moct vrátit. A začali mě přesvědčovat, že mám zůstat a zapomenout. A já jsem pořád trval na svém a potom jsem zařval, že prostě musím… a potom… potom mi už vůbec nebylo krásně a Loki byl úplně všude a zároveň už to nebyl Loki, jenom vzpomínky a pocity a… a… já… já budu zvracet!“

Meika s dlaní přitisknutou na ústech vystřelil do koupelny.

Mně z jeho strhaného výrazu taky nebylo zrovna dvakrát dobře.

*

„Fakt si jsi jistý, že mi to chceš dopovědět?“

„Jo. Když už jsem s tím začal…“ zatvářil se chlapec odhodlaně, když se vrátil z koupelny. „Ono toho už moc není. Loki prostě už… už není. A není ani v Pekle, ani v Nebi… prostě jsou jenom roztříštěné vzpomínky otištěné do éteru a… panebože, já o tom nemůžu mluvit, to je fakt hnusné, co mu udělali. Sorry, ne, vážně ne, změníme téma. Kopí osudu, proto jsme s ním chtěli mluvit, že jo? Jo. Takže kopí… Loki se jako anděl smrti dost zajímal o veškerou vojenskou techniku, takže nejenom že by ti dokázal z hlavy vyjmenovat všechny typy a označení a ráže veškerých palných zbraní, co jich na světě je, ale taky si udržoval přehled o většině starých kousků. No a kopí je navíc dost speciální, takže jo, to je dobrá zpráva. Ví… teda věděl, kde kopí je.“

„No a kde teda?“

„Hmm… můžu se tě nejdřív na něco zeptat? Ono to s tím nesouvisí, ale já… já to prostě potřebuju vědět.“

„No… jasně.“

„Já… když jsem se probral, tak mi bylo hrozně, protože jsem tě normálně byl ochotný opustit jenom proto, abych mohl být šťastný. Víš, já jsem si vždycky myslel, že tě miluju a že bych pro tebe umřel a že bych nikdy, nikdy, nikdy nechtěl žít bez tebe, ale… hele, slib mi, že mi odpovíš úplně upřímně! Víš, že to můžu poznat! Slib mi to!“

„Tak jo, slibuju,“ zadíval jsem se poplašeně do klukových lesknoucích se očí.

„Myslíš si… myslíš si, že můj otec mohl mít pravdu? Že jsem fakt šmejd, který vlastně vůbec neví, co je to láska a je schopný zradit při první příležitosti jako Jidáš? Prosím, ale fakt pravdu! Protože já sám nevím!“

„Meiko, proboha,“ vzal jsem jeho tvář do dlaní. „Seš to nejoddanější, nejlaskavější, nejmilejší stvoření pod sluncem. Jestli mě nemiluješ ty, tak nikdo nikdy nikoho nemiloval. Za celou lidskou historii, prostě nikdy nikdo. Věříš mi? No tak, podívej se mi klidně do hlavy, jestli chceš, ale tohle… tohle je prostě nesmysl. Byl jsi v úplně cizí realitě, nabídli ti, že tam můžeš zůstat, mohl jsi cítit štěstí až do konce života, nebo možná úplně na věky a ty… tys nedal pokoj, jenom abys mi pomohl. Chápeš? Vzdal ses věčného nebe nebo čeho vlastně a vrátil ses sem jenom kvůli mě. Jestli tohle není láska, tak… tak je láska jenom prázdné slovo!“

Meika se mi jedenkrát podíval do očí, po tváři se mu rozlila nekonečná úleva a pak mi vlepil pusu přímo na čelo.

Myslím, že ten kámen, který mu spadl ze srdce, museli slyšet až ve Vatikánu.

*

„No,“ vrátil se Meika k původnímu tématu. „To kopí… ach jo, z tohohle fakt nebudeš mít radost.“

„Proč? Leží na dně oceánu nebo v jícnu sopky, nebo na něm sedí temný drak v temné hoře?“

„Hmm… to poslední,“ ušklíbl se kluk. „Americký prezident ho má v příručním trezoru. Mart-tyo! Mart-tyo! No tak… proboha… vzpamatuj se… kruci, není ti nic… chceš sklenici vody nebo… Mart-tyo!“

*

„Ne! Ne! Už jsem v pořádku,“ sundal jsem si ruku z očí ve chvíli, kdy se na mě Meika vyšvihl jako na koně a začal pomalu, ale docela rozhodnutě naklánět plnou sklenici vody. „Fakt? Jsi dost bledý… jako… tohle ti nemůže uškodit.“

„Opovaž se!“ zavrčel jsem. „Psychicky otřesený člověk se má držet v teple a ne aby se na něj lila voda!“

„No tak ne,“ odložil chlapec sklenici na noční stolek. „Fakt už seš v pohodě?“

„Jo. Víceméně. Hele, nemohl by ses mezi ty bytosti podívat znovu? Ne? No tak nic, zapomeň na to. Já bych prostě jenom docela rád věděl, jestli ty zatracené Američany nestvořil Bůh jako trest pro celé lidstvo a speciálně pro mě. Prezident… uff.“

„No neříkej mi,“ usadil se na mě Meika o něco pohodlněji, „že pro Iusta může být nějaký prezident problém. Hele, stejně ses jim chtěl pomstít, ne?“

Nechal jsem si tu myšlenku projít dvakrát hlavou tam a zase zpátky. Po každém cyklu jsem se usmíval víc a víc a nakonec mi na tváři zářil úsměv vpravdě ďábelský.

„Víš, Meiko… nebývá to často, ale občas míváš docela pravdu!“

Šplíchanci vody jsem uhnul ještě včas.

*

Hotelový pokoj jsme opustili dřív, než kdokoli stačil zjistit, že strop pokrývá slušně silná vrstva sazí, že ze zrcadla zbyla hromádka střepů zametených do koše, že jedna z postelí je propocená opravdu skrz naskrz a že pentagram z podlahy půjde odstranit asi jedině bruskou.

O těch rudě světélkujících písmenech psaných mou krví radši ani nemluvím.

Že bychom opouštěli Itálii v optimistické náladě, to se říct nedá. Sice víme, kde je kopí, sice máme pocit, že se chvíle rozhodujícího střetnutí blíží a sice jsme si vsugerovali, že všechno určitě dobře dopadne, ale prchající Entropy změnila svět v poněkud pochmurné místo.

Smrt nepracuje.

A na světě neumírá nikdo a nic.

Je to docela paradox, ale my dva jsme to zjistili až včera na recepci a později v supermarketu z televize. Italštině sice nerozumím, ale jsou věci, ke kterým hlasový komentář nepotřebujete. Vysílání je plné záběrů, ze kterých se obrací žaludek naruby.

V jakési blízkovýchodní válce dosáhly ztráty na obou stranách nulových hodnot, ale i zkušení lékaři omdlévají, jak jim na kusy roztrhaní vojáci vřeští bolestí do obličeje.

Včera bylo z hořícího domu vyneseno jedenadvacet obětí. Na uhel propečená těla se zmítají a připomínají tak slepé, šílené červy. Hasiči svorně, bok po boku, rameno na rameni, zvracejí přímo uprostřed ulice.

Jatka na celém světě zejí prázdnotou, protože v zaměstnání nedokázali vydržet ani staří veteráni z Vietnamu.

Výrobci mucholapek skupují ve velkém volně prodejná sedativa, aby se nezbláznili radostí. Hodnota akcií jejich firem získala přes noc tisícinásobnou hodnotu, protože na světě najednou neexistuje jiný způsob, jak se obtížného hmyzu zbavit.

A je toho víc. Jedna zpráva šílenější než druhá. Moderátoři se občas snaží prorazit s nadějně působící relací, ve které se daří i zcela beznadějné lékařské operace. Pacienti přežívají transplantace mnoha rakovinou postižených orgánů najednou, siamská dvojčata jsou rozdělována jako na běžícím pásu. Ve skutečnosti je ale na všech – a nejen v televizi – vidět, jak moc je nevysvětlitelný fenomén zasáhl. Nikdo neví, co se děje, nikdo netuší, jestli to někdy skončí, kriminalita dosáhla přes noc opravdu strmého nárůstu, v Africe se prudce rozhořely kruté boje a i ti jinak veselí a optimističtí Italové nevypadají zrovna ve své kůži.

A zhoršuje se to. Hodinu od hodiny, minutu od minuty.

Čímž chci říct, že přes moře jsme si to svištěli opravdu rychle.

6

Když jsem si cestou plánoval, jak přesně útok na Bílý dům provedu, figurovaly mi v hlavě představy boje s eskadrou letadel, Meikova mysl rozpínající se nad Washingtonem, regulérní válka s desítkami a stovkami nesmrtelných vojáků, americký prezident prchající do nedobytného bunkru a mnohé další.

Teď sedíme na střeše cihlově rudého činžáku, čerstvě zakoupeným dalekohledem si prohlížíme dům i lány zeleně okolo něj a proniknutí přímo do Oválné pracovny nám připadá jako ta nejjednodušší věc na světě. Moje křídla jsou připravená, Meika je skálopevně přesvědčen, že prezident se právě zabývá nějakou administrativou a že přesně v tomhle okamžiku je ideální chvíle k tomu, abych zaútočil, protože v místnosti jsou pouze dva lidé. Prezident a Condoleezza Riceová. Oba v mé hlavě teple září a můj příchod nečeká vůbec nikdo.

„No, ale kdyby se ti tam jít nechtělo, tak nám George může donést to kopí hezky až sem. A klidně by mi cestou koupil další čokoládu…“ navrhuje mi Meika už asi pošesté.

„Ne. Tohle si chci vyřídit sám,“ stojím si pevně na svém.

„Ale… víš… to riziko…“

„Riziko, že nedostaneš čokoládu. Jasně,“ zašklebil jsem se, uhnul Meikově pohlavku a potom už si to má duše svištěla přímo do Oválné pracovny.

*

„To je všechno, Condi, děkuji,“ odmávl mě prezident ve chvíli, kdy mi do očí zazářilo ostré slunce proudící sem vysokými okny.

„Ano?“ vzpomněl jsem si na starý vtip. „A už víš, kdo je prezident v Číně?“

„Prosím?“

„No tak nic. Stejně je to dost vyčpělý vtip,“ pokrčil jsem defenzivně rameny.

George Bush položil drahé plnicí pero, zhluboka si povzdechl a zadíval se mi přímo do očí. „Condi. Vážně si myslíte, že je tohle vhodné? Vím, že jsem vám opět odložil dovolenou, ale předstírat přepracovanost a ještě takto amatérským způsobem… no tak. To tam vážně nemáte nic lepšího?“

„Hm… něco bych tu měl,“ přejel jsem si smyslně jazykem rty. „Víš, tahle pracovna… má historii… nechtěl… nechtěl by sis zahrát na Billa a Moniku?“

„Ale Condi,“ obrátil prezident oči ke stropu. „Už zase?“

Přiznávám. Trochu mě tím zaskočil.

*

„No tak jo,“ našel jsem ztracenou duševní rovnováhu. „Vyhráls. Konec srandiček. Jsem tu pracovně a nemám moc času.“

„O čem to mluvíš? Jsi placená od hodiny,“ zadíval se mi prezident nechápavě do obličeje.

„Já nejsem Kund… eh… Condoleezza,“ vrhl jsem na něj správný americký úsměv. „Já… jsem Iustus.“

Ve všech svých představách jsem viděl, jak prezident při těchto slovech bledne, jak se mu roztřásá brada, jak mě žádá o sklenici vody. Teď, ve skutečnosti, se pohnul jako blesk, zajel rukou do šuplíku a namířil mi do obličeje ručním provedením vrhače mezikontinentálních střel.

To už jsem před jeho stolem ovšem dávno nestál.

*

„To nebylo rozumné, Georgi!“ pohrozil jsem mu zdviženým ukazovákem. „Já sice nechápu, jak ses dokázal udržet v úřadě poté, cos vypustil na Rusko všechny atomovky, ale mám dojem, že odstřelení své ministryně zahraničí… své černé ministryně zahraničí, kterou jsi předtím bůhví jak dlouho šoustal, by veřejnost nesla o dost hůř. Nemyslíš?“

Prezident při té představě zbledl do odstínu čerstvě omítnuté zdi. Pravda, možná to nebylo jen tou představou. Možná za to mohlo černé ústí jeho vlastní zbraně šklebící se mu do obličeje, možná v tom hrál roli i můj jehlový podpatek hrající si s jeho varlaty na špendlík a na motýla. Buď jak buď, přešla Georgie pozoruhodnou rychlostí bojovnost.

„Co… co chcete?“

„No, je toho vlastně víc,“ sestoupil jsem z varlat nejmocnějšího muže světa. „Nechceš se posadit? Jo… a pokud by tě napadlo mačkat nějaké skryté tlačítko, tak nezapomeň, že v těchto dnech není smrt to nejhorší, co ti můžu udělat. Vlastně… znal jsi osobně zvláštního agenta Smythe? Mohl by ti o tom vyprávět… teda pokud by se na světě našel dost schopný doktor, který by z něj zase dokázal udělat kompletní lidskou bytost, o čemž dost pochybuju. No, každopádně, posaď se, Georgi.“

Prezident si rukávem osušil čelo, usadil se do svého křesla a já jsem se vyšvihl na jeho stůl.

„Takže, milej zlatej,“ začal jsem. „Víš, kdo jsem a víš co umím. Já zase vím, jak si ty osobně potrpíš na pravdu a boj se zlem a tak podobně, takže nebudeme věci komplikovat lhaním, viď? Ono se to možná nezdá, ale tebe by to asi bolelo víc než tuhle lampičku,“ upustil jsem mu do klína nehezky zauzlované osvětlovadlo.

„Fajn,“ navázal jsem plynule, když prezident jen hlasitě polkl. „Takže, ve svých veřejných projevech jsi mě chválil a podporoval jako všichni ostatní. Ve skutečnosti ale… jak to říct a nedotknout se tvých šlechetných záměrů… ve skutečnosti ses mě pokusil takříkajíc získat pro svou věc. Jo, to je ono. Nabídl jsi mi skutečně téměř neodmítnutelné pracovní podmínky, jistotu stálého zaměstnání a tak vůbec. No, Georgi, nevyšlo to. Jsem tady, jsem svobodný a kdybych se rozhodl pověsit tě za koule vedle tamté vlajky,“ ukázal jsem mu přes rameno, „tak mi v tom nikdo na světě nezabrání. Ale neboj se. Bude mi stačit, když se hezky v poklidu vzdáš úřadu, když celému světu řekneš pravdu, když poskytneš médiím jména všech agentů, kteří na mém případu pracovali a když necháš vymazat veškeré zjištěné informace. Ne, počkej, Georgi, neskákej mi do řeči. Vím, že jsem přehnaně mírný, vím, že bych měl vymyslet něco lepšího. Ale chápej… já nikdy nechtěl nic jiného, než vybudovat svět, ve kterém by lidem bylo umožněno převzít odpovědnost za své životy. Takže tvé potrestání nechám na nich. No tak, Georgi, dýchej, hezky zhluboka… no vidíš. Už je to lepší, že? To jsem rád. Jo… a než se půjdeš historicky znemožnit… je tu ještě jedna věc. Neboj, je to už vážně jenom taková drobnost.“

Americký prezident mě probodl nenávistným pohledem, já se na něj zářivě usmál.

„Opravdu, skoro to ani nestojí za řeč… Prostě… Dej sem Kopí osudu.“

Jo. Teď mám taky dojem, že jsem to na něj mohl vybalit jemněji.

*

„Oumajgád! Promiňte, pane prezidente!“ vypískla jakási mladá stážistka zabouchávající za sebou dveře tak prudce, až se ze stropu snesl déšť omítky.

„No no,“ odlepil jsem své rty od Bushových. „To jsi ještě nikdy neviděla dýchání z úst do úst?“

Prezidenta můj poslední požadavek vyvedl z míry natolik, že se mu oči obrátily dovnitř lebky, z úst mu unikl chropot takřka smrtelný a než jsem stihl zareagovat, sesul se mi pod nohy. Ve světě, kde si smrt vybírá dovolenou, není ovšem ani infarkt zase tak vážný problém. Vytáhl jsem George zpod stolu, uložil ho na hustý koberec a pustil se do oživovacích pokusů. Ve chvíli, kdy do pracovny nakoukla ta holka, mi to začalo docela i jít.

*

„No konečně,“ vydechl jsem zmoženě odhadem o půl hodiny později, když muž konečně otevřel oči. To už jsem přes prezidentovy plíce prohnal hektolitry vzduchu a sako na jeho hrudi začalo být od mého pumpování poněkud ošoupané.

„Kopí… ne… ne… můj milášek…“ zachrčel muž zničeně.

„No jo,“ povzdechl jsem si. „Já ti vážně nerad beru tvoji hračku, ale bohužel ji potřebuju víc než ty. A asi mi to nebudeš věřit, ale taky z toho vůbec nemám radost. Jo, a pokud to nebudeš protahovat, tak možná stihneš zastavit to blonďaté trdlo, než se o Condi a tobě dozví úplně celý barák.“

Prezident na mě vytřeštil oči, srdce pod mýma rukama mu dvakrát vynechalo, ale pak vyskočil jako čertík z krabičky, číselník mohutného trezoru zapuštěného do zdi zacvakal, kopí plesklo o mou dlaň a prezident se málem ani neobtěžoval s otevíráním dveří, jak rychle vystřelil z pracovny.

„Tak to bychom měli,“ usmál jsem se na dva tisíce let starý kov.

*

Před tím, než jsem se vtělil do téhle ženské, jsme bohužel ani já, ani Meika nepomysleli na to, abychom se podívali na plán Bílého domu. Takže teď jsem dvakrát navštívil kuchyni aniž bych přímo chtěl, jednou jsem vlezl na pánské toalety, a vůbec jsem si dům docela prošel. Kopí zastrčené za opasek mě nepříjemně dloubalo do boku a lidé, které jsem potkával, se chovali nějak divně. Tedy, vím, že i se svými znalostmi a schopnostmi se na vysokých podpatcích pohybuju trochu jinak než normální ženská, ale nikdy dřív se mi nestalo, aby se lidem při pohledu na mě v očích objevovalo takové zvláštní světlo, aby jim sliny tekly po bradě a aby je posedávala neodolatelná touha následovat mě. Než se mi podařilo najít východ, měl jsem v patách dobře patnáctku Američanů tvořících prudce nesourodý dav.

Nebýt schopen pohybu rychlostí zvuku, nikdy bych je v přilehlém parku neztratil.

*

„Sorry, milý, Condi u sebe nemá ani floka,“ zatvářil jsem se omluvně poté, co moje podpatky zaklapaly na střeše známého domu. „No tak, nemrač se. Až tohle bude za náma, koupím ti čokolády třeba plný batoh.“

„To… to není… au… to není kvůli tomu,“ promnul si Meika spánky. „Ty… máš to kopí za… auuu… za opaskem, že jo?“

„Jo… jak to víš?“

„Úplně… au, můžeš jít prosím o kousek dál? Úplně cítím, jak… Ježíši, jauvajs… jak se mi to snaží zavrtat do hlavy.“

Poněkud vylekaně jsem poodstoupil na druhý konec střechy. Meikovi z tváře zmizelo napětí, já bezradně rozhodil rukama. „Máš nějaký nápad, jak se dostat na Golgotu, aniž bys musel být blízko mě?“

„Já… já to vydržím. Jenom potřebuju chvilku, abych si na to zvykl,“ zahulákal na mě chlapec. „Víš co? Zbav se té ženské – no, odveď ji třeba zpátky do parku a pak se vrať sem. Myslím, že pořád ještě nepotřebujeme, aby ten tvůj ksichtík poznávali lidi na počkání. A já… já se zatím pokusím nějak to odblokovat. OK?“

„OK,“ pokrčil jsem rameny. „Jsi si jistý, že to sám zvládneš?“

„Jasně,“ mávl Meika rukou. „Je to jenom nějaká forma telepatického kontaktu. Aspoň se trochu procvičím. No tak, jdi už.“

Pokrčil jsem rameny, zastrčil svému vlastnímu tělu kopí za opasek a pustil se do opětovného zdolávání požárního schodiště. Meika se usadil do tureckého sedu co nejdál ode mě a po tváři se mu rozlil hluboce soustředěný výraz.

*

Lézt po žebřících v lodičkách nemůžu nikomu doporučit.

Už cestou na střechu se mi podařilo ztratit jednu botu a teď, když se pode mnou znovu otevřela mnohametrová propast, jsem druhý střevíc raději zul a postavil na rantl střechy. Odpolední Washington D.C. se tak o chvíli později stal svědkem toho, jak si poradkyně nejmocnějšího muže na planetě vykračuje po chodníku jen v punčochách.

Ne že by to kohokoli zajímalo. Nepřítomnost Entropy zjevně na lidi dolehla víc než vypařený New York. Občané proudící po ulici se tváří přešle, hledí spíš sobě pod nohy než spoluobčanům do obličejů a i já sám mám pocit, jako by much, komárů a ostatního hmyzu ve vzduchu o dost přibylo. Když se mi z čela pokusil uprchnout moskyt rozplesknutý na atomární tloušťku, přidal jsem prudce do kroku.

Čím dřív se svět vrátí do normálních kolejí, tím líp.

*

Zanechal jsem Condoleezzino tělo na lavičce pod rozsochatým dubem, pozvedl svou mysl a přefrčel éterem zpátky na střechu. Do nosu mě udeřila vůně kožené bundy složené pod hlavou, na holém břiše mě zahřály ostré sluneční paprsky a já se rozkošnicky protáhl.

„Tak jo, milý. Koukni se naposledy na Washington, za chvíli vyrážíme.“

Odpovědí mi bylo nezvyklé ticho.

Nadzdvihl jsem se na loktech, rozhlédl se po střeše a zjistil dvě věci.

První – Meika nikde v dohledu není.

Druhá – Kopí osudu taky ne.

*

„Meiko! MEIKO! Tak sakra! Ozvi se!“ hulákám na střeše jako na lesy. Před chvílí jsem seběhl až na ulici, vrátil se zpátky na střechu, rozhlédl se bedlivě po širém okolí, roztáhl křídla a pokusil se kluka lokalizovat svým obvyklým spasitelským smyslem. Bez výsledku.

Jsem si docela jistý, že George Bush by se takhle těsně po mé návštěvě rozhodně neodvážil zorganizovat únos. Taky jsem si poměrně jistý, že kdyby se nad činžákem přehnal armádní vrtulník, nedokázal bych to z ulice přehlédnout. A za třetí je mi docela jasné, že ač je Meika v jistých ohledech pořád ještě dítě, na schovávanou by si se mnou za těchhle okolností nikdy nehrál.

Oběhl jsem ještě jednou střechu, oči mi samotným soustředěním málem vypadly, ale povědomou blond hlavu jsem nikde nespatřil.

Sakra.

A ještě jednou sakra.

*

Vynechám-li nepravděpodobné scénáře, ve kterých figuruje americká policie a pátrání po nezvěstném, mám přesně dvě možnosti. Buď se vykašlu na inkognito a pustím se do přelétávání nad Washingtonem v takové výšce, abych vůbec měl šanci Meiku uvidět, nebo se vykašlu na bezpečí a znovu zavolám Entropy.

Do toho prvního řešení se mi vůbec nechce, protože můžu lítat jak nízko budu chtít a kluka stejně nenajdu, pokud si to nebude vykračovat přímo po ulici.

Ado toho druhého se mi chce z docela jasných příčin ještě míň.

Jenže když nenajdu ani kluka ani kopí, tak je mi Entropy na svobodě stejně k ničemu.

Ach jo.

Mé řvaní se zase rozlehlo nad městem.

*

„Kruci, Martine, tohle taky nevypadá jako Golgota!“ vypálila mi Entropy za zády, až jsem nadskočil.

„Jo, promiň, sehnal jsem kopí, ale ztratil se Meika. I s tím kopím,“ vysypal jsem ze sebe neméně zběsilou kadencí.

„Zmiz odsud. Za chvíli jsem zpátky! Na tamten barák!“ vychrlila dívka a zmizela.

Jednou jedinkrát jsem pohlédl na oblohu a odstartoval takovou rychlostí, až to sonicky prásklo.

*

Dvakrát jsem zakroužil nad označeným mrakodrapem, vrhl pohled přes rameno na bezmračnou oblohu, pokrčil rameny a se zvukem imitujícím padající pumu přistál.

Entropy se zjevila dřív, než jsem zapružil v kolenou.

„Roh osmačtyřicáté a Madisonské. Jde na metro. Na Golgotu vezmi Bibli! Dělej!“

Trojice blesků sjela do střechy, kde už dávno ani jeden z nás nestál.

*

V atmosféře rostoucího napětí, nejistoty a nevysvětlitelných událostí globálního dosahu většinou stačí už jen jedna jediná kapka k tomu, aby se stavidla příčetnosti protrhla, aby lidé hodili za hlavu navyklé postupy uvažování a aby prostě a jednoduše vypukla panika.

Teď se tou kapkou stal planoucí mrakodrap.

Hrůza a zmatek se od hořící budovy šířily jako vlna, lidé ječeli, prchali, vráželi do sebe a snažili se dostat co nejdál.

Na takové situaci je dobrá jedna věc – nikdo si vás nevšímá ani tehdy, vyrůstají-li vám ze zad několikametrová křídla.

Svištěl jsem si to jen pár metrů nad hlavami vyděšených Američanů, svíral v rukou kus urvané mapy a těkal očima z jedné cedulky s názvem ulice na druhou.

Osmačtyřicátá!

Konečně!

Nabral jsem rychlost, snížil výšku, skoro se rozmázl o roh cihlového domu, náklonem o devadesát stupňů prosvištěl úzkou uličkou, vyhnul se holubovi s očima planoucíma šílenstvím, o stehno se mi otřela infarktem sklácená kočka řítící se ze střechy, prolétl jsem hejnem komárů.

Pak jsem ho spatřil.

Meika si vykračoval rovnou ke vchodu do metra jako stroj. Šel přímo prostředkem ulice, zmatkující lidé mu širokým obloukem uhýbali z cesty, auta ho objížděla a chlapec v té vřavě působil jako samotné ztělesnění klidu.

Zabrzdil jsem těsně před ním, až podrážky mých monstrozních bot prudce zasmrděly.

*

„Meiko! Co to děláš!“ popadl jsem ho za ramena.

Chlapec se na mě ani nepodíval. Jen lehce třepl zápěstím.

V příštím okamžiku jsem ležel zapasovaný mezi popelnicemi, ve vlasech jsem měl omítku a po nárazu do zdi jsem všechno viděl trojmo.

Meika šel dál rovnou za nosem a svět se mu klidil z cesty.

*

Ačkoli jsem měl nepřekonatelnou chuť vyzvracet se z podoby a následně omdlít, pustil jsem se do hrabání z odpadků. Ruka mi několikrát zajela do něčeho mazlavého, čtyřikrát jsem se posadil zpátky na zadek, jak mě gravitace přemohla a jednou se Washington divně naklonil a rozmazal, jako by se chtěl v příštím okamžiku rozplynout. Pak se mi vidění s mohutným řachnutím spravilo, do okolního smrádku se zapojily moje zvratky, ale zato jsem konečně vstal.

Meika se za tu dobu už dostal skoro až k metru.

Rozběhl jsem se jako o život.

*

Ten kněz byl rychlejší.

Mě a mého kluka dělilo odhadem deset metrů, když ten mohutný plešatý černoch vystoupil zpoza stánku s časopisy. Oči mu při pohledu na Meiku zazářily, v pozdvižené levačce se objevil masivní kříž házející sluneční prasátka na všechny strany a v té druhé ještě o mnoho mohutnější revolver.

„Néééé!“

Víc jsem zakřičet nestačil.

Bláznícím Washingtonem práskl výstřel.

*

Záblesk z hlavně nebyl v prudkém odpoledním slunci vidět.

Ten, který vyšel přímo z Meikova těla, už ano.

Oslnivá modrobílá záře mě zasáhla do očí jako úder kladivem, nohy mi podjely, sedřená kůže na lokti zaštípala jako ocet v otevřené ráně.

Nic z toho jsem skoro nevnímal.

Meika se zastavil a v tu chvíli jako by ustal život okolo nás. Černochovy oči se rozšířily přes půl obličeje, lidé se začali sesouvat k zemi. Kdyby tohle někdo sledoval z ptačí perspektivy, muselo by mu to připadat jako zpomaleně se šířící kolo na vodě. Občané se zastavovali v půli kroku, obraceli oči k nebesům a hroutili se na chodník jako zbavení veškeré životní síly. Z nebe začal pršet hmyz. Netuším, jak jsem tomu mohl odolat já a už vůbec nechápu, jak to mohl snést černočerný kněz, ale během pěti vteřin jsme byli my tři jedinými pohybujícími se bytostmi v dohledu.

„M… Meiko!“ zakoktal jsem.

A černoch zmáčkl spoušť podruhé.

A potřetí.

A ještě jednou.

A znovu.

*

Tentokrát už jsem jen přivíral oči.

Odražené kulky pětkrát zabzučely ztichlým městem a pak úderník cvakl naprázdno.

Kněz klesl na kolena, kříž mu zmizel v dlaních, na rozpálený beton chodníku dopadla zářivě rudá kapka krve.

Meika natáhl ruku.

Vystartoval jsem jako ještě nikdy v životě.

*

Křičet se dá mnoha způsoby.

Když jsem se teď řítil ke klukovi, zaječel jsem tak, jako ještě nikdy nikdo. Zaječel jsem ústy, zaječel jsem myslí, zaječel jsem celou svou duší.

A Meika se otočil.

V poslední chvíli.

*

Kdybych se nacházel v jakémkoli jiném těle, asi bych měl docela slušnou šanci.

Takhle jsem jen vrazil do neviditelného štítu, všechny kosti v těle mi zapraštěly, oči pod náporem modrobílého záblesku vypověděly službu, v ústech jsem měl najednou plno krve a svět se otáčel šílenou rychlostí.

Rotoval jsem vzduchem a krev kolem mě doslova pršela.

*

Tři a půl centimetru.

Stačilo pitomých tři a půl centimetru a vytrhl bych Meikovi kopí dřív, než mě nadpřirozená síla odpálila k nebesům jako baseballový míček.

Ne že by mě to v téhle chvíli zase tak moc trápilo.

Odstředivá síla mi z mozku vymáčkla veškeré souvislé myšlenky, chodník se hluboko pode mnou zlomyslně zašklebil a pak se mě konečně ujala gravitace.

Vzduch mi kolem uší jedovatě zaječel.

Na hlasitost mého projevu to nemohlo stačit ani náhodou.

*

Na pádech z velkých výšek je špatná jedna věc – většinou to bolí tak, že se ani nemůžete smát.

Když jsem s prásknutím prolétl plátěnou stříškou nějaké restaurace, když jsem dopadl přímo mezi nedojedený oběd a když pode mnou povolil i lehký plastový stoleček, byl to větší problém, než bych byl kdy čekal.

Válel jsem se v kaluži rozlitého kafe, pod hlavou mi spočíval nadýchaný hamburger, do ledvin mě tlačila bota nějakého šedovlasého Amíka a ze všeho nejvíc mě bolela bránice.

Nemůžu říct, že bych se smál.

To by situaci ani zdaleka nevystihlo.

Válel jsem se v troskách, z očí mi tekly slzy a z toho, že žiju, že se můžu hýbat a že ta ruka rozřízlá střepem hrnku je mé nejhorší zranění, jsem doslova řval smíchy.

Osud má vážně smysl pro humor.

Kdybych letěl o něco rychleji, rozplácl bych se o zeleně omítnutý dům jako opilá masařka o okenní tabuli.

Kdybych letěl o něco pomaleji, minul bych plátno a energie dopadu by mi kostru rozložila na prvočinitele.

Kdybych…

Ne. S endorfinem stříkajícím ušima se moc dobře přemýšlet vážně nedá.

*

Netuším, jestli se endorfin vypařuje, jestli metabolizuje, jestli v organismu existují superminiaturní skřítkové, kteří ho vysoušejí superminiaturními mopy.

Ať je to jak chce, záchvat euforie mě najednou docela jednoduše přešel.

Zvedl jsem se na lokti, vytřel si odřenou rukou slzy smíchu z očí a rozhlédl se po naprosto tichém městě.

Tedy… chtěl jsem se rozhlédnout.

A myslím tím jinam, než do černočerné propasti vývrtu velkorážního revolveru.

*

„Vstaň,“ promluvil muž zakrývající slunce. Z levé ruky svírající kříž mu na chodník pořád ještě odkapávala krev, v očích se mu zračilo nebetyčné prázdno a hlaveň revolveru působila nehybně jako samotné základy vesmíru.

Vstal jsem.

Co mi zbývalo.

*

„Hni sebou, ďáblův spřeženče. Kopí musí být získáno,“ pronesl černoch, když jsem se uvedl do vertikální polohy.

„Jo, rozhodně souhlasím,“ rozhodl jsem se pro spolupráci. „A nemusíte…“

Víc jsem říct nestačil. Krvácející ruka mě popadla za rameno a smýkla mnou tak, že jsem popolétl stejně, jako bych měl křídla.

Po dloubnutí do ledvin jsem se už jen rozběhl.

Zato plnou rychlostí.

*

Tu větu o výstupu, nástupu a zavírajících se dveřích mají i tady, ve Washingtonu.

Právě jsem překonal veškeré rekordy v přeskakování turniketových závor, sbíhání pohyblivých schodů a mnohonásobném přeskoku spících Američanů. Hlaveň revolveru jsem za tu krátkou dobu sice stačil začít nenávidět, ale na druhou stranu věřím, že nebýt jí, nikdy jsme odjíždějící metro nestihli.

Muž mě prohodil zmenšující se škvírou, až jsem se zarazil o umělecky počmárané okno a sám se dveřmi procpal dřív, než se souprava dala do pohybu. Pak už jsme jeli.

*

„Hele, tohle vážně není nutné. Já se nechystal utéct,“ zvedl jsem ruce nad hlavu, když mi černoch znovu namířil zbraň rovnou do obličeje.

„Nepotřebuji rady otroka Satanova,“ zaburácel muž. „Můj Pán jediný mi říká, co jest třeba činit.“

„OK,“ zavrčel jsem rezignovaně. „A bude vašemu pánu nebo vám vadit, když si aspoň zavážu tu ruku? Víte, docela nerad bych vykrvácel.“

„Dělej se sebou, co uznáš za vhodné. Tvá duše již stejně úpí v plamenech pekelných.“

„Hm… OK,“ rozhodl jsem se přeložit si odpověď jako souhlasnou a pomalu, pomaličku se sehnul k nejbližšímu spáči. Odhadem mu mohlo být tak patnáct, oddechoval stejně plynule jako všichni ostatní v dohledu a měl na sobě moc hezké bavlněné triko končící někde nad pupkem.

To poslední tedy až poté, co jsem si vyrobil docela slušivý obvaz.

*

„Sakra, co to děláte?“ vyjel jsem na černocha poté, co mě mohutná tlapa zastavila v půli kroku a narazila na zadní okno vagónu. „Nechápete, že ho musíme zastavit?“

„To chápu velmi dobře,“ zaduněl muž hlubokým hlasem. „Avšak ne dřív, než k tomu bude vhodná příležitost. Tvůj spojenec jest pod vlivem kopí. Nebude na tebe brát ohledy. Chceš-li získat kopí zpět, budeš ho muset zaskočit. A to se ti zde nemůže podařit.“

„OK,“ zamračil jsem se překvapeně. „Fajn, asi máte pravdu. Ale jestli budeme stát tady, tak Meika může vystoupit a my si ho ani nevšimneme.“

„Ne,“ usmál se černoch poprvé od chvíle, kdy jsem ho spatřil. „Pán jest mocný. Cítí spratka ďáblova a já cítím to, co cítí Pán. Nemůže nám uniknout.“

„Aha. Pán,“ zavrčel jsem. „Vy tedy máte dojem, že k vám promlouvá Kristus?“

V příští vteřině mě napadlo, že touhle otázkou jsem si možná právě podepsal ortel smrti. V mužových očích zazářilo světlo šílenství, svalnatá ruka mi stiskla dýchací trubici a moje už tak omlácené ledviny zaúpěly, když do nich narazilo vodorovné zábradlí.

„Já nejsem blázen!“ zasyčel černoch jako parní kotel těsně před explozí. „Jsem pokorným pastýřem svého stáda. Dnešního dne na mne promluvil náš Pán Ježíš Kristus. Řekl mi, že musím zastavit vyslance Satanova. Řekl mi, kde jej mohu nalézt. Řekl mi, že bude třímat Kopí osudu. Řekl mi, že s ním budeš ty. A řekl mi, kdo oba ve skutečnosti jste. Jelikož se to vše ukázalo být pravdou, nemohu být blázen!“

„Jo, jo, jo, OK, OK,“ vyrazil jsem chrčivě. „OK, nejste blázen… chrrrr… sakra… pusťte… chrrrr… no tak… chrrr… nezabiješ!“

Před očima se mi začala rodit obvyklá černá kola, plíce v hrudi bolely vteřinu od vteřiny víc a mě vzdáleně napadlo, jaké to bude umřít udušením ve světě, kde se umřít nedá. V té chvíli naštěstí ke knězově mysli proniklo mé poslední slovo a svalnaté prsty povolily sevření.

Sesul jsem se na podlahu s pocitem, že jestli v příštím okamžiku neomdlím, bude to největší výkon mého života.

Neomdlel jsem.

*

Netuším, jestli vlak řídí Meika, nebo jestli mašinfírovi drží kopí na krční tepně. Vlak každopádně ve stanicích nezastavuje a my se řítíme plnou rychlostí pořád kupředu. Míjíme nástupiště plná ležících lidí, míjíme stojící vlaky a do mě se z toho všeho dává nevídaný pocit úzkosti. Předtím jsem si myslel, že kluk uspal jenom lidi v dohledu. Jak tak koukám z okna, připadá mi, jako by chrněl celý svět.

Na mého společníka nemá pochmurná scenérie žádný viditelný efekt. Upírá pohrdavý pohled přes mířidla revolveru do mé tváře a já mám chvílemi pocit, jako by mě přímo vyzýval k tomu, abych zkusil svůj trik se stěhováním duší.

Tak blbý naštěstí nejsem.

Tak, abych se ho zeptal, k čemu mě vlastně potřebuje, taky ne.

*

Když sebou vlak konečně trhl a začal prudce zpomalovat, uvítal jsem to i přesto, že mě setrvačnost vrhla okem přímo proti hlavni. Posledních pár desítek minut mi hlavou vířily představy, co vše by mohl patnáctiletý kluk obdařený nevídanými silami kopí provést se světem. Na jednu stranu jsem se sice snažil utěšovat tím, že Meika je ve skutečnosti hodný, milý, soucitný a toužící po lásce, ale na druhou stranu mi bylo jasné, že nadpřirozená moc mohla jeho osobnost přeformátovat tak, že můj Meika už ve skutečnosti neexistuje.

Z toho pomyšlení mi bylo ještě podstatně hůř než z představy nově zrozeného blonďatého Hitlera.

*

Mohutný černoch má reflexy vpravdě nelidské – nejenže ho zpomalení ani v nejmenším nerozhodilo, ale ještě stihl uchránit mou hlavu před srážkou se zbraní a nasměrovat mě k východu dřív, než se dveře vůbec začaly otevírat.

Dveře od vlaku se mnou tedy vyrazili poprvé.

*

Klopýtl jsem o široce rozpláclou důchodkyni s modrofialovým přelivem, šlápl nějakému tlusťochovi přímo na zadek, skoro si podvrtl kotník na stehně jakéhosi výrostka a zarazil se až o okachličkovanou stěnu.

Nic z toho mě v tu chvíli vůbec nezajímalo.

Netuším, jak se mohl Meika dostat z vagónu tak rychle, ale teď kráčel pomalým, vyrovnaným krokem do schodů, kopí mu v ruce téměř zářilo a já měl pocit, jako by se mi o skaliska zdravého rozumu tříštily vlny nesmírné moci. Svět v porovnání s Meikou působil jako neumělá, vyšisovaná skica. Každý detail chlapcova vzhledu se mi zarýval do mozku s intenzitou vrženého skleněného střepu. Živější barvy jsem nikdy nespatřil. Vůně Meikových vlasů naplňovala svět. Jeho hluboký, soustředěný dech způsoboval, že se realita nadechovala s ním. Všichni spící odfukovali ve stejném rytmu, zářivky poblikávaly se stejnou frekvencí a dokonce i zvuk knězova blábolení nedokázal odolat tomu podmanivému vzoru.

Klečel jsem mezi Američany, upíral pohled na vzdalujícího se chlapce a byl jsem si jistý, že bych od něj nedokázal odtrhnout oči a mysl ani ve chvíli, kdy by mi někdo přiložil pistoli k hlavě.

Pak na schodech klapl poslední měkký krok.

Meika mi zmizel ze zorného pole.

A svět se stal stejně reálným jako kdykoli před tím.

*

„Sílí… sílí každou vteřinou…“ zasípal černoch. „Přesně tak, jak říkal Pán.“

Já se nějakými analýzami situace nezabýval.

Došel jsem ke knězi dřív, než se stačil vzpamatovat, vykopl mu revolver z ruky a jen o malou chviličku později mu opřel hlaveň o plešatý zátylek.

Hrozně fajn pocit.

„Jestli zvedneš ty pracky ze země, tak se konečně dozvím, jestli i fanatici jako ty mají v hlavě mozek. Jasný?“

Kněz jen cosi zahučel do země.

Jako souhlas to vážně neznělo.

Když se mu pažba revolveru dvakrát odrazila od lebky, tak už ano.

*

„Fajn. Kdy na tebe ten Ježíš promluvil, co chtěl, co říkal o mně a co přesně máš udělat? Jednou mi zalžeš a bude to naposledy!“ přiložil jsem hlaveň k omlácené kůži.

Je poměrně zajímavé, jak studená ocel dokáže zchladit i náboženský fanatismus – kněz spustil nevídaně poslušným hlasem.

„Náš Pán ke mně promluvil dnes před polednem, jen pár chvil před tím, než jsem vás poprvé spatřil. Řekl mi, že svět je v nebezpečí a že já, jeho věrná ovečka, jej můžu spasit. Že prý dva vyslanci ďáblovi uzmuli Kopí osudu a chystají se jej použít k přivolání Satana zpátky na svět. Pán mi nakázal, abych vzal zbraň a šel vám kopí vyrvat z nečistých pařátů… auuu… jen tlumočím, co jsem slyšel!“

„Sorry,“ potlačil jsem chuť praštit si ještě jednou. „Pokračuj!“

„Měl jsem kopí vzít a donést jej na svatou horu zvanou Lebka. A víc toho není, přísahám!“

„Kecáš!“ zabořil jsem hlaveň ještě o něco hlouběji. „Musel ti říct, jak mu to kopí vzít. Žádný člověk se zdravým rozumem by proti něčemu takovému nešel, kdyby nevěděl, co proti tomu dělat!“

„Neopovažuj se zpochybňovat můj zdravý rozum, rouhači!“ zaburácel kněz do země. „Má víra mne ochrání! Pán mi to řekl! Stačí věřit v něj a nečistá moc ďáblova v kopí ukrytá bude přemožena! Jak Pán řekl, tak se i stane!“

„Moc ďáblova?“ Vytřeštil jsem nevěřícně oči na zpocenou pleš. „Kopí je přece… no, na tom vlastně nezáleží,“ povzdychl jsem si rezignovaně. „Já jsem vyslanec ďábla a Ježíš je pravdomluvnost sama… OK, jak chceš. Každopádně máme společný cíl. Musíme mu vzít kopí dřív, než ho stihne použít k něčemu horšímu než k simulaci Šípkové Růženky. Souhlas?“

„Ano,“ zavrčel kněz.

„Fajn. Takže kdyby ses mi ty pokusil zlámat vaz a já ti při tom prostřelil střeva, věci by to vůbec neprospělo. A jelikož jsem evidentně odolnější vůči vlivu kopí, tak by nebylo rozumné se o něco takového pokoušet. Taky souhlas?“

„Ano!“

„Dobře. Jdeme!“

V překážkovém běhu přes Američany začínám být vážně dobrý.

*

Sto metrů je nepřekročitelná hranice.

Meika si vykračuje tím svým vycházkovým krokem přímo za nosem a my jsme mu v patách. Černý kněz se mu jednou jedinkrát pokusil přiblížit víc a vyzařující moc ho skoro okamžitě zbavila kontroly nad vlastním tělem. Pořád nechápu, proč on a já jako jediní mezi tisíci dalších lidí nespíme, ale nehodlám Meiku provokovat tím, že bych se za každou cenu snažil dostat až k němu. Jak probíháme mezi stojícími auty a přelézáme nehybné lidi, myslím, že my dva jsme jediní, kteří ještě můžou chlapce s kopím zastavit. Možná. Snad. Naprosto mě nenapadá, jak bychom to měli udělat, netuším, jestli je něco takového vůbec možné a mám čím dál silnější dojem, že se nás Meika zatím nezbavil jenom proto, že jeho moc už dávno překročila hranici, před níž pro něj smrtelníci ještě vůbec něco znamenali.

*

„Panebože, kam to vůbec jdeme?“ vydechl jsem ve chvíli, kdy městská zástavba skončila a my se vydali po silnici roubené hustým stromořadím. Daleko před námi se tyčí zarostlý kopec s jakýmsi řecko-římským domkem na vrcholu a slunce se odráží od nějakých malých bílých předmětů vyrovnaných do dlouhých řad.

„Arlingtonský hřbitov,“ zafuněl kněz přede mnou. „Spratek ďáblův se chystá znesvěcovat hroby!“

„Blbost!“ zhodnotil jsem černochovu analýzu. „Meiku užije na docela jiné věci.“

Kněz se mě pokusil zavraždit pohledem, ale jít proti vlastní nabité zbrani si přece jenom netroufl. Meika zatím prošel bělostnou branou a zmizel nám z očí.

Bylo to, jako by ze světa zmizela jakási mocná, realitu deformující síla.

Pochybovačně jsme na sebe pohlédli. Kněz si utřel hustě orosené čelo, já na okamžik sklonil čím dál těžší revolver. Ticho kolem nás jako by zhoustlo.

Pak zavanul první ledový poryv větru.

Rozběhli jsme se, jako by nám za patami vzplanul asfalt.

*

Ten stín nás zarazil účinněji, než kdyby před námi vyrostla vysoká zeď.

Spálená guma zasmrděla, jak jsem smykem zastavil skoro na místě a zadíval se k obloze.

Tam, kde ještě před chvílí bylo naprosto bezmračné nebe, se teď začal rodit antracitově černý mrak. Vypadá to, jako by někdo nalil tuš do vody, jako by v modravých hlubinách vybuchla sépie, jako by se právě začala klubat ta nejhorší bouře, jakou tahle planeta kdy zažila.

Další závan nepřirozeně studeného větru mi načechral vlasy.

Pak jsme zaslechli ten hlas.

Meiku nepřipomínal ani v nejmenším.

*

„Adedui Damballa,

Varenchella santaria.“

Mrak v jedné desetině vteřiny zastínil celý rozlehlý areál hřbitova, teplota klesla dobře o třicet stupňů a slunce začalo zářit tak, jako by mezi něj a Zemi někdo vsunul tabuli zakrváceného plexiskla.

„Ouuu Ya Shungoo…“

Tohle už nemělo vůbec nic společného nejen s Meikou, ale ani s jakýmkoli člověkem. Bylo to, jako by promlouvala každá částečka prachu, jako by šumění stromů formulovalo jednotlivá slova, jako by se každá jednotlivá cihla v městě za námi a každý jeden kamínek v kopci rozhodly, že mlčení už bylo dost. Bylo to podobné, jako když k nám v Rusku promlouval přízrak Ježíše.

Jen to bylo tisíckrát intenzivnější a nekonečně zlověstnější.

„Yim Ya Macumba!“

„Dej mi sílu, o kterou tě žádám!“

To už nemluvil jen svět. To už mluvil celý vesmír. Ústa spáčů formulovala děsivá slova, v mracích nad námi se zběsile křižovaly blesky a realita se doslova trhala akumulující se magickou energií.

V bouři se zformovala děsivá tvář. Z očí jí sršely blesky, z úst šlehal rozeklaný jazyk a vlasy tvořené kypícími mraky připomínaly proplétající se hady.

Tvář se ušklíbla.

Vražedně.

Nelidsky.

Branou hřbitova jsem pod dojmem toho úsměvu doslova prolétl.

*

„Meiko!“

Zaječel jsem přesně tak jako před vchodem do metra.

Tentokrát bezvýsledně.

Meika stojí jen asi padesát metrů ode mě, svět kolem něj pulsuje v mírných vlnách, bouře mu řve přímo nad hlavou a kopí září jasněji než podivně zdeformované slunce. Při pohledu na tu scenérii mi v hlavě cosi zaúpělo, jako by podivná, Lokim darovaná anomálie v mém mozku právě okusila hranice, za nimiž mě před mocí kopí už nic neochrání. S pocitem, jako bych tahal za miliardu kilometrů dlouhé šňůrky loutky, jsem se odpotácel zpátky k bráně.

Tohle je na mě moc.

Tohle už prostě zastavit nedokážu.

„Le’veurre merci debeaux chaiom,

Cecieoux entie ami pourte mourte!“

Další verše rozšířily neviditelné praskliny v realitě, děsivá tvář na nebi se rozesmála příšerným smíchem. Vzduch páchne ozónem, připečenou krví a čímsi podivným, jakoby zvířecím. Proudy síly se od Meiky šíří jako šlahouny dýmu, vzduch praská statickou elektřinou, svět se chvěje a mně na rameno dopadla velká, zpocená ruka.

Jestli jsem kdy řekl, že mi hrozil infarkt, tak jsem nevěděl, o čem to mluvím.

*

„Tvá schopnost!“ zavanul mi do obličeje knězův páchnoucí dech. „Pán mi řekl, že máš dar vnucovat svou zvrácenou duši lidem! Udělej to! Jedině tak ho můžeme zastavit!“

„Mortiesse me’ludeveirre chordemie vauchiei!“

Svět se naklonil, převrátil a zarotoval kolem své osy. Realita vybledla a Meika se stal celým vesmírem. Světlo jako by z něj vyzařovalo, každičký pór jeho kůže jako by definoval hranice bytí a i samotná gravitace přestávala dávat smysl. Země všude kolem se začala otevírat, jak ani sami mrtví nedokázali vzdorovat zrození nového boha.

„Vzpamatuj se!“

Mohutná facka mi málem otočila hlavu kolem dokola a rozložité tělo v černém taláru mi zastínilo výhled.

To stačilo.

Z knězových očí sálá daleko silnější záře než z očních důlků bytosti nad našimi hlavami, jeho tvář je najednou živá a jako by naplněná vnitřním světlem.

„Já věřím v našeho Pána! On jest vším! Já jsem jím a on je mnou! Nenechá mne padnout ve svaté válce! Musíme zastavit vyslance Satanova! Dělej, převtěl se do mého těla, spoj mou víru se svou zvrácenou schopností. Můžeme ho zastavit!“

Sprška slin mi cákla do očí, druhá facka mi definitivně rozšířila stupně volnosti krční páteře a Meika pronesl další verš.

„A’dele pourte quesai Damballa!“

Takovým hlasem, jako by svět od totální, nezvratné proměny dělilo už jen pár slov.

*

„To nebude stačit!“ zaječel jsem do nepříčetného knězova obličeje dřív, než stačil dopadnout další úder. „Na tohle ne! Musíš z druhé strany! Až zařvu, vyrazíš přímo k němu! Dělej! Není čas!“

Kněz mi jedinkrát pohlédl do očí, pustil moje triko a rozběhl se rychlostí, jakou byste u člověka jeho proporcí vážně nečekali.

*

„A’dele pourte quesai Damballa!“

Neumím francouzsky. Netuším, jestli má tahle řeč s francouzštinou vůbec něco společného, nebo mým netrénovaným uším jenom takhle zní. Jsem si ale naprosto jistý, že jestli nechám vesmír zopakovat tenhle verš ještě jednou jedinkrát, nedokáže už Meiku zastavit vůbec nic.

„Tééééééď!“ zaječel jsem a vyrazil přímo ke svému klukovi.

*

„A’DELE!“

Mrtvoly se škrábou z hrobů, chňapají mi po nohou a já letím spíš po náhrobcích než měkkou trávou.

„POURTE!“

Dvacet metrů.

Svět se rozpadá. Chvílemi mám pocit, jako bych se pohyboval tempem tři týdny mrtvého slimáka, chvílemi letím rychlostí světla. Meika zírá přímo do řehtající se tváře nad našimi hlavami, bouře zakryla celou oblohu a kopí září jako tisíc sluncí.

„QUESAI!“

Deset metrů.

Kopí zazářilo ještě o stupeň silněji, gigantická síla tlumeně zavrčela a neviditelná pěst nespoutané energie vyrazila přímo proti mému tělu.

Vrhl jsem se stranou.

Na rozdíl od své duše.

*

Bolest?

To slovo je vážně strašlivě nevýstižné.

Prolétl jsem středem vesmíru, zakusil tu nejhorší agonii a zasvištěl přímo do knězova mozku.

Hřbitovem práskl sonický třesk.

*

„D… A… M… B…“

Hlas vesmíru se prohloubil a roztáhl jako zvuk z walkmana, kterému docházejí baterky.

V jedné jediné nanosekundě jsem spálil veškerý mužův podkožní tuk, využil nezpracovaný cukr v jeho krvi, v zášlehu energie jsem strávil obsah jeho žaludku, vzal si veškeré síly, které jeho tělo mohlo poskytnout.

A vrhl jsem se kupředu.

Silou, jakou lidské tělo za celou historii své rasy nikdy nevyvinulo.

Kopí zazářilo jako atomový výbuch. Moc, která se v něm skrývala, obrátila svou pozornost od mé vlastní tělesné schránky.

Do černochova těla se opřela nesmírná síla.

Kosti zapraskaly.

Kůže vzplanula, buněčné stěny se rozpadly na prach a černý kněz se rozprskl jako přezrálé rajče naládované milionem tun trinitrotoluenu.

Ale ne dřív, než má duše zase zasvištěla prostorem.

A ne dřív, než zasvištělo i kopí.

*

„… alla!“

Obyčejný chlapecký hlas vyslovil poslední slabiku jména té bytosti nad našimi hlavami.

Kopí se mi zabodlo dva centimetry vedle levého ucha, frenetické pohyby ohnilých paží v jediném okamžiku ustaly, svět s hlasitým puknutím zapadl zpátky do vyježděných kolejí a démon či snad bohyně na nebesích zařvala frustrací a začala se rozpadat.

Sevřel jsem ratiště Longinova kopí ve snaze ho vytáhnout ze země.

Nějak jsem na to neměl dost sil.

A pak ještě ke všemu někdo zhasl světlo.

7

„Mart-tyo! Mart-tyo! Ne! Prosím, ne!“

Krásnější slova jsem v životě neslyšel.

Po fackách tlapou mrtvého kněze mi Meikovy něžné tlapky připadají jako požehnání z nebes.

Otevřel jsem oči.

Kluk nade mnou vydatně slzel, černoch pořád ještě pršel z oblohy a moje potlučené kosti hlasitě skřípaly.

To poté, co se mi Meika vrhl kolem krku.

*

„Proboha, přestaň jančit, Meiko! Jsou to jenom škrábance a modřiny!“ vyjel jsem na kluka vyděšeného mým stavem. „Ty seš v pořádku?“

„Já?“ zadíval se mi kluk překvapeně do očí. „Já… jasně… proč bych…“

Meikův pohled zatěkal kolem dokola, ulpěl postupně na trávě pokryté kouřící krví, na nehybných rukou různého stupně rozkladu trčících ze země, na lidech povalujících se mezi náhrobky, na Kopí osudu v mé ruce.

Hluboké modré oči se na mě nechápavě podívaly, zornice se rozšířily a v následující chvíli mi Meika v náručí zhadrovatěl.

*

Křísit omdlelého v davu vyděšeně se tvářících Američanů nemůžu nikomu doporučit. Vyzkoušel jsem Meikův tep, zlehka ho poplácal po tvářích a pak jsem si s povzdechem přehodil jeho ruce kolem krku a roztáhl křídla. Mezi návštěvníky Arlington National Cemetery se začala rodit panika a nechat se ušlapat přímo na hřbitově je sice možná nanejvýš praktické, ale jinak nic, po čem bych vyloženě toužil.

Vystartoval jsem kolmo k blankytné obloze, Meika mi bezvládně spočíval v náručí a tolik lidí jako já teď se svými křídly ještě nikdo nikdy na víru neobrátil.

*

Původně jsem chtěl přistát někde mimo Washington, vzkřísit Meiku a vůbec se dát trochu do pořádku, jenže čerstvý, mořem vonící vzduch na jeho probuzení docela stačil a kromě toho mi bylo jasné, že ve chvíli, kdy bych padl v nějakém motelu do postele, by mě k pouti na Golgotu nedokázala přimět žádná moc na světě. Celé tělo mě po těch pádech a zásazích mocí kopí bolelo, obličej mi chvílemi připadal jako čerstvě naklepaný řízek a pořezaná ruka, kterou jsem musel držet kluka, pálila jako čert. Jak jsem se začal blížit mořskému pobřeží, zadoufal jsem jenom, že se v mém těle nerozvine nějaká zámořská nemoc.

To už by můj organismus asi opravdu nezvládl.

*

„Ne, fakt mi nic není,“ vzlykl mi Meika do ucha o pět minut později. To už Washington zůstal daleko za námi a chlapec se mě zase držel vlastními silami.

„Tak co bulíš? Jestli to je kvůli mně, tak fakt nemáš proč,“ polaskal jsem ho po hlavě. „Kdyby mi něco podstatného bylo, tak určitě nemůžu lítat.“

„To není kvůli tobě,“ potáhl Meika nosem, až mi po zádech přeběhl mráz. „Já… to je… já se tak stydím!“

„Kvůli tomu kopí?“

Odpovědí mi bylo zničené přikývnutí.

„Panebože, to si tak neber! Já teda nejsem psycholog, ale i tak je mi docela jasné, že jsi ani zdaleka nebyl sám sebou. Pamatuješ si vůbec na něco?“

„No… jo,“ vzdychl kluk unaveně. „Na všecko… ach jo… nemohl bys mě pustit dolů, abych to měl rychlejc za sebou?“

„To teda nemohl,“ zavrčel jsem. „Ty mi jako chceš říct, žes naprosto přesně věděl, co děláš? Nebo žes to dokonce dělal ze své vůle? Protože jestli jo, tak sežeru koště. Sice tě znám jenom chvilku, ale tamto jsi ty prostě nebyl.“

„Sežeru koště?“

„Takové české rčení. A neměň téma!“

„Hm… no dobře, nebyl jsem to já. Teda… pamatuju si přesně, co jsem dělal, ale… to se hrozně blbě vysvětluje!“

„No tak se snaž! Hele, Meiko,“ dodal jsem měkce, „já tě nechci trápit a nechci tě nutit, abys na to vzpomínal. Ale nemůžeš to držet v sobě, nebo se dokonce obviňovat. No tak. Víš, že tě budu mít vždycky rád. A to, že ses pokusil ovládnout svět, na tom nemůže nic změnit.“

Nevím, kdo to kdy řekl, ale vtip ve vhodnou chvíli je někdy lepší než stádo psychologů.

Pro věty jak vystřižené z argentinské telenovely to platí taky.

Vyprskli jsme s Meikou skoro současně.

*

„No a fakt se na mě nezlobíš?“ zeptal se chlapec o chvíli později. „Víš, na tý střeše jsem docela přesně věděl, co dělám. Jenom jsem měl strašnou chuť si to kopí osahat. Prostě… prostě se jenom podívat, jak vypadá. Víš, zezačátku bych se tomu vlivu dokázal docela normálně ubránit, ale zkrátka jsem měl dojem, jako bych to měl pořád pod kontrolou a potom… no, a potom už bylo pozdě. Mart-tyo, nezlob se na mě!“

„Ale já se na tebe vážně nezlobím,“ zavrčel jsem podrážděně. „Jsem naštvaný sám na sebe. Ježíš jasně říkal, jaký to kopí má na lidi vliv, ty seš navíc psychicky citlivý a já tě s tím jako vůl nechám samotného. Hele, dokázal bys mi nafackovat, aniž bys spadl?“

„Hm… asi ne,“ zašklebil se mi kluk do obličeje. „Ale až budeme na zemi, tak mi to připomeň.“

„OK. No tak povídej. Co to bylo za ženskou na tom nebi, co jsi to přesně chtěl udělat… no, mám to z tebe páčit?“

„Když ono… no tak jo. Ať to mám za sebou. Tak teda, nejdřív jsem si to kopí jenom tak prohlížel a potom jsem měl prostě najednou pocit, jako by mě celý svět neuznával a jako by se mi díky tomu kopí konečně otevřely oči. Najednou jsem věděl, že všechno záleží jenom na mojí vůli a na tom, co chci. A že nikdo nemá právo mě omezovat. Tak jsem vzal kopí a šel jsem. A pořád jsem měl takový jako vztek… vlastně jsem měl chuť rozmáčknout každého, kdo se mi zkusí postavit do cesty. Hej, to je od tebe hnusné, že chceš, abych ti to vyprávěl. Nemohl bys mě radši seřezat?“

„Ne. Za prvé seš Američan a ti se řezat nesměj, protože by jim to narušilo psychický vývoj, za druhé konkrétně tobě by se to líbilo a za třetí tohle není trest, ale terapie. Tak šup, šup. Pokračuj.“

Meika na mě bezvýsledně vrhl štěněčí pohled, rezignovaně svěsil ramena, když to nezabralo, a pak se konečně jal pokračovat.

„Jediný štěstí bylo, že ten můj vztek nějak zářil nebo něco a lidi, i když neuměj číst myšlenky, jsou na psychický vyzařování pořád ještě dostatečně citliví, takže se mi klidili z cesty. Teda až na tebe… ach jo. Já nechápu, že na mě nejseš naštvaný. Vždyť jsem tě mohl zabít!“

Meikovi se v očích zaleskly další slzy.

„A určitě jsi mě chtěl zabít proto, že mě nenávidíš, viď?“

„No to ne!“ vyjekl Meika. „Stál jsi mi v cestě a já měl moc a tys byl jenom ubohý člověk a nikdy bys nedokázal pochopit, jak důležitý jsem já a že mě posílá Bůh a že já sám jsem vlastně… panebože!“ vytřeštil kluk oči. „To…“

„Jo,“ skočil jsem mu s úšklebkem do řeči. „To jsou asi tak zhruba myšlenky Ježíše visícího na kříži. Ještě pořád mi chceš tvrdit, že za něco z toho můžeš ty?“

„Uf,“ pronesl Meika. „To je teda síla!“

„To mi povídej,“ souhlasil jsem vřele. „Ale teď, když už ti konečně došlo, žes proti síle kopí neměl ani nejmenší šanci, bys mi mohl konečně říct, čemu jsem to vlastně zabránil.“

„No…“ zamračil se chlapec přemýšlivě. „Já vlastně ani přesně nevím. Mám to všecko tak nějak v mlze, víš? Mám dokonce pocit, jako bych chvílemi spal, a chvílemi jsem měl v hlavě asi něco jako dávné Ježíšovy myšlenky… Do háje, to je trapný… Fakt jsem měl pocit, že jsem psychicky odolnější. Že se nenechám zblbnout nějakým dva tisíce let starým kusem železa.“

„Ach jo,“ rozhodil jsem bezradně ruce. „Jak ti mám vysvětlit, že něčemu takovému se prostě nemůžeš rovnat? Seš jako kolovrátek, prosím tě.“

„No jo,“ zavrčel Meika, „Kolovrátek… Jenomže s tebou to nic nedělá!“

„Se mnou to nic dělat nemůže,“ zašklebil jsem se. „Protože já jsem psychopat toužící po vládě nad světem už dávno. To jsem ti ještě neřekl?“

„Ty!“ vyprskl mi kluk do ucha. „Máš štěstí, že se musím držet!“

„No jo, připiš si to na seznam. A neodbíhej od tématu. Pokračujeme, pokračujeme!“

„Ty seš hroznej… no tak jo. Málem jsem tě rozpleskl o barák, potom jsem unesl metro a jel přímo na největší washingtonský hřbitov. Vyzval jsem jednu starou africkou bohyni, aby mi pomohla stvořit armádu zombíků. Slíbil jsem jí za to řeky krve a oběti na její počest. Potom jsem chtěl otevřít bránu do Deváté sféry a vyzvat Satana na souboj. Spokojenej?“

„Eh… no… docela jo,“ zastavil jsem se ve vzduchu. „Hele, Meiko, já nevím, jak to říct, ale… myslíš, že s tím kopím… no prostě, je to zase tak nereálnej plán?“

„Jako přivést mrtvý k životu a vydat se s nima do Pekla a porazit Satana?“ ušklíbl se Meika ironicky. „Jo, myslím, že je to ten nejdebilnější plán, jaký jsem kdy v životě slyšel. To jsem si tak nějak okrajově uvědomoval i já s tím kopím v ruce… hm… Mart-tyo?“

„No?“

„Jak jsi před chvilkou říkal, že seš psychopat toužící po světě… byla to jenom sranda, že jo?“

Na některé věci se dá odpovědět jenom jedním způsobem.

„AU!“ vyjekl Meika. „Kruci, to není fér, že máš volné ruce a že já musím mít takhle trapně vyšpulený zadek! Dyť jsem se jenom zeptal! No dobrý, to ti taky vrátím! Prostě na tohle zapomeň, jo? Já teda upřímně doufám, že až vytáhneme Ježíše z Pekla, tak ho to jeho bláznění přejde a on se nepokusí přesně o takovouhle hovadinu. Hele… fakt si myslíš, že bysme mu to kopí měli dávat?“

„Přesně proto uvažuju o tom, že bychom ho použili sami. Ale… asi fakt nemáme na vybranou. Sám jsi viděl, že na normálního člověka to začne působit tak, že ztratí soudnost, a na mě to naopak neúčinkuje do té míry, že bych vůbec nevěděl, co si s tím počít… no, zkrátka, nic jiného nám nezbývá. A kromě toho si myslím, že když se Ježíš snaží, tak moc dobře ví, co dělá. Toho negra s touhle pistolí,“ poklepal jsem si na opasek, „Poslal on.“

„A ty říkáš, že mu máme věřit!“ vyjel Meika. „Poslat na někoho ozbrojenýho chlapa ti připadá jako důvod k důvěře?“

„To neříkám,“ zamračil jsem se. „Ale připadá mi to jako důkaz souvislého uvažování. Kopí bylo v nebezpečí a tak prostě poslal nejbližšího věřícího, aby tě zastavil. To mu myslím vytýkat nemůžeme.“

„Hm, asi ne,“ zaškaredil se Meika. „No nic… už tam budeme?“

„To řekni ty mně, džípíesko.“

„A kouzelný slovíčko?“

„Hned!“

GOLGOTA

1

Jedním z hesel moderní doby se stalo i rčení „svět se zmenšil“. Nevím, kdo ho pronesl jako první, ale přísahám, přísahám, že pokud je ještě naživu, tak si ho najdu a dám mu pěstí.

Svět je obrovský.

Oceány jsou nekonečné, moře nezměrná, světadíly rozlehlé. Letíme už hrozně dlouho, chvílemi se pečeme pod žhavým jižním sluncem, chvílemi se skrýváme pod mraky. Meika už několikrát usnul, paže mu ochably a nebýt pevné prádelní šňůry ukradené u jakési samoty, kterou jsem si ho k sobě připoutal, byl bych kluka někde nad mořem dávno ztratil. Já sám se snažím udržovat vzhůru a čím dál tím víc navyšovat rychlost, ale i andělská křídla evidentně mají svá omezení. Nevím, jaké rychlosti jsem nakonec dosáhl, ale nebýt mé krásné, pevné, dokonalé kožené bundy, jejíž cípy jsme si přetáhli přes obličeje, nedokázali bychom se vražedně svištícího vzduchu ani nadechnout.

Ve chvílích, kdy mě zmáhá únava, udržuju se vzhůru pomyšlením na Ameriku a na jejího vůdce. Nevím, jaká nesmyslná, debilní šlechetnost mě mohla v tom Washingtonu popadnout, ale jestli se budu muset ještě jednou jedinkrát na ten mizerný světadíl podívat, neobejde se to bez násilí. Kdyby některý z dřívějších amerických prezidentů (jehož jméno jsem docela jistě četl ve všech třech publikacích prohlédnutých v Librexu, aniž bych si ho ovšem zapamatoval) po druhé světové válce nezatoužil po kopí, mohlo v dnešních dobách odpočívat v muzeu ve Vídni, já bych nemusel z Itálie tak daleko a teď bych neměl v zádech pocit, jako by se mi svaly změnily v tekuté olovo.

Možná bych měl poslechnout Meiku, který zhruba padesát procent času, kdy je vzhůru, věnuje tomu, že do mě hučí, ať přistaneme někde v neobydlených končinách a ať si odpočinu. Jasně, je to lákavé. Mám strašnou chuť poslechnout, stulit se někde do klubíčka a spát a spát a spát. Jenomže to by znamenalo nechat kopí za svým opaskem nechráněné. Meika sice tvrdí, že jeho působení naprosto ustalo – jako by se kopí po prvním neúspěchu smířilo s prohrou – ale já tomu tak docela nevěřím. Bude lepší netahat čerta za ocas.

Kromě toho mě čím dál víc pohání představa světa trpícího nepřítomností Entropy a jako by to nestačilo, mám čím dál silnější pocit, že válka se Satanem může vypuknout každou minutu. Ne, po obloze se neprohánějí čtyři jezdci, nikde není vidět hvězda zvaná Pelyněk (ať už to znamená cokoli) a z nebe neprší krev ani žáby. Je to jen ničím nepodložený pocit.

Ale v součinnosti s ostatními strachy, obavami a představami funguje líp než raketové palivo.

*

Když mi Meika časně nad ránem mohutně zívl do ucha, rozespale se na mě usmál a poté jako by nic prohlásil, že hluboko pod námi je Středozemní moře, málem jsem ho políbil.

Moje příruční GPSka mi nakoukla do hlavy, prohlásila, že to vůbec není špatný nápad a pustila se do práce. K výhodám telepatie patří i to, že vůbec nemusíte umět cizí jazyky. Představy, myšlenky, sny, to vše je většinou dost univerzální.

Najít Jeruzalém tak opravdu nebyl nijak zvlášť velký problém.

2

„Ale ne. To si děláš srandu,“ vydechl jsem zničeně, když mraky zůstaly nad námi a mně se v zorném poli rozprostřelo město. Stoupal z něj žár a vůně pouště, a tu poklidnou metropoli, kterou jsem si představoval na základě dávno shlédnutého filmu o ukřižování Krista, nepřipomínalo ani v nejmenším.

„Co, co, co?“ zavrtěl se mi chlapec v náručí ve snaze prohlédnout si scenérii pod námi. „Kruci, já tohle cestování fakt nenávidím! No tak, co se ti nelíbí?“

„Ty se ještě ptáš? Já si představoval, že Golgota bude opuštěný kopec a ne tohle. Opravdu, opravdu, opravdu seš si jistý, že se nemůžeš plést?“

„Hele, Mart-tyo, seš sice miláček, ale občas ti to katastrofálně nemyslí. Ty jsi vážně čekal, že místo ukřižování Spasitele někdo nechá na pokoji? Tssss. A jo, jsem si jistý. Číst hebrejské názvy je dost problém i pro mě, ale naštěstí je všude dost normálních, lidskou řečí mluvících turistů. Takže Golgota je fakt támhle,“ vykloubil si kluk málem ruku, jak ukázal kamsi za svá záda, „a já nechápu, na co si stěžuješ. Přístupné to místo je. Prostě přistaneme, vlezeme dovnitř jako turisti, já třeba uspím všechny lidi v dohledu a pak zavoláme Entropy. Kde vidíš problém?“

„Uspíš… to už seš tak dobrý? Myslel jsem, že ve Washingtonu za to mohlo kopí…“

„No… mohlo. Asi tak napůl. No tak jo…! Celý město nezvládnu, přiznávám! Ale zhypnotizovat návštěvníky v chrámu nebude problém. Slibuju. Tak co, jdeme konečně na to?“

„No…“ zamyslel jsem se. „Pokud dokážeš přesvědčit všechny v dohledu, aby si nevšímali našeho přistání… tak jo. Tohle je dost ozbrojená země a já bych si docela nerad vyzkoušel, jaké to je, nesmět umřít s půlkilem olova v břiše.“

„Jasně, s tím se počítá,“ zašklebil se kluk sebevědomě. „Vydrž, za chvíli… uf… už. Honem, dolů!“

Gravitace nad naší přistávací rychlostí vypískla hrůzou.

*

Jestli kdy Jeruzalém zažil podivnější scénu než výstředně oblečeného puberťáka připoutaného prádelní šňůrou k okřídlenému muži, tak vážně nevím, co by to mohlo být. Prach a písek zavířily, já složil křídla a pro jistotu zvedl ruce nad hlavu. Meika mi věnoval jediný pohrdavý pohled a naprosto nenuceně se pustil do zdolávání uzlů.

Dal jsem ruce dolů.

Lidé nás obcházeli úplně stejně jako Meiku ve Washingtonu, jediný pár očí se nedíval naším směrem a vůbec jsem měl pocit, jako by uprostřed ulice stál místo nás docela nezajímavý balvan.

„No tak mi pomoz,“ sykl chlapec podrážděně. „Jestli si myslíš, že je sranda rozmotávat ty tvoje zašmodrchance a ještě ovládat ty lidi, tak seš na velkým omylu.“

„Promiň,“ špitl jsem poslušně a pustil se do nepoddajného špagátu.

Nevím, jak je to možné, ale ty uzly se musely ve vzduchu nějak utáhnout, nebo co.

*

„Holt jsem nikdy nechodil do skauta,“ pokrčil jsem omluvně rameny po pár minutách marného boje, kdy už jsem to nevydržel s nervy a pustil se do lana normálně nožem. Zaprášenou ulici pokryly imitace nylonových červů a Meika se ode mě konečně odlepil.

„Tak jo, Ježíšův hrob je… támhle?“ zašeptal jsem nervózně, když chlapec stáhl svůj vliv a nás dva zalili proudící lidé všech ras a vyznání.

„Jo. Pojď!“ popadl mě kluk za ruku.

K velkolepému chrámu jsme se skoro rozběhli.

*

„Tak jo, vydrž, za chvíli jsou pryč,“ promnul si chlapec spánky. Lidé okolo nás v jediném okamžiku strnuli, zatvářili se nepřítomně, otočili se jako jeden muž k východu a netrvalo dlouho a byli jsme uvnitř sami.

„Dobrý,“ setřel jsem si vydatnou vrstvu potu z čela, když v jasném světle zmizel i pomenší Japonec ověšený deseti kily nejmodernější techniky. „Takže… voláme Entropy?“

„Jo. A pohni, ti lidi sem… docela chtějí.“

Nervózně jsem přikývl, prohlédl si tuny zlata všude okolo, kritickým pohledem prověřil strop a zadoufal, že Entropy zatím dokázala Mocnosti setřást. Nejsem si tím jistý, ale zničení tohohle místa by mohlo výrazně přilít oleje do rozbouřených vln náboženských vztahů na Blízkém východě. Pokud tedy po dnešním dni bude ještě nějaký Blízký východ existovat.

„ENTROPY!!!“

*

„Sakra, kluci, tohle zase nen… moment… jo, je to Golgota!“ vydechla Entropy překvapeně. „Teda, tady se to změnilo!“

„Jo, taky jsem to nečekal,“ vrhl jsem významný pohled na Meiku. „Seš v pořádku?“

„Jo, docela,“ ušklíbla se příšerně otrhaná dívka vesele. Antiradiační rukavice kdesi ztratila, z přesýpacích hodin jí zbyl jenom očazený řetízek a oblečením teď připomínala o tolik odvážnější verzi Chytré horákyně, že nebýt Meika na kluky, asi bych se docela bál o jeho mravní výchovu. „No tak, hoši, jdeme na to, ne?“

„Počkej, jak rychle tu budou?“

„A koho myslíš, Martine?“ zatvářila se Entropy nevinně jako malá holčička a pro zdůraznění efektu si strčila bíle kouřící prst do pusy.

„No… Mocnosti?“ rozhodil jsem ruce nechápavě.

„Aha… tamti… no, s těmi bych si vážně nedělala starosti,“ roztáhl se Entropyin úsměv do šířky. „Víš, já teda myslela, že jsem rychlá, ale utéct těm třem se fakt nedalo. Tak jsem si řekla, že utíkání a poslušnosti už bylo dost a pustila jsem se do nich. Teda, já vím, že na to asi nevypadám,“ potáhla se dívka za ramínko šatů visících na poslední nitce, „ale fakt byste nechtěli být poblíž, když se naštvu. No, každopádně, s Mocnostmi si už nemusíme dělat starosti. Tak co, budeme tu klábosit, nebo půjdeme vykopat kámoše z hrobu?“

A aniž by čekala na odpověď, vyrazila Entropy dál do nitra chrámu. S takovou energií, jakou by člověk u Smrti vážně nečekal.

*

„Tak šup, šup, šup, dej sem tu knížku!“ zatleskala dívka rukama, když jsme se rozestoupili kolem údajného místa Ježíšova posledního odpočinku.

Zůstal jsem na ni hledět jak tele na nová vrata.

„Tys nepřinesl Bibli? Teda, co si holka neudělá…“ povzdechla si Entropy, udělala dva kroky k východu a s pohledem upřeným na své pořád ještě kouřící ruce se zarazila. „Hm… takhle bych asi měla sahat na co nejmíň věcí. Miláčku, dojdi pro nějakou Bibli, jo? Je jedno, v jakým jazyce.“

Meika se zatvářil jako typický puberťák, kterého posílají vynést odpadkový koš, ale Entropyinu nakažlivému úsměvu nedokázal odolat nadlouho ani on.

„Hm… neuraz se, jestli to vyzní nějak špatně,“ využil jsem chvilky soukromí, „ale ty… vypadáš skvěle. Ehm… jo. Přesně takhle to vyznít nemělo.“

„Klídek, Marťo,“ neplácla mě dívka na poslední chvíli po rameni. „Beru to jako kompliment. Teda, netuším, jestli na mě lidská psychologie platí obecně, nebo je to náhoda, ale vážně mám pocit, že na těch řečech o uvolnění napětí něco bude. Fakt, nevěřil bys, jaká je to úleva, když dáš po šesti miliardách let konečně někomu pěstí.“

Jen jsem se zatvářil chápavě.

*

„Tak fajn, otevři to prosím tě na poslední stránce… hm… tak ne. Kruci, oni do toho pořád přidávají nějaké dovětky… Když jsem to četla naposledy, tak byl konec prostě konec a hotovo,“ zamračila se nespokojeně Entropy, když Meika poslušně rozevřel tlustou, zlatem vykládanou Bibli. „Jo, ještě kousek zpátky… co má být tohle, panebože? Proroctví? Teda, kluci, neurazte se, ale vážně na Zemi existuje jediný člověk, který těmhletěm slátaninám věří?“

„No…“ pokrčil jsem defenzivně rameny. „Já už to teda dlouho nečetl, ale mám dojem, že pár pasáží nám citoval i Ježíš… Minimálně do té přicházející války se autor docela trefil, ne?“

„Prosím tě, Ježíš,“ obrátila Entropy planoucí zrak k bohatě zdobenému stropu. „Ježíš je z toho pobytu v Deváté sféře tak mimo, že mám skoro strach mu to kopí vůbec půjčovat. A válka? Nebuď trouba. Napiš jakýkoli blábol, kde nakonec přijde válka, prohlas to za proroctví a máš stoprocentní šanci, že se trefíš. Tak už to chodí, víš? Jo a mimochodem, kopí jste doufám přinesli?“

„Jasně,“ zatvářil jsem se skoro uraženě a sáhl za opasek. „Ale… neměla by sis nejdřív sehnat nové rukavice?“

„Nebuď směšný. Ježíš do něj vložil tolik moci, že bych se spíš měla bát já jeho než ono mě. Ne že bych to chtěla zkoušet, ale mám dojem, že bych ho nedokázala zlikvidovat, ani kdybych chtěla. Tak šup, ať to máme za sebou. Mám z toho všeho nějaký divný pocit. A tvůj kluk evidentně taky.“

„Ne, to je dobrý,“ promnul si Meika spánek. „Jenom… ti lidi… prostě chtějí dovnitř, víš?“

Entropy se na malý okamžik zatvářila nechápavě. V tom dalším se na mě vyčítavě podívala, zavrtěla hlavou a málem Meiku objala. „To jste to nemohli říct hned, kluci? Když jsem tu já, tak je dost zbytečný se trápit s nějakou telepatií. Jé… dej to sem, prosím tě.“

Dívka mi nepostřehnutelným pohybem sebrala kopí z dlaně, na okamžik se zatvářila soustředěně, mávla dvakrát ve vzduchu zašlým hrotem, nakreslila jakýsi složitý obrazec. V následujícím okamžiku zmizel z chlapcova obličeje výraz napětí, v chrámu se ochladilo na příjemných dvacet stupňů a Entropy se potěšeně usmála.

„Vida. Jde to skoro samo. Máme soukromí, kolik si jen budeme přát. Tak co, pustíme se konečně do díla? A netvařte se jako jeho umučení, sakra,“ ukázala dívka bradou na hrobku. „Maximálně za hodinu budete sedět v rajské zahradě, tráva vás bude lechtat na zadku a tohle vám bude připadat jako to nejskvělejší dobrodružství v životě. No tak?“

„Tak jo,“ řekl jsem já.

„Jo,“ řekl Meika.

„No sláva,“ řekla Entropy.

A Kopí osudu se nad stránkami Bible rozmazalo rychlostí.

3

„Ehm… to je všechno?“ zatvářil jsem se nejapně, když Entropy po deseti sekundách ustala, opatrně si zastrčila kopí za lem kalhotek a odfoukla si neposlušný pramen vlasů z čela.

„No jasně,“ pokrčila rameny. „Co jsi čekal? Zemětřesení, ohnivé stěny, kvílení démonů, hroutící se nebesa, speciální světelné efekty?“

„No… vlastně jo,“ zamračil jsem se při vzpomínce na ohořelý strop v italském hotelu. „Zkušenost mi napovídá, že tak nějak to většinou chodí.“

„Jo, při lidské magii možná. Tohle je ovšem něco úplně jiného. Každopádně, pokud po tom fakt toužíš, tak bych tam ještě něco připsat mohla. Máme odhadem tak… čtyři minuty.“

„To nebude třeba, že ne, Mart-tyo?“ vložil se nám do rozhovoru i Meika. „Ale mohla bys nám prosím vysvětlit, co přesně jsi právě udělala? Já osobně mám teda ohně a speciálních efektů až podsud,“ klepl mě kluk lehce do ohryzku, „ale taky jsem čekal, že uděláš něco víc, než že napíšeš cosi do Bible. A navíc nechápu, proč jsme se museli táhnout až sem. Vždyť tady přece Ježíš ani neleží, ne?“

„No, jak bych vám to kluci vysvětlila,“ zamyslela se Entropy. „Jasně, Kristovo tělo už dávno rozvál prach nebo sežrali červi a máš pravdu, tady tohle je jenom takový symbol. Ale všichni křesťani na světě tohle místo uctívají a tak nějak si ho podvědomě spojují s Ježíšem. Víte, lidská víra a symboly, to je něco, co dokáže neuvěřitelné věci… ale to by bylo docela nadlouho. Každopádně, tohle kopí má strašlivou moc a tahle Bible, pokud se na ni pomyslí symbolicky, je ve skutečnosti podstatou každé Bible. No, nekoukejte na mě takhle, já si ta pravidla nevymyslela. OK, ještě jednou a pomalu. Co by vás napadlo jako první, kdyby papež prohlásil, že Kristus vstane z mrtvých? Ne, nepřemýšlejte. Řekněte mi úplně první místo, kde byste takovou událost čekali.“

„No jo,“ připustil jsem. „Tady.“

„Přesně,“ rozzářila se Entropy. „A já sice nejsem papež a nehodlám mluvit v televizi, ale jenom proto, že tohle je tisíckrát lepší,“ poplácala se po boku. „Protože když tímhle kopím napíšu něco do téhleté – jak už jsem řekla, symbolicky pojaté – Bible, tak to bude v každé Bibli. Jo, v úplně každém výtisku, v úplně každé reedici, prostě všude. A vždycky! To je důležité. Vy dva jste teď vlastně jediní lidé na světě, pro které jsou tyhle dva odstavce zbrusu nové. Zbytek křesťanů je zná už pěkných pár století.“

„Uf,“ promnul jsem si nešťastně čelo. „Takže… takže to kopí funguje jako… ehm… stroj času?“

„No… dalo by se to tak říct,“ zatvářila se Entropy jako misionář mezi ne zrovna inteligentními domorodci. „Čas ve skutečnosti vůbec není nadřazený ostatním fyzikálním veličinám tak, jak si to vy lidi myslíte, ale – neurazte se, kluci – na pochopení tohohle jste psychicky poněkud málo vyspělí a já moc utahaná. Fajn, máme ještě asi tak minutu… cos to ještě chtěl vědět, miláčku?“

„Proč jsme se museli táhnout až sem,“ zamračil se Meika nad tím důvěrným oslovením.

„To už jsem říkala, ne?“ zatvářila se Entropy zmateně. „Aha, říkala, ale ne dost jasně. Fajn. Prostě – jelikož víra a lidské mysli a setrvačnosti předpokládaného fungují tak, jak fungují, je z energetického hlediska nejjednodušší neplavat protiproudu, ale naopak se nechat vést lidským očekáváním. Jasně, mohla bych nechat Ježíše povstat klidně i na odvrácené straně Měsíce, ale to bych do té knížky musela připsat víc než deset řádků, musela bych si nejspíš navymýšlet pár dalších postav a vůbec změnit charakter celého díla. A jak už kdysi jeden moudrý člověk řekl, korektury jsou svinstvo.“

Entropy se na nás oba povzbudivě usmála, podívala se na neexistující hodinky na svém zápěstí a vzápětí prohlásila: „A jelikož se čas naplnil, měli bychom možná všichni trochu ustoupit. Víte, bez špetky těch efektů by tomu zmrtvýchvstání nikdo neuvěřil a já si nejsem úplně jistá, jestli jsem se trochu moc nerozepsala. Takže… zdrháme, hoši.“

Země se pod našima nohama roztřásla dřív, než jsem se stihl otočit.

*

„Tomuhle říkáš trochu?“ vyjekl Meika, když mu další vzedmutí země podtrhlo nohy a on přistál na zadku vedle mě. Před malou chvíli jsme vyběhli ven z chrámu, zaregistrovali občany spící v ulicích a pak už nám díky nečekanému divadlu chvíli nebylo do řeči.

„No jo… kritizovat spisovatele umí každý,“ založila si Entropy ruce na polonahé hrudi. „Víte, jaká je fuška trefit se cizímu autorovi do stylu? A vůbec, vždyť je to docela pěkné, ne?“

Což o to, pěkné by to bylo. Obloha má barvu čerstvě prolité krve, z nebes prší jedna hvězda za druhou, ozývá se hlas andělské polnice a já si tím v tom kraválu sice nemůžu být jistý, ale opravdu mám pocit, jako by ve vířících oblacích kvákaly žáby, které každým okamžikem začnou pršet. Chrám před námi jinak chvílemi matní, chvílemi vypadá jako odlitý ze skla, a nebýt našich starých dobrých zrcadlovek, asi bychom my dva nedokázali tu záři vycházející okny snést.

„Teď se radši nekoukejte,“ špitla Entropy ve chvíli, kdy ve vzduchu zavonělo kadidlo. „Nerada to připouštím, ale tu pitomou frázi o myslích nevěřících rozpadajících se v prach jsem tam asi fakt psát neměla.“

Takhle rychle jsme si s Meikou ještě do náruče nepadli.

*

„U… už?“ vydechl jsem, když mi o rameno už potřetí a tentokrát dost nešetrně klepl hrot kopí.

„Jo. Už. A nelekni se. Těm lidem… a městu… se ve skutečnosti nic nestalo.“

Otevřel jsem oči a odfoukl pramen Meikových vlasů.

A zaječel klukovi přímo do ucha.

4

Tam, kde se ještě před malým okamžikem rozkládal Jeruzalém, teď není nic. Sedíme na docela malém kopečku, před námi stojí vysoký kříž z tmavého dřeva a vůkol je krajina, která tady musela být ještě dřív, než se člověk naučil chodit.

Tráva, pastviny, v dálce pár olivovníků nebo čeho. Na vrcholku kříže povlává jakási cedulka a přímo za ním právě vychází slunce. Mám nejasný dojem, jakoby před křížem někdo stál, ale kvůli tomu proti světlu se mi to může jenom zdát.

„No tak, kluci, na tulení budete mít plno času v Ráji. Myslím, že Spasitel by vám hrozně rád poděkoval.“

Nevím, jestli vytáhl na nohy Meika mě nebo já jeho, ale nakonec jsme se nějakým zázrakem postavili. Slunce v tu chvíli zrudlo, pohaslo a ponořilo se o pár decimetrů hlouběji za obzor.

Ježíš se otočil.

A mně zaplavila taková vlna vděčnosti, až mě v očích zaštípaly slzy.

*

„Mí věrní,“ zaplanul Ježíšův zrak nevýslovnou láskou. „Vy, jež osud svedl dohromady, jste mne konečně vysvobodili z hlubin pekelných. Staletí a tisíciletí jsem čekal na bytost, jakou jsi ty, můj synu,“ pohladil mě Kristus po tváři dřív, než jsem stačil ucuknout. „A nyní je ten okamžik zde. Však pospěšme. Na slova díků bude čas později. Já svou láskou vás zahrnu a bolesti již nebude a smrti nebude! Však ne teď! Neb armáda pekel jest mi v patách a kolem světa tohoto se spáry Satanovy svírají. Rychle! Knihu mou podejte a kopí! Rychle, pravím vám, neboť jen desítky vteřin nás dělí od příchodu Nepřítele!“

„Panebože!“ vyjekl jsem. „Bible! Bible zůstala… tam!“ ukázal jsem bezradně do míst, kde nejspíš stával chrám.

Kristův pohled pohasl jako svíčka sfouknutá uragánem, muž svěsil ruce, zpod trnů jeho koruny vyprýštilo pár kapek krve. Muž na okamžik vypadal úplně stejně jako ve chvíli, kdy ho v Deváté sféře opouštěl rozum.

„Já… já bych mohl,“ zakoktal jsem zoufale, „pro nějakou zaletět, ale… sakra! Za pár desítek vteřin to nestihnu!“

Pocit beznaděje mě zalil jako ledová tsunami, Meika po mém boku hlasitě polkl, Entropy pohlédla na své holé ruce a zatvářila se bezradně. Kristus tam jen stál, kapky krve mu tekly po tváři, krev vytékala ze zápěstí, barvila dlouhé, sněhobílé roucho a kapala mu přímo do otevřených sandálů. Pak se zničehonic svět kolem nás zavlnil, Kristovi se do tváře vrátil život a Ježíš promluvil: „Satan… Satan! Jest nevypočitatelný. On s námi si hraje, temné kejkle spřádá! To, co jsem já za pár okamžiků pokládal, jest ve skutečnosti dlouhými minutami! Ano! Ano! Teď to vidím! Máme čas! Jdi, můj synu, dones knihu!“

Jestli jsem kdy řekl, že jsem vystartoval tak rychle jako ještě nikdy, tak jsem lhal.

Teď jsem vystartoval tak rychle jako ještě nikdy.

*

Možná za to mohla jenom moje zjitřená fantazie, možná jsem si představoval věci, které ve skutečnosti nejsou. Buď jak buď, svištěl jsem si to oblohou, do nosu mě štípal zápach síry, oblaka nade mnou získávala čím dál rychleji opravdu odpornou barvu a v jednu chvíli jsem měl dokonce pocit, jako by se za mnou začala otevírat stejná brána, jakou vstoupil na tento svět démon Decarabia.

V tu chvíli jsem suverénně trhl všechny rekordy.

*

Netuším, jak se tohle město jmenuje, nevím, jaký vliv může mít objevení křesťanského anděla na lidi okolo a je mi to putna. Z oblohy jsem se doslova zřítil, odstrčil jsem stranou dva muže s ručníky na hlavách a vpadl přímo do Meikou určeného knihkupectví. Bibli na pultě měli.

Když jsem o dvě vteřiny později odstartoval k nebesům, tak už ne.

*

„Tady, rychle!“ hodil jsem Kristovi knihu dřív, než se mé podrážky dotkly prvního stébla trávy. Ježíš Bibli popadl, zběžně ji prolistoval a na tváři se mu rozlila úleva.

„Ano, můj synu. Teď a tady bude Satan uvržen do propasti tak, jak je psáno! Ano, vskutku! Tento svět oddělím od Pekel a převezmu nad ním vládu! Beránek bude večeřeti se lvem, slon po boku myši ulehne a Satanovy drápy budou useknuty, jeho hlava od těla oddělena a on do věčného zapomnění uvržen! Podej mi kopí, má dcero,“ vrhl Ježíš jen napůl příčetný pohled na Entropy. „Já teď a tady napíši dějiny tohoto světa od této chvíle až na věčnost. Přidám své písmo za tvé a učiním tak z tohoto světa místo, jímž jej chtěl můj Otec mít. Podej mi kopí!“

Meika mě popadl za ruku, Entropy vytasila kopí, až guma kalhotek pleskla o holou kůži. Ježíš Kristus uchopil starý kov do dlaně, listy Bible zašustily, Meika mi stiskl ruku, až jsem vyjekl.

A Ježíš se začal smát.

Takovým smíchem, jaký ještě nikdo nikdy neslyšel.

*

„Ne! Ne! To nemůžeš!“ vytrhl se mi Meika a vrhl se ke Kristovi.

Vzduch zavibroval, země se otřásla a chlapec se mi odkutálel zpátky k nohám.

„Ach, konečně,“ promluvil Ježíš hlasem, v němž po předchozí laskavosti nezbylo ani stopy. „Konečně se ti to podařilo, ďáblův spratku. Konečně jsi mi nahlédl do hlavy. Cha, jaká je chuť toho poznání? Což sis věru mohl myslet, že ti dovolím znát mé úmysly dřív, než sám budu chtít? Ty blázne! Zvrácený malý blázne! Já jsem Kristus pán, já jsem tvůj Bůh, já jsem tvé vše! Padni přede mnou na kolena a děkuj mi za to, že jsem ti dovolil poznat tvůj osud! Řekl jsem padni na kolena!“

Ježíš mávl kopím, Meika zaúpěl, jeho tělo se zvedlo do vzduchu.

„Nech toho!“ zařval jsem, až mě bodlo v krku. „Co to děláš?!“

„Ach, druhý přisluhovač ďáblův chce znát odpovědi. Ano, nebýt tebe, nikdy bych se nedostal z hlubin pekelných. Vědění… vědění jest zlem! Nebudu špinit ústa svá tím, že bych ti pravdu vyjevoval, hříšníku! Však já jsem laskavý, já jsem odpuštění samo. Nechť tvůj souložník ti vše poví! Nechť vám oběma pravdu vyjeví. Tobě, hříšníku i tobě, dcero nevděčná, která jsi mne kdysi tak dlouho nechala čekat. Nu, mluv, Satanova špíno! Promluv. Neboť pak již budeš mlčet navěky!“

Meika dopadl na zem jako pytel brambor.

A Kristus se znovu rozřehtal, až se kříž za ním roztřásl.

*

„Ne, ne, nic mi není!“ odstrčil Meika moji ruku. „Rychle, musíte ho zastavit! Entropy! Rychle! Vezmi mu to kopí! Rychle, prosím!“

„Hlupáku!“ přestal se Ježíš smát, jako když utne. „Myslíš, že nyní existuje na světě síla, která by mne mohla zastavit? Nuže, Smrti, služebnice nehodná. Přistup blíže. Přistup blíže, řekl jsem!“

Entropy se s planoucím pohledem otočila k Ježíšovi. Ten vybuchl další explozí smíchu, kopí mu v rukou zasvištělo a Entropy zasáhl přímo do hrudi výboj energie. Dívčino tělo vyrylo do povrchu Golgoty hlubokou brázdu, tráva všude v dohledu zhnědla a mě popadl pocit, jako bych právě zestárl o padesát let. Na chvíli, věčnosti se podobající chvíli, jsem si myslel, že Smrt už nikdy nevstane. Pak se její víčka zachvěla, Entropy pomalu zdvihla hlavu a Ježíšův psychopatický hlas znovu zaburácel nad pahorkem.

„Nyní pokračuj, zmetku ďáblův! Ano, řekni jim vše! Neb dřív, než učiním svou vůli skutkem, chci, abyste poznali pravdu! Neboť Bůh jsem já a pravda je Bůh!“

„Entropy! Není ti nic?!“ vyjekli jsme oba téměř současně.

„Mluv o mém plánu!“ zaječel Ježíš. „Mluv, nebo tvůj souložník zemře!“

Kopí namířené přímo mně mezi oči jako by se rozzářilo.

„Dobře, dobře, už mluvím!“ zvedl klečící Meika ruce. Entropy se zatím zvedla na kolena a pomalu, jako hodně stará mumie té nejpomalejší želvy na světě, sezačala plazit k nám.

„Tak… tak teda válka,“ spustil Meika roztřeseným hlasem. „Válka nebude. Určitě ne za půl hodiny. On vlastně vůbec neví, co Satan chystá! Jenom nás tím strašil, abychom ho přivedli zpátky k životu a on mohl udělat něco příšerného! On… on se v tom Pekle úplně zbláznil! Dva tisíce let hořel spolu s ostatními hříšníky a to jediné, na co posledních pár set let dokázal myslet, bylo, že ho jeho Otec v něčem takovém nechal. On se k němu nejdřív snažil modlit, snažil se uchovat si víru, že to je jenom další zkouška a poslání a nebo tak něco, ale postupně pochopil, že je v tom sám a že mu nikdo nepomůže a že on bude v Pekle navěky. A potom, potom se na světě objevil Mart-tya a Ježíš se o něm díky mně dozvěděl…“

„Ano, ano!“ rozřehtal se Kristus. „Tys toho přímou příčinou, neboť ďábel vždy svou vlastní rukou sejde, jeho vlastní zlo se mu stane osudným! Jaké to je? Jaký je to pocit, uvědomovat si něco takového? Lepší, než když ses tam u Brány mně vysmíval?“

„Nemůžeš ho nechat být, ty hajzle?“ zasyčela Entropy.

Kristus s ošklivým výrazem v očích pozvedl kopí, ale v tu chvíli Meika znovu promluvil.

„No… prostě mu došlo, že Mart-tya je první lidskou bytostí, jejíž mysl nebude okamžitě svedena mocí kopí, a tak… tak nám nalhal, že na svět zaútočí Satan, protože moc dobře věděl, jak Mart-tyovi na světě záleží. Dokonce použil jednoho démona! Slíbil mu, že jeho moc – teda myslím jeho moc,“ ukázal chlapec nenávistněna Krista, „démona ochrání a on bude opravdu moci prchnout do podobně nádherné sféry, v jaké jsem byl na chvíli já. Při tom rituálu, víš?“ zvedl chlapec zrak ke mně. „A přitom mu bylo jasné, že Mocnosti ho určitě chytí. Zkrátka jenom potřeboval, aby něco podpořilo tu jeho lež o válce, kdybychom mu náhodou neuvěřili.“

„Ano. Neboť lidé hříšní jsou jako slepé ovce, které prchají tam, kde vlčí vytí neslyší,“ vybuchl Ježíš v dalším záchvatu smíchu. „Nu, neoddaluj tu sladkou chvíli, spratku ďáblův, a pověz, co se za okamžik stane. Dělej!“

Pohled vzkříšeného Boha zaplál tak, až to sežehlo zbytky trávy v širokém okolí. Meika si rozmazal po tváři slzy a přitiskl se ke mně zády tak, jako by to mělo být naposledy.

„A teď má to kopí a chce se pomstít Bohu a lidem a Satanovi a Smrti a vůbec všemu! On nechce napsat novou budoucnost. On chce… vyškrtnout celou Bibli! Stvoření vesmíru, lidí a vůbec všeho. Chce, aby se nic z toho nikdy nestalo!“

Kristovo šílené zachechtání zaznělo jako tečka za větou.

*

„To… to nemůžeš udělat,“ zasyčela smrtelně bledá Entropy. „To ti nedovolí!“

„Kdo mi to nedovolí, služko pomatená? Můj Otec? Můj OTEC? Nevíš nic, ty bláhová. Jsi jen stará hloupá otrokyně. Vůbec nic nechápeš! Můj Otec tento svět stvořil a dal jej lidem. Což nevidíš do mysli tohoto hříšníka?“ ukázal Kristův roztřesený prst na mě. „Což nevíš, co mu anděl smrti pověděl? Bůh se před pěti lety skryl před tvářemi svých andělů. Odešel od nich, zanechav jim pouhý stín své přítomnosti. Nechápeš proč? Nikdo to nechápe! Já však Otce svého znám! Vždy je a byl takový! Co jej zklame, to opustí! Nejdříve zahradu rajskou, pak mne, syna svého, a teď, teď konečně i svá stvoření nejmilejší! Bůh se nestará o tento vesmír! Nestará se už vůbec o nic! Je mu jedno, že vše vymažu z existence a tak ukončím svá nekonečná muka! Já jsem Bůh a Bůh jsem já! Co učiním, to učiním ze své vůle, která jest i vůli Jeho. Tak se stane!“

Bible se otevřela na první stránce, Ježíš pozvedl kopí.

„Ne!“ zaječeli jsme všichni tři současně.

A Ježíš se na nás usmál.

*

„A bolesti nebude a smrti již nebude. Od počátku věků poprvé právě teď!“

Kopí osudu se rozsvištělo vzduchem.

Čas se zastavil.

A Entropy mi v hlavě promluvila takovou rychlostí, až i světlo zavřeštělo hrůzou.

*

Bojí se! Je jediná bytost, které se ještě bojí. Nevím, jestli má proč, nebo jestli ho poznamenaly ty dva tisíce let, ale je to naše poslední naděje. Satan. Jeden z vás dvou si musí promluvit se Satanem přímo v Deváté sféře. A rozhodněte se rychle, protože já… už… to moc dlouho… neudržím!

Kopí se za mihotající bariérou zastaveného času začalo znovu pohybovat.

„Já! Půjdu já!“ vyjekl Meika.

„Promiň, miláčku. Mám tě rád,“ řekl jsem já.

Kohout revolveru hlasitě cvakl.

A Entropy zaječela ještě o něco hlasitěji než Meika.

*

Následující události se slily v jedinou.

Entropy se z rukou mohutně zakouřilo.

Průhledná bublina splaskla.

Čas se rozběhl jako šílený.

Hrot kopí se dotkl první stránky Bible.

A velkorážní kulka revolveru mi vystřelila mozek z hlavy.

5

Bolest? Ne.

Pro ten pocit neexistuje slovo.

Má duše se řítila nekonečnou temnotou a všepohlcující agonie se stala celým mým světem. Z netušených hlubin vyvstávaly tváře monster, chapadla dlouhá jako celé kontinenty se mne snažila zachytit. Prolétal jsem mezi nekonečnými zuby, hořel jsem v žáru tisíce sluncí, rozpadal se na miliardy úlomků. Můj rozum, mé já, samotná má podstata vzplanula jako vích slámy v prvním zlomku vteřiny a já mohl jenom křičet, křičet a křičet.

Vteřiny se protáhly na miliardy let, minuty se staly nekonečnem.

Řítil jsem se nezměrnou propastí a pode mnou se otevírala Devátá sféra.

*

Nemyslím, že mi bylo dovoleno omdlít. Nemyslím, že jsem ztratil vědomí a nepředstavuji si, že v propasti čnící nad Devátou sférou na mě mohla zapůsobit nějaká milosrdná síla. V jedné vteřině jsem však řval nepopsatelnou agonií a v té další byla bolest pryč a já zjistil, že ležím na docela obyčejném trávníku. Po temnotě vyplněné hrůzou nebylo ani památky, všude kolem mě líně zvučelo obyčejné město a když jsem zvedl hlavu ze země, padl mi pohled na úplně stejné pískoviště, na jakém jsem si před pětadvaceti lety hrával. Cihlový dům omítnutý špinavě růžovou omítkou, zelená tráva, provizorní parkoviště pro pár aut, vysoké stromy všude kolem. Zdvihl jsem se na lokty a s pocitem sílícího nereálna pohlédl vzhůru, do třetího patra. Balkonové dveře byly otevřené jako vždycky v létě, na červeně natřeném sušáku spočívaly větrající se peřiny.

Vyhrabal jsem se do kleku a usadil se na patách. Na pískovišti přede mnou si hrály dávno zapomenuté děti. Díval jsem se, jak stavějí vysoký pískový hrad, jak vylepšují opevnění, jak pod hradbami seřazují odřené šiky plastových vojáčků, gumových dinosaurů a kovových stavebních strojů. Rozhlédl jsem se kolem dokola a oči se mi zamlžily. Moje už sedm let mrtvá maminka se právě vykláněla z okna, clonila si oči před ostrým sluncem a vypadala stejně mladě jako na fotkách z mého dětství.

Ani nevím, jak jsem vstal. Najednou jsem hrozně zatoužil obejít náš starý dům, vyběhnout nahoru a konečně zase uvidět svoje rodiče.

A vlastně, proč ne? Takhle krásně Devátá sféra vypadat nemůže. Ať už se stalo, co chtělo, zasáhla nejspíš nějaká daleko mocnější síla a vrhla mě přímo do Ráje.

Udělal jsem dva nejisté kroky, nadechl se vůně vzpomínek.

A tráva mi vzplanula pod nohama.

*

Jak mi plameny olízly chlupy na nohou, došlo mi v jediné pikosekundě, že jsem právě ztratil drahocenné okamžiky. Zaječel jsem jako prvorodička s extrémně úzkým poševním vchodem, padl do trávy a začal se mlátit po doutnajících nohavicích. Zrak mi přitom znovu padl na náš dům.

Z oken šlehaly plameny.

Hořící peří se snášelo z oblohy jako šílená napodobenina sněhu, peřiny se tavily, nylonový výplet sušáku žárem pukal.

„Ne! Ne! Nééé!“ zaječel jsem, jak se oheň začal plazit po stěnách. Odkulil jsem se stranou. Z místa, kde jsem ještě před okamžikem ležel, vyšlehly další plameny. A další. A další.

Auta poblíž vzplanula s jedinýmmocným bafnutím, oheň se začal vlhkou trávou šířit rychleji než v rozlitém benzínu a moje vlasy zasmrděly, jak jsem nedokázal uhnout živlu včas.

Pískoviště.

Vyskočil jsem na nohy, přeskočil další vzplanutí a rozběhl se přímo k místu, kde prostě nemá co hořet.

Dětský jekot mě zarazil na místě účinněji než rána mezi oči.

Tam, kde si ještě před okamžikem docela obyčejně hrály děti, teď panovalo peklo. Bublající písek stříkal do výšky, mí malí kamarádi se váleli po zemi, natavené sklo se jim lepilo na seškvařenou kůži, vlasy jim plápolaly a hrad z písku, hračky a vůbec všechno se nořilo do taveniny dosahující teploty snad patnácti set stupňů.

Ten krátký okamžik, kdy jsem stál v šoku na místě, stačil k tomu, aby si mě oheň našel. Strašlivý zášleh bolesti mě probral z ohromení. Pokusil jsem se udusit plápolající kalhoty, ale už nebylo jak. Všechno v dohledu hořelo. Lavička se svíjejícími se maminkami, děti, domy, země, písek, auta, silnice… a já.

Jak mi oheň vyšlehl až k obličeji, zaječel jsem bolestí, jakou jsem do téhle chvíle vážně nezažil, nadechl se dusivého kouře a zařval takovým hlasem, až to přehlušilo i jekot hořících dětí.

„Satanéééé!!! Musím s tebou mluvit!“

*

Jestli jsem čekal, že se vládce Deváté sféry zjeví v okamžiku, kdy dokončím svůj výkřik zavytím bolesti, tak jsem se spletl. Oheň nabral na prudkosti, moje plíce pojal pocit, jako by vdechovaly roztavené olovo a moje myšlenky se začaly se zasyčením špeku hozeného na rozpálenou pánev měnit ve spečené uhlíky.

Když všechno kolem vás hoří, když hoříte vy sami, když se vám kůže na rukou mění v puchýři pokrytou rekvizitu z hororu, když vám oči vysouší žár, když ze sebe strháváte planoucí oblečení, není v mozku pro myšlenky místo. Je jen bolest, je jen agonie. Přežívají jen nejzákladnější pudy.

Puchýře všude po těle mi žárem praskaly, vařící se tekutina šplíchala do všech stran, smrad spáleniny se připojil ke zbylým vůním Deváté sféry. Mával jsem kolem sebe rukama, potácel se ohněm, pokoušel se uhasit neuhasitelné, trhal jsem ze sebe přiškvařené kousky oděvu i s kůží a ječel sežehlými hlasivkami to jediné, co se mi ještě podařilo udržet v mozku.

„Ááááá, to bolí, přestaň s tím, musím s tebou mluvit, musím s tebou mluvit, musím s tebou mluvitáááááááááááááááá!“

Dál už jsem prostě nemohl. Další plameny mi šlehly přímo do obličeje, kožené boty se rozpadly jako poslední kousek oděvu a setkání rozžhavené země s mými chodidly už bylo víc, než jsem dokázal snést. Udělal jsem ještě dva vrávoravé kroky, síly mě opustily a já padl obličejem přímo do plamenů.

Musím… s… tebou… mluvit!!!

To bylo to poslední, co se prohnalo mým bublajícím mozkem.

A svět kolem se zastavil.

*

„Zajímavé,“ promluvil muž ostříhaný na ježka. „Poslouchal jsem posmrtné ječení miliard a miliard lidí, ale poslední příčetná myšlenka jediného z nich ještě nikdy nevyjadřovala takovou touhu se se mnou setkat. No tak, copak mi chceš, červe?“

„Aááááá, ať… ať… áááá… ať to přestane!!!!“ zaječel jsem spíš myslí než ústy. Přímo přede mnou se nacházel kruh ohněm nedotčené trávy. Muž seděl v luxusním houpacím křesle přesně uprostřed toho kruhu, v jedné ruce svíral skleničku s jakýmsi zlatavým nápojem a v té druhé knihu s nějakým umělecky fragmentovaným obličejem na obálce. To vše se mi zařízlo do bolestí rozežraného mozku jako rezavý skalpel. Tam, kde kruh končil, začínalo Peklo. A já pořád ještě ležel v něm.

„Ale no tak, je to jenom bolest,“ usmál se muž ledově. „Jsou daleko, daleko horší věci, než bolest. Za to, žes mě vyrušil svým ječením od čtení, jich většinu poznáš. A teď – chceš mi něco důležitého, nebo se můžu vrátit k práci na téhle skvělé knížce?“

„Áááhhááá,“ zavřeštěl jsem, jak oheň zachvátil poslední zbytky mé kůže. Slzy se mi z kalících se očí odpařily téměř okamžitě a já na malý okamžik ztratil schopnost uvažovat, jak celý můj mozek vyplnila jen a jen agonie. Nevím, jak se mi podařilo znovu sebrat příčetnost a poslední zbytečky dávno neexistujících sil, ale vyslal jsem myslí přímo k vládci Pekel:

Ježíš… Ježíš… je zpátky… na světě!

„Ale?“ pousmál se muž, jako by před ním právě nehořel živý člověk. „Tak jemu se konečně podařilo zjistit, jak si taky dopřát dovolenou? No, proč ne. Chlapec si to zaslouží. Tatíček se na něj vysral a s tou jeho božskou podstatou je pro něj moje říše ještě o něco intenzivnější než pro vás, ubohé červy. Což mi připomíná, že bych tě neměl rušit ve vychutnávání si tvých prvních chvil tady. Určitě nebudou ani zdaleka nejbolestivější, ale mají takový ten punc… něčeho ještě neprožitého. Skoro ti až závidím. Takže zatím, červe.“

Satan odložil skleničku a znovu rozevřel knihu.

Beznaděj mě zabolela víc než žár Deváté sféry.

Má… Longinovo… kopí.

Víc už jsem si opravdu pomyslet nedokázal.

A nebylo to třeba.

*

„Co jsi to řekl?“

Tam, kde byl ještě před okamžikem hořící svět, teď nebylo nic. Vznášel jsem se v nádherném nekonečnu bez bolesti, Satan mě svíral všemi svými drápy a v miliardě očí mu hořelo něco, pro co nemá lidský jazyk slova.

„Ježíš má Kopí osudu a právě se chystá škrtnout Bibli! Myslel jsem, že bys to možná chtěl vědět!“

Ďábel zařval hlasem, který by mohl v okamžiku srovnat se zemí veškeré jsoucno, a vrhl se vzhůru.

Má duše mu vlála v pařátech.

6

Dopadl jsem zpátky do svého těla.

Má hlava spočívala komusi na klíně, ten kdosi mě hladil po krví slepených vlasech a chlad vanoucí z rukou někoho dalšího na mě působil jako balzám.

Nic z toho jsem pořádně nevnímal.

Přímo přede mnou se Kopí osudu dotklo papíru.

Kristův šílený škleb už sahal téměř od ucha k uchu.

A na jeho zápěstí se zhmotnila odrápená ruka.

*

„Co… ne! Néééé!“ vytřeštil Kristus oči. „To nééééé!“

Ze zápěstí končícího do ztracena vyšlehly svalové úponky, kůže vyrazila jako záplava, rukáv šedivé bundy se zhmotnil jakoby odnikud. Než jsem se stačil jedenkrát nadechnout, držel Ježíše za ruku kompletní člověk.

„Ale ano,“ zašklebil se Satan. „Nerad nosím špatné zprávy, ale tvoje dovolená byla právě zrušena. Mazej zpátky do Pekla!“

„Nééééé!“

Ježíš se pokusil vytrhnout ze sevření, ale bylo to, jako by právě zkusil pohnout horou. Na čele mu vyrazily velké kapky potu, smísily se s už zase proudící krví a Ježíš se pokusil uvolnit Satanovy prsty i druhou rukou. Bible dopadla neužitečně na zem.

A Satan se rozesmál.

Bible vzplanula, oheň ožehl Ježíšovi roucho.

„Pusť tu hračku, Jeshuo, a vrať se tam, kam náležíš. Copak nedokážeš pochopit, kdy jsi prohrál?“

„Já nemůžu prohrát!“ zaječel Ježíš. „Já jsem syn Boží! Já jsem Bůh! A ty sražen do propasti budeš na tisíc let! Tak se stane! Tak se stane TEĎ!“

Kopí zazářilo jako tisíc sluncí.

Satanův úsměv pohasl.

A Ježíš vytrhl svou ruku ze sevření se stejným úsilím, jako když dítě utrhne mouše křídlo.

*

„Pryč!“

To byla Entropy.

Když mi během zlomku vteřiny došlo, že ta emoce, která jí změnila hlas k nepoznání, byla čirá, nefalšovaná hrůza, zapomněl jsem v jediném okamžiku na Satana, Ježíše, kopí i celý svět. Popadl jsem Meiku do náruče, roztáhl křídla a vystartoval, jako bych měl za zády samotné Peklo.

V příštím okamžiku se přirovnání stalo realitou.

*

Moře už není krásné.

Moře vře.

Vznášíme se bůhví kolik set kilometrů od pobřeží, pod námi se převalují husté chuchvalce páry a daleko před námi zuří válka dvou bytostí. K nebi šlehají strašlivé sloupy ohně, obloha v jednom okamžiku září tak, že se to nedá snést, aby v tom příštím zčernala jako ohořelé lidské tělo.

Svět se třese.

Hvězdy zhasínají jedna po druhé, po celé obloze se rodí a zase zanikají nová slunce, celá realita se otřásá v základech. Chvílemi je vidět, jak za nebem, hvězdami a vůbec vším prosvítá cosi jiného, v dálce jako by se otevíraly obrovské brány do jiných světů. Sonické třesky zní i na tuhle vzdálenost jako dopady gigantického kladiva na kovadlinu o rozměrech celé Země, šílenou silou vanoucí vítr páchne chvíli po síře, chvíli po spáleném mase a chvíli po naprosté beznaději.

Nemůžeme dělat vůbec nic.

Entropy se vznáší vedle nás dvou, má bezmocně zaťaté pěsti a tváří se zoufale. Před malou chvílí jsem už to napětí nevydržel a zařval přes vytí vzdálené války:

„Nemůžeš jim nějak pomoct?“

Smrt se na mě nevěřícně podívala a jen zavrtěla hlavou.

„Tohle… tohle mě přesahuje tak moc, že si to ani neumíš představit!“

„Ale… přece se nemůžeme jenom tak dívat!“ zaječel tentokrát Meika. „Vždyť oni zničí celý svět!“

„No a?“ utrhla se Entropy. „Co chceš dělat? Sakra, vždyť já ani nevím, komu bych měla pomoct! Když vyhraje Ježíš, tak je konec úplně se vším. Když Satan… tak asi taky!“

„Co?“ zaječeli jsme s Meikou unisono.

Entropy se ve vzduchu otočila a zadívala se nám přímo do očí. Po tváři jí skanuly dvě velké, lesklé slzy.

„Je mi to líto, kluci. Vůbec jsem nevěděla, co dělat. Satan byl jediná možnost, jak konec světa aspoň trochu oddálit. Jenomže když vyhraje, tak nebude potřebovat žádnou válku. Podívá se Ježíšovi do hlavy, zjistí, že Bůh se na tenhle svět vykašlal a potom ho už nic nezastaví. Do prdele! Nikdy jsem se do toho neměla míchat! Kdyby nebylo mě, tak ten hnusnej parchant nikdy nevstal z hrobu! Je to všechno moje vina!“

„Panebože, to si tak nemůžeš brát,“ vyjel na ni Meika dřív, než jsem já stačil otevřít ústa. „Kdybysme se my dva nenechali zblbnout, tak by ses především vůbec o ničem nedozvěděla. Jestli za tohle někdo může,“ ukázal kluk vůkol tak rozmáchlým gestem, až málem sletěl, „tak jsme to my! Že jo, Mart-tyo?“

„Jasně,“ povytáhl jsem si srdce zapadlé do kalhot. „No tak, Entropy. Sakra! Bůh se třeba nevydrží dívat na to, jak jeho synáček dostává na prdel. Třeba se ještě ukáže. Hele, já nevím, jak v Pekle nebo na Nebi, ale tady vždycky platilo, že nejhůř to vypadá vždycky těsně před tím, než…“

„… je všecko úplně v hajzlu,“ skočil mi do řeči Meika.

Jak se po Entropyině tváři rozlil vděčný úsměv, ani jsem ho za to nezaškrtil na místě.

*

„Kruci, to snad nikdy neskončí,“ povzdechl si kluk zoufale ve chvíli, kdy nás další žhavý uragán zahnal ještě o několik desítek kilometrů dál na západ.

Jinak ani jednomu z nás není moc do řeči. V dálce pořád vybuchují nové a nové erupce energií, realita je čím dál narušenější a nebe už vůbec nepřipomíná to, čím bývalo ještě před hodinou. Brány se otevírají rychleji a rychleji a na Zemi se už dvakrát prodrala jakási pekelná bytost. První z nich bezmocně zamávala odrápenými končetinami, vydala uširvoucí skřek a zřítila se z výšky několika set kilometrů do vroucího moře. Ta druhá roztáhla křídla, věnovala nám ozubený úsměv a ve stovce obrovských, pulsujících očí se jí zazračila představa dvou chutných jednohubek. Entropy si povzdechla, namířila ukazováky obou rukou jako hlavněmi koltů a bytost se rozprskla po obloze.

„Kdo… kdo myslíš, že vyhraje?“ vykoktal jsem já, abych přerušil pochmurný dojem z krvavé průtrže mračen, která následovala.

„Nevím,“ rozhodila dívka bezradně rukama. „Satan je nejspíš božskému statusu blíž než Ježíš, což je zvlášť v téhle realitě jenom Boží syn. Jenže ten parchant podrazácká zase má Kopí osudu, takže bych docela řekla, že síly jsou vyrovnané. Kdyby nebyly, tak ten jejich boj skončil dřív, než byste si toho vy dva dokázali všimnout. Sakra!“

„Hm… a nemohli by se zabít třeba navzájem?“ otočil k dívce větrem zarudlé oči Meika.

„Zabít? Oni jsou nesmrtelní!“ vyjekla Entropy. „Nemůžou se zabít. Můžou se akorát vyčerpat natolik, že jeden z nich bude muset ustoupit zpátky do svého vlastního světa. Teda v případě Satana. Jestli prohraje Podraz, tak ho Ďábel popadne za prdel a nacpe ho zpátky mezi hříšníky. Což bych teda s chutí udělala sama.“

„No jo, sakra,“ nevydržel jsem to už ani já. „Ale jak dlouho to může trvat? Ty seš jediná, kdo se v tom aspoň trochu orientuje. Hodinu? Den? Tisíc let?“

„No, víš…“ zatvářila se Entropy rozpačitě. „Tisíce let se bát vážně nemusíme. To je ta dobrá zpráva. Jenomže jedině proto, že tahle realita už to tak dlouho ani náhodou nevydrží. A to je zase ta špatná. Ach jo. Asi byste se mě už neměli na nic ptát, mám dojem, jako bych vám po psychické stránce fakt nepomáhala.“

Nerad to říkám, ale na další otázky nás opravdu nějak přešla chuť.

*

„Koukej! Mart-tyo, koukej!“

Kluk se mi v náručí zamlel tak, až jsem ho zachytil opravdu na poslední chvíli, ale ani to jsem v tom okamžiku skoro nezaregistroval. Svět se před pár vteřinami zatřásl v mohutné křeči, obloha rudě zaplála, strašlivá zvuková vlna nás málem smetla z oblohy a pak se najednou vše vrátilo k normálu, jako kdyby někdo cvakl přepínačem. Světlo v dálce uhaslo, svět utichl a já se rozletěl zpátky do bývalého Jeruzaléma.

Tentokrát mi skoro nestačila ani samotná Entropy.

7

„Ne… ne… ne… ne… ne…!“

Ježíš má roucho prosáklé spečenou krví, sandály se mu změnily ve dvojici přiškvařených oharků, kopí v jeho popálené ruce připomíná výsledek tradičního lití olova a Boží syn vůbec vypadá jako někdo, kdo právě absolvoval dvacet kol v ringu s hydraulickým bucharem.

Ve chvíli, kdy moje už beztak natavené podrážky zasmrděly na zemi proměněné ve sklo, vykročil Satan ke Kristovi a Ježíš se rozječel hláskem vykastrovaného prvňáčka.

„Zadrž! Zadrž, sílo nečistá! Nemůžeš… nemůžeš! Nemůžeš se mě dotknouti! Já jsem Ježíš Kristus! Já… já… já jsem Boží syn!“

„Přestaň zdržovat, Jeshuo,“ zasyčel Satan pobaveně. „Nevidíš, že právě dorazili gratulanti?“

„Nemůžeš!“ zašermoval Ježíš pokrouceným kopím. „Já! Já… já nechci!“

Satan se rozřehtal.

„A víš co, Jeshuo? Máš pravdu! Nevrátím tě do Deváté sféry. Myslím, že jsi mě tím svým zoufalým pokusem pobavil natolik, že si zasloužíš sedět v první řadě. Což mimochodem platí i pro vás tři,“ přejel po nás Ďábel takovým pohledem, až jsem málem zešílel na místě, kde jsem stál. „Tak tedy, přátelé, vezměte místo. Máte nevýslovnou čest být u toho, jak tenhle svět a celé jsoucno konečně připadne mně!“

„Ne, počkej, to nemůžeš!“ vyjekla Entropy.

„Nemůžu? To už jsem slyšel od něho,“ ukázal Satan bradou k Ježíšovi, který zřejmě právě omdlel. „Nechceš mi doufám naznačit, že s ním máš něco společného?“

„Ne, to ne,“ pobledla dívka. „Jenom… sakra, přece vážně nechceš zničit celý tenhle svět kvůli pitomé osobní pomstě. Copak ti do prdele nestačí, že jsi dal přes hubu Jeho synovi?“

„Ne, Entropy,“ zazářilo v Ďáblových očích strašlivé světlo. „To mi vážně nestačí. Od počátku času jsem čekal na tuhle chvíli. Čekal jsem na svou příležitost, trpělivě jsem sledoval tenhle nepodařenými červy zaplněný svět. A teď, když jsem obdržel tohohle hlupáka,“ plivl Satan po Kristovi, „jako na stříbrném podnosu, bys mě chtěla zdržovat? Ne, miláčku. Už nehodlám čekat ani o minutu déle. Už nemusím! Moje chvíle konečně nadešla!“

Satan rozpřáhl ruce.

A Entropy ho popadla za triko pod krkem.

„Poslouchej, ty pitomý pomstychtivý blázne,“ zasyčela tak, až jsem se přikrčil. „Copak to nechápeš? Bůh možná nechal tady toho podrazáka, aby si dělal, co ho napadne, možná by nechal vlastního syna zničit veškerou realitu, protože ho miluje, ale fakt si, ty tupé pako, myslíš, že nechá svůj vlastní výtvor a Nebe dobýt tebou? Byl jsi takhle blbý už od narození, nebo jsi zešílel z té své hnusné sféry?“

Na malý, kratičký okamžik jsem měl pocit, jako by za tím mužem ostříhaným na ježka vyrostlo cosi nedefinovatelného. Monstrum s miliardou očí, milionem tlam, nespočtem drápů a ocasem, kterým by mohl desetkrát obtočit celou Zemi. Drápy se zaleskly jako vyleštěný chrom, oči zaplály, z tlam odkáply hektolitry slin. Malá, nenápadná, otrhaná dívka tam stála, doutnajícíma rukama držela tu strašlivou mocnost pod krkem a já si byl najednou jistý, že se Entropy v příštím okamžiku rozletí na biliardu kouřících kousíčků.

Pak se Satan rozesmál.

Vize jeho skutečné podoby zmizela, Satan popadl Entropy docela přátelsky kolem ramen a rozřehtal se nefalšovaným veselím.

„Bůh? Bůh? Jeshuo… no tak, Jeshuo! Slyšel jsi to? Bůh! No tak, ukaž naší milé malé nechápavé Entropy svou skutečnou moc. Vždyť ona má pravdu, ne? Což v téhle knize,“ kopl Satan do místa, kde před jejich soubojem možná ležela planoucí Bible, „což v ní nestojí, že proti mně povstane nebeská armáda s tvým Otcem v čele? No tak, Jeshuo, synu Boží. Máš poslední šanci! Ve chvílích, kdy ti teče do bot, máš ve zvyku volat tatínkovi, že? Tak do toho! Řekni mu, k čemu se chystá jeho starý Nepřítel. Nechám tě! Ach ano, Entropy snad měla pravdu. Nejspíš jsem opravdu zešílel! Nechám tě ho zavolat! Dám zástupům andělským čas, aby pozdvihly své mocné plamenné meče. No tak, Jeshuo! Dělej!“

Ježíš vyplivl půllitr krve, pokroucený zbytek kopí tlumeně zazvonil o spečenou zemi. Kristus se opřel dlaněmi o zem, pod jeho koleny zapraskalo sklo. Kapky krve zapršely do černého popela a Ježíš se postavil. V jediném otevřeném oku mu zaplálo mohutné světlo a syn Boží rozpřáhl ruce.

„Otče! Satan pozvedl svou odpornou hlavu z propasti! Den Posledního soudu nadešel! Bytosti Boží, pozvedněte zbraně! Hlava Nepřítele bude uťata a jeho tělo roztrháno čtyřmi jezdci na koních. Tak bylo psáno, tak pravím já a tak se i stane!“

Ježíšovo oko se zavřelo, po jeho tváři se přehnala bouře emocí. Blankytně modré nebe se zavlnilo jako opona ve větru a pak se nad námi ozval ZVUK. Nebesa se roztrhla a všude před námi, kam až oko dohlédlo, najednou stáli andělé. Všichni zářící, v bílých rouchách a s hořícími meči. Žár mě zasáhl do obličeje jako rozpálená železná rukavice a hukot plamenů zaplnil svět.

Satan jediným nepostřehnutelným pohybem otočil Entropy kolem svislé osy, objal ji kolem ramen a přitiskl se k jejím zádům jako milenec ke své dívce.

„Ano,“ zasyčel. „Zástupy nebeské čekají, až Bůh vydá svůj rozkaz. Satan se zdá býti zaskočen… avšak pohleďte! I on má armádu připravenu k boji!“

Jestli ze mě zjevení andělů vymáčklo schopnost sebeméně se pohnout, tak další zvuk trhající oblohy už na mě byl vážně moc. Kolena se mi podlomila, svět se zatočil a já dopadl do toho nejpohodlnějšího křesla pod sluncem. Na to, abych šklebícímu se Satanovi poděkoval, jsme ani já, ani Meika nějak neměli dostatek mozkové kapacity. Proti každému andělu teď stála bytost pekelná. Démoni, stvůry, nepředstavitelná monstra vyplnila druhou polovinu nebe. Satan v obyčejných riflích, kožených botách, triku, šedivé bundě a dioptrických brýlích s jedním poškrábaným sklem vypadal mezi těmi dvěma silami jako ta nejbezmocnější bytost pod sluncem.

Přesto se nepřestával široce usmívat.

„A nyní, vážení, se čeká na posledního účastníka. Toho, který rozhodne. No tak, Jeshuo, kde je tvůj Otec?“

Ježíšovi zaplálo oko, z úst mu ukápla dlouhá, tahavá slina. Otočil se k nekonečné armádě, otevřel ústa a zase je zavřel.

Satan polaskal smrtelně bledou Entropy po tváři a pokračoval nezvykle tichým, jakoby zamyšleným hlasem.

„Šest let, šest měsíců a šest dní. Tolik času jsem si určil pro svůj návrat od chvíle, kdy jsem v tomhle těle,“ zabodl si palec do hrudi, „náhodou objevil jednu nádhernou a dávno zapomenutou vlastnost tohoto světa. Za rok bych uskutečnil svůj plán. Pozdvihl bych démony z jejich nečinnosti, probudil bych stvůry, které si ani neumíte představit. Připoutal bych je k tomuto světu nezlomným poutem a učinil tak svou armádu neporazitelnou. Víte, celá skutečnost, celý takzvaný Status quo stojí na tom, že Bůh a jeho šiky jsou mocnější než já se svými myriádami otroků. To mě dlouho drželo v mé vlastní sféře, nutilo mě to užírat se záští a nedopřávalo mi to pokoje. Až donedávna. Do doby před pěti lety. Nemusíš se trápit, Entropy, mé vítězství bylo nevyhnutelné. Objevil jsem způsob, jak vyrovnat síly, objevil jsem krásnou, dokonalou, dvojsečnou zbraň stvořenou Bohem, díky které bych se stal konečně mocnějším než On. Rok, jediný rok…“ usmál se Satan melancholicky. „Tím, že se tenhle poskakující blázen v prostěradle pokusil o ukončení svého utrpení, celou věc jen zjednodušil a urychlil. No tak, Jeshuo, kde je tvůj Otec?!“

„Moment!“ zaburácel Ježíš přes rameno naprosto nelidským hlasem. „MOMENT!“

„Moment nebo tisíc let,“ usmál se Satan. „Není to ironie? Syn stvořitele samotného času mě žádá o pár minut. No tak, Ježíši z Nazaretu, přiznej to konečně! Já, Satan, velký Nepřítel a ztělesnění všeho zla zde stojím, aniž bych byl ve skutečnosti připraven. Neměl jsem čas využít svého objevu! Překvapils mne svými činy! Až tvůj Otec stane v čele andělů, nebudu mít ani tu nejmenší šanci! Má říše bude rozmetána do čtyřech koutů světa, duše trpících dojdou konečně pokoje! No tak, Jeshuo! Nechceš mi snad říct, že ti tvůj Otec zase nepomůže? Že zanechá svou armádu bez velitele? Protože v tom případě, synu Boží… v tom případě… bych měl převahu JÁ!“

Ježíš vrhl po Satanovi takový pohled, až se Entropy na chvíli protočily oči vzhůru do lebky. Ďábel se jen nehezky usmál a rozpřáhl ruce. „Nuže, Jeshuo? Dávám tvému Otci, pro kterého je čas ničím, deset sekund. Pak se má armáda hne kupředu a ty ji budeš muset zastavit sám. Devět sekund, Jeshuo!“

Kristovi vytryskl z zápěstí proud krve, syn Boží si zajel rukama do vlasů.

„Osm!“

Ježíš zavřel oko a na obličeji se mu rozlil výraz hlubokého soustředění.

„Sedm!“

Oko vrhlo po Satanovi vražednou porci nenávisti.

„Šest!“

Ježíš sepjal ruce jako k modlitbě.

„Pět!“

A zase je rozpojil.

„Čtyři!“

Sklo pod Kristovými koleny ošklivě zaskřípalo, muž opět zavřel oko, sepjal ruce a sklonil hlavu k modlitbě.

„Tři!“

„Otče…“

„Dva!“

„Otče!“

„Jedna!“

„OTČE, PROČ JSI MĚ OPUSTIL?!?“

*

Satan se smál.

Pustil Entropy z náruče, sundal si poškrábané brýle, opřel se dlaněmi o kolena a smál se a smál se a smál. Slzy mu proudily z očí, země se pod jeho hlasem chvěla a Satan řval smíchy.

Pak už ne.

Smích ustal.

Škrábance na brýlích zmizely.

A Ježíš se pod Ďáblovým pohledem doslova scvrkl.

*

„Už jsi to konečně pochopil, ty blázne? On nepřijde. Nemůže přijít. Už nepotřebuju lásku lidí k tomu, abych učinil svou armádu nezastavitelnou. Nepotřebuju nic! Tvůj Otec tady není! Nemůže mě zastavit. Neexistuje síla, která by se mi nyní postavila! A víš proč, ty patetický, soucitný hlupáku? Protože ty jsi syn Boží a syn Boží je Bůh! Zešílel jsi v mé sféře a tvé šílenství je šílenstvím samotného Boha! Zešílel jsi kvůli pravidlům, která jsi sám ustanovil! Už není žádný vševědoucí Bůh! Jeho neúspěchy, jeho špatná rozhodnutí, dva tisíce let pobytu v mé sféře a nakonec i ztráta prvního člověka, do kterého vkládal tolik nadějí, to vše způsobilo, že je už jen ubohá, politováníhodná blábolící troska! Ustup mi z cesty, blázne, protože právě teď nadchází MŮJ VĚK!“

A Satan vykročil.

Těžká bota zasáhla zhrouceného Ježíše přímo do obličeje a syn Boží se rozplácl na zemi. Myriády andělů pobledly, hučící oheň jako by ztratil na síle. Satan rozpřáhl ruce, nekonečna monster se hladově zachvěla.

Entropy padla na kolena a zakryla si tvář očima.

Meikovy slzy mě zastudily na kůži.

A já se vrhl Satanu Ďáblu do cesty.

*

„Počkej. Prosím! Nedělej to! Kdyby nebylo mě, zmizel bys jediným škrtnutím kopí. Něco mi dlužíš!“

V Satanově lidské tváři se zazračilo cosi podivného.

„Ano, červe? A co by to mělo být? Snad ne tenhle svět? Chceš mě na kolenou poprosit, abych ušetřil ta ubohá, odporná stvoření? Proto sis dovolil mě vyrušit v okamžiku mého triumfu? Pak tě zklamu! Odpověď je ne!“

Satan pozvedl ruku.

„Na chvíli jsem byl jedním z vás. Vím, jací jste. Nenávidím vás skoro stejně jako svého stvořitele. V mé realitě pro vás není místo. A teď mi táhni z cesty, odporný ufňukaný červe!“

V Satanově dlani zahořel plamen.

Nadpozemská energie zařvala jako raněný lev.

Satan švihl zápěstím.

Oheň vyrazil proti mému obličeji.

Entropy cosi zaječela.

A Meika se vrhl ohni do cesty jen nanosekundu před tím, než se mě plamen mohl dotknout.

*

„Néééééé!!!“

Vzduchem se rozlehl zvuk, jako když moucha vletí do elektrického lapače hmyzu. Tlaková vlna mnou práskla o zem. Ostré skleněné střepy se mi zaryly do zad, v hrudi vyrostl pocit, jako by mě právě nakopl kůň.

Nic z toho jsem nevnímal.

Z oblohy se pomalu snášely cáry hořící látky, jemné částečky popela a malé, černorudě zabarvené kousky.

Věděl jsem, co to je. Ve chvíli, kdy jsem si to uvědomil, se má mysl zhroutila do sebe.

Myslím, že jsem řval, myslím, že mi z očí proudily slzy, myslím, že jsem Entropy prosil, aby mi řekla, že to není pravda. Myslím, že se Satan smál a mám dojem, že Entropy řekla něco jako: „Já musela. Musela jsem!“

A taky myslím, že jsem se na Satana vrhl.

*

Náraz nezměrné síly mě zarazil do země, páteř mi vybuchla, vnitřní orgány se setrvačností utrhly, lebka pukla na mnoha místech, mé vědomí se zachvělo jako plamínek těsně před sfouknutím. Bylo mi to jedno. Začal jsem se hrabat zpátky na nohy, chtěl jsem té nelidské zrůdě utrhnout hlavu, chtěl jsem ho zadupat do země, chtěl jsem ho donutit, aby vrátil Meiku zpátky k životu. Hlavou mi burácela taková duševní agonie, že se před ní její fyzická sestra krčila v nejzazším koutku mého těla, hryzala si nehty hrůzou a snažila se být co nejmenší.

*

„Bolí to, viď?“ ušklíbl se Satan ve chvíli, kdy se mi nějakým zázrakem podařilo nadzvednout se na loktech. „Ztratit milovanou bytost bolí… já vím! Ale neboj se! Já jsem Bůh nového světa! Jsem laskavý a spravedlivý! Za chvíli budeš hořet ohněm, který nikdy neuhasne, bolest duše bude ti vším a na to, abys dokázal myslet na cokoliv, ti nezbudou síly! Láska, ztráta, bolest… ta slova pro tebe ztratí význam! Staneš se jedním z biliard hudebních nástrojů, jejichž zvuk mi bude lahodit po zbytek věčnosti! Nebudeš myslet, nebudeš vzpomínat, budeš jen řvát v agonii bez hranic! Ane. Nemusíš mi za to děkovat.“

Nadzdvihl jsem hlavu, krev mi zaplavila plíce a vědomí se začalo kalit.

Jak Satanovi vyskočil v dlani další plamen, jsem ještě viděl.

Jak Ježíš zvedl hlavu, taky.

*

Satanova dlaň pohasla.

Ďáblu se v obličeji zazračilo překvapení.

A Ježíš promluvil.

„Sáhni na něj. Sáhni na něj ještě jednou a já tě donutím litovat, žes kdy peklo vůbec vymyslel!“

A Ježíš vstal.

Satan se k němu otočil, po lidské tváři mu přeběhl naprosto nelidský výraz.

„Neboj se, Jeshuo. Pro tebe mám ve svém sboru přichystáno speciální místo!“

„Ne,“ usmál se Ježíš. „Skončilo to – právě tady a teď. A neříkej mi Jeshuo. To není moje jméno.“

„Ne?“ zasyčel Satan. „A jak se tedy jmenuješ?“

„Mé jméno,“ usmál se Ježíš a trnová koruna mu z hlavy zmizela. „Mé jméno je Bůh!“

A nebesa zaplála od východu k západu.

*

„To… to ne!“ zaburácel Satan, jak se nespočetné šiky andělů ve stejném okamžiku pohnuly. V každé jedné tváři se zračilo důstojné odhodlání, záře mečů oslepovala a andělé se začali usmívat. „Ne! To nemůžeš být TY! Ty jsi šílený!“

„Už nikdy víc, ty blázne,“ usmál se Ježíš a mně se tím úsměvem začala léčit vnitřní zranění. „Já jsem Bůh a Bůh je láska. Poznal jsi ji na vlastní kůži, chtěl jsi s její pomocí učinit svou armádu neporazitelnou a stejně ses ani na okamžik nepřiblížil k tomu, abys vůbec pochopil, s jakou mocí si chceš zahrávat.“

„O čem… o čem to mluvíš?!“ vyplivl Satan, když Ježíš vykročil přímo proti němu.

„Ta jediná krásná lidská duše byla naplněna láskou až po okraj,“ usmál se Ježíš. „Vidíš, dobro nemůže prohrát. Ty sám jsi mi ji poslal. Po všech těch nekonečných letech jsem zase mohl pocítit, jaké to je, milovat někoho nad všechny hranice. A to, můj zvrácený, ubohý synu, to mě konečně vytrhlo z beznaděje. Ne, tenhle svět není ztracen. Ty sám jsi mi to právě dokázal.“

„Ne!“ zaburácel Satan a z lidské tváře mu začalo opadávat maso. „NE! Ta tvá pravidla! Každý je poruší! Jeho duše patřila mně! Nemohla se dostat k tobě!“

Ježíš se jen usmál.

A Satanovi se ve tváři objevil výraz šoku.

„To… to… to ta oběť!“

Bůh se usmál.

Bůh se usmál a Satan padl na kolena. Svět se otřásl v základech, jak armáda pekel zaryčela hrůzou. Andělé vyrazili k útoku. Nebe vzplanulo.

Bůh zdvihl ruce.

A svět zmizel v jediném mocném zášlehu jasného světla.

EPILOG

Ten osamocený

Nemocniční pokoj.

Tvrdá postel mě tlačí do zad, polštář pod hlavou o pohodlí v životě neslyšel, přístroje pípají a já zírám do stropu. Nevím, jak dlouho tady jsem, kdy jsem se sem dostal, ani proč tady vlastně jsem. Necítím se nemocný. Necítím se ani zdravý. Nevzpomínám si vůbec na nic. Jen kdesi v hrudi mě cosi bolestivě tlačí, asi jako bych nedávno ztratil něco drahého. U mé postele někdo stojí. Nechci nikoho vidět. Na nikoho si nepamatuju a nemám dobrou náladu. Je mi smutno a nechci s nikým mluvit. No tak, copak to nechápete? Nejspíš jsem někoho ztratil. Už zase budu sám. Nechci se s vámi bavit. Jděte pryč. No tak, jste snad tak tupí? Jděte pryč!

Otočil jsem se se zavrčením na bok, rozhodnut vyhodit nevítaného hosta, a zrak mi padl na známou postavu.

Roztrhané rifle.

Opasek z exotické kůže.

Holé bříško.

Známý přívěsek.

Blonďaté vlasy, nádherný úsměv a ty nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděl.

„Meiko! MEIKO! MEIKO!“

Vymrštil jsem se z postele a popadl svého kluka kolem krku. Chlapcova dlaň mi zajela do vlasů, jeho hubené tělo se přitisklo k mému a já ho na okamžik objímal, tak šťastný, jako ještě nikdy v životě.

Pak se začaly vynořovat vzpomínky.

„Ne… to ne!“ vzlykl jsem mu do ucha. „Nejsi mrtvý! Řekni mi, že nejsi mrtvý! Že se mi to jenom zdálo! Prosím!“

„Neplač, miláčku,“ setřel mi Meika slzy z tváře. „No tak, přestaň bulet. Měl bys oslavovat a ne se tady válet jako lazar. Všechno přece dobře dopadlo.“

„Ale…“ promnul jsem si čelo. „Ty jsi mrtvý! Pamatuju si, jak jsi umřel! Entropy říkala, že jsi umřel… to ne… Do háje, to ne… prosím, řekni, že to byl jenom sen!“

„Nebyl,“ usmál se na mě Meika laskavě. „Zachránili jsme svět a Bůh porazil Satana a všechno je tak, jak má být.“

„Ale…“

„Jo, já jsem umřel. A ne, nejde to vrátit,“ pohladil mě Meika po čele. „Ale to přece nevadí.“

„Nevadí?“ vytřeštil jsem oči. „Jak… jak to můžeš říct? Přece… přece tady nemůžu být bez tebe? A… teda… kde to vůbec jsem? Co se vlastně stalo? A jak to, že si to nepamatuju?“

„Seš v nemocnici,“ usadil se kluk na posteli. „V docela obyčejné nemocnici. A v širším měřítku na Zemi, jestli se ptáš na tohle. Víš, ono toho na tebe bylo trochu moc. Byl jsi podvyživený a ubližovali ti a viděl jsi věci, jaké žádný jiný živý člověk nikdy nespatřil. Prostě teď potřebuješ klid a aby se o tebe někdo postaral. Koneckonců, seš jenom docela obyčejný člověk. Teda neobyčejný. Teda pro mě neobyčejný. No tak, nebul. No tak, šššš ššš. Hele, já tu s tebou ještě chvíli budu a budu ti to vyprávět, jo?“

Meika se na posteli usadil pohodlněji, utřel mi další slzu a začal.

„Tak teda, já jsem umřel a dostal jsem se do Nebe a jelikož tam platěj jistý mechanismy, kterým kromě Boha nerozumí snad nikdo, tak jsem tím nějak Boha vyléčil z jeho deprese. Ale to vlastně říkal, že jo. No jo, já na to koukal z obláčku. Ne, neměl jsem krátkou košilku a holý zadek, to je jenom taková metafora. Tak kruci, lásko, přestaň brečet! No vidíš, že to jde. No, a potom Bůh sestoupil na Zemi – teda víceméně, jelikož už tam díky Ježíšovi byl… no jo, je to docela zamotaný. Zkrátka a dobře, to hlavní je tohle: Satan dostal strašně přes hubu. Světu už tím pádem nehrozí z jeho strany aspoň na tisíc let žádné nebezpečí. Devátá sféra už taky neexistuje. Ti chudáci hříšníci teď putujou buď na Nebe nebo na nějaká jiná místa… a tohle je už na mě dost složité. Prostě, všecko dobře dopadlo, Bůh už není šílený, poučil se z pár omylů… no tak, miláčku. Usměj se aspoň!“

„Prosím, vrať se mi,“ chytil jsem ho pevně za ruku.

„To nemůžu, milý,“ pohladil mě Meika znovu po vlasech. „Takhle to prostě nefunguje. Ne, ani Entropy by mě nemohla vrátit, kdyby chtěla. A kdybych chtěl já. Jo, vidíš, Entropy tě pozdravuje. No jo, Bůh uznal, že si holka konečně zaslouží dovolenou a dal jí možnost vybrat si pár milionů let. Samozřejmě mimo tenhle prostor a čas. Jasně, musel jsem se trochu přimluvit, ale já už jsem prostě takový miláček. Že jo?“

„Jasně,“ usmál jsem se křečovitě přes clonu slz. „Ale…“

„No jo, lásko,“ usmál se Meika smutně. „Já vím, že ti budu chybět. Ale podívej, tenhle svět je důležitější než my dva. Víš, Satan je sice na hodně dlouho venku ze hry, ale tenhle svět pořád potřebuje, aby mu někdo pomohl. Někdo, jako seš ty. To už ti říkala Entropy, viď? Že Bůh dal ten svět nám, lidem. No, tak to je pravda. Musíme… musíte se o něj postarat sami. Svět může být hrozně krásné místo, když se budou lidi snažit. Ježíši… co zase bulíš?“

„Ne zase,“ potáhl jsem. „Pořád!“

„No jo,“ rozcuchal mi Meika vlasy. „Hele, milý. Podívej se na to takhle. Tobě na světě záleželo i před tím, než jsi mě poznal, že jo? Ne, opovaž se mi skočit do řeči! Chci říct tohle – seš dobrý člověk a dobří lidé končí tam, co jsem teď já. A víš, co to znamená, ty ťuňťo můj?“

Najednou se mi sevřelo hrdlo tak, že jsem nemohl ani promluvit.

„No jasně,“ rozzářil se Meika. „Jednou… jednou se zase uvidíme. Hele, já se budu každý den koukat na to, jak se ti daří. A protože duše je nesmrtelná, tak vůbec nezáleží na tom, jak dlouho ještě budeš živý a co všecko prožiješ. Miluješ mě a to se nedá změnit. Takže padesát let nebo sto, můj miláčku, my dva zase jednou budeme spolu. A pak prožijeme všechno, co jsme nestihli a všechno, co jen budeme chtít. Slibuju. A teď… teď už spi.“

Meikova dlaň mě pohladila po čele a chlapec se na mě usmál.

Byl to moc hezký úsměv.

Konec

FANTASY 25

MARTIN MOUDRÝ

Iustus

(část druhá)

Obálka a ilustrace Martin Izák.

Redakce Jiří Pilch, Robert Pilch.

Vydání první.

Technické zpracování litografií a sazba

Robert Pilch – Brokilon.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

v roce 2010 jako svou 64. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Marten s.r.o.

Doporučená cena: 269,– Kč (vč. 10% DPH)

ISBN 978-80-85951-61-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai