Konec Křížů

Martin Moudrý

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Lovení v antikvariátech může být ve skutečnosti daleko dobrodružnější zábavou, než by se mohlo na první pohled zdát. Ve chvíli, kdy vcelku nezajímavý mladík sáhne po tajemné knize vázané v černé kůži, roztočí se kolotoč událostí, jaké si předtím ani nedokázal představit. Stačí pár přečtených stránek a do jeho života vstupují členové církve, pro něž má slovo odpuštění velmi specifický význam. Nebesa se otřásají, krev stříká, živí umírají a mrtví... mrtvým je všechno jedno.

Martin Moudrý

KONEC KŘÍŽŮ

LEONARDO

OSTRAVA

2008

Martin Moudrý

KONEC KŘÍŽŮ

Copyright © 2008 by Martin Moudrý

Cover art © 2008 by Martin Izák

For Czech Edition © 2008 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-51-6

Eudoxovi, Saille a vůbec všem věrným čtenářům.

A hlavně a především Ondřeji Čadovi

za jeho nedocenitelnou pomoc

při práci na této knize.

I.

„Nashle,“ zavolal jsem na šéfa a rázně práskl dveřmi. Možná až příliš rázně, ale po dnešním dni jsem na tom byl s nervy poněkud špatně. Od rána se mi nedařilo, kancelář se během dne změnila v imitaci pece a moje kolegyně nejspíš vstala z postele levou nohou. A to nemluvím o tom, že ručičky hodinek se vinou nějaké podivné závady pohybovaly poloviční až třetinovou rychlostí než normálně.

„No jasně, ty aby ses nepřidal,“ zavrčel jsem na výtah, jemuž se na dveřích skvěla úhledná cedulka. „Mimo provoz,“ svěřovala kolemjdoucím.

Se zachmuřeným výrazem na zpoceném obličeji jsem pomalu sestoupal sedm pater, rozloučil se s vrátnou a vyšel do krásného slunečného letního dne.

Nemám rád krásné slunečné letní dny. Nesnáším, když se mi slunce snaží uvařit mozek v lebce, nemám rád, když mi míří do obličeje odlesky žhavého kotouče na všem možném a už vůbec nemám rád svou alergii na nějaký nespecifikovaný rostlinný život, která mě nutí vypadat za třicetistupňových veder jako někdo, kdo nastydl na severním pólu.

„Že jsem se nehodil marod,“ zavrčel jsem opět sám k sobě, když se mi do zorného pole dostal bílý autobus, vzdálený ode mě zhruba tři sta metrů. Byl to můj autobus a zrovna se loudavě rozjížděl. Jako by chtěl odjet beze mě.

Po krátké úvaze jsem se rozhodl, že nebudu pokračovat v samomluvě a neprokleju žádnou z okolností, které způsobily, že mi právě odjíždí jediný dopravní prostředek, jímž se mohu v tuhle denní dobu dostat domů. Částečně jsem si za to mohl sám – jsem zvyklý vysedávat v kanceláři tak dlouho, abych pak došel k autobusu zrovna ve chvíli, kdy přijíždí a nemusel se péct na prostranství, které je podezřele dokonale zbaveno veškerých poskytovatelů stínu. No a dneska mi to nějak nevyšlo.

Stát a zírat do prázdna víc než hodinu se mi vůbec, ale opravdu vůbec nechtělo. Sebrat se a vyrazit do centra města s nejasným plánem na návštěvu několika knihkupectví mi přišlo jako daleko lepší nápad.

V Librexu se mi nezalíbila ani jediná kniha. Ty, o kterých jsem věděl, že jsou dobré, jsem už měl a ty další jsem nepotřeboval. Můj oblíbený autor odsunul vydání své nové knihy kvůli nějakým korekturám o půl roku (už podruhé) a zbytek spisovatelů, jejichž knihy čtu, měl snad hromadné prázdniny, či co.

Totálně znechucený tím, jak můj den pokračuje, jsem vyšel z domu knihy a vyrazil jen tak namátkou do spletitých uliček města. Hlavou se mi proháněly chmurné myšlenky, náladu jsem měl pod psa s ultrakrátkýma nožičkama a davy lidí proudící ulicemi mě do extáze taky nepřiváděly. Nechci působit jako vyložený negativista, ale lidi, slunce a vedro opravdu nemám rád.

Ve snaze vyhýbat se proudícímu lidstvu jsem zahýbal do stále užších a užších uliček a nořil se do temnějších a temnějších úvah, až jsem se najednou rozhlédl kolem sebe a zjistil, že vůbec nevím, kde jsem. Rozhlédl jsem se kolem dokola a nespatřil nic, než otlučenou omítku po stranách a temnou uličku přede mnou i za mnou. Pod nohama ještě špinavý asfalt a poměrně souvislou vrstvu odpadků.

„Kam jsem to zas vlez…“ zamumlal jsem si pod nos a vykročil svižnějším krokem. Normálně mám orientační smysl docela dobrý, ale ve městech tak nějak… nefunguje.

Pokračoval jsem asi pět minut a podivoval se nad tím, jak je tady podivné ticho a liduprázdno (domy kolem vypadaly jako byty nejnižší kategorie, ze kterých se už dávno vystěhoval i poslední nájemník), když mi zrak najednou padl na nějaký nápis nad otlučeným vchodem jednoho z domů.

„Antiquariat,“ stálo tam.

Usmál jsem se nad roztomile starobylým vzhledem nápisu a řekl si, že přesně tohle hledám. Antikvariáty bývají občas plny neuvěřitelně hodnotných pokladů za neuvěřitelně nízké ceny. Svou nejcennější knihu (vlastně dvě knihy) jsem před deseti lety získal právě v jednom podobně zapadlém obchůdku za směšných padesát korun. Dneska bych mohl požadovat od kteréhokoli sběratele tisícinásobek a ještě bych byl považován za výjimečně skromného člověka.

S myšlenkou na to, že dnes se mi možná podaří něco podobného (byla by to skvělá kompenzace dnešního dne), jsem opatrně překročil hromádku cihel a ještě opatrněji strčil do vchodových dveří. V jejich skleněné výplni zela zubatá díra a zbylé sklo vypadalo, že jen jen čeká, až se bude moci připojit ke střepům na chodníku.

Z chodby na mě dýchl překvapivě a příjemně studený vzduch a také nezaměnitelný pach plísně. Pomyslel jsem si, že jsem nápis nad vchodem možná pochopil špatně – temná chodba vypadala, že jestli tu někdy podobný obchod byl, dávno se odstěhoval i se všemi knihami. Ale i přes hlas rozumu jsem si řekl, že opatrný průzkum neuškodí a vyrazil po schodech hlouběji do domu. Nenápadná cedulka s šipkou ukazovala směrem ke sklepům a nevypadala tak staře a omšele, jako venkovní nápis. Tak jsem pokračoval.

Chládkem a příšeřím (velice příjemné) jsem sestoupil až dolů a uviděl, že místo sklepů je tady opravdu obchod. Uvnitř se matně svítilo a vůbec to vypadalo, že mají otevřeno.

„Dobrý den,“ otevřel jsem opatrně dveře a pozdravil zaprášeně vyhlížející důchodkyni téměř zakrytou haldami knih.

„Dobrej,“ zaskřehotala mi v odpověď a vrátila se ke čtení.

Jako nepříliš společenský člověk jsem tím byl maximálně potěšen a s chutí se pustil do procházení mezi regály.

Obchod podle mého skromného úsudku zabíral snad všechny místnosti, které původně sloužily jako sklepy na uhlí. Teď byly podél černošedých zdí seřazeny těžké police nacpané všemi možnými knihami. Jak v antikvariátech obvykle bývají knihy seřazeny podle žánrů, tak tady něco takového nebylo ani omylem. Žádné žánry, žádná písmena abecedy, nic. Jen knihy v policích, knihy na zemi, knihy napodobující šikmou věž v Pise, knihy ložené všemi myslitelnými způsoby. Být to kterýkoli jiný den, asi bych se na to vykašlal a z obchodu zase hezky pomalu vycouval. Ale teplota blízká dvaceti stupňům a příjemné příšeří na mě působily tak, že se mi zpátky do rozpáleného dne ani trochu nechtělo.

Tak jsem se pustil do procházení mezi hromadami čtiva.

Bylo to jedním slovem neuvěřitelné. Pro obyčejného člověka se na zemi válely jen staré knihy. Ale pro mě… hromada velikosti zhruba dvou metráků uhlí obsahovala snad všechno ze science fiction, co kdy vyšlo. S myšlenkou na to, že zde snad přece jenom existuje nějaký řád, jsem se ohlédl po jediném dalším živém tvoru v místnosti a usadil se na hromádku rozpadajících se časopisů pro zahrádkáře. Pak jsem se pustil do systematického prohlížení hromady vědecké fantastiky ležící přede mnou.

Jestli jsem si poprvé pomyslel, že je to něco neuvěřitelného, tak jsem byl nemístně úzkoprsý. Bylo to víc než neuvěřitelné, bylo to přímo pohádkové.

„To se mi snad zdá,“ mumlal jsem si zase sám pro sebe (takový můj zvyk, kterého se nemůžu a nechci zbavit).

Po pěti minutách přehrabování jsem měl vedle stohu časopisů, co jsem na něm seděl, dobře metrovou hromádku knih. Všechno prakticky nesehnatelné kousky, které jsem chtěl mít už hodně, hodně dávno.

„No to už se musím každou chvíli probudit,“ vydechl jsem ve chvíli, kdy jsem kousek od své šátrající a přehrabující pravé ruky zahlédl nenápadnou vyblitě modrou obálku.

„Vždyť to je třetí Cesta!“ vydechl jsem nábožně. Kdyby mi dneska ráno někdo vykládal, jaký poklad najdu ve starých sklepech nějakého baráku určeného k demolici, asi bych se mu vysmál, nebo ho rovnou poslal někam. Podle nálady. Vždyť jsou-li první dva díly téhle knihy absolutně nesehnatelné, je tento závěrečný díl ještě o stupeň dál. V kruzích sběratelů kolují legendy zpochybňující samotnou existenci této knihy, stejně jako mýty, které dílo popisují jako dávno zapomenutý samizdat vydaný v kůži ve velmi omezeném nákladu. Opravdu úzké kruhy sběratelů pak pravdu znají a jsou ochotny knihu zaplatit její vahou ve zlatě. Aspoň tedy co jsem slyšel. A já teď padnu na jeden výtisk na takhle nepravděpodobném místě.

S rostoucím pocitem nereálna jsem knihu otevřel s větší úctou, než kdybych držel Bibli podepsanou Ježíšem a namátkou přečetl pár věkem zažloutlých stránek. Z textu na mě dýchl žhavý dech pouště, mrazivá temnota vesmíru a nekonečná, podmaňující pohoda, pro kterou je tohle dílo tak ceněno.

Opatrně, přeopatrně jsem knížku uložil na hromádku jejích kolegyň a přehraboval tu velikou hromadu dál s pocitem, že jestli jsem našel něco takového, tak klidně můžu najít i dávno ztracené papyry z Alexandrijské knihovny.

Papyry jsem nenašel.

Zato jsem našel něco jiného, možná ještě neuvěřitelnějšího.

„Necronomicon,“ slabě mi do očí zableskla zlatá písmena na uhlově černé ošoupané vazbě.

„Tak to ne, to ne, to se určitě za chvíli vzbudím a budu muset do práce,“ zasmál jsem se skoro nahlas a jen tak mimochodem zalitoval, že můj krásný úlovek je jen sen.

Člověk má někde v mysli zabudovaný mechanismus, který mu dokáže spolehlivě říct, co je sen a co realita. Tenhle mechanismus funguje bezvadně v případech, kdy je člověk vzhůru. Bohužel, ve snech už je to podstatně horší.

Vědom si této skutečnosti jsem zašátral v pouzdře, které nosím na opasku a jednou rukou pootevřel kapesní nožík. Pak jsem na hrot přitlačil prst.

„Au, sakra, to bolí,“ zaklel jsem, až se to ve sklepení rozlehlo.

„Potřebujete něco?“ houklo to odkudsi z dáli.

„Ne, děkuju, jen jsem zakopl!“ zahalekal jsem v odpověď a připadal si jako naprostý pitomec. Normálně nebývám tak mimo, abych musel testovat, jestli jsem vzhůru, ale teď mě k tomu nepravděpodobné okolnosti tak nějak dohnaly. Olízl jsem si krvácející prst (nůž nosím nabroušený tak, že se jím mohu na sucho oholit, i když uprostřed civilizace je to naprosto nepravděpodobné kritérium) a otevřel těžkou černou knihu.

Považuji se za pragmaticky uvažujícího člověka a tak mi teď mozek přihrál jediné možné vysvětlení toho, co držím v rukou – samozřejmě nemůže jít o pověstmi opředenou a pravděpodobně vymyšlenou knihu napsanou (či inspirovanou, nejsem si jistý) samotným ďáblem. To je prostě nesmysl i v realitě, ve které se válejí sběratelské klenoty na podlahách starých sklepů. Pravděpodobně jde o nějaký amatérský pokus vydělat na známém jméně. Sice jsem nikdy neslyšel o tom, že by někdo napsal zrovna Necronomicon, ale o tenhle literární žánr se zas tak moc nezajímám.

Kniha byla plná podivně znějících veršů, byly tu nějaké dřevoryty, mnoho geometrických obrazců představujících bůhví co… působilo to skoro autenticky. Až na to, že v Necronomiconu by jeden nehledal text psaný staročesky.

„No co, minimálně jako ozdobu knihovny to určitě použiju,“ uložil jsem reprezentativně vypadající knihu na hromadu těch, které jsem si hodlal odnést, a jen tak mimochodem mi při tom pohled zavadil o malé zaprášené okénko nacházející se téměř u stropu. Nebyl jsem si tím jistý, ale takhle temné asi nebylo, když jsem sem přišel. Když mi vzápětí padl zrak na hodinky, bylo mi jasné, že jsem se zdržel poněkud přes plán. Bylo půl desáté večer. Čili jsem tu seděl dobrých pět hodin.

Kdyby mi poslední autobus neodjížděl za necelou hodinu a kdyby právě nepanovala celostátní stávka železničářů a kdyby mi cena za případnou dopravu taxíkem nehrozila rozbořit pečlivě komponovaný domácí rozpočet, seděl bych tu dál. Takhle jsem si pomyslel, že se sem zítra vypravím s pořádnou nákupní kabelou a vybrakovaným bankovním kontem a vstal jsem. V nohou mi začalo nehezky mravenčit, ale to nevadí. Opatrně jsem sebral svůj nákup a ještě opatrněji se s ním začal proplétat k babce za pultem.

„Klidně ještě zůstaňte a vybírejte, jestli chcete, mívám otevřeno celou noc,“ zodpověděla mi ta žena nevyřčenou otázku ohledně její pracovní doby a dokonce se na mě mile usmála. Asi má ráda velké čtenáře.

„Kdepak, musím domů,“ usmál jsem se i já, „ale zítra jsem tu zpátky jako na koni, to vám slibuju. Tak fantastický výběr jako u vás jsem ještě nikde jinde neviděl.“

„Můj nebožtík manžel byl sběratel, to víte,“ pokrčila rameny ta milá babička a zapisovala přitom drobnými písmenky názvy mnou vybraných knih na staře vypadající účtenku. Chtěl jsem se zdvořile podivit nad velikostí jeho sbírky i nad tím, že se jí jako památky na muže babička zbavuje, ale další pohled na hodinky mě upozornil na fakt, že autobus nečeká, já se v neznámých uličkách neorientuju, a na lavičkách v parku se spí mizerně.

„A tady máte zdarma tašku,“ naskládala mi žena cenný nákup do pevně vyhlížející igelitky, podala mi účtenku, převzala ode mě dvoutisícovku (jen necelé dva tisíce, já snad fakt spím!) a popřála dobrou noc. Já jí popřál totéž, popadl nákup a totálně nadšený vyběhl do schodů.

*

„Přišel jsem odtamtud, musím tedy tam,“ prohlásil jsem na čerstvém vzduchu jako absolvent vyšší mentální a otočil se do směru, odkud jsem přišel. Pak jsem vyrazil svižným krokem a doufal, že mě paměť neklame a jdu správným směrem.

Po pěti minutách se ukázalo, že jdu. V dálce jsem spatřil světelný paprsek bloudící po obloze a to jsem věděl, že mířím správně k centru plnému diskoték a podobných producentů stroboskopických efektů.

Takové intenzivní světlo v dáli je skvělá pomůcka pro orientaci. Věděli to stavitelé majáků, pochopili to Jeníček s Mařenkou, uznal jsem to i já. Kdyby světla nebylo, bloudil bych temnými uličkami dodnes. Takhle mi netrvalo ani půl hodiny a stanul jsem v ulici, která mi byla povědomá. Zabočil jsem doleva, prošel další ulicí, pak doprava a už jsem si to rázoval po náměstí. Koukl jsem na hodinky, přidal do kroku, přeběhl most, prokličkoval mezi bujarou mládeží (taky bych chtěl prázdniny!) a už jsem byl na zastávce. Autobus jsem předběhl o dobré dvě minuty.

„Na konečnou,“ oznámil jsem řidiči, vyfasoval jízdenku a usadil se pod jediné funkční světlo v celém vozidle. Nehodlal jsem zabít hodinu cesty tím, že bych zíral z okna do tmy, když mám v igelitce takový poklad.

„Necronomicon ne, ten si nechám na doma, Cestu budu číst jen v chirurgických rukavicích…“ probíral jsem se v duchu knihami a nakonec otevřel starého dobrého Kinga. Ten se dá číst vždycky.

*

Čas asi opravdu bude relativní. Dneska v práci se táhl poloviční rychlostí než normálně, teď se zase obvyklá hodina cesty smrskla do desíti minut. Aspoň tak mi to připadalo, když jsem zvedl oči od knihy a uviděl, že se blíží moje zastávka.

S nechutí jsem knihu zaklapl, uložil do tašky, zkontroloval, jestli jsem nedejbože něco nevytrousil a vydal se ke dveřím. Řidič zastavil klasickým dupnutím na brzdy, já se zkušeně zapřel, aby mě setrvačnost nepřevrátila, a pak už jsem byl skoro doma.

Deset minut chůze, čtyři patra schodů, jeden zámek, druhý zámek, třetí zámek, a pak už jsem byl doma opravdu. Sice jsem si říkal, že bych mohl zalézt do postele a do rána si číst, ale v tomhle nade mnou zvítězilo moje rozumnější já. Musím ráno vstávat a abych přežil v práci, musím se vyspat. Takže přetrpím zítřek (naštěstí je pátek) a do čtení svých pokladů se pustím až potom. Zato pak na to budu mít celý víkend.

Dal jsem si osvěžující sprchu, vlezl do postele a s myšlenkou na literární skvosty a blížící se volno spokojeně usnul.

*

Pátek se táhl hodně podobným způsobem jako čtvrtek. Jako se zrak tonoucího ve studni upírá ke kruhu světla nad jeho hlavou, tak já jsem upíral své myšlenky ke třetí hodině, kdy mi skončí šichta. Táhlo se to neuvěřitelně, ale dočkal jsem se, dočkal.

Skoro v poklusu jsem se rozloučil se šéfem a už zcela v poklusu seběhl sedm pater. Málem jsem se přerazil o nějakou hyperaktivní uklízečku drhnoucí naprosto nečekaně schody, ale to nevadí. S vyhlídkou na zbytek dne stráveného v chladném antikvariátu mi nemohlo náladu zkazit vůbec nic.

„Kudy jsem to jen včera šel?“ řekl jsem si v duchu bezradně, když jsem došel k Librexu. Ve včerejší náladě jsem vyrazil jen tak nazdařbůh a teď jsem si ani nebyl jistý, kterým to bylo směrem. Po dobrých pěti minutách jsem si vybavil, odkud jsem se to v noci vracel a zamířil tím směrem. Šel jsem asi čtvrt hodiny, pochybnosti mnou cloumaly, ale pak jsem přece jenom dorazil do uličky, která mi byla hodně povědomá. Vzhledem k rychlé chůzi jsem se už slušně potil, ale i tak jsem nedočkavě přidal do kroku.

Pak jsem překvapeně zpomalil.

Ke vchodu antikvariátu jsem došel už docela pomaloučku.

Tam, kde včera byl opršený a odřený nápis, visela dnes jen nějaká ohořelá deska.

Na místě vytlučených vchodových dveří se nacházely jen zčernalé pokroucené zárubně.

A nad okénky vedoucími do sklepa byly sytě černé fleky, jako by z oken ještě před nedávnem šlehaly plameny.

I ve vzduchu se vznášel sytý kouřový odér.

„To ne, to fakt ne!“ zanaříkal jsem, když jsem se ke sklepnímu okénku sklonil a nahlédl dovnitř. Co jsem v kalném světle uviděl, připomínalo bažinu vytvořenou z popela – jako by nejdřív hořely hromady papíru a pak se do toho vložili hasiči s hektolitry vody.

Smutně jsem se ještě naposled podíval na zářivě žlutou policejní pásku, kterou byla pokroucená futra vchodových dveří polepena, a sklesle jsem se vypravil k zastávce. Utěšoval jsem se pomyšlením na to, jaké jsem měl obrovské štěstí, že se mi sem podařilo včera zabloudit, ale stejně jsem měl náladu zkaženou. Tolik pokladů se proměnilo v rozmočený popel! Tolik skvělých věcí jsem ještě mohl objevit, kdybych nepospíchal trapně na autobus! Vždyť co by se mi mohlo stát horšího, než že bych byl dneska v práci trochu nevyspalý? Nic!

S podobnými myšlenkami jsem se došoural na zastávku, půl hodiny se opékal na prudkém slunci, pak se další hodinu dusil ve skleníku na kolech, a potom už jsem si na hlavu pouštěl proudy studené vody, abych zabránil vlastnímu sebevznícení. Nejsem si jistý, jakou teplotu vzplanutí má lidské tělo, ale určitě jsem se tomuto extrému dost blížil.

*

Po lehké večeři mi nálada o něco stoupla. Uvelebil jsem se do svého oblíbeného koženého ušáku, po pravici si nechal rozpouštět led v broušené sklenici z jedné pětiny naplněné whisky a za tichého šumění lopatek ventilátoru se pustil do čtení.

Nálada se mi s každou stránkou zlepšovala, kvalitní pitivo bylo tomuto procesu rozhodně nápomocno a tak mě bylo možno kolem deváté hodiny večerní zastihnout, jak se polohlasně uchechtávám jednotlivým pasážím a jak piju už pátou sklenku.

„To jsem potřeboval,“ prohlásil jsem nahlas do ticha pokoje rušeného jen výkřiky romských spoluobčanů linoucími se zvenčí, a zaklapl dočtenou knihu.

„Co tu máme dál?“ vstal jsem (už poněkud nejistě) a prohlédl si svůj včerejší úlovek rozložený na stole.

„Že by trocha černé magie?“ usmál jsem se nenadálému nápadu a sáhl po Necronomiconu. Jak už jsem říkal, nejsem žádný satanista či mág, ale tajemno mě celkem zajímá.

Usadil jsem se zpátky do ušáku a pohladil černou kůži knihy. Byla nečekaně jemná, jako by kniha byla uchovávána v klimatizovaném trezoru a kůži někdo promazával jednou týdně kvalitním olejem. Když jsem si vzpomněl na slova staré ženy o sbírce jejího manžela, napadlo mě, že možná nejsem daleko od pravdy.

Otevřel jsem knihu na první straně a začetl se do předmluvy. Psalo se v ní o tajemných, dávno zapomenutých vědách, zakázaných vědomostech a nekonečné moci, kterou získá ten, kdo bude dost odvážný či šílený, aby obsah knihy dokázal využít v praxi.

„No s tou odvahou nevím, ale ta moje samomluva určitě o něčem svědčí,“ prohlásil jsem ke knize a nalil si další skleničku. Normálně takhle nenasávám, ale k dobré knize dobré pití patří.

Při pohledu na tmavě hnědou čmáranici pod předmluvou jsem si pomyslel, že tahle kniha je opravdové umělecké dílo – nejenže si někdo dá práci s vázáním do drahé kůže, ale ještě napodobuje podpis psaný krví.

Za předmluvou se nacházel obsah – podle něj byly v knize odborné stati pojednávající o teorii magie, byla tu zaklínadla, magické obrazce a příběhy z minulosti doprovázené ilustračními dřevoryty. Namátkou jsem zalistoval a začetl se do příběhu o mnichu, který dřívější vydání tohoto díla vlastnil někdy v šestnáctém století. Ač byla kniha ve staročeštině (alespoň na mě, laika, to takhle působilo), četla se celkem dobře. Mnichův příběh byl plný nenaplněné lásky, touhy po vědění a boje s vlastním svědomím. S mírně znechuceným výrazem jsem si přečetl, jak mnich získal pomocí zaříkadla z téhle knihy svou tajnou lásku, jak sobě i jí zaopatřil bohatství a jak byl posléze zkorumpován mocí, kterou mu kniha nabízela. Ženu, kterou miloval nade vše, připoutal k oltáři, rituálně ji zneužil a o půlnoci na pátek třináctého pak z jejího těla získal dva litry krve, kterou o hodinu později použil v prastarém rituálu, jenž z něj měl učinit poloboha. Než rituál byl přerušen nenadálým příchodem inkvizitorů, mnich byl uvězněn a po strašlivém mučení pomalu upálen na náměstí. Dřevoryt doprovázející text znázorňoval právě ono strašlivé mučení. Nechutné.

„Že bych to taky vyzkoušel?“ zeptal jsem se sám sebe a vzpomněl na svou bývalou lásku, se kterou jsem se před půl rokem rozešel. Nepřišlo mi na mysl ani tak to, že bych ji mohl získat zpátky, jako spíš ty dva litry krve a následné polobožství. Občas bývám nechutně morbidní. Lucie spíš používala výraz „úchyl“.

Jak jsem byl nasáklý kvalitní lihovinou, začal jsem nad nápadem přemýšlet důkladněji. Samozřejmě, nejsem žádný sociopat, který by vyrazil v deset večer do města, přitáhl svou bejvalku za vlasy do svého bytu a pak ji použil pro černokněžnické účely, to ne. Spíš mě napadlo, že zkusím něco méně drastického. Něco jednoduššího. Nějaké to zaklínadlo pro začátečníky.

Nebyl to zase tak náhlý vrtoch – už dřív jsem uvažoval o tom, že v magii se věřilo po staletí a tisíciletí lidské existence a i dnes se ještě na Haiti provozuje Voodoo a podobné věci. Kdyby to prokazatelně nefungovalo, museli by toho lidi nechat už dávno. Navíc nejnovější poznatky z oboru kvantové mechaniky mátly učencům hlavy takovým způsobem, že by tomu soudně uvažující člověk nevěřil. Pravděpodobnost, neurčitost a podobné fenomény se zdály být pro fungování reality důležitější, než se věřilo ještě na konci dvacátého století. Čím dál tím populárnější byly názory, že žádná objektivní realita neexistuje a že vše kolem nás si vytváří pouze naše vědomí. Když jsem pod jednou takovou teorií našel podpis dnes už víc než stoletého profesora Hawkinga, uvěřil jsem v neprokazatelnost objektivně existujícího světa i já.

Takže teď, po šesté skleničce whisky, mi přišel praktický test černé magie jako docela dobrý a rozumný nápad. Když vlastním slavný Necronomicon.

„Neodolatelnost v posteli ne, bohatství by mi zkazilo charakter, nesmrtelnost bych neměl jak otestovat,“ brumlal jsem si pod nosem, jak jsem jel prstem po názvech kapitol.

„Tohle bych mohl vyzkoušet!“ zvolal jsem vzápětí.

„Vzkříšení mrtvého!“

*

Nebojte se, nechystám se vám říct, jak jsem vylovil ze skříně Lucčinu mrtvolu a jak jsem se pustil do zaříkání. Pro potřeby experimentu jsem měl v bytě daleko přijatelnější objekty – akvarijní rybičky.

Jednu starou jsem pomocí síťky vylovil z jejího přirozeného životního prostředí (jde to blbě, když má člověk v hlavě a rybička není smířená s osudem) a co nejšetrněji ji sprovodil ze světa.

Když se přestala mrskat, uložil jsem ji na talířek, který měl být svědkem vzkříšení, a ještě jednou očima přelétl popis kouzla.

„Měsíční světlo bych měl,“ podíval jsem se oknem na žlutě stříbřitý kotouč vznášející se přímo naproti mému oknu, „lidskou krev seženu, svíci bych tu taky měl mít, křídu taky mám… takže mám všechno.“

Nejdřív jsem z komory vyhrabal starou a otlučenou svíci, kterou mám pro případ nefungující dodávky elektrického proudu a ztracené baterky, a pak jsem se v alkoholu namočenou jehlou bodl do prstu. Pro vzkříšení z mrtvých je potřeba jisté množství krve – na člověka bych potřeboval kýbl, na rybičku bude stačit kapička.

Ukápl jsem rybce krev na oko, zažehl svíčku, na stůl nakreslil kolem talířku a svíce složitý diagram přesně podle návodu v knize, a mohl jsem se pustit do kouzlení. Ještě jsem se posilnil zbytkem ohnivé vody ze sklenice a potom jsem pohřebním hlasem spustil:

„Keriime bei. Ah dulaan dei kalas,

den koobe, del kaas.

Ker nei, kal ooman,

mal rei,

del pas.“

Slova mi ze rtů splývala zpočátku neochotně a jen tak tak, že jsem se nepřeřekl, ale posléze jsem našel ten správný rytmus a začalo mi to jít:

„Ah dulaán,

lob noe,

Aqu rose, neq pon.

Torena hossa, vou-lé di nekoré,

as wertouvó, de roque.“

Jak jsem se soustředil na text, napadlo mě, že jsem si měl na kouzlení asi radši sednout. Nějak se mi začala točit hlava a světlo svíčky mi začalo nepříjemně zářit do očí. Jako by nějak nabylo na intenzitě. V duchu jsem se pousmál nad tím, jak na mě začíná magická atmosféra působit, a pustil se do dalšího odstavce:

„Kelime dou, dech doi, dech den.

Askerte notre dame, askerte nocturne dam.

As morte poerto dei, as quarte noverté ver.

As boextra lobano extrovere, des noi guana noi!“

V tu chvíli jsem knihu s úlekem zabouchl. Jestli jsem to mohl před chvílí svádět na hladinu alkoholu v mé krvi, tak teď už ani náhodou. Svíčka hořela intenzitou blízkou svářečskému plameni a obyčejná křída, kterou jsem namaloval obrazec, začala světélkovat.

„To je blbost, jseš ožralý, máš vidiny,“ vysvětlil jsem sám sobě, ale hlas se mi třásl tak, jak se mi to už dlouho nestalo.

Vyřešil jsem to jako chlap. Dopil jsem na jeden zátah zbytek lahve a usnul jako špalek.

*

Sobotní ráno nebylo zrovna nejveselejší.

Z kvalitní whisky hlava nebolí, ale nesmí se jí vypít moc. Já měl v sobě celou láhev (což zas není tak moc), takže stačil studený hadr na čelo a silné kafe.

Se znechuceným výrazem jsem vyhodil vysušenou rybičku do záchodu, seškrábl zbytek svíce se stolu a umyl křídovou čmáranici. Necronomicon jsem zastrčil hluboko do police a bylo po úklidu.

Pak jsem se k zážitku postavil znovu jako chlap a odsunul ho do hlubin zapomnění.

S dobrou knihou v ruce se zapomíná velice snadno.

Když mě kniha baví, dokážu zapomenout skoro na všechno. Okolo půl třetí mě burácející žaludek dokázal upamatovat na skutečnost, že dneska se ještě nejedlo, takže jsem uklohnil menu à la „co dům dal“, a dál se věnoval čtení.

Vydrželo mi to až do večera.

Pak zvídavost vyhrála na plné čáře.

„Je polovina jedenadvacátého století, sakra!“ prohlásil jsem do relativního ticha pokoje a pevně odhodlán přijít záhadě na kloub jsem vylovil založený Necronomicon.

Druhá rybička položila život stejně neochotně jako ta včerejší, svíčku jsem taky našel, křída mi zůstala ještě od včerejška a diagram na stole byl stále trochu vidět. Opět jsem postupoval přesně podle návodu v knize a kreslil čáry ve správném pořadí a směru. Jako by to sakra mohlo mít nějaký význam.

Když jsem na obloze konečně spatřil měsíc dostatečně jasně, bodl jsem se do prstu se smíšenými pocity. Jedna část mého já byla přesvědčena, že jsem toho včera nevypil ani zdaleka tolik, abych mohl mít tak živé halucinace. Ta druhá, ani ne o tolik silnější jako spíš hlasitější, pořvávala sebevědomě cosi o materialismu, vědeckých faktech a zdravém rozumu.

„Tak jo, jdeme na věc,“ otřel jsem si nervozitou zpocené dlaně o kalhoty a uchopil těžkou knihu.

Pak jsem začal číst.

„Keriime bei. Ah dulaan dei kalas,

den koobe, del kaas.

Ker nei, kal ooman,

mal rei,

del pas.

Ah dulaán,

lob noe,

Aqu rose, neq pon.

Torena hossa, vou-lé di nekoré,

as wertouvó, de roque.

Kelime dou, dech doi, dech den.

Askerte notre dame, askerte nocturne dam.

As morte poerto dei, as quarte noverté ver.

As boextra lobano extrovere, des noi guana noi!“

V tuto chvíli jsem na krátký okamžik musel zavřít oči.

To když nakreslený obrazec začal opět světélkovat, svíčka začala vytvářet na zdech ostré stíny a můj hlas se začal znatelně třást. Během kratičkého okamžiku jsem si stačil pomyslet, že bych mohl přestat se čtením, znovu se opít jako Dán, zítra ráno Necronomicon založit někam hodně hluboko a na celou věc zapomenout. Zároveň mi bylo jasné, že zapomenout bych nikdy nedokázal – nejsem ten typ, co by dovedl na dlouho dostat z hlavy myšlenku na skutečnost, že magie možná opravdu funguje.

Tak jsem četl dál.

„Est muerto nienté dextro,

des dadah native yeast.

Jaxa quer naxa,

Hoelle nasa qar!

Este muerto nienté dextro, Kellime kai gan!“

Zbýval poslední odstavec. Polkl jsem a mocným hlasem zadeklamoval:

„Kerime tai Gamballaah!“

Jako by se pokoj kolem mě trochu zavlnil. Přidal jsem na hlase:

„Kerime tai Gamballááh!“

Jak bylo psáno v knize, ukázal jsem prstem na mrtvou rybičku politou mou krví a zvolal ještě hlasitěji:

„Kerime tai Gamball…“

Do levého oka mě bolestivě zasáhlo nesnesitelně ostré rudé světlo.

„Áááh!“ zaječel jsem.

Pak si už nějak nemůžu na nic vzpomenout.

II.

Vzbudil jsem se pět minut před polednem.

Hlava mě bolela jako střep, tlustá černá kniha se válela na koberci pět centimetrů od mojí hlavy a v pokoji cosi nepříjemně smrdělo.

„Ááá, mně praskne hlava!“ informoval jsem prázdný byt a přitiskl si ruku na čelo. Byla příjemně studená.

Posadit jsem se dokázal na třetí pokus. Ten první mě informoval o skutečnosti, že bych na věc měl jít co možná pomalu, druhý dodal něco o tom, že hlavou bych u toho měl hýbat co možná nejméně a ten třetí se konečně podařil. Jen jsem se při něm bolestivě zatahal za vlasy (jako bych je měl přilepené ke koberci) a škubl si tak hlavou velice nešetrným způsobem.

„Co to sakra je?“ zamumlal jsem znechuceně, když jsem se otočil a podíval, v čem že jsem to ležel.

Na koberci se rozprostírala poměrně nevelká skvrna nějaké rezavě hnědé látky. S odporem jsem k tomu zdálky přičichl a zjistil, že to smrdí divně železitě a nahnile. Abych do toho strčil prst a prozkoumal to zblízka, na to jsem se psychicky necítil.

Vsedě jsem se rozhlédl po pokoji a do očí mě udeřil ostrý záblesk slunce. Přes zavřené balkónové okno se zatřpytil nějak divně.

S velkým sebepřemáháním jsem vstal a došoural se až k balkónu. Tam jsem zjistil příčinu nepatřičného blýskání – ve skle byla pravidelná kruhová dírka lemovaná pavučinou prasklin. Něco takového zná každý z filmů – ve výplních oken to zůstává po průstřelech.

V prvním okamžiku se mi hlavou prohnala myšlenka na to, že po mně někdo střelil a dokonce se trefil. Proto mě bolí hlava a proto mám na koberci krvavou skvrnu. V dalším okamžiku mě napadlo, že kdyby mě někdo trefil do hlavy kulkou, která do skla vyvrtá otvor, aniž by ho rozbila, těžko bych tu teď stál a uvažoval o tom.

„Nejspíš zas ti parchanti černí se vzduchovkou,“ prohlásil jsem zamyšleně a snažil si vzpomenout, jestli jsem někdy neslyšel o tom, co udělá sklu výstřel ze vzduchovky.

„Určitě vzduchovka, kdo by se mě snažil zastřelit ostřelovací puškou!“ rázně jsem si vysvětlil a zamířil do koupelny, abych si zavázal postřelenou hlavu.

„To je sakra zajímavý…“ mumlal jsem totálně zmatený do zrcadla, když jsem se do té koupelny dopotácel. Chodí se mi nějak divně, jako bych měl tělo ze dřeva. Jako po pořádné kocovině, kterou jsem si odbyl včera. Daleko divnější než residuální kocovina byl fakt, že jsem na hlavě nedokázal objevit jediné škrábnutí. Nejdřív jsem sice přímo uprostřed čela objevil nepřehlédnutelnou šmouhu krve, ale po důkladném umytí se ukázalo, že pod ní není vůbec žádné zranění. Vzadu na hlavě to bylo stejné – krve ve vlasech jsem měl tolik, jako by mi někdo vystřelil mozek, ale když jsem si vlasy umyl, nenašel jsem vůbec nic.

„Těch záhad na mě začíná být nějak moc,“ mumlal jsem si zmateně, zatímco jsem uklízel propriety včerejšího magického pokusu. Rybička na talíři byla vysušená stejně jako ta předešlá, křída nešla úplně umýt a vypálil jsem už druhou svíčku. Jinak jsem kromě své paměti neměl zase žádné důkazy o tom, že se podivné události včerejška – a předvčerejška – skutečně staly.

Možná bych o nepřirozeně jasných svících a světélkující křídě uvažoval ještě dlouho, kdybych při úklidu na něco nešlápl.

Bylo to tvrdé, lesklé a kovové a vypadalo to jako něco, co se dá taky vidět ve filmech.

Jako vystřelená zdeformovaná kulka.

*

„Musím si zajít k psychiatrovi,“ zamumlal jsem, když jsem se ztěžka svalil do křesla s kulkou v prstech. Bolest hlavy rychle ustupovala, ale začínalo to vypadat, že tak činí jen proto, aby udělala místo své silnější kolegyni. Podivných nálezů a zážitků začalo být tolik, že mi to opravdu nedělalo dobře.

Otáčel jsem si lesklou věcičkou v prstech a přemýšlel, kde se to v bytě mohlo vzít. S diabolkou by si to nespletl ani slepec s artritidou v prstech, takže se myšlenka na chuligány se vzduchovkou začala jevit poněkud nereálnou.

Pak jsem si vzpomněl, jak mě do oka udeřil záblesk rudého světla, vybavil se mi laserový zaměřovač připevněný na pušce a to mi taky nepřidalo. Pomyšlení na to, že po vás střílí nájemný vrah, zkrátka není zrovna příjemné.

„Fajn, uvažuj logicky,“ instruoval jsem sebe sama vyděšeným hlasem. „Kulka přiletěla odtamtud, měl bys zjistit, jestli nepřiletí další.“ Myšlenka to zřejmě nebyla špatná, ale na klidu mi rozhodně nepřidala. Nejdřív jsem zatáhl roletu, pak záclony, a potom jsem se po bytě začal pohybovat tak, abych se co nejméně dostával do zorného pole vraha, který možná pořád ještě číhá na stejném místě.

Po hodině jsem se uklidnil natolik, že jsem ze skříně vydoloval starý vojenský dalekohled a nenápadně se odplížil do ložnice. S vědomím, že strašlivě riskuji, jsem poklekl u okna a zamířil dalekohled na protější dům. Když jsem si prohlížel díru ve skle, připadalo mi jasné, že střílet se muselo buď z bytu v posledním patře, který je přímo naproti tomu mému, nebo dokonce ze střechy. Po zapojení elementárních geometrických znalostí mi ta střecha přišla jako pravděpodobnější – díra ve skle byla o něco výše než moje hlava. Teď jsem sledoval dva staré manžele, jak se pomalu pohybují po bytě a chovají se naprosto normálně. Rozhodně to nevypadalo, že by u nich v bytě číhal střelec s ostřelovací puškou a ani jeden z důchodců mi nepřipadal jako někdo, kdo po nocích loví sousedy. I když kdo ví.

Zatímco se mi žaludek svíral hrůzou, nasměroval jsem dalekohled na střechu. Nevím přesně, co jsem čekal že uvidím – černě oblečeného chlapa pekoucího se na rozpáleném plechu střechy? Policejní komando opírající se o cihlový komín a čekající, až vytáhnu roletu v obýváku? Střecha vypadala stejně klidně a mírumilovně jako kdykoli jindy a nic nenaznačovalo tomu, že by se po ní včera válel chlapík s puškou. Ačkoli netuším, jaké stopy se dají na plechové střeše zanechat.

Schoval jsem dalekohled zpátky do skříně a zbytek neděle se psychicky potácel mezi dvěma stavy. Buď jsem seděl ustrašeně v křesle a uvažoval nad tím, kdo na moji hlavu vypsal odměnu, nebo jsem se nervózně plížil bytem a přemýšlel, jestli psychiatři pracují i o víkendu. A zda bych si takové sezení mohl finančně dovolit.

Došel jsem až tak daleko, že jsem sáhl po Zlatých stránkách a opravdu si jednoho psychiatra vyhledal. Jmenoval se MUDr. J. Bouček a měl soukromou ordinaci v honosném domě poblíž náměstí, pokud si správně vykládám adresu. Od zvednutí telefonu mě odradila chladná tvrdá kulka, se kterou jsem si celou dobu pohrával. Její nepopiratelná reálnost mi našeptávala, že návštěvou u doktora nic nevyřeším a jen tím dopřeju svému kontu redukční dietu.

„No tak co mám dělat?“ zeptal jsem se kulky zhruba v pět odpoledne, kdy už to se mnou bylo tak špatné, že jsem se po bytě pohyboval v podřepu, abych ze sebe udělal menší cíl.

Střela mi pochopitelně neodpověděla, ale zato mi v mozku něco sepnulo a já si vzpomněl na kamaráda Luboše.

Luboš dělá u policie, je vášnivý střelec a určitě dokáže pomoci s identifikací kousku kovu, který jsem našel na koberci. Kromě toho jako policajt má se zločinem praktické zkušenosti a v případě, že se mě někdo snaží skutečně zabít, mi bude moci poradit.

Sáhl jsem po mobilu, chvilku se přehraboval v jeho paměti, a pak už jsem volal.

„No tak, sakra, zvedni to, mě tu chtějí zabít,“ hučel jsem vynervovaně do oznamovacího tónu.

„Uživatel je momentálně nedostupný, chcete-li nechat vzkaz, zmáčkněte jedničku,“ oznámil mi svůdný ženský hlas, který by mohl udělat kariéru na úplně jiném telefonním čísle.

Nechtěl jsem nechat vzkaz.

Místo toho jsem vytočil číslo svého šéfa a vzal si na pondělí dovolenou. Dnešek nějak přečkám a hned zítra se rozjedu do Havířova, kde Luboš pracuje. Můj nadřízený sice nezněl zrovna nadšeně, ale zaimprovizoval jsem a použil hlas, za jaký by se nemusel stydět umírající. Tak jsem dostal neplacené volno.

Kdybych řekl, že jsem zbytek víkendu strávil nějak příjemně, lhal bych. Knihy, nad kterými jsem před dvěma dny tak jásal, mě teď nezajímaly ani co by se za nehet vešlo. Abych se nějak zabavil, rozstrkal jsem své nové úlovky do polic. Necronomicon jsem znechuceně zastrčil tak hluboko, jak to jen šlo. Měl jsem intenzivní pocit, že kdybych tuhle zatracenost nekoupil, neřešil bych teď záhadu neznámého vraha. Ani nevím, proč mě něco takového napadlo, ale ve stavu, v jakém jsem byl, jsem se dotěrné myšlenky nemohl zbavit. Chvíli jsem uvažoval i o tom, že knihu vezmu, vyjdu s ní na balkón a budu ji tam držet nad hlavou tak dlouho, až se neznámý vrah osmělí, zaklepe na dveře mého bytu a slušně mi oznámí, že přesně kvůli tomuhle po mně střelil a jestli by si to nemohl odnést. Naštěstí ve mně zvítězil zdravý rozum, tak jsem to neudělal.

Nakonec jsem si odtáhl oblíbené křeslo do rohu tak, aby mě chránily dvě solidní zdi a hned mi bylo o něco líp. Pak jsem usoudil, že trocha alkoholu by mi mohla příjemně zklidnit nervy, takže jsem se opatrně proplížil k baru, navštívil lednici a nalil si do sklenice štědrou dávku. Pak jsem zapnul televizi. Tradičně nedávali nic zajímavého, ale já bych se stejně nesoustředil. Jen jsem tedy seděl, koukal do blba a přemýšlel o tom, že ta whisky na mě dneska vůbec nepůsobí.

*

Ráno jsem se probudil s daleko lepší náladou.

Narychlo jsem do sebe naházel snídani, oblékl se a vyrazil k autobusové zastávce. Jen tak mimochodem jsem mrkl na teploměr a obrátil oči v sloup. Už teď, v osm hodin ráno, bylo pětadvacet stupňů. V pomalém proskleném dopravním prostředku bude na chcípnutí.

*

Kupodivu nebylo. Cesta se vlnila takovým způsobem, že slunce svítilo jednou na tu, jednou na druhou stranu, takže před ním nebylo úniku, ale ani když se mi jeho ostré paprsky opřely do obličeje plnou intenzitou, necítil jsem víc než příjemné teplo. „Asi jsem se blbě koukl na teploměr,“ zabručel jsem si pod nosem a přestal se o slunko starat.

*

Policejní stanici, kde Luboš pracuje, jsem našel bez problémů. Tedy bez problémů poté, co jsem objevil veřejnou mapu města. Byla nová, plně funkční a místní omladina ji ještě nestačila ani ozdobit svými svéráznými projevy uměleckého ducha. Takže jsem na klávesnici vyťukal adresu a nechal si vytisknout malou mapku s jasně vyznačenou nejkratší cestou k cíli. Tyhle mapy jsou pro lidi mých orientačních schopností pravý poklad.

„Dobrý den, kde bych našel kapitána Schwarze?“ zeptal jsem se na vrátnici tučného policisty vybaveného propocenou košilí a kulatou koblihou. Image amerického poldy zdá se dorazila i k nám.

„Třetí patro, dveře 412, pokud teda není na střelnici,“ zahuhlal policista plnými ústy a trochu při tom poprskal plexi, které jej oddělovalo od okolního světa.

„Díky,“ odvětil jsem mile a vyrazil k výtahům.

Do třetího patra jsem vyjel naprosto bez problémů, systém číslování dveří byl natolik jasný, že jsem během dvou minut stál před Lubošovou kanceláří.

„Kpt. L. Schwarz,“ stálo na dveřích černým strohým písmem.

Zaklepal jsem a vstoupil.

„Co si přejete?“ nezvedl můj starý kamarád hlavu od nějakých papírů.

„Ehm, ehm,“ odvětil jsem já.

„Ondra!“ vykřikl Luboš, když ho můj hlasový projev donutil upřít na mě zrak.

„Nazdar,“ usmál jsem se rozpačitě.

„No pojď dál, nestůj u těch dveří, tady tě nekousnem,“ vstal Luboš od stolu a pořádně mi potřásl pravicí.

„No ne, ty máš ale stisk!“ zatřepal vzápětí rukou. „Že tys posiloval?“

„Posiloval? Ne, to fakt ne, vždyť mě znáš,“ podivil jsem se. Sport opravdu není moje hobby a na mé fyzičce je to tak trochu znát. Tak trochu dost.

„No nic, tak co tě k nám přivádí? Přiznání? Přiznání je polehčující okolnost!“

„Ale prd přiznání,“ zašklebil jsem se na něj a svalil se na nabízenou židli. „Objevil jsem u sebe v bytě něco, co by tě mohlo zajímat.“ A s těmi slovy jsem zalovil v kapse.

„No ne, kdes to sebral?“ vzal si Luboš kulku z mých prstů a důkladně si ji prohlédl.

„No jak říkám, našel jsem to u sebe v bytě,“ pokrčil jsem rameny s výrazem člověka, který se vyzpovídal a teď čeká, že za něj problém vyřeší kněz, případně jeho nejvyšší nadřízený.

„Jo, jasně,“ zašklebil se Luboš. „Jak tě znám, tak největší úspěch v tomhle oboru je, když se ti podaří na vánoce klepnout kapra. A teď mi budeš tvrdit, že ses dal na lov. Navíc něčím takovým.“

„Přiznám se, nechápu,“ řekl jsem na to. „Nemám ponětí, kde se to u mě vzalo, do jaké pušky se to hodí, ani nic dalšího. Takže případné vtipné narážky mě nechají chladným, protože je nepochopím.“

Luboš se mi zkoumavě zadíval do očí (to se musel naučit na akademii, to je jasné) a snad po celých dvou minutách pokračoval:

„Tak abys věděl, tohle vypadá na standardní střelivo používané ve vojenských ostřelovacích puškách nové generace. Tyhle mikrovýbrusy,“ podal mi lupu a ukázal, co má na mysli, „zajišťujou daleko větší přesnost a menší odchylku od přímého kursu, což je u střílení na dálku hodně důležitá vlastnost. Podle toho je na první pohled jasné, o co jde, žádné jiné střelivo se s takovýmahle vylepšeníma nevyrábí. Tomu taky odpovídá cena střeliva – neumím si představit žádného zákona dbalého civilistu, který by používal tohle namísto klasických puškových nábojů.“

A odmlčel se. Takzvaně významně.

„Co tím chceš říct?“ zvedl jsem hlavu od zkoumání miniaturních rýh, kterým jsem jako laik předtím nevěnoval žádnou pozornost.

„Tím chci říct, že ses buď přišel pochlubit, žes udělal kurs ostřelovače v armádě NATO, nebo jsi mi přišel ukázat výuční list nájemného vraha,“ vysvětlil mi Luboš. Tentokrát jsem se do očí podíval já jemu. Nevypadalo to, že by žertoval.

„To si děláš srandu,“ zkusil jsem to pro jistotu.

„Nedělám. Ani naši hoši ze speciálky nic takového nedostávaj, musí jim stačit obyčejné střelivo, které fasoval už můj fotřík. V obchodě to neseženeš, na vojně se ti o tom může maximálně tak zdát, jako policajt to možná zahlédneš na nějakém kursu. Na obrázku. A ty mi to teď přineseš, navíc očividně použité a chceš vědět, jestli si nedělám srandu. Jasně, že si nedělám prdel, tady jde spíš o hubu. Takže mi teď řekneš, s kterým volem jste tenhle vtípek na mě připravili a nebo si tě tu nechám.“

„No hele…“ začal jsem defenzivně, pak jsem se zhluboka nadechl, podíval se svému kamarádovi pevně do očí a vylíčil mu všechny události sobotního večera minutu od minuty. A očima jsem při tom neuhnul ani na vteřinku.

„Černá magie, to seš celej ty,“ zachechtal se Luboš nostalgicky, ale hned zase zvážněl.

„Ty mi chceš fakt namluvit, že ses ráno probudil s hlavou od krve, na zemi leželo tohle a na stole se ti sušila akvarijní rybička?“

„Jo.“

„Cos udělal s tou krví na koberci?“

„Zatím jsem ji jenom lehce vyčistil, ale pořádně to nepustilo,“ odpověděl jsem. Když jsem si vzpomněl, jak špatně šla krev dolů, po tváři mi přeběhl temný mrak. Budu muset kupovat nový koberec.

„Tak jedem.“

„Kam jedem?“

„K tobě domů. Vezmu si vybavení na analýzu DNA a podívám se na ten tvůj koberec. Ale jestli tam nic nebude, tak ti dám přes hubu. Víš, že podobný vtipy nesnáším.“

„Není to vtip, přísahám. Teda pokud ho někdo nesehrál na mě. Ale zase si neumím představit, kdo by se mi dostal do bytu, vyvrtal do skla díru a na zem pohodil něco, co se podle tebe nedá sehnat.“

„Uvidíme,“ uzavřel Luboš debatu a se mnou v patách opustil kancelář.

Navštívili jsme laboratoř, Luboš vzal kufřík na analýzu biologických vzorků, do pouzdra na opasku zasunul služební zbraň a už jsme jeli. Policejním autem jsem jel poprvé.

„Fuj tajbl, nesnáším vedro,“ svěřil se mi policejní kapitán.

„Jo, to mně povídej,“ souhlasil jsem s ním upřímně. „I když dneska je nějak nečekaně příjemně, na to, jaký hlásili vedro.“

„Příjemně? Jsem zpocený jak dveře od chlíva!“ zavrčel Luboš a věnoval se řízení.

„Asi na tebe něco leze,“ pokrčil jsem rameny. Já se většinou dost potím, ale teď jsem neměl na čele ani kapku, takže takové teplo být nemůže.

*

Do Ostravy jsme dojeli téměř mlčky. Sice jsme se neviděli dlouho, ale oba nás tížila záhada nadstandardní střely. Já se jinak cítil o dost líp než včera. On doprovod schopného policisty přeci jen dodá jistý pocit bezpečí.

Luboš zastavil před mým domem takřka smykem. S pobaveným uchechtnutím jen o vlas minul jednoho z mých romských sousedů a se spokojeným šklebem v obličeji vystoupil. Sám jsem se musel usmát, jak jsem ho tak pozoroval – vystoupil jako osoba jednající v moci úřední a pomalu a důkladně se rozhlédl po okolí. Místní dospívající etnikum sedící na polorozbořené lavičce před vchodem nápadně rychle ztichlo a nějak se srazilo, či co. Jako by měli špatné svědomí.

Luboš pomalu a rozvážně prošel kolem nich a zamířil si to po schodech k mému bytu. Já, s koutky škubajícími smíchem, jsem ho následoval.

„Naposled tě varuju, jestli je to vtip, tak tě seberu i s těma připosranejma negrama před vchodem,“ řekl Luboš vážně, když jsem odemykal byt.

„Klid, jestli nenajdeme ani kapku mojí krve a sklo bude celé, tak máš u mně flašku Jacka,“ uklidnil jsem ho a odemkl poslední zámek. V téhle čtvrti je dobré zamykání nezbytnost.

Když jsem vstoupil do bytu, vzpomněl jsem si, že jsem zapomněl vytáhnout tmavou roletu. V chodbě bylo šero, jako by venku nepanovalo třicet nad nulou.

„Tak pojď, nemůžu se dočkat, co mi řekneš,“ popohnal jsem Luboše zavírajícího dveře.

Vzápětí jsem si uvědomil, že něco je strašně špatně.

V bytě už někdo byl. Nevím, jak jsem si to uvědomil, ale vzápětí už to bylo úplně jedno. Do dveří vstoupila tmavá postava a bleskurychlým pohybem mi namířila do obličeje. Šeré světlo se zalesklo na masivní černé zbrani. Ještě jsem stačil zaregistrovat, že z hlavně trčí tlustý černý válec tlumiče a stihl jsem se vyděšeně otočit na Luboše, když se v chodbě zablesklo a zaznělo tlumené pufnutí. Sledoval jsem, jak můj kamarád držící v napůl zvednuté ruce zbraň třeští oči a jak mu ruka s pistolí bezvládně klesá. Uprostřed čela měl tmavou, téměř černou skvrnu. Působila jako třetí oko a dívala se na mě strašlivě vyčítavě. Služební zbraň mu vypadla z ruky. Tlumeně to bouchlo.

Žaludek mi spolu s duševním zdravím udělal přemet vzad a já se otočil. Temná postava stála přede mnou a už zase na mě mířila pistolí.

Chtěl jsem říct, že si může vzít peníze, elektroniku a všechno, co v bytě najde, ale nemohl jsem. Nestihl jsem to.

Chodbu naplnil zvuk téměř neslyšných výstřelů.

*

„Au, kurva, moje hlava…“ zasténal jsem a nadzdvihl se na loktech. Nechápu, proč ležím v chodbě a už vůbec netuším, proč je mi tak blbě. Přece jsem nenasával tak, že bych měl okno. To mi není podobné.

Jemně jsem se dotkl rukou čela a blaženě zasténal. Ruka působila jako ručník namočený do studené vody – něco takového je na bolavou hlavu nepopsatelně příjemné.

Opatrně jsem se vyškrábal do sedu a pak jsem za asistence zdi dokonce vstal.

Neměl jsem to dělat.

Hlava se mi zatočila jako ruské kolo, ale to nevadí. Proto mi vstávání nevadilo. Daleko, daleko horší bylo to, že jsem se při tom procesu otočil směrem ke dveřím a zrak mi padl na něco příšerného.

Na kamaráda, kterého jsem neviděl dva roky.

Teď jsem si ho mohl prohlédnout po libosti – ležel zhroucený na dveřích, zíral slepě do stropu a uprostřed čela měl úhlednou dírku. Jako po průstřelu.

Následující minuty jsem strávil v předklonu nad toaletní mísou a nasucho dávil.

„Kurva, to ne, to ne, to ne, to byl přece sen!“ zaječel jsem do hloubi odpadu, když se mi bleskově vybavila moje včerejší cesta do Havířova a vše, co po ní následovalo. Kdybych před několika okamžiky neuviděl Luboše válejícího se na podlaze s obličejem zalitým krví, asi bych přesvědčil záchod i sebe. Takhle jsem s tím měl vážné problémy.

„Klid, klid, klid,“ vyrážel jsem s každým výdechem a upíral oči do hlubin toalety. „Vypili jsme toho víc než zdrávo, takže Luboš usnul na odchodu a já mám delirium tremens. Jen místo bílých myšek vidím díry po kulkách. Nic víc v tom není. Nic.“

Nechybělo mnoho a přesvědčil bych sám sebe o své pravdě. Jenže náhoda bývá občas pořádná svině. Jak jsem se shýbal nad mísu, shrnula se mi košile takovým způsobem, že se mi dostala do zorného pole.

„Kurva, kurva, kurvááá!“ řval jsem vzápětí hystericky.

Na světlé látce se skvěly hnědorudé skvrny. Každá z nich lemovala malou nenápadnou kruhovou dírku.

Serval jsem ze sebe košili tak rychle, až knoflíky zabubnovaly na podlaze všude kolem mě. Se srdcem tlukoucím zběsilou rychlostí jsem očima nezdravě rozšířenýma zíral na pětici otvorů rozmístěných nepravidelně v přední části mojí košile. Tmavá zasychající tekutina byla lepkavá a kovově páchla. Jako krev, co si budeme namlouvat.

Stejnou tekutinu jsem měl i po těle, navíc zhruba ve stejných místech, jako ty malé otvory na košili.

„Někdo si ze mě dělá prdel, někdo mě chce dostat do blázince,“ horečnatě jsem si mumlal, zatímco jsem si z trupu to svinstvo omýval. Přesně jako s ranou na čele, ani teď jsem pod tou „krví“ neměl ani škrábnutí. Jen několik světlých modřin.

Vzpomínka na čelo mě donutila podívat se do zrcadla.

Zase jsem zařval.

Přesně jako včera, měl jsem i teď uprostřed čela tmavou skvrnu. Automaticky jsem si prohrábl vlasy a nebyl jsem zklamán – „krev“ byla i tam.

„Jasně, nějaký hajzl zasraný se mě snaží vytočit,“ vrčel jsem při umývání vlasů.

Vydrbal jsem si hlavu dosucha, hodil košili do koše a šel se podívat na Luboše. Nebyl jsem si zatím jistý, jestli je on součástí spiknutí, nebo se stal náhodnou obětí, ale byl jsem rád, že jsem odhalil pravdu. Lepší debil vtipálek, než opravdu mrtvý kamarád na koberci.

„Ať je to, kdo je to, má cit pro detail,“ musel jsem nechtěně uznat, když jsem se podíval Lubošovi na fingované zranění na čele. I takhle zblízka vypadalo nechutně skutečně – krev kolem okrouhlé dírky plné další krve… k tomu ty oči…

Něco v mojí hlavě potichu zazvonilo na poplach.

Ty oči.

Nejdřív jsem Lubošovi zamával rukou před obličejem.

Nic.

Pak jsem naznačil bleskurychlý úder pěstí.

Nic.

Potom jsem se třesoucím prstem dotkl kamarádovy bulvy.

Zas nic.

Zvony v hlavě vybuchly v záplavě poplašného burácení a teorie o debilu vtipálkovi se zhroutila jako domeček z karet.

Teoreticky je možné, aby se mi někdo vloupal do bytu, nasypal mi něco do pití a pak vyrobil absurdně působící indicie. Je možné, aby omráčil mě i trénovaného policistu a je možné, aby indicie vyrobil znovu. Ale není možné, aby vyrobil figurínu, kterou bych nedokázal rozeznat od skutečné mrtvoly. To prostě nejde.

Můj zdravý rozum se pokusil ještě o poslední záchranu a donutil mě, abych si Luboše prohlédl skutečně zblízka. Neodhalil jsem jediný náznak toho, že přede mnou neleží skutečná mrtvola.

„Třeba není mrtvý, třeba je to nějaká paralyzující droga,“ zašeptal jsem horečně, když mě napadlo další řešení.

Ať už by taková droga byla jakkoli silná, nemohla by jistě zastavit základní tělesné funkce. Zkusil jsem Lubošovi puls.

Neměl žádný.

Ani na zápěstích, ani na krku, dokonce jsem nezaslechl ani jediný sebeslabší úder srdce, když jsem mu přitiskl ucho na hruď. Ta hruď se taky nehýbala.

Sesul jsem se po zdi na zem a sevřel třeštící hlavu v dlaních. Vůbec jsem nevěděl co teď a co potom.

K tomu všemu jsem ještě zjistil, že sedím na něčem nepohodlném. Zašátral jsem si pod zadkem a vylovil něco víceméně kulatého a tvrdého. Když jsem se na to v šerém světle chodby zahleděl, ani to se mnou skoro nehnulo. Na dlani se mi rozvalovalo asi šest kulek z pistole. Stejně zdeformovaných, jako byla ta z pušky.

Upustil jsem střely netečně na zem. Vedle mrtvého kamaráda ztrácely nesmyslné nálezy na významu.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl a přemýšlel, co dělat. Hlavou mi táhly možné i nemožné scénáře, které jsem kdy viděl ve filmu, či četl v nějaké knize. Zcela vážně jsem uvažoval o tom, že mrtvolu zabalím do koberce a v noci ji půjdu zakopat pod pískoviště, co máme za domem. Přemýšlel jsem o nákupu většího množství lahví s kyselinou a rozpuštění kamarádova těla ve vaně. Pak jsem se musel jít na chvíli nahnout nad záchod, jak mi ta myšlenka neudělala dobře. Potom jsem zase jen tak seděl a hleděl do zdi a potom jsem se konečně rozhodl. Ať se se mnou stane co chce, musím se zachovat správně. Zavolám policii. Nejsem přece žádný zločinec a Luboš byl můj kamarád. Nebudou mě podezřívat. A když ano, určitě ne dlouho.

Vysoukal jsem se po zdi do stoje a zamířil do kuchyně k telefonu.

Nedošel jsem k němu.

*

„Tak jste se konečně sebral?“ zeptal se mě muž v tmavém obleku, který si jakoby nic hověl v jednom z mých křesel.

„Kdo jste?“ vyhrkl jsem.

„Otec Jantula,“ odpověděl muž a lehce mi pokynul hlavou. Vzápětí vstal a namířil mi pistoli na břicho.

„Kněz?“ zeptal jsem se poněkud nejapně.

„Ano, kněz církve svaté,“ odpověděl chlapík a dál na mě mířil pistolí.

„Co chcete?“ položil jsem tu nejdůležitější otázku.

„Jsem zde služebně, abych tak řekl,“ zachmuřil se kněz. „Doufal jsem, že můj úkol nebude tak těžký, ale nyní vidím, že Bůh tomu chce jinak.“

A odmlčel se.

Ve mně bojoval zdravý rozum s rostoucím pocitem nereálna. Nebyl jsem si vůbec jistý, jestli sním, bdím, jestli mám halucinace, jestli tady vůbec nějaký kněz je a jestli náhodou nesedím v Opavě ve vypolstrované cele a nemám na sobě svěrací kazajku. Připadalo mi to rozhodně pravděpodobnější, než kněz s pistolí v mém bytě.

„No podívejte,“ rozhodl jsem se věřit ve skutečnost scény okolo mě, „nevím kdo jste, nevím co chcete, ale jestli je tohle všechno vtip, tak je hodně mizerný. A i když já mám smysl pro humor, tak jestli mi okamžitě nevysvětlíte, co se tady děje, rozbiju vám kurva hubu!“

A výhružně jsem ke knězi nakročil – počítám, že bych ho dokázal přeprat.

Kulka z té velké tmavé pistole se s jedovatým zasyčením zaryla do koberce a já zaslechl, jak soused v bytě pode mnou hlasitě zanadával.

„Žádné násilí, prosím, nebo vás budu muset znovu zastřelit,“ pronesl kněz.

„Co, zabít? Znovu?“ začínal jsem regulérně blábolit.

„Tím se netrapte synu, zanedlouho vám bude už vše jasné,“ usmál se kněz chápavě. „Nyní je pro vás důležité, abyste věděl, že zbraň v mé ruce je skutečná, střílí skutečné kulky a že váš kamarád je bohužel opravdu mrtvý. Dále byste měl vědět, že pokud nebudete spolupracovat, mohu vám způsobit hodně bolesti. Ale hlavně mějte na paměti, že jednám ve vašem zájmu a z vůle našeho Pána.“

Pomyslel jsem si, že mám před sebou nějakého uprchlého blázna, který se bůhví proč upnul na moji osobu a už několikátý den si se mnou krutě zahrává. Pistole v jeho ruce mi připomněla, že bláznům se nemá odporovat a tak jsem jen smířlivě zvedl ruce a prohlásil, že má moji plnou spolupráci.

„To rád slyším, synu. Takže první věc – kde máš knihu nečisté magie?“

„Necronomicon? Támhle ve skříni,“ ukázal jsem do obýváku. Napadlo mě přitom, jestli tenhle blázen není zodpovědný i za požár v antikvariátu.

„Výborně, přines ji. A znovu tě varuji, žádné hlouposti.“

„Jistě otče, žádný strach, když jednáte z vůle Boží, nebudu vám odporovat,“ mluvil jsem k němu jako k malému dítěti a horečnatě se snažil vzpomenout, kde mám ve skříni ten teleskopický obušek, který už dávno nenosím.

Kněz mi hlavní pistole pokynul, abych nezdržoval a já zamířil do obývacího pokoje. Otevřel jsem skříň a začal se prohrabovat poházeným harampádím.

„Hned to bude, založil jsem tu knihu někam hluboko,“ prohodil jsem přes rameno a prohledával dno skříně očima i hmatem.

Hmat vyhrál – v ruce jsem sevřel pogumovanou rukojeť.

Do druhé ruky jsem uchopil první hranatý předmět, který by mohl na dostatečně dlouhou chvíli imitovat knihu a zakrýt zbraň, a narovnal jsem se.

„Tady máte otče,“ řekl jsem co nejmírnějším hlasem a mrštil knězi do obličeje dávno zapomenutou bonboniéru. Ve stejném okamžiku jsem švihl rukou a skočil po něm.

Z rukojeti vyjelo půl metru kalené oceli, bonboniéra se odrazila od mužovy hlavy a já se dostal na dosah obušku.

Pak mě do prsou nabral nosorožec.

*

Tentokrát jsem nemohl být v bezvědomí dlouho. Probrala mě příšerná bolest na hrudi a přes závoj slz jsem spatřil, jak nade mnou ten blázen stojí s truchlivým výrazem v obličeji.

„Neříkal jsem ti, synu, že máš spolupracovat?“

Neuznal jsem to hodna odpovědi.

„Takže se tě zeptám ještě jednou. Kde je skutečně ta prokletá kniha? Pokud se budu muset ptát znovu, budeš mi odpovídat s prostřelenými koleny.“

Když ležíte ve vlastní krvi na koberci, mají takovéhle výhružky daleko větší účinnost, než normálně.

„Tamhle, třetí police od stropu, zhruba uprostřed,“ zvedl jsem ruku a ukázal na zmiňovanou polici. Tak trochu mě překvapilo, že mám na zvednutí paže dost síly.

Kněz mě obešel uctivým obloukem, nepřestávaje mi mířit na hruď a zašátral mezi mými knihami.

„Opatrně, některé jsou dost drahé,“ zasykl jsem bolestně, když ten mizera začal moje knihy vyhazovat na zem.

„Na pozemské statky bys neměl hledět, jde o spásu tvé duše,“ odvětil kněz a shrnul na zem další knihy. Kdyby na mě při tom pořád nemířil, asi bych po něm skočil. A kdybych neměl pocit, že mi hlava váží metrák.

„Tady…“ vydechl najednou blázen a vytáhl Necronomicon na světlo. Podíval jsem se mu pátravě do obličeje a uviděl, že se tváří napůl zhnuseně a napůl jako u vytržení. Jako by hleděl na svatý grál naplněný až po okraj močí.

„Dobrá, to bychom měli,“ vylovil z kapsy obyčejnou igelitku z Teska a těžkou knihu do ní upustil. „Teď se postaráme o tebe.“

Nevím, co jsem čekal, že ten blázen udělá, ale docela mě překvapilo, když vylovil z kapsy saka malý mobil a zmáčkl jednu klávesu.

„Je to tak, jak jsme se obávali, ale ještě není vše ztraceno. Přijeďte, jak nejrychleji můžete, budu s ním potřebovat pomoci,“ řekl do telefonu a zavěsil.

„Kdo sakra jste?“ vydechl jsem zoufale, když se kněz usadil na mém gauči a pořád na mě mířil. „Co chcete? Proč to všechno děláte?“ Bylo mi zle, byl jsem před psychickým zhroucením a bolest na hrudi se začala nějak vzdalovat, jako bych umíral. Můj hlas proto zněl jako hlas malého vystrašeného dítěte.

„Už jsem ti říkal synu, že za chvíli ti bude vše jasné. Zatím klidně lež, odpočívej a odevzdej se do rukou Božích. Neboť on je tvůj pastýř a nedopustí, aby se ti stalo něco zlého.“

Myslím, že jsem se bezmocí rozplakal.

*

Nebylo mi dáno ani si v klidu poplakat. Asi za deset minut někdo zazvonil.

Otec mi pohrozil hlavní pistole a šel otevřít. Slyšel jsem, jak odsouvá Lubošovo mrtvé tělo a jak se posléze s někým vítá.

„Tady je, bratři,“ vrátil se ke mně v doprovodu dalších dvou chlapíků v tmavých sakách. Byli zhruba stejně vysocí, jeden měl tmavé vlasy ostříhané na ježka, druhý blond moderní sestřih. Otec Jantula měl černé vlasy ulízané dozadu, kdyby to někoho zajímalo.

„Pomoc,“ zachrčel jsem z podlahy.

„Neměj strach, brzy bude vše v pořádku,“ řekl blonďák s chápavým úsměvem ve tváři.

Pak mě spolu se svým kolegou popadl za ruce a zvedl do stoje.

„Půjdeme k autu, které stojí před domem,“ informoval mě otec Jantula. „Jestli se pokusíte o útěk nebo jinou nepředloženost, střelím vás do zad.“

Chtěl jsem říct něco o lásce k bližnímu, ale při pohledu do očí těch dvou, kteří mě drželi, jsem si to rozmyslel. Sice se naše oči střetly jen krátce, ale i tak jsem pochopil, že jsou to minimálně stejní psychopati jako kněz s pistolí.

I přes vážné zranění jsem mohl chodit. Tedy, bez opory bych sebou nejspíš švihl, ale takhle jsem se dokázal pomalu šourat. Ti tři na mě naštěstí nespěchali a dokonce mi pomohli obout se a navléct na sebe čistou košili. Bosý a do půli těla svlečený bych při únosu mohl působit dost nápadně.

Pak jsme vyšli z bytu.

Zoufale jsem si přál, abychom potkali nějakého souseda, abychom potkali pošťáka, abychom potkali prostě kohokoli. Neměl jsem štěstí.

Před domem vysedávala obvyklá omladina, ale od té jsem se pomoci dočkat nemohl. Otec Jantula schoval pistoli do kapsy saka, ale já její černé ústí doslova cítil na ledvinách. Takže jsem se neodvážil ani pípnout a mládež si nás sama od sebe nevšímala. A to jsem k nim vysílal hodně zoufalé postranní pohledy.

„Nasedněte,“ vyzval mě tmavovlasý muž po mé pravici a já se nasoukal na zadní sedadlo černého Mercedesu. Oba mí společníci se usadili vedle mě a otec Jantula zaujal místo řidiče.

„Kam mě vezete?“ zkusil jsem to znovu. „Jestli chcete peníze, tak vám je dám třeba hned teď, ale na účtě mám stejně jen pár tisíc.“

„Peníze nás opravdu nezajímají,“ poučil mě blonďák.

„Jde nám o vaši duši,“ dodal ten tmavovlasý.

Tak jsem radši zmlkl a snažil se vymyslet, co dělat.

Absolutně nic mě nenapadalo.

*

Jeli jsme asi čtvrt hodiny. Během té doby se mi hlavou honily ty nejčernější myšlenky, jaké jsem kdy v životě měl. Mám v bytě mrtvolu, umírám na průstřel hrudníku a nějací blázni mě odvážejí bůhví kam. Jak rád bych se teď usadil v rozpálené kanceláři a osm hodin se nepřetržitě nudil. Jak moc bych byl vděčný za nevrlého šéfa. S jakou láskou bych se pokoušel komunikovat s nepřátelsky naladěnou kolegyní…

Tok mých myšlenek byl násilím přerušen, když jsme smykem zastavili před kostelem. Nebyl jsem si zcela jistý, který kostel to je, do Ostravy jsem se přestěhoval poměrně nedávno a nejsem zrovna fanda architektonických památek. Ale když mě mí spolucestující vystrkali z auta, zjistil jsem, že jsme v nějaké zapadlé čtvrti. Omšelý tmavý kostel se sem skutečně hodil.

Znovu jsem se pokusil o nějakou tu výzvědnou konverzaci, ale nemělo to cenu. Za hrobového ticha jsme se všichni čtyři vydali k obrovským vratům.

Jak jsem se k nim blížil, uvažoval jsem matně, jak je dobře, že nejsem věřící. Do vrat se mi vyloženě nechtělo – dýchalo z nich stáří a jakési nepřátelství. Muset sem chodit každou neděli na mši, asi by mi to nedělalo dobře na duši. Jak vidno, mysl se mi pokoušela uniknout z nepříjemné reality přemýšlením o blbostech.

Před vstupem do kostela jsem se chtěl zastavit a probrat se svými únosci všechny alternativy, ale otec Jantula mi jen nesmlouvavě pokynul, takže jsem chtě nechtě vzal za mosaznou kliku a těžké vrzající dveře otevřel.

*

V kostele byl příjemný chládek, hrobové ticho a skupina pěti mužů oblečených v černých kněžských hábitech.

„Vítejte, bratři,“ promluvil nejstarší z nich, úctyhodný kmet vrásčité tváře, sněhobílých vlasů a dlouhého plnovousu.

„Otče Stoklaso, získali jsme knihu. Tento nebožák bohužel…“ Hlas otce Jantuly se vytratil do ticha takovým způsobem, až mě zamrazilo.

„Jsi si jistý, bratře?“ zeptal se otec Stoklasa a probodl mě pronikavým pohledem, který však rychle sklopil.

„Ano, vidím, že je to tak,“ pokračoval, aniž počkal na odpověď.

„Nechcete mi říct, o co vám všem jde?“ vložil jsem se najednou do hovoru. Průstřel hrudi nebyl nejspíš tak vážný, jak jsem si myslel, protože jsem cítil, jak se mi vrací síla. Hlava se mi přestávala motat a všechny končetiny vážily zase více méně normálně, takže jsem při chůzi neměl pocit, jako bych měl na sobě šaty z olova. Krev mi přestala téct už před několika minutami.

„Ne.“ řekl otec Stoklasa takovým tónem, že se mi rázem zastesklo po blábolech o brzkém pochopení.

Pak se bělovlasý muž otočil a ostatní ho následovali. Já šel taky. Musel jsem.

Prošli jsme kolem omšelé kazatelny a otec Stoklasa otevřel úzké dveře z tmavého dřeva. Za nimi se táhlo úzké točité schodiště. Vedlo hluboko, vypadalo staře a já uvažoval, jestli všechny kostely mívají podzemní prostory. Přemýšlet o něčem takovém bylo lepší, než si uvědomovat pistoli v zádech a skupinu bláznů kolem sebe.

Schodiště vedlo opravdu hluboko – připadalo mi to jako dobrá tři patra, nebo tak nějak.

Pak jsme došli do rozlehlé místnosti, již bych snad nejlépe popsal jako soukromou kapli. Ve světle pochodní (opravdových dřevěných pochodní zasazených do kovových držáků na zdech, vážně) jsem viděl velký dřevěný kříž s umučeným Kristem, malou kazatelnu a jednu širokou tmavou lavici. Jak říkám, soukromá kaple.

„Tudy, synu,“ pokynul mi jeden z dosud mlčících mužů k zadní části místnosti, kterou jsem si dosud neprohlédl. Když jsem se tím směrem podíval teď, podlomila se mi kolena a vyschlo mi v krku. Na zadní stěně místnosti visel o něco menší kříž, tentokrát bez svatého, a byly tu i pochodně na stěnách. Toho jsem se ale pochopitelně nelekl. K zoufalému zalapání po dechu mě donutil pohled na něco připomínajícího starý dobrý obětní oltář. Byl vybaven řetězy pro připoutání a v oranžovém světle ohně vypadal strašlivě autenticky.

„Ne, počkejte, to ne, ne, nedělejte to! Jestli je to vtip, tak fajn, zasmáli jsme se, ha ha, jestli jste mě chtěli vystrašit, tak jo, dobrý, jsem posraný strachy, ale vážně, prosím, prosím, nechte toho!“ začal jsem drmolit. A myslel jsem vážně každé slovo.

„Synu, je to pro tvé dobro,“ řekl mi chlácholivě další dosud mlčící muž a já se konečně strachy přestal ovládat a pokusil se o útěk.

Dostal jsem do brady pažbou pistole otce Jantuly a práskl sebou o zem.

„Mohu, otče?“ zeptal se Jantula otce Stoklasy a namířil mi doprostřed čela.

„Raději ne, bratře,“ rázně zavrtěl hlavou tázaný a pak pokynul k mým nohám.

Než mi stačilo dojít, co to gesto mělo znamenat, namířil mi otec Jantula na koleno a zmáčkl spoušť. Jako by se nechumelilo.

Kdesi jsem četl, že střela do kolene dokáže kohokoli doslova paralyzovat bolestí. Já teď zjistil, že knihy občas nelžou. Z prostřeleného kloubu mi do celého těla vystřelila vlna bolesti a já se začal svíjet na podlaze. Bylo to daleko horší, než prostřelený hrudník, bylo to podobné, jako by mi obnažený kloub začala ohlodávat sadistická veverka.

„Nemarněme čas,“ zaslechl jsem přes vlnu agonie čísi hlas a pak se mě chopily ruce kněží.

„Ne, ne, nedělejte to, prosím!“ ječel jsem vysokým hlasem naplněným až po okraj smrtelným strachem a snažil se jim vytrhnout. Z kolene mi vystřelovala ničivá bolest, ale já se zmítal dál. Nějak takhle se musí chovat nemyslící zvíře, které cítí, že se blíží jeho smrt.

Kromě toho, že jsem si svým házením přivodil tu nejšílenější bolest, kterou jsem si uměl představit, se mi nepodařilo docílit žádných výsledků. Sice jsem měl dojem, že otcové nejsou nějak ve formě, protože jim dalo dost práce mě zvládnout a dvakrát jsem se jim úplně vytrhl, ale nakonec mě zvedli na ten kamenný kvádr a kolem zápěstí a kotníků mi zacvakli kovová pouta přikovaná pomocí krátkých řetězů do kamene. Kdybych měl náladu na nějaké analýzy, asi bych si všiml, že pouta jsou sice starobyle masivní, ale nejsou ani trochu rezavá a vůbec neskřípou.

„Nedělejte to, prosím vás!“ opakoval jsem stále dokola takovým hlasem, že by se nade mnou kámen ustrnul, ale kněží toho nedbali. Rozestoupili se kolem mě do kruhu a sklonili hlavy jako při modlitbě. Jelikož jsem ležel na zádech, viděl jsem tak do obličeje každému z nich. Zřejmě se opravdu modlili – bylo vidět, jak hýbou rty.

Modlitba nebyla dlouhá. Když všichni zúčastnění (až na mě) zamumlali „amen“, absurdně mě napadlo, že to je možná všechno. Připoutali mě k oltáři, vroucí modlitbou očistili mou duši od lehké pekelné patiny, kterou jsem získal použitím knihy napsané ďáblem, a teď mi popřejí šťastnou cestu domů a vybaví mě nějakou duchovní radou do života.

Blbost, samozřejmě.

„In nomine Patri et Fili et Spiritus Sancti…“ ozval se mi za hlavou sytý hlas otce Stoklasy.

„In nomine Patri et Fili et Spiritus Sancti…“ zopakovali po něm ostatní.

Pak začali všichni odříkávat něco ve zpěvavé latině, čemuž bych nerozuměl, i kdybych dával pozor. Já pozor nedával, protože jsem se vrátil k prosbám, slibům a kňučení. Nikdo si toho nevšímal.

Pak moje naříkání ustalo, jako když utne. To když jeden z kněží vytáhl zpod saka dlouhou lesklou dýku a zaujal postoj, jako by mě chtěl probodnout.

„Ne, ne, néééé!“ zaječel jsem v nefalšované panické hrůze.

„Amen,“ řekli důstojně kněží.

A potom mě ten s dýkou prostě bodl do srdce.

III.

Probudil jsem se do naprostého ticha a absolutní temnoty. Ležel jsem na něčem tvrdém a nebyl jsem přikrytý. Nic mě nebolelo a v první chvíli jsem si nedokázal vzpomenout na nic z uplynulých událostí. Pak už ano.

„Fuj, to byl ale odporný sen,“ řekl jsem nahlas sám k sobě. Zaznělo to podivně dutě.

Zašátral jsem po lampičce, kterou mám na nočním stolku a narazil rukou do něčeho tvrdého.

„Co to sakra je?“ podivil jsem se a pokusil se posadit.

Tentokrát do něčeho tvrdého narazilo moje čelo.

Nezatěžoval jsem se dalšími otázkami a místo toho jsem zašermoval rukama kolem sebe.

„Buch, buch, buch,“ dělalo to všude okolo, jak moje pěsti narážely na něco připomínající ohoblované dřevěné desky.

„Hlavně klid, hlavně klid,“ řekl jsem sám k sobě, protože se mi v hlavě zase zvedla vlna paniky. Po počáteční úlevě, že všechno byl jen sen, jsem teď zažíval pocit přesně opačný. Jako by noční můra pokračovala a začínala dokonce nabírat na obrátkách.

Nevím, jak se mi to mohlo povést, ale dokázal jsem se po několika minutách uklidnit natolik, že jsem byl schopen logicky uvažovat. To bývá v kritických situacích často rozhodující faktor, který určí, jestli člověk přežije nebo zemře.

„Tak jo, jsem na neznámém místě, zažil jsem podivné věci, ale nejspíš pořád žiju,“ promlouval jsem sám k sobě konejšivým hlasem. „Takže ležím někde v nějaké tmavé bedně. Fajn. U sebe bych měl mít malou baterku, takže tím se vyřeší problém s tmou.“ Opravdu u sebe nosím spoustu užitečných nástrojů, které se v nečekaných situacích můžou hodit. Nikdy jsem sice nepředpokládal, že se probudím na neznámém místě zavřený v nějaké bedně, ale o to teď nejde. Nečekaná situace to je.

Zjistil jsem, že mám na sobě pořád svoje oblečení, takže jsem zašátral pravou rukou v oblasti opasku. V uzavřeném prostoru to šlo překvapivě obtížně.

„Nůž, telefon, tady to je,“ přeříkával jsem si nahlas, jak jsem prsty hmatal po pouzdrech, která u sebe nosím. Přitom mě napadlo, že i telefonem bych si mohl posvítit, kdybych nenašel baterku. Ale našel jsem. Poslepu jsem odepnul přezku minipouzdra s užitečnými blbůstkami a mezi drobnými nástroji nahmatal studenou válcovitou věcičku. Když bledě modrý paprsek intenzivního světla pročísl absolutní temnotu, potlačil jsem hrůzyplné vydechnutí.

Ležel jsem v něčem, co připomínalo vnitřek prosté dubové rakve.

*

Uklidňoval jsem se dobrých deset minut. Mluvil jsem na sebe konejšivým hlasem a vysvětloval si, že nejsem mrtvý, protože dýchám (to se v rakvi nedalo přeslechnout) a že určitě nejsem pohřbený zaživa. Bohužel, poslední tvrzení se nedalo dokázat a já cítil, že je to bohapustá lež. Když už se člověk probudí v rakvi, tak nějak se dá předpokládat, že může být zároveň zakopaný pod zem.

„Třeba se mi to všechno pořád jenom zdá,“ přešel jsem od uklidňování ke spekulacím. „Před chvílí se mi zdálo, že mi šílení černoprdelníci prostřelili pravou plíci, pak jsem si myslel, že mám po koleni a teď si ležím v rakvi a o žádném zranění nevím. Musí to být sen.“

To s těmi poraněními byla pravda. Tmavě rudý flek na košili jsem měl pořád, ale když jsem po tom místě přejel rukou, necítil jsem nic, co by se podobalo průstřelu. Pravda, byla tam silně citlivá oblast, ale žádná díra ve svalech a průstřel musí bolet daleko víc. Na koleno jsem si z tohohle úhlu moc dobře neviděl, ale když jsem s očekáváním šípu agonie pohnul nohou, taky se moc nestalo. Tak trochu to zabolelo, to ano, ale ne víc, než kdybych mírně nakopl třeba roh stolu. Takže taky žádný průstřel.

„Takže je to jasné. Podobné věci se v reálném světě nestávají, takže musí jít o sen. Možná jsem měl úraz a teď ležím v komatu v nemocnici,“ pokračoval jsem v monologu a zvuk mého hlasu mě příjemně uklidňoval. „Jasně, to bude ono, lidi v komatu prý mívají noční můry,“ vzpomněl jsem si na případ nějakého chlapce s meningitidou, o kterém jsem slyšel kdysi dávno v televizi. Kluk popisoval, jak měl velice živé sny o topení a takových věcech. „Jasně, to musí být ono,“ oddychl jsem si přesvědčeně a udělal jedinou rozumnou věc, která udělat šla.

Zhasnul jsem baterku a pokojně usnul.

*

Probudil jsem se opět do neproniknutelné temnoty a kolem mě bylo stále samé dřevo.

„Tak fajn, koma se zdá být hluboké,“ rozžal jsem baterku a zamračil se na tmavé dřevo nad hlavou. „Jenže co teď?“

Přemýšlel jsem dlouho. Během přemýšlení mi do mysli prosakoval nepříjemně neodbytný hlásek tvrdící, že bych měl přestat obelhávat sám sebe a podívat se pravdě do očí. Nejsem v komatu, nespím, neležím zdrogovaný v blázinci. Všechno se skutečně děje.

První půlhodinu jsem ten hlásek se smíchem posílal do prdele.

Další hodinu jsem se ho snažil umlčet argumenty týkajícími se zjevných faktů – lidi se neléčí z průstřelů plic a kolene, neprobouzejí se na podlaze po průstřelu hlavy bez jediného škrábnutí a několik nesmyslných slov přečtených ze staré knihy nemůže způsobit žádné paranormální úkazy.

Nejspíš by se mi toho mizerného našeptávače podařilo přesvědčit, nebo by se aspoň jemu nepodařilo přesvědčit mě. Ale pak řekl takovým tichým klidným hlasem takovou jednoduchou větu: „Ve snu necítíš bolest. To přece víš.“

„Ale, ale…“ zakoktal jsem se a nevěděl, čím tenhle zákeřný útok odrazit. Člověk ve snu opravdu necítí bolest, alespoň co se mne týká. Měl jsem jednou sen, ve kterém jsem si prořízl dlaň nožem – ve chvíli, kdy mi čepel projížděla kůží, jsem cítil, že ve skutečnosti nepociťuji bolest, že mám pouze takový informativní pocit. A takových snů bylo víc. Po probuzení jsem fakt o absenci bolesti uložil k dalším podobným zajímavostem a dál se tím nezabýval. Teď byla tahle zkušenost najednou dost důležitá.

„Jo, ve snu to nebolí, takže ti teď dokážu, že spím!“ triumfálně jsem odvětil tomu hlásku a zašátral na opasku po noži.

„Připraven?“ položil jsem si baterku na hruď a v levé ruce sevřel čepel svého spyderca endura.

Hlásek neodpověděl.

Já prudce řízl.

„Au, kurva, au!“ zaječel jsem, baterka se mi skutálela na dno rakve a na košili mi vytryskla tmavá krev.

„Tak vidíš,“ řekl ten hlásek a odmlčel se.

Následující půlhodinu jsem myslím prodělával menší hysterický záchvat, ale ruku do ohně bych za to nedal. Tak nějak si to vůbec nepamatuju.

*

Nakonec jsem na dně rakve zůstal ležet naprosto vyčerpaný, zmatený, vyděšený a bezradný. Když jsem objevil zakutálenou baterku, zjistil jsem, že stěny rakve jsou pokryty krvavými otisky mé levačky, jak jsem zřejmě v afektu mlátil kolem sebe. Zalovil jsem v kapse, vytáhl kapesník a ruku si zavázal. Původně jsem měl dojem, že jsem řízl hodně hluboko, ale teď to nějak nevypadalo. Krev tekla už jen po kapkách a rána nevypadala nijak zle. Aspoň že tak.

V zájmu svého duševního zdraví jsem násilně odsunul vzpomínky na všechny znepokojující události minulých dnů do pozadí a soustředil se pouze na aktuální situaci. Kdybych nad nimi začal teď uvažovat, asi bych se v rakvi udusil jako čerstvě zešílivší nebožák neschopný jediné souvislé myšlenky.

„Fajn, rakev. Nejspíš pod zemí. Jak z ní ven?“ zrekapituloval jsem si známá fakta a položil základní otázku. Ve zlatém fondu kinematografie jsem kdysi viděl film, ve kterém pohřbili jakousi blond kočku zaživa pod zem. Jako spravedlivě se mstící hlavní postavě jí scénář pochopitelně dovolil uniknout a svou pomstu dokončit, jestli si to správně vybavuju. Zapátral jsem v paměti, jak to ta holčina udělala, ale vybavilo se mi jen něco o rozbitých kloubech na rukou a jinak nic. Možná tam ještě hrálo nějakou úlohu bojové umění, ale to už jsem podezříval svou paměť, že míchá různé filmy dohromady. Jak jsem si to teď vyzkoušel, tak na úder pěstí jsem měl sotva pět centimetrů. Nedokázal jsem si představit jediné bojové umění, které by dokázalo zastoupit potřebnou vzdálenost, abych mohl dát do švihu dostatečnou sílu. O relativní pevnosti dubové desky a lidských kostí ani nemluvě.

Nejdřív jsem logicky zkusil víko rakve normálně nadzvednout. Zcela podle očekávání jsem jím nehnul ani o milimetr.

Naštěstí jsem měl ještě svůj věrný nožík. Ten má čepel jednoznačně tvrdší než je jakékoli dřevo.

Prvních několik pokusů mi jasně ukázalo, že nazdařbůh bodat do dřeva mi ovoce nepřinese. Obyčejným kapesním nožíkem se zas nedá proříznout dřevěná deska jako list papíru, takže nejrozumnějším způsobem se ukázalo zabodnout nůž do dřeva a vyštípnout dlouhou třísku.

„To je ono,“ zaradoval jsem se ulehčeně. Podle tempa, jakým jsem třísky z desky doloval, mi to může trvat i několik hodin, ale to nevadí. Když jsem se neudusil během svého realitu popírajícího spánku, tak se mi to zřejmě hned tak nepodaří. Do rakve nejspíš někudy proudí vzduch.

Myšlenka na skutečnost, že nejsem pohřbený pod zemí, mi dodala další chuti do práce, takže jsem neúnavně bodal a páčil.

Pak jsem nůž zlomil.

*

V ostrém světle baterky jsem viděl, jak relativně tenká čepel praskla jako by byla ze skla.

„Kurva, to ne!“ zaječel jsem v rakvi, až mě bodlo v uších. Jasně, celou dobu jsem si uvědomoval, že kvalitní ocel čepele je skvělá, co se týče řezných vlastností, ale že bych jí neměl rozhodně nahrazovat páčidlo. Proto jsem se snažil zabodávat nůž co nejméně a vyrábět radši menší třísky. Teď jsem to nějak neodhadl.

„Co teď?“ zeptal jsem se zoufale sám sebe poté, co jsem zjistil, že pahýl čepele je k jakékoli další práci naprosto nevhodný a zahodil zbytek nože někam k nohám.

Nad hrudí jsem měl plochu lehce rozsekaného dřeva, ale že bych tím desku nějak výrazně ztenčil, to jsem si nalhávat nemohl.

Nejdřív jsem si vzpomněl na mobil a třesoucími se prsty ho vydoloval z pouzdra, děkuje osudu, který zařídil, že mi ho šílení kněží nesebrali.

Pak jsem zjistil, že telefon nemá ani čárku signálu. Přesto jsem se pokusil vytočit první číslo, které mě napadlo. Signál opravdu nebyl.

Potom už zbývala jediná možnost.

Ta filmová.

*

V naprosto zoufalé situaci nezbývá než použít i naprosto zoufalá řešení. Já teď sevřel pravačku v co nejpevnější pěst, nadechl se a prudce udeřil do dřeva. Zadunělo to, z kloubů mi vystřelila do paže tupá bolest, ale jinak se nic nestalo. Zkusil jsem to znova, ještě silněji. Další zadunění, další bolest. Navíc ale ještě takové nezřetelné, tichounké zapraskání. S pomyšlením na to, že se mi to muselo zdát, jsem do další rány dal ještě víc síly. Jelikož klouby bolely daleko méně než jsem čekal a dokonce jsem si na nich ani neodřel kůži, nebyl to takový problém.

Tentokrát jsem zapraštění dřeva uslyšel docela určitě.

Udeřil jsem znovu.

A ještě jednou.

A zas.

Na podrápané desce se vyrýsovala zřetelná prasklina.

S myšlenkou na to, že díky smrtelné hrozbě mám zřejmě nadlidskou sílu, jsem začal do dřeva bušit se strojovou pravidelností. Klouby mi znecitlivěly, dřevo začalo praskat opravdu výrazně a pak jsem najednou pěst vrazil skrz třísky do něčeho chladného a měkkého, co se mi vzápětí sesypalo na hruď. V jasném světle baterky to vypadalo jako hlína.

Myšlenka na fakt, že jsem skutečně pohřbený, ve mně tentokrát nevyvolala víc než mírné znepokojení. Jestli jsem dokázal prorazit holou rukou díru do rakve, dokážu se vyhrabat i z hrobu.

Tak jsem se do toho dal. Několika dalšími údery pěsti jsem rozšířil vzniklou díru, dovnitř se mi nahrnula další hlína a pak už to šlo ráz na ráz. Levačkou jsem roztloukl dřevo na druhé straně svého těla, oběma rukama vylomil zbývající dřevo a přes hustý déšť těžké země se začal drát ze své rakve.

Hlína mi lezla do úst, nosu i očí, ale mně stačilo vědět, kde je nahoře a dole a na to jsem oči nepotřeboval. Se zadrženým dechem jsem se hrabal neudusanou zemí a připadal si jako krtek u maturity. Nejdřív se mi vůbec nedařilo, ale pak sesouvající se země zřejmě zaplnila prázdnou rakev a její pohyb se zastavil. Pak jsem získal ten správný krtčí grif a během pár desítek sekund jsem se nadechl krásného chladného vzduchu vonícího deštěm. Do obličeje mi začaly dopadat kapky vody a odplavily hlínu z očí.

Byla noc, pršelo a já vstal z hrobu na velmi stylovém místě.

Na hřbitově.

*

Vysoukal jsem se z intimního objetí matičky země a posadil se na mokrou hlínu vedle svého vlastního hrobu. Jak jsem se tak rozhlížel, nebyl mi dopřán ani náhrobek, zato mě zakopali dobré dva metry pod zem.

„Ještě že jsem nedostal mramorovou desku na hrob, to bych teď asi razil ostravské metro,“ napadlo mě absurdně. Až jsem se musel uchechtnout. A ještě jednou. Pak mi smích tak zachutnal, že náhodný kolemjdoucí vylupovač hrobů by mohl být svědkem scény, jak se od hlavy až k patě blátem zamazaný člověk válí po zemi, buší pěstí do země a řve u toho smíchy. Ale lupiči měli zřejmě dnes volno.

Jak náhle jsem se smát začal, tak náhle jsem i přestal. To když mi zrak padl na blátem se lesknoucí kalhoty, jimiž jsem si mohl prohlédnout bledou kůži na koleně.

Zamyšleně jsem prostrčil prst malým kruhovým otvorem a vzápětí už jsem soukal nohavici nahoru.

Prozkoumal jsem koleno tak pečlivě, jak slabé měsíční světlo dovolovalo. Baterka zůstala pohřbená v rakvi, takže jsem si nemohl nohu prohlédnout tak důkladně, jak jsem chtěl, ale i tak nemohlo být pochyb o jasné věci – nemám prostřelený kloub, nemám na koleně ani škrábnutí. Jen trochu zaschlé krve, kterou právě rozmáčel hustý déšť.

Přetáhl jsem si přes hlavu košili a stejně pozorně se zahleděl i tam, kam mě otec Jantula střelil v mém bytě. Nabral jsem padající déšť do dlaní a důkladně si to místo umyl od hlíny i krve. Zase žádné zranění. Ani po kulce, ani po noži, který mi probodl srdce.

Polonahého, špinavého a zmateného mě náhle napadla taková zvláštní myšlenka. Taková přímo nečekaně logická a přitom hrozně nesmyslná.

Zamyšleně jsem se zahleděl na levou ruku, stále ozdobenou neuvěřitelně zapraseným kapesníkem.

Odmotal jsem kapesník a zahodil ho do svého hrobu.

Pak jsem chvíli ječel jako protržený.

Na dlani se mi táhla nevýrazná dlouhá jizva, jako bych se před měsícem lehce škrábl o hřebík.

„To nemůže být pravda, přece jsem se před chvílí sám říznul,“ zašeptal jsem ztraceně.

Pak jsem se chvíli hrabal v hrobě a hledal kapesník. Hlína se naštěstí sesypala a zaplnila otvor, kterým jsem vylezl, takže špinavý smotek látky nepropadl až dolů. Vytáhl jsem ho, ve stále hustějším dešti vypral a důkladně si jej prohlédl.

Bláto jsem smyl skoro na sto procent.

Krev tak dobře dolů nejde.

„To není možné,“ popřel jsem zase zjevnou realitu a zíral na červený rozpitý flek na světle hnědém (dříve bílém) podkladu.

„Tak jo, ještě jeden pokus,“ prohlásil jsem do šumění padající vody a rozhlédl se po okolí. Zjevně mě pohřbili na odlehlejší části hřbitova, ve které se teprve začínají hloubit další hroby. Náhrobky začínaly v pravidelných řadách asi deset metrů ode mě.

Vstal jsem, navlékl si promočenou košili, zašklebil se nad tím, jak nečekaně intenzivně to zastudilo, popadl zakrvácený kapesník a vypravil se k nejbližšímu hrobu.

Byl luxusní, měl krásný náhrobek zdobený zlatými písmeny, mramorovou desku dobře dva metry dlouhou a metr širokou a dvě hezky zdobené lucerny s hořícími svícemi uvnitř. Na mokrý mramor jsem se posadil a ve světle svíčky si znovu prohlédl ruku i kapesník. Nic podstatného jsem neobjevil.

„Tak jo, teď se pravda ukáže,“ řekl jsem si a nastavil tvář dešti. Byl překvapivě studený a sliboval jsem si od něj, že by mi mohl dostatečně probrat smysly, pokud náhodou jsem pod vlivem nějaké drogy, nebo něčeho.

Pak jsem otevřel dvířka jedné lucerničky a jemným ťuknutím rozbil tenké sklo. Uchopil jsem opatrně jeden větší střep mezi palec a ukazovák pravé ruky a ještě jednou si důkladně prohlédl levou ruku. Jizva byla téměř nezřetelná a rozhodně byla jenom jedna.

Zhluboka jsem se nadechl a řízl tak hluboko, jak to jen šlo.

Na hřbitovech by člověk měl mluvit pietně tiše a s úctou. Rozhodně by neměl nahlas kurvovat jako já.

„Tak to jsem zvědav,“ přiblížil jsem ruku co nejblíž k plameni svíčky a z pohledu na rozříznutou kůži a maso mi nebylo dobře. Krev jemně proudila rozmáčená deštěm, který v ráně nehezky štípal. Nebyl jsem si jistý, jestli je déšť kyselý, nebo voda v otevřené ráně takhle pálí normálně, ale bylo mi to úplně jedno.

Nevím přesně, jaké magické efekty jsem čekal, ale nedočkal jsem se žádného. Jen mě rána přestala během pár minut bolet, v průběhu následující čtvrthodiny se tenký čůrek krve zredukoval na velké tučné kapky a do hodiny jsem měl na ruce pouze ošklivě vyhlížející škrábanec.

Srdce až v krku, sledoval jsem, jak se škrábanec pomaličku zatahuje, jak kůže získává původní celistvost a jak se mi na dlani objevuje dlouhá jizva. Jediná jizva.

„To není možné,“ trapně jsem si opakoval, když během další třičtvrtěhodiny byla moje dlaň naprosto zdravá, hladká a nezjizvená.

Postavil jsem se k tomu jako chlap. Nejdřív jsem si zlomil pár prstů u nohy kopáním do náhrobku, pak jsem se rozbrečel a potom jsem přijal fakta taková, jaká byla.

*

Nechal jsem padající déšť smývat ze mě zbývající bahno a chladně jsem se zamyslel co dál. Jak to tak vypadalo, nějak jsem získal neuvěřitelné regenerační schopnosti. Takové, že se mi roztříštěný kloub zahojí za pár hodin, prostřelená plíce začne za stejnou dobu normálně fungovat, o probodnutém srdci radši ani nemluvě a hluboké řezné rány zmizí do hodiny. Co víc, získal jsem regenerační schopnosti, které si poradí i se smrtelným zraněním. V tomhle bodě jsem si nebyl úplně jistý, protože dýka, kterou mě probodli, mohla být jen divadelní rekvizita, ale tomu už jsem sám nevěřil. Nicméně, i kdybych zcela zapomněl na čepel pronikající mi srdečním svalem, pořád tu byla ta kulka z ostřelovačské pušky, kterou jsem našel u sebe doma. Zamyšleně jsem si přejel rukou po čele a zauvažoval, jestli prostřelený mozek vůbec může zregenerovat.

Pak jsem se tak trochu vyšinutě zachechtal – probodnuté srdce taky nemůže srůst a rozbitý kloub se taky nemůže poskládat sám od sebe dohromady. Nesmím myslet v mezích toho, čemu rozumím.

Problém byl v tom, že jsem nerozuměl ničemu. I když pominu nevysvětlitelné jevy, naprosto netuším, jak se chovat v situaci, kdy se mě někdo snaží zabít. Pobaveně mě napadlo, že bych se možná mohl chovat úplně normálně, protože jsem zřejmě nesmrtelný a nemám se čeho bát a málem jsem se tomu nahlas zasmál. Pak mi rodící se úsměv zmrzl na rtech. Ono to vypadalo, že není čemu se smát, že nesmrtelný opravdu jsem.

Tak jsem šel normálně domů.

*

Nesmyslnost tohohle předpokladu mi naštěstí došla ještě dřív, než jsem došel k hřbitovní bráně. I kdybych opravdu nemohl umřít, pořád je tu jistá nevýhoda v tom, že po smrtelném zranění omdlévám nebo usínám, nebo jak to nazvat. A pokud se dostanu do rukou těch šílených kněží, tak jsem si skoro jistý, že tentokrát budou s mým uložením k odpočinku daleko důkladnější. Například z ocelové rakve zalité do betonu se holýma rukama nedostanu. A i kdybych nemohl zemřít ani hladem či žízní, vůbec jsem nepochyboval, že bych si smrt v té rakvi za pár dní přál.

Takže domů asi nemůžu.

„Ale kam teda?“ zeptal jsem se sám sebe a zastavil se u vysoké hřbitovní zdi kousek od brány. Jakmile mi došlo, že mi stále hrozí nebezpečí, začal jsem se mezi náhrobky pohybovat v podřepu a vyhledával jsem co největší stín. Z představy ocelové rakve a nekonečného umírání žízní se mi udělalo poněkud slabo v kolenou.

Hlavou mi prolétly všechny možnosti, které jsem okoukal z filmů a vyčetl z knih, a pak jsem bezradně zalezl do hustého křoví rostoucího u té zdi. Starobylé kameny příjemně chladily do zad, déšť mi pleskal do tváře a já vůbec nevěděl, co si počít. Mám jít domů? Na policii? Začít se skrývat v nějakém cizím městě a žít jako bezdomovec? Nevěděl jsem. Nakonec mě napadlo, že se přece jenom budu muset do svého bytu zajít aspoň podívat, abych viděl, jak to dopadlo s Lubošovou mrtvolou. Pokud tam pořád ještě je, mohl bych přinejhorším zavolat policii a svěřit se pod její ochranu. Na druhou stranu…

Nechal jsem druhou stranu být a odsunul neradostnou budoucnost na chvíli, až budu vědět, jak se věci mají. Nemá cenu tu sedět a planě přemítat, když mě může každou chvíli objevit třeba hrobník. To v tom lepším případě.

Našel jsem bránu, zjistil, že je pochopitelně zamčená (však jsou taky dvě v noci) a pochybovačně si prohlédl vršek zdi nalézající se ve výšce dobrých tří metrů. Jako sportovní antitalent se přes ni těžko dostanu.

Nezbývalo mi ovšem nic jiného, než to zkusit. S pochybovačným výrazem ve zmáčené tváři jsem zapružil v kolenou a odrazil se, co to šlo. Čekal jsem, že s trochou štěstí se mi podaří na vršku zdi zachytit a že se pak třeba i vytáhnu nahoru. Proto jsem byl tak trochu překvapen, když jsem na vršek zdi normálně vyšvihl, jako by byla vysoká sotva metr.

„No toto…“ zahučel jsem překvapeně a málem sletěl na druhou stranu.

Nehodlal jsem nahoře dřepět ani o sekundu déle, než bylo nutné a tak jsem okamžitě seskočil dolů. Ještě v letu mě napadlo, že skákat z třímetrové zdi není nejlepší nápad, ale dopadl jsem naprosto bezchybně na nohy, aniž bych pocítil jediné bodnutí bolesti.

„Divné věci se se mnou dějí,“ informoval jsem noční ticho a vyrazil směrem k domovu.

Aspoň tedy myslím.

*

Během cesty jsem se snažil vyhýbat jasně osvětleným ulicím a pohyboval se spíš ve stinných postranních uličkách. Venku sice touhle dobou a v tomhle počasí nebylo zase tak moc živo, ale pár nočních chodců jsem přece jenom zahlédl. Nedělal jsem si iluze o svém vzhledu – oblečení bylo mokré, zablácené a pochyboval jsem, že se to dá přehlédnout z menší vzdálenosti, než padesát metrů.

Pohyb v tmavých uličkách má tu nevýhodu, že se v nich člověk docela snadno ztratí. Pokud se orientuje tak, jako já. Půl hodiny se mi dařilo namlouvat si, že vím, kde jsem. Pak jsem se podíval pravdě do očí a byl nucen zamířit na frekventovanější místa.

Déšť naštěstí padal stále hustě a tak těch lidí nebylo opravdu moc. Bohužel mně se podařilo vyjít z tmavého průchodu zrovna ve chvíli, kdy jej míjel nějaký manželský pár. Žena krátce zaječela, její manžel ke mně výhružně nakročil a já s rukama zvednutýma zacouval zpátky.

Druhý pokus mi vyšel lépe – vyhlédl jsem opatrně z průchodu, rozhlédl se na obě strany a pak pevným krokem šel zjistit název ulice.

„Topolová,“ stálo na omšelé cedulce.

Vůbec jsem netušil, v které části Ostravy se nacházím a kromě toho jsem nikde kolem neviděl jediný topol, ale o stromy mi teď tak moc nešlo. Spíš jsem se rozhlížel po nějakém pořádném orientačním bodu, nebo mapě města. Nezahlédl jsem ani jedno, zato mi do zorného pole vjel taxík.

Hlavou mi blesklo, že s takovým vzhledem mě do auta nevezme žádný taxikář vážící si svého vozu, pokud ho patřičně nemotivuju.

Vstoupil jsem do vozovky, třímaje nad hlavou tisícikorunovou bankovku.

Nejsem si jistý, jestli šofér poznal, co to držím, nebo mě jen nechtěl přejet, ale to není důležité.

Hlavní je, že zastavil.

„Přepadli mě, ukradli mi klíče od bytu a jestli mě domů dovezete do deseti minut, je tahle tisícovka vaše,“ vybafl jsem na taxikáře a zadoufal při tom, že mu nedojde, že jsem na okradeného podivuhodně solventní.

„Tak jo, nastupte,“ zahučel taxikář a já se na zadní sedadlo nasoukal dřív, než si to stačil rozmyslet. Pak jsem mu nadiktoval adresu a už jsme jeli.

„Možná jsem měl říct spíš půl hodiny,“ pomyslel jsem si, když auto vyrazilo dobrou stopadesátkou. Zřejmě se od mého bytu nacházíme dost daleko.

Na rovných úsecích silnice jsem se utěšoval vědomím, že jsem nesmrtelný, v zatáčkách jsem radši zavíral oči.

„Tak jsme tady, šéfe,“ donutil mě taxikářův hlas otevřít oči. „Osm minut, třicet vteřin.“

„Jste dobrej,“ uznale jsem zdvihl palec a podal mu bankovku.

Odfrčel o poznání pomaleji.

*

Díky pokročilé noční době jsem nečekal setkání s žádným sousedem, ale člověk nikdy neví. Přes prázdniny mívají mí romští sousedé podivně změněné vnímání času, takže v pravé poledne mívají půlnoc a naopak. Častěji ovšem mívají pravé poledne celý den a potřebu spánku odsouvají na neurčito. Teď jsem měl štěstí – nikde ani noha.

Přesto jsem až do svého bytu vyběhl tak potichu, jak mi to má kožená obuv dovolovala.

„A sakra,“ zašeptal jsem, když padl i poslední schod.

Místo zámků se v mých dveřích černaly zubaté otvory, dveře byly napůl otevřené a jejich funkci velice mizerně zastupovala žlutá lepicí páska. Takovou používá policie.

Se srdcem až v krku jsem se podíval po dveřích sousedního bytu a strhl nejspodnější pruh izolepy, abych se mohl proplížit domů. Pak jsem dveře přivřel do původní polohy a v šeru se rozhlédl po svém bytě.

Jelikož roleta byla stále stažená, noc temná a já se bál rozsvítit, moc jsem toho neviděl. Když si moje oči přivykly na šero, bylo to podstatně lepší. Lubošova mrtvola samozřejmě zmizela stejně jako jeho pistole, a jinak se v bytě nic nezměnilo. Zadržel jsem dech a poslouchal, jestli neuslyším dýchat někoho jiného – od policie by bylo výsostně moudré, kdyby mi v bytě nechala nějakého svého zástupce, aby mě mohl zatknout hned, jak se objevím.

Stál jsem tak dobrých pět minut, ale kromě šumění deště neslyšel nic. Buď polda dýchá potichu, nebo je déšť moc hlasitý, nebo nemám dostatečně citlivé uši, nebo tu nikdo není.

V následujících minutách jsem co nejtišeji prošel bytem a nahlížel do všech možných skrýší. Policista schovaný pod postelí mi přišel jako hodně absurdní představa, ale pro jistotu jsem se koukl i tam.

Nikde nikdo.

„Fajn, to bychom měli soukromí,“ zašeptal jsem a zauvažoval co dál.

„Jednoznačně sprcha a čisté šaty,“ rozhodl jsem.

Nejdřív jsem pomocí starých novin potichu zakryl koupelnové okno (zášleh plamene z ohřívače není nijak zvlášť jasný, ale v úplně tmavém bytě by ho někdo zahlédnout mohl), svlékl se, naházel šaty do koše a dopřál si deset minut mýdlových orgií.

Vylezl jsem jako úplně nový člověk a šel se obléct do něčeho čistého a suchého.

Nepřetržitě jsem přemýšlel, co dělat. Mám zavolat policii? Jako zákona dbalého občana mě to samozřejmě lákalo, ale současně mi bylo jasné, že to není úplně dobrý nápad. Odsouzení za vraždu svého kamaráda by při tom nebylo to nejhorší. Daleko větší starosti mi dělala skupina kněží. Ačkoli jsem si původně myslel, že jde o skupinu bláznů, teď jsem už o tom nebyl tak přesvědčen. Jistě, unést člověka a obětovat ho na oltáři za mumlání latinských modliteb vypadalo na práci duševně nemocných lidí, ale byla tu ještě ta drobná nejasnost týkající se mé nesmrtelnosti.

Co když nejde o blázny?

Co když jde o jednotku rychlého nasazení katolické církve, která má na starosti boj s temnými silami?

Věřte, takovýhle nápad není zas tak směšný, pokud si před ním dáte sprchu mající za úkol z vás smýt hřbitovní prsť.

„Jestli něco takového jako jednotka rychlého nasazení katolické církve opravdu existuje, tak by mohla mít i nepříjemně dlouhé prsty,“ uvažoval jsem nahlas (no, spíš jsem šeptal). „Takže by mě mohli najít i v cele předběžného zadržení a odvézt mě odtamtud na hřbitov. A šoupnout do ocelové rakve.“ Tou představou byla pomoc policie efektivně vyloučena ze hry.

Bezradně jsem stál uprostřed vlastního bytu, na sobě ani nitku. Pak se mi v hlavě vylíhl nápad, že když už jsem se dostal do takhle nereálně šílené situace, měl bych možná pro své vlastní dobro odvrhnout každodenní zvyky a způsob chování normálního člověka a začít jednat trochu jinak.

Jako nesmrtelný uprchlík před zákonem a církví svatou.

Po tomhle jsem se už smíchu neubránil.

*

Potom jsem na sebe navlékl pohodlné oblečení a začal shánět věci, které budu na útěku potřebovat. Doklady jsem do kapsy naházel jen tak ze zvyku, vytahovat na veřejnosti je stejně nebudu. Ze země jsem sebral svůj teleskop (stále ležící tam, kam jsem ho po průstřelu plic upustil) a pokusil se ho složit úderem o dlaň, nechtěje dělat větší rámus, než bylo nezbytně nutné. Kravál jsem sice neudělal, ale taky jsem obušek nesložil.

„Ťuknu s tím někde venku,“ uklidnil jsem se a odložil ocelovou trubku do křesla. Do pouzdra na nůž jsem zastrčil svůj záložní zavírák od CRKT – masivní, ostrý, spolehlivý. Kdybych ho měl u sebe v rakvi, asi bych nikdy nezjistil, že dokážu rozbít dřevěnou desku pěstí.

Dál jsem nabil telefon a tím byl můj opasek zase plně vybaven.

Z malého ocelového trezoru jsem vylovil nevelkou hotovost, kterou doma chovám pro strýčka Příhodu, a pak už jsem nějak nevěděl, co může ještě uprchlík před zákonem (a církví svatou) potřebovat.

„Jestli bych neměl trochu změnit vlastní vzhled,“ poškrábal jsem se zamyšleně na hlavě. Zašel jsem se podívat do zrcadla v koupelně a usoudil, že minimálně změna účesu nemůže ničemu ublížit.

Ze skříně jsem vyhrabal multifunkční holicí strojek, který mi věnovala Lucka dva týdny před tím, než jsme se bouřlivě rozešli, a nasadil na jeho hlavu nástavec umožňující stříhání vlasů.

Na to, že jsem to nikdy nepoužil, se mi desetimilimetrový ježek vyloženě povedl. Jen jsem pak musel znovu do sprchy, abych ze sebe smyl přebytečné vlasy.

„Fajn, to by bylo,“ prohlásil jsem už zase oblečený a svou změnu vzhledu podpořil ještě černými zrcadlovkami. Teď jsem je zastrčil do kapsy, ale přes den se budou hodit.

„A co teď?“ zeptal jsem se sám sebe, když už mě nenapadalo nic, co bych mohl ještě potřebovat.

„Teď dejte ruce nad hlavu a nepokoušejte se o žádný prudký pohyb. Jménem zákona jste zatčen,“ ozvalo se mi za zády.

Až jsem se lekl.

*

Díky otci Jantulovi jsem už věděl, jaký je to pocit, když mi do zad míří pistole. Přesně tenhle pocit jsem měl i teď a tak jsem se rozumně nepokoušel o žádný prudký pohyb. Nesmrtelný nebo ne, kulka v ledvinách určitě hrozně bolí.

„Položte si ruce na temeno hlavy a spojte prsty,“ instruoval mě hlas za mými zády. Zněl mladě, odhodlaně a profesionálně. Tak jsem poslechl.

Slyšel jsem, jak policista něčím cinká a představivost mi ukázala chromovaná pouta. Měla pravdu.

Studená ocel mě se zacvaknutím zastudila na pravém zápěstí a vyvolala představu obávané kovové rakve.

Tak jsem začal jednat.

V okamžiku, kdy mi přes prsty lehce přejel rukáv policistovy uniformy, chňapl jsem mu naslepo po zápěstí a prudce trhl. Před očima se mi přitom mihl kdovíkde spatřený černobílý obrázek judisty v akci.

Policajt mi vyhekl do ucha, spona jeho opasku se mi zabořila do zad a vzápětí už mi uniformované tělo letělo přes rameno.

Nečekal jsem na nic – nevím, kde se to ve mně vzalo, ale odkopl jsem mu pistoli z dosahu jako samotná Pelého inkarnace a skočil po něm.

Chytil jsem ho pod krkem dřív, než vůbec začal vstávat, a na vteřinu zaváhal, co dál. Nemám s rvačkami zkušenosti.

„Okamžitě ho pusť, hajzle, nebo ti ustřelím palici!“ zahřmělo mi za zády, až jsem nadskočil.

Druhý policajt.

Nevím, co mě to napadlo, ale popadl jsem prvního poldu za košili a prudkým škubnutím následovaným otočkou na patě ho dostal na nohy a postavil mezi sebe a jeho kolegu. Potvrdil se mi při tom pocit získaný už při tom přehození přes rameno – mládenec je zřejmě silný anorektik, protože nemůže vážit víc než čtyřicet kilo. I s uniformou.

„Zahoď to, nebo mu… ukousnu ucho!“ zařval jsem „drsným“ hlasem na jeho podstatně tučnějšího kolegu. Pro efekt jsem ještě hladově vycenil zuby.

„Okamžitě ho pusť!“ řval policajt zase na mě a taky cenil zuby. Já od rána neměl v ústech, tak mi to šlo líp.

„Budu počítat do tří, pak začnu večeřet!“ přidal jsem do hlasu patřičně nevyrovnaný podtón, stiskl svému zajatci hrdlo a poslintal mu rameno.

„Chrrrchchch,“ přidal se ke konverzaci zajatec.

Na jeho kolegovi bylo vidět, že mu na cizím uchu zase tak moc nezáleží a že by mi s chutí provětral hlavu. Já se naštěstí rozumně kryl tak, že toho ze mě moc vidět nebylo a tak policajt nesebral odvahu. Z nedávno mediálně propírané kauzy jsem věděl, že policejní zbraně nejsou něco, z čeho by soudný člověk střílel rád v situaci, kdy je v palebné dráze někdo, kdo by měl přežít.

To mě zachránilo.

„Dobře, dobře, dávám pistoli na zem!“ podlehl policajt číslo dvě a opatrně uložil pistoli na koberec. Zřejmě si byl vědom i toho faktu, že tyhle pistole občas střílejí i ve chvíli, kdy by neměly. Jako při nešetrném odkládání.

„Super, tak se mi to líbí,“ pochválil jsem ho a horečně přemýšlel, jak správně postupovat dál. Nakonec jsem zacouval dál do bytu a vyzval odzbrojeného muže, aby si lehl hezky na podlahu, nohama ke dveřím. Zbraň mého zajatce naštěstí ležela mimo jeho dosah.

„Fajn, dej si ruce na temeno hlavy a spoj prsty,“ instruoval jsem ho.

Pak jsem od svého zajatce vyzvěděl, kde má klíčky od pout, vylovil mu je z kapsy a nechal ho ulehnout čelem ke svému kolegovi. Nejspíš jsem mu zmáčkl dýchací trubici víc, než jsem chtěl (ani jsem netušil, jakou mám sílu), tak poslechl bez pokusů o nějakou nepředloženost.

Následně zbývalo odemknout pouta ze svého zápěstí, spoutat jimi podvyživeného policistu, odepnout pouta z opasku tučnějšího poldy a spoutat ruce i jemu.

Sebral jsem ze země obě pistole, obezřetně je zajistil a uložil do křesla vedle svého obušku. Pak jsem vyndal ze skříně prádelní šňůru, odřízl dva dostatečně dlouhé kusy a na koncích vyrobil šikovné katovské smyčky.

„Tak vstáváme,“ instruoval jsem policisty, když měl každý na krku jednu.

„Co chcete dělat?“ ozval se ten tučnější.

„Nemáte se čeho bát, nechci vás tu oběsit, jenom potřebuju, abyste hned nepřivolali posily,“ uklidnil jsem ho, donutil oba sednout k ústřednímu topení a přivázal konce provazů k trubkám.

„Skvělé,“ zálibně jsem si prohlédl své dílo – zamračení policisté mohli pohodlně sedět, ale na vstávání byla šňůra moc krátká. Stejně tak se nemohli dostat k sobě. A kdyby se přece jenom chtěli o něco pokusit, stahující se smyčka jim měla hodně rychle připomenout, že smrt udušením není nic příjemného.

Vyhrabal jsem ze skříně starý batoh, uložil do něj pistoli a obušek, druhou zbraň si zastrčil akčně za opasek a překryl košilí a mohl jsem vyrazit. Po krátkém zamyšlení jsem si oblékl ještě svou starou obnošenou koženou bundu – budu muset možná spát venku a pravděpodobně budu na útěku i poté, co skončí léto, takže by bylo nerozumné odejít jenom v košili s krátkým rukávem. S touto myšlenkou jsem do batohu přihodil ještě rezervní oblečení všeho druhu a náhradní boty.

Původně jsem si sice pohrával s myšlenkou, že bych se ještě naposledy mohl vyspat ve vlastní posteli, ale dvojice nezvaných návštěvníků mě od toho nápadu odradila. I kdyby se nedostali za zajetí zatímco bych spal, určitě by mě aspoň schválně budili.

Tak jsem sebral ještě deštník a svůj byt opustil.

IV.

Obezřetně jsem se vykradl z domu a co nejrychleji, ale přitom pokud možno nenápadně vyrazil prvním směrem, který mě napadl. Příjezd policejního vozu nejspíš neunikl pozornosti sousedů a tak tady byla možnost, že se mí zajatci dostanou na svobodu dřív, než by mi mohlo být milé, pokud se nějaký obzvlášť zvědavý soused půjde podívat, co se u mě doma děje.

Zabočil jsem jednou, podruhé, potřetí. Po osvětlených ulicích jsem se pohyboval vycházkovým krokem, tmavými uličkami jsem téměř probíhal. Naštěstí přestalo pršet v okamžiku, kdy jsem před domem otevřel deštník, takže mi v běhu nic nepřekáželo. Stejně mě štvalo, že jsem si nikdy neudělal řidičák a tak jsem teď musel utíkat před zákonem po vlastních – ujet přemoženým poldům v jejich vlastním autě by bylo vyloženě stylové.

Nejdřív jsem měl v plánu se někde do rána vyspat – hotely, motely nebo podobná zařízení nepřipadala v úvahu; ve všech se musí ukazovat doklady a je možné, že moje podoba už byla rozeslána do všech ubytovacích zařízení ve městě. Takže nejrozumnější bude nejspíš park, most, nebo hlavní nádraží.

Nádraží jsem zamítl hned – to místo je pověstné pravidelně procházejícími policejními hlídkami, které odtamtud bezdomovce vyhánějí.

Most už vypadal přijatelněji, ale tak nějak jsem si nebyl jistý, jestli jsem za svůj život kdy viděl pod nějakým mostem spát jediného bezdomovce. Nerad bych působil jako novátor nebo trouba.

Takže zbýval park.

Došel jsem do něj asi za tři čtvrtě hodiny, během nichž jsem se snažil vymyslet lepší místo k přespání. Park je už ze své podstaty plný rostlinstva a já trpím nepříjemnou alergií. Zatím jsem sice nekýchl ani jednou, což mě nemálo těšilo, ale bylo mi jasné, že v parku to nemusí vydržet.

„No co, nějak to přežiju,“ pokrčil jsem rameny, když mě jiné řešení nenapadlo, a vstoupil mezi stromy.

Procházel jsem po chodnících a obezřetně sledoval, jestli neuvidím policejní hlídku na koních nebo prázdnou (případně nerozbitou) lavičku.

Na hlídku jsem nenarazil, na lavičku nakonec ano.

Byla v poměrně dobrém stavu, byla u vody a byla prázdná, na rozdíl od jejích kolegyň (ve městě máme nečekaně mnoho bezdomovců, to jsem netušil).

S povzdechem jsem si podložil hlavu batohem, zavřel oči a pak už jsem spal.

*

Poprvé za dlouhou dobu jsem se neprobudil s hlavou třeštící bolestí a se vzpomínkami na nevysvětlitelné události.

Zato mnou někdo dosti nešetrně třásl a dýchal na mě směs oxidu uhličitého a alkoholových výparů.

„Ti řikám padej, hajzle,“ probral jsem se natolik, abych byl schopen porozumět výslovnosti toho opilce.

„Co je, spím,“ zavrčel jsem nepřátelsky (nesnáším, když mě někdo budí, nesnáším to kdykoli a kdekoli).

„To je moje lavička, zmiz vocaď, dokaď můžeš,“ smýkl se mnou muž už hodně nešetrně.

„No dobře, dobře, už jdu,“ nehodlal jsem se s nikým bít kvůli mizerné lavičce, zvlášť v případě, kdy neznám mezibezdomovecké zvyky. Třeba opravdu někomu ležím v posteli.

„Ne tak rychle, eště musíš zaplatit za nocleh,“ přidal se k původnímu hlasu další. Podle zvuku ženský, i když bych na to nesázel.

„Ale nechte toho, jdu pryč, tak o co vám jde,“ řekl jsem smířlivě a popadl svůj polštář.

„Nic, Helča má pravdu, musíš zacvakat. Je vidět, že na to máš,“ chamtivě prohlásil bezdomovec.

„Nemám, kdybych měl, nechrápu tady,“ ospale jsem zahučel a chystal se odejít.

„Naval prachy!“ popadl mě chlap pod krkem a třískl přitom o opěradlo lavičky lahví, kterou držel v ruce. Vzápětí jsem měl kruh skleněných zubů centimetr od levého oka.

Znechuceně jsem se odtáhl od blýskajícího se skla a podíval se muži do očí. „Nemám prachy, nechte mě být!“ řekl jsem.

Nevím, jestli se mi to jenom nezdálo, ale chlap jako by při pohledu do mých očí trochu ucukl a povolil stisk.

Tak jsem toho využil.

Švihl jsem pravačkou a popadl muže za zápěstí ruky svírající láhev. Levačkou jsem mu sevřel ruku, kterou mě držel pod krkem.

Jak už jsem říkal, nejsem fyzicky nijak zdatný. Nečekal jsem proto nic jiného, než že se mi podaří chlapa odstrčit a utéct.

Byl jsem proto mírně překvapen, když vztekle zařval bolestí, pustil moji košili a láhev mu vypadla z ruky.

Překvapeně jsem ho pustil též.

„Ty hajzle!“ zařval na mě vztekle a sevřel si zápěstí, jako bych ho zmáčkl bůhvíjakou silou. Pak se na mě vrhl.

S mírnou nevírou jsem pozoroval, jak předvádí nějaký zpomalený úder pěstí – měl jsem dost času letící ruku odrazit a zabořit mu vlastní pravačku hluboko do břicha.

Odletěl na metr daleko a začal se na břehu rybníčku svíjet, jako bych ho do žaludku s rozběhem nakopl.

„Chlast ničí reflexy,“ poučil jsem ho překvapeně, výhružně se zamračil na jeho opilou přítelkyni a dal se na strategický ústup.

*

Zbytek noci jsem oka nezamhouřil.

Seděl jsem pod stromem, batoh vedle sebe a uvažoval, co se to se mnou děje. Jen co jsem se jakž takž vyrovnal s faktem, že mám nepředstavitelné regenerační schopnosti, už tady bylo zjištění, že to zřejmě není všechno.

„Hřbitovní zeď, lehký policajt, pomalý rváč… jo, ještě rakev,“ vyjmenovával jsem si všechny události, při kterých to vypadalo, že jsem nějak silnější a rychlejší. Když jsem se nad tím zamyslel, bylo to pravděpodobnější, než nekvalitní dřevo rakve, policista trpící anorexií (na kterou navíc vůbec nevypadal) a bezdomovec, který se neumí rvát. Nemluvě k té zdi, tu už jsem nebyl schopen vysvětlit vůbec.

„No fajn, to už je stejně jenom detail,“ pokrčil jsem rezignovaně rameny – ono je daleko jednodušší vyrovnat se s vylepšením svalstva a reflexů, než s nesmrtelností, aspoň pokud můžu mluvit sám za sebe.

Stejně mi to nedalo.

Po nedávném zážitku jsem na spánek stejně neměl ani pomyšlení, tak jsem se sebral a šel si něco ověřit.

Našel jsem totálně zdevastovanou lavičku hluboko v parku, kde v dohledu nebyl žádný spící bezdomovec a opřel jednu polovinu přelomeného prkna o betonovou nohu lavičky.

„Ha-já,“ zaječel jsem tlumeně a napodobil karatistický kop.

Třícentimetrové prkno puklo jako dřívko nanuku.

Svědomitě jsem se sehnul a čerstvě zlomenou desku důkladně prozkoumal. Co jsem byl schopen zjistit, tak na únavu materiálu nebo hnilobu jsem se vymlouvat nemohl. Opravdu se mi podařilo přerazit desku, která by normálně měla unést trojnásobek mé váhy.

„Tak jo, pokus číslo dvě,“ vzal jsem polovinu přelomeného prkna a podložil ji tak, že ležela vodorovně.

Pak jsem švihl malíkovou hranou.

Tlumeně to zapraštělo, prkno se rozletělo na opačné strany a já práskl rukou o zem.

„Au,“ zatřepal jsem dlaní a zamyšleně si prohlédl desku ležící napravo a desku ležící nalevo. Třísky svítily jako dobré, zdravé dřevo, na kterém si dosud nepochutnala ani hniloba, ani termiti.

„Tak to vypadá, že přepadení spolunocležníky se bát nemusím,“ zazubil jsem se do noci – jak jsem byl z vlastní nesmrtelnosti nejdřív vyplašený, tak nadlidská síla mě vyloženě potěšila.

S myšlenkou na to, co všechno musím zítra udělat, jsem si podložil hlavu batohem, přikryl se bundou a spokojeně usnul pod rozložitým dubem.

*

Probudil mě zpěv ptáků, vůně mokré trávy a zvuk tekoucí vody.

Rozespale jsem se rozhlédl – žádného ptáka jsem nezahlédl, ale za blízkým stromem někdo močil. Odtud ten zvuk.

Nechtěl jsem se seznamovat s někým, kdo považuje mou ložnici za veřejnou toaletu, a tak jsem hbitě vstal, sebral batoh a vyrazil nejkratší cestou z parku.

Vzduch voněl opravdu omamně (jsem městský tvor, pod širákem jsem spal nanejvýš pětkrát jako malé dítě a tak jsem teď byl příjemně překvapen, jak to může být hezké), ptáci cvrlikali jako o život a mně do žil proudila dobrá nálada, či co. Když jsem si uvědomil, že vůně všelijakých lesních bylin nemá na můj nos žádné explozivní účinky, nálada se mi ještě o kousek zlepšila. Pak jsem si vzpomněl na svůj včerejší objev a rovnou se mi zachtělo začít si zpívat.

Chuť na zpěv jsem ovládl, ale aspoň jsem si začal pískat.

S hvizdem na rtech jsem vyšel zdobenou brankou na ulici a rozhlédl se po ranním městě. Podle hodinek bylo čtvrt na osm, kolem se hemžili lidé spěchající do práce a slunce nízko na obloze dávalo vědět, že dneska bude zase hic. Zauvažoval jsem, jestli si nemám sundat těžkou koženou bundu, ale kromě toho, že jsem působil mezi krátkými rukávy trochu nepatřičně, nepůsobila mi bunda zatím žádné nepohodlí. Tak jsem si ji nechal.

Se zrcadlovkami pevně nasazenými jsem vyrazil do nejbližšího hypermarketu. Musím koupit jednu důležitou věc, kterou jsem doma neměl, a potřebuju se dostat k netu, abych zjistil adresy pár lidí.

Stále si tiše pohvizduje, vešel jsem do Maxihausu. V tomhle obchoďáku se dá nakoupit všechno, co si člověk dokáže představit, a ještě tam mají nonstop přístupné terminály počítačů. Přesně to potřebuju.

„Vzal bych si jedny pákové kleště,“ mile jsem oslovil vnadnou prodavačku v železářství a hezky se na ni usmál. Úsměv mi byl vrácen, pak blondýnka chvíli hledala v regálech (některé z nich byly hodně u země a ona na sobě měla hodně krátkou sukénku – tohle musí zvedat prodejnost jako blázen) a pak už na pultě ležely důmyslné kleště, kterými se prý dá bez problémů přecvaknout centimetr silná kulatina. Aspoň to tvrdila dívčina.

Hezky jsem jí poděkoval, zaplatil, uložil kleště do batohu k obuchu a pistoli a vyrazil k počítači.

Měl jsem štěstí. Veřejné terminály bývají většinou obsazeny chatující omladinou, ale teď, přes prázdniny, to vypadalo, že mládež ještě spí.

Tak jsem se k jednomu monitoru pohodlně usadil a spustil prohlížeč.

O kněžích, kteří mě unesli, jsem toho nevěděl mnoho. Dvě jména, adresu jednoho kostela s přilehlým hřbitovem a příslušnost k nějaké církvi svaté. I takové množství informací ale někdy může stačit. Pokud máte štěstí.

Já ho měl. Na dotaz „Jantula“ vyplivl prohlížeč pár set odkazů, ale když jsem dodal další specifikace, získal jsem odkaz jen jeden jediný.

Nedočkavě jsem na něj klikl a vzápětí si mocně oddechl úlevou – webová stránka zvala všechny věřící do kostela svatého Lukáše, kde se v každý všední den koná polední mše, vedená laskavým otcem Jantulou. Dále tam byly úřední hodiny, ve kterých je možno se vyzpovídat a samozřejmě jsem zjistil i křestní jméno dobrotivého faráře. Pavel se jmenoval.

Najel jsem na on-line verzi Zlatých stránek a vyhledal všechny Pavly Jantuly ze severomoravského regionu. Měl jsem trochu strach, že jich bude dobrá stovka, ale jméno nejspíš není zase tak rozšířené. Dostal jsem jen pět adres a k tomu se na mě znovu usmálo štěstí – „Kněz“ stálo u jednoho jména.

„Tak to bylo snadnější, než jsem čekal,“ svěřil jsem obrazovce a vyhledal si otce Stoklasu. Tady jsem už takové štěstí neměl – bělovlasý velitel mých vrahů zřejmě nesloužil nikde mše, nebo to přinejmenším neinzeroval – zkrátka, Stoklasů jsem našel pětatřicet.

„Nevadí, zeptáme se Jantuly,“ řekl jsem počítači a s farářovou adresou v kapse obchodní dům opustil.

*

Nehodlal jsem navštívit kněze v kostele. Nevím, jestli přísloví o lezení do jámy lvové pochází z Bible, ale na moji situaci se hodilo dokonale. Do čtvrté hodiny odpolední jsem se potuloval po městě (proudící davy zaručovaly téměř dokonalou anonymitu), zašel jsem si na oběd (ačkoli jsem neměl vůbec hlad, něco jíst musím), pak jsem v soukromí boxu jedné kavárny opatrně prozkoumal jednu z pistolí a potom jsem se zbytek dne nudil. Zajímavé, nikdy bych neřekl, že se na útěku před policií budu nudit.

Kolem čtrnácti nula nula byla nuda vystřídána rychle narůstající nervozitou. Normálně by ze mě tekly potoky potu, ale teď jsem měl čelo i ruce absolutně suché. Buď další výhoda aplikovaného zaklínadla, nebo silná dehydratace. Nechtěl jsem nic podceňovat a tak jsem si zašel ještě na pivo.

Seděl jsem pod rozložitým slunečníkem, zpoza slunečních brýlí pozoroval lidi procházející okolo a přemýšlel, jak rychle se člověku může změnit život. Jeden den jste obyčejný projektant malé firmičky a ten druhý po vás střílejí a zahrabávají vás pod zem. Myšlenka na hřbitov mi vyvolala asociaci na nerez rakev, a tak jsem přemýšlení radši nechal. Už tak mám nervy v kýblu.

Dopil jsem třetí pivo, zaplatil a vyrazil na tramvaj. Mám nejvyšší čas.

S rostoucím údivem jsem pozoroval, že ani po konzumaci alkoholu mi není teplo a že se stále nepotím. Když jsem si namátkou prohlédl některé mě míjející obličeje, musel jsem se znovu podivit – oni jen v tom nejnutnějším naprosto zmáčení, já v bundě naprosto v pohodě. Nezvyklý pocit.

Na zastávce tramvaje jsem se přece jenom přizpůsobil okolí a schoval bundu do batohu. Sotva se tam vešla, ale zato jsem přestal působit tak nápadně.

Tramvaj přijela, já nastoupil, cvakl lístek a usadil se na straně, kde nesvítilo slunko. Sice mám v kapse měsíčník, ale kdo ví, jak úzce spolupracují revizoři s policií. Jedno vytasení se průkazem a jsem v troubě. Radši neriskovat.

*

Dojel jsem až na konečnou, rozhlédl se po okolí, určil směr a vyrazil na získanou adresu. Čekal bych, že farář bude bydlet v lepší čtvrti, než je sídliště Dubina, ale třeba mu okolo panující chudoba připadá biblická. Mně to bylo jedno.

„Tak v Husově ulici bych byl,“ zase jednou jsem promluvil sám k sobě a šel se podívat po čísle popisném. Pohyboval jsem se přitom co nejblíž zdi domu, aby mě náhodou kněz nezahlédl. Opatrnost je matka bedny porcelánu.

„Tady je to,“ zaradoval jsem se po chvíli a hbitě vyrazil do schodů. Jak radostně můj hlas zněl, tak jsem se uvnitř klepal nervozitou. Jít s pistolí na člověka není jen tak.

Před farářovými dveřmi jsem se musel pětkrát zhluboka nadechnout a pětkrát zase vydechnout. Tak moc se mnou nervozita cvičila. Pak jsem přitiskl ucho na dveře a dobrých pět minut poslouchal. Nerad, hrozně nerad bych se vloupal přímo do společnosti celého církevního komanda v přátelském duchu večeřícího u jednoho stolu.

Z bytu nebyly slyšet hlasy, takže případné komando buď hrálo na tichou poštu, nebo tady žádné nebylo. Tak jsem uchopil pistoli do pravé ruky a odhodlaně zazvonil. Dával jsem si přitom pozor, abych náhodou nevstoupil do zorného pole kukátka.

„Ano?“ vykoukla známá tvář ze dveří.

„Baf!“ houkl jsem na kněze a bleskurychlým pohybem mu levou rukou sevřel ohryzek. Tou pravou jsem mu namířil policejní pistoli přímo mezi oči.

„To ne!“ vydechl kněz chrčivě (aby ne, stisk mám patřičně vylepšený).

„Ale to víš, že jo!“ ujistil jsem ho a zabořil mu hlaveň hlouběji do čela. Ačkoli jsem byl pořád vyplašený, začínala se mě teď zmocňovat nějaká euforie, nebo co.

„Teď ustoupíš o jeden metr dozadu a nebudeš se o nic pokoušet,“ řekl jsem vemlouvavě. „Jak zkusíš zavřít dveře, nebo utéct do bytu, ustřelím ti hlavu. Sice jsem nikdy nic takového nedělal, ale ve tvém případě si buď jistý, že mi to půjde samo.“ Nebyla to pravda, ani přes uplynulé zážitky jsem si nebyl jist, jestli bych dokázal vystřelit na člověka. Ale to mu přece nebudu povídat.

Otec Jantula přikývl, já ho pustil a rychle se sklonil pro pákové kleště. Pistolí jsem pořád mířil na kněze, i když teď pro jistotu na hruď. Ona je hruď větší cíl.

Slečna ze železářství měla pravdu – bezpečnostní řetízek jistící dveře povolil, jako by byl z umělé hmoty a já za sebou zabouchl dveře.

„Jsi doma sám?“ znovu jsem chytil kněze pod krkem a tlačil ho dál do bytu.

„Ano, jsem tu sám, nemusíte se bát.“

„Však já se taky nebojím, nejsem na tvém místě.“

„Chcete mě zabít? Proč?“

„Proč bys asi tak řekl?“ strčil jsem kněze do nejbližšího křesla. Nervozitu pomalu začínal střídat vztek.

„Zapomínáš synu, že jsme jednali jen ve tvém zájmu. A v zájmu našeho Pána.“

„Ještě jednou mi řekneš synu a názorně ti předvedu, jaké to je, když tě někdo střelí do kolene.“

„Co kdybyste se posadil, pane Ševčáku, a já vám vysvětlím, že veškeré domnělé příkoří na vaší osobě bylo opravdu jen pro vaše vlastní dobro,“ usmál se přívětivě ten dobrý muž.

Zasunul jsem pistoli za opasek, chytil ho pod krkem a dal mu jednu takovou pěstí, až mu hlava odskočila.

„Násilím nic nevyřešíte, ale pokud se vám uleví…“ řekl nepřirozeně klidně kněz a vyplivl si na čistou bílou košili zkrvavený zub. A druhý.

„Jo, třeba se mi uleví,“ souhlasil jsem srdečně a natáhl mu ještě jednu. Na střílení možná nemám žaludek, ale to neznamená, že naše setkání přežije ve zdraví.

„Ale kdybyste mě vyslechl, poznal byste, že mluvím pravdu,“ vypravil ze sebe kněz, když jsem mu vyrazil další dva zuby.

„Tak pravdu?“ zašklebil jsem se znechuceně. „Chceš mi říct, žes přišel do mého bytu, zabil mi kamaráda, potom mi prostřelil plíci, pak koleno, pak jste mě se stejně pošahanými kamarády probodli dýkou a nakonec pohřbili jenom pro moje vlastní dobro?“ Po výčtu všech křivd jsem ho prostě musel praštit znova.

„Ano, jen pro vaše vlastní dobro.“

Krátce jsem zauvažoval, jestli ho mám ještě chvíli mlátit, ale pak jsem si řekl, že pro začátek by to mohlo stačit. Stejně jsem si přišel hlavně popovídat – spekulace o nesmrtelnosti jsou sice moc zajímavé, ale tihle lidé zřejmě znají pravdu.

„Tak jo,“ přitáhl jsem si židli před otcovo křeslo a na stehno si výmluvně položil pistoli. „Hezky mi řekneš všechno, co víš a já ti možná nevrátím to s tím kolenem.“

„Jistě, jak chcete. Takže, co byste rád věděl?“

„No začni od začátku. Co jste zač, co proti mě máte a tak vůbec.“ Začal jsem si připadat jako ve špatném filmu.

„Jak jste už možná pochopil, jsem já a mí kolegové součástí církevní organizace mající za úkol bedlivě sledovat dění a zasahovat v případě, že by mohlo dojít k něčemu, co si náš Pán nepřeje.“

„Cože?“ projevil jsem se nepříliš inteligentně.

„Měl jste ve vlastnictví knihu napsanou samotným Nepřítelem – nechcete mi snad tvrdit, že nevíte, o čem mluvím?“ zvedl kněz pohoršeně obočí slepené zasychající krví.

„A jo, kniha, na tu bych málem zapomněl,“ řekl jsem sarkasticky. „Abys věděl, tak tu pitomou knížku jsem koupil den předtím v antikvariátu. Nejsem věřící, nezajímám se o duchovno, jenom mě zaujalo, že někdo vydal kopii něčeho tak profláklého, jako je Necronomicon, tak jsem si to koupil. A potom jsem se trochu namazal a napadlo mě vyzkoušet, jestli nějaké to kouzlo náhodou nefunguje,“ dodal jsem poněkud zahanbeně.

„Takže vy jste vůbec netušil, co to máte v rukou?“ vyvalil otec Jantula oči. Pod tím pravým se mu začínala rýsovat krásná modřina.

„Ale jasně že tušil. Nějaký vtipálek napsal knihu nesmyslných veršovánek, dodělal tam pár magicky vypadajících obrázků a dal tomu světoznámý název. To jsem si myslel, když jsem tu knihu kupoval, i když jsem ji otevíral, i když jsem z ní začal číst. Co jsem si asi tak měl myslet jiného?“

„Věčná škoda, že jste po té prokleté věci sáhl, mohl jste ještě stále vést normální život,“ zavrtěl otec rezignovaně hlavou.

„A zase budu vést normální život,“ důrazně jsem zabubnoval prsty po pažbě pistole. „Ať už je ta kniha odkud chce, tak teď ji máte vy. Dal jsem za ni sice pět stovek, ale vem to čert. Hlavní je, že ty teď půjdeš se mnou na policii, přiznáš se k vraždě mého kamaráda, k pokusu o mou vraždu a pak hezky shniješ ve vězení nebo v polstrované cele. To už mi je jedno. Já se ale vrátím k sobě domů a budu dál vést normální život, jak jsi hezky řekl.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ podíval se mi kněz upřeně do zrcadlovek, „jistě jste si všiml, že vy sám už nejste stejný, jako jste býval.“

„Jo, jsem nesmrtelný a mám nadlidskou sílu. Z nedostatku lepších nápadů jsem ochotný uvěřit, že za to mohlo to zaklínadlo, ale to stejně není podstatné. Žít s tím můžu stejně jako dřív.“

„Skutečnost je bohužel trochu jiná,“ řekl soucitně otec Jantula.

„Ano?“ opáčil jsem já.

„Ano. Za prvé se pletete, když si myslíte, že jste nesmrtelný.“

„Tak to prr, střelili jste mě do hlavy, do plic, probodli srdce a zahrabali pod zem,“ vypočítával jsem na prstech. „A jelikož s tebou pořád mluvím, tak to na nesmrtelnost docela vypadá. Nebo aspoň na něco hodně podobného.“

„Jen tak mimochodem, do hlavy jste byl střelen dvakrát, jednou z pušky a podruhé mnou z pistole. Dále jsem vám do těla vystřílel celý zásobník té pistole. To jen, abyste měl seznam kompletní. Ale pletete se v té nesmrtelnosti. Na váš stav by se spíš hodilo slovo přesně opačného významu.“

„Nechápu,“ přiznal jsem.

„Nejste nesmrtelný,“ usmál se kněz chmurně. „Jste mrtvý.“

*

Nejdřív jsem zůstal zaraženě sedět. Pak jsem napřáhl pěst. Potom jsem ruku spustil. Pak jsem se zasmál. „Haha, málem jste mě dostal.“

„Nevěříte? Zkoušel jste si nahmatat puls? Zkoušel jste, jestli vám bije srdce? Jestli dýcháte?“

„Dýchám, v rakvi jsem to poslouchal několik hodin,“ prohlásil jsem důrazně a přitiskl si prsty na zápěstí pravé ruky ve snaze dokázat knězi, jak se plete.

„Možná dýcháte, ale věřte, že nemusíte. Mrtví dýchat nemusejí.“

„Ale já nejsem mrtvý, jsem nesmrtelný!“ zavrčel jsem a snažil se ucítit jakýkoli puls na svém zápěstí. Nějak se nedařilo.

Zkusil jsem to i na krční tepně a to se mě začal zmocňovat regulérní strach. Nějak jsem nemohl nic nahmatat.

„Tak mám slabý puls, to je toho,“ ohradil jsem se vehementně proti dotírající představě.

„Schválně zkuste zadržet dech, netrénovaný člověk vydrží na jedno nadechnutí maximálně minutu, možná o něco déle.“

Nahlodán pochybami jsem to zkusil. Uplynulo půl minuty, celá, minuta a půl…

Po deseti minutách jsem začal pociťovat něco jako nezvratnou jistotu.

Já jsem mrtvý.

*

„To nemůže být pravda, vždyť chodím, mluvím dýchám… no dobře, nedýchám, ale jinak jsem sakra živý. Vždyť se cítím jako znovuzrozený, a to i po tom, co všechno jste se mnou dělali. Přece nemůžu být mrtvý,“ pochodoval jsem po bytě otce Jantuly a snažil se přesvědčit jeho, ale hlavně sebe, že se plete, že se musí plést.

„Za celá staletí se nevyskytl jediný případ podobný tomu vašemu, ale buďte si jistý, že v církevních archivech takové případy popsány jsou. My víme, s čím máme tu čest,“ odpověděl mi kněz vážně.

„No dobře, dobře,“ zase jsem se usadil naproti němu. „Tak co kdybyste mi řekl, jak přesně to celé funguje? Co to bylo za zaklínadlo, proč ze mě udělalo… mrtvého… a proč se mě snažíte tak vehementně zabít, když už mrtvý jsem.“ Tak nějak automaticky jsem začal knězi vykat.

„Nu, první otázku vám zodpovědět nemohu, neboť tak hluboké znalosti černé magie nejsou svěřovány obyčejným služebníkům mého postavení. Jediné, co o tom vím, je, že jsme na vás provedli svatý obřad, který vás měl zahubit trvale. Jelikož stojíte přede mnou, je jasné, že bohužel selhal. Není mi ovšem známo, z jakého důvodu. Ale mohu vám vysvětlit, proč se vás snažíme sprovodit ze světa.“

„No?“

„Jste živoucím rouháním, urážkou samého Boha a sama vaše existence způsobuje, že Ďábel se může našemu Pánu smát do obličeje.“

„A kvůli takové hovadině jste mě zaživa pohřbili?“ zařval jsem, až okna zarezonovala.

„Nerouhej se ještě svými slovy!“

„Seru vám na rouhání! Seru na vaši církev! Zničili jste mi život kvůli nějakému vymyšlenému bohu?!“

„Už jen samotný fakt tvé nynější existence by ti měl otevřít oči,“ nečekaně shovívavě prohlásil kněz. „Náš Pán je stejně skutečný jako tvůj stav.“

S něčím takovým se strašně špatně polemizuje.

„Fajn, možná máte pravdu. Nechme toho. Co musím udělat, aby mě vaše církev nechala na pokoji?“

„Svěřit se do našich rukou a doufat v milosrdenství našeho Pána.“

„Jo, díky moc, to už jsem zažil. Zase oltář, dýka a rakev?“

„Ne, bohužel, oltář a svatý obřad obětní v tvém případě zklamaly.“

„Takže?“

„Do konce svých dnů budeš spočívat v ústraní a prosit Ho, aby ukončil tvé trápení,“ odpověděl otec Jantula mile.

S nerezovou rakví jsem se zřejmě trefil přímo do černého.

*

Chvíli jsem nevěděl, co dál. Kněz vynesl svůj rozsudek tak pevným hlasem, že jsem jasnozřivě pochopil, že církev si nedá pokoj, dokud mě nedostane tam, kde mě žádný člověk už nikdy nespatří.

„Neexistuje žádný jiný způsob? Co kdybych se dal na víru, každou neděli docházel na mši a poskytoval štědré příspěvky na chudé?“ Možná blbý nápad, ale co kdyby to vyšlo?

„Je mi líto, existuje jen jediné řešení.“ Z hlasu otce Jantuly jsem cítil opravdovou účast.

„Sakra, to mi neříkejte, co ty kecy o nekonečné milosti boží? To mi chcete namluvit, že mám do konce života být někde pohřbený jen proto, že jsem přečetl pár řádek z nějaké staré knihy?“

„Náš Pán je nesmírně milosrdný,“ souhlasil se mnou v tomhle bodě kněz, „ale zároveň nemůže snášet rouhání proti sobě samému. Kdyby jen o jediný krůček ustoupil ve své válce proti Nepříteli, byl by osud nás, jeho oveček, ztracen.“

„Kruci, tohle mi netvrďte. Kdo vůbec má poslední slovo v té vaší organizaci? Někdo vás přece musí řídit, pokud vím, tak pánbíček se svými věřícími moc nekomunikuje.“

„Znovu ti říkám, nerouhej se,“ zamračil se na mě káravě kněz. „Hlavou církve svaté je Jeho Eminence Svatý Otec, samozřejmě.“

Po tváři se mi rozlil takový zvláštní úsměv. Napůl pobavení, napůl odhodlání.

Kněz nejdřív nechápal, čemu se směju.

Pak už ano.

„Ty chceš navštívit svatého otce? Ty, stvůra pekel? Církev nikdy nepřipustí, aby ses k Římu přiblížil na dohled!“ I kněz se rozesmál.

Sundal jsem si brýle a zblízka se mu podíval do očí. Úsměv mu na tváři zmrzl a po kouskách opadal na zem.

„Napadá vás jediná věc, kterou bych mohl ztratit?“

„Ale to nemůžeš… nemůžeš přeci bojovat proti církvi svaté. To je stejné, jako by ses postavil samotnému Bohu!“ zalapal otec Jantula po dechu a už potřetí se pokusil otočit hlavu tak, aby mi neviděl do očí.

„Pokud jde o mě, tak On si začal,“ řekl jsem suše.

Zhrozen tím rouháním, chňapl otec Jantula nečekaně po mojí pistoli a pokusil se mě střelit do břicha.

Jako mrtvý jsem teď opravdu rychlejší.

Odrazil jsem hlaveň o setinu sekundy dřív, než kněz zmáčkl spoušť a kulka neškodně prošla mycí linkou a nadělala neuvěřitelný kravál mezi uskladněnými hrnci.

Reflexivně jsem švihl pěstí a zasáhl kněze přímo do brady. Hlava mu narazila do zdi s dutým puknutím a kněz zcepeněl.

Vykroutil jsem mu pistoli z prstů, schoval ji za opasek a dal se do prohlídky jeho bytu. I když můj primární cíl je otec svatý, nebude na škodu vyzpovídat například i otce Stoklasu. Podle chování ostatních kněží je tenhle bělovous jejich šéfem a jako takový by se mohl v černé magii vyznat lépe, než Jantula. Pokud jsem použitím zaklínadla získal další netušené schopnosti, nebylo by špatné to vědět dřív, než se pustím do křížku s církví svatou.

*

Nejdřív jsem vyhledal prádelní šňůru a otce důkladně přivázal ke křeslu. Stále byl v bezvědomí a já si dobře pamatoval, že má někde doma pistoli s tlumičem. Nerad bych koupil kulku do zad.

„Vida, pistole s tlumičem, to by se mohlo hodit,“ připomněl jsem si a dal se do hledání.

Asi za půl hodiny jsem měl vše, co jsem potřeboval. V diáři otce Jantuly jsem našel mezi spoustou dalších jmen i nějakého Stoklasu a v šuplíku pracovního stolu jsem objevil starou známou zbraň. Tlumič i krabička nábojů ležely hned vedle. Jantulova masivní, lehká, plastová pistole ve mně budila daleko větší důvěru, než obě policejní zbraně dohromady, tak jsem si ji zastrčil za opasek místo té předešlé.

Potom jsem z bytu odešel.

Na kněze jsem se ani nepodíval.

*

„Mrtvý, mrtvý, necítím se mrtvě,“ hučel jsem si pod nosem cestou dolů. Opravdu, připadal jsem si přesně naopak, plný života, elánu, dobré nálady. Něco takového u mě sice není častý jev, ale že bych musel umřít, abych dostal dobrou náladu, to zas taky ne.

„A jako zombie se taky nechovám,“ vyšel jsem z domu. Už od rána jsem uvažoval, jestli otce Jantulu zabiju za to, co mi udělal, ale když jsem mu seděl tváří v tvář, nedokázal jsem mu vrátit ani průstřel kolena. Částečně mě štvalo, že nejsem schopný ani pořádné pomsty (no aspoň po hubě jsem mu dal), částečně jsem tomu byl rád. Násilí se mi vždycky protivilo. A teď jsem si vykračoval ulicí se dvěma pistolemi v batohu a jednou za pasem. Život musí mít smysl pro humor.

Mým dalším cílem bylo hlavní nádraží. Otec Stoklasa bydlí v Karviné a tam se člověk dostane autobusem jen dvakrát denně. Jednou mi vykládal kamarád Martin, jak jeho otec jezdil do Ostravy studovat. To bylo někdy na přelomu století a autobusy jezdily co hodinu. Martinovu tátovi se to tehdy strašně nelíbilo a stěžoval si, kudy chodil. Kdyby žil o padesát let později, asi by se ze stavu autobusové dopravy oběsil.

Dorazil jsem na nádraží, zjistil, kdy mi jede vlak (za deset minut, klika), koupil si lístek a nechal si jedním svědkem Jahveho vnutit nějaké brožurky. Obvykle sice podobný brak nečtu, ale poslední dobou mám nepříjemně co do činění s církví. Trocha teorie mi tudíž může jenom prospět.

Během půlhodiny jsem knížečky přelouskal (aniž bych zjistil cokoli o svém stavu nebo o něčem relevantním – jak se Bůh dívá na svatby homosexuálů mě v tuto chvíli opravdu nezajímalo) a pak se mohl bavit už jen čekáním na vlak, které mi zpestřovala světelná tabule udávající zpoždění. Zatím psala cosi o optimistických dvaceti minutách, ale moc jsem jí nevěřil. Hodina zpoždění je na naše tratě trochu málo.

Za půl hodiny jsem zjistil, že českým drahám trochu křivdím – z amplionu zazněl syntetický hlas a na třetí nástupiště přisvištěl můj vlak.

Vlezl jsem dovnitř, našel si prázdné kupé a až do Karviné přemýšlel, co budu dělat, jestliže otec Stoklasa nebude tak výmluvný jako jeho podřízený. Teoreticky bych mohl vyzkoušet nějaké to útrpné právo, ale prakticky jsem si nevěřil, že bych něco takového dokázal.

„Uvidím podle situace,“ pokrčil jsem bezradně rameny a dál zíral z okna.

*

Cesta utekla rychleji, než čekání na vlak.

Na karvinském nádraží jsem si důkladně prohlédl mapu města, nechal si vyhledat Stoklasovu adresu a pak si zavolal taxi. Kdybych měl jít pěšky, nejspíš bych dorazil až dost pozdě a otec Stoklasa by mi nemusel otevřít, což by celou situaci nepříjemně zkomplikovalo.

„To je dobré,“ nechal jsem taxikáři dvacetikorunu dýška a vystoupil do lehce zanedbané ulice. Při pohledu vůkol mě napadlo, jestli se kněží ubytovávají v podobných čtvrtích dobrovolně, nebo je to součást nějakého církevního slibu.

„Jestli bude čas, musím se na to zeptat,“ slíbil jsem si a vyrazil do schodů.

Tentokrát se mi nepoštěstilo přijít nepozorovaně – ve třetím patře jsem potkal nějakou vnadnou blondýnku s něčím připomínajícím malý smetáček. Jelikož to bylo na vodítku, šlo asi o psa, ale ruku do ohně bych za to nedal.

Bez pozdravu jsme se minuli, já zvolnil tempo a ke dveřím otce Stoklasy jsem vystoupal až ve chvíli, kdy byla blondýna z domu venku. Když už mě viděla, nemusí aspoň vědět, kam jsem šel.

Už skoro rutinně jsem se nejdřív přitulil ke dveřím, po chvilce poslouchání vzal do pravé ruky pistoli, postavil se mimo zorný úhel kukátka a zazvonil.

*

Otec Stoklasa mě příjemně překvapil – není zvykem, aby se lidé v dnešní době vydávali napospas nekalým živlům tím, že nebudou mít na dveřích bezpečnostní řetízek z kalené oceli. Kněz možná věřil na ochranu boží, nebo rád riskoval, nevím. Ve chvíli, kdy jsem ho popadl levačkou za hustý plnovous a zabořil mu hlaveň pistole jeho kolegy do krku, mi to bylo úplně jedno. Byl jsem rád, že nemusím lovit kleště.

„Dlouho jsme se neviděli, otče, není-liž pravda?“ usmál jsem se na kněze a nohou za sebou zabouchl dveře.

„Zatraceně!“ zaklel nečekaně kněz.

„Ale no tak, přijdete do pekla,“ poškádlil jsem ho.

„To by byla ta příjemnější varianta, z tvé návštěvy usuzuji, že by se mohly stát horší věci.“

Napadlo mě, proč mi každý kněz automaticky tyká, ale po krátké úvaze jsem se rozhodl, že to nebudu řešit. Mám důležitější věci na práci.

„Nebudu vás napínat, otče. Byl jsem unesen, zabit, zaživa pohřben, bylo mi ubližováno, byl mi zničen život a byl jsem prohlášen za mrtvého. Po vás chci jasné vysvětlení, jak se to mohlo stát a co s tím můžu dělat. Když mi hezky všechno vysvětlíte, nezkřivím vám ani vlásek.“

„Nu…“ přejel mě kněz zkoumavě očima, „kde je dobrá vůle k vyřešení problému, tam je vždycky naděje. Posaďte se, schovejte tu zbraň a promluvíme si.“

Byl jsem v duchu rád, že knězi nemusím dál vyhrožovat, ale zároveň mě jeho ochota trochu znepokojovala. Při našem posledním setkání se mi zdál strohý a jeho oči na mě metaly blesky takovým způsobem, jako by ho někdo násilím nutil dívat se na něco nevýslovně odporného. Teď mi začal dokonce dobrovolně vykat.

„Možná byl ve službě,“ pomyslel jsem si a instruoval otce, aby dal ruce nad hlavu. Zastrčil jsem si pistoli za opasek a důkladně kněze prošacoval. Že se chová jako ztělesněná dobrota ještě neznamená, že mu budu slepě věřit.

„Snad si nemyslíte, že se po vlastním bytě pohybuji ozbrojený čtyřiadvacet hodin denně?“ pobaveně se mě zeptal otec Stoklasa, zatímco já jsem ho s rostoucím pocitem trapnosti šacoval.

„Řekněme, že mé zkušenosti s vámi mě nutí k opatrnosti,“ dokončil jsem prohlídku a pokynul knězi, aby se posadil. Sám jsem usedl naproti němu.

„Z vašich slov usuzuji, že jste si leccos domyslel,“ začal otec Stoklasa.

„Ano, pochopil jsem, že jsem tak nějak mrtvý. Ale nevím, proč se to stalo, jak to funguje a už vůbec netuším, co se mnou bude dál.“

„Řekněte mi víc o tom, jak jste se dostal k prokleté knize.“

Ve stručnosti jsem mu vylíčil to, co už jsem povídal otci Jantulovi. Možná se mi to zdálo, ale v očích otce Stoklasy se mihlo něco jako pochopení, když jsem mu vysvětlil, že nejsem okultista a že na Necronomicon jsem narazil úplnou náhodou.

„A jaké kouzlo jste se rozhodl vyzkoušet?“

„Vzkříšení. Na akvarijní rybičce.“ Tak trochu jsem se při tomhle přiznání styděl.

„Hm, vzkříšení… Nepřítel má zvrhlý smysl pro humor, to je jisté,“ zachmuřil se otec Stoklasa.

„No to je sice možné, ale já k tomu došel na základě logické úvahy,“ namítl jsem. „Po bohatství jsem netoužil, nesmrtelný jsem být nechtěl a spousta dalších kouzel se nedala ověřit hned a na místě. Tak jsem sáhl po rybce a vzkříšení.“

„Je jisté, že ten nápad vám byl podsunut Satanem ďáblem, ale to pro vaši situaci není tak důležité,“ nehádal se kněz. „Řekněte mi raději, jaké ingredience to kouzlo vyžadovalo a jak zhruba vypadalo zaklínání.“

„No to byste mohl zjistit nejlíp vy sám, knihu jste mi přece vzali,“ namítl jsem.

„Prokletá kniha byla pochopitelně okamžitě předána vyšším místům. Snad si nemyslíte, že něco tak nebezpečného bylo svěřeno do úschovy mně? Že mám knihu támhle v kredenci?“ Otec Stoklasa se upřímně rozesmál.

„No dobře, dobře, jak mám vědět, jak to chodí v církvi,“ ohradil jsem se. „Potřeboval jsem svíčku, křídu, něco krve a samozřejmě něco mrtvého. Pak už stačilo odříkat magické zaklínadlo, a bylo to.“

„Řekněte mi víc o tom zaklínadle,“ požádal otec Stoklasa se soustředěným výrazem v obličeji.

Tak jsem mu vysvětlil, že se skládalo z na první pohled nesmyslných slov, která se ale dala nečekaně dobře vyslovit, že na konci bylo třeba zvyšovat hlas a položit do přednesu takříkajíc srdce (to bylo v knize přesně napsáno pod zaklínadlem – „Na konci říkání nech hlas svůj zaznít, jako bys mocí jeho samotnou mohl mrtvé křísiti“) a to bylo všechno, na co jsem si pamatoval.

„Ano, to by odpovídalo,“ zamyslel se kněz a já se ho musel zeptat, co že by odpovídalo, aby vůbec pokračoval.

„Abyste rozuměl, magie funguje na jistém přesně definovaném principu. Abyste s její pomocí mohl změnit realitu, musíte do kouzla vložit vlastní vůli, emoce, pravý cit. Nemůžete docílit ničeho, když to nebudete opravdu chtít.“

Neubránil jsem se úsměvu.

„Copak vás tak pobavilo?“

„Ale nic, nevšímejte si toho. Já jen, že ještě před několika dny jsem považoval církev za ctihodnou organizaci, ve které se neděje nic jiného, než že se dva tisíce let studuje jedna kniha, o nedělích se z ní přednáší a ve všední dny se žije podle desatera. A teď se dozvídám, že kněží se vyznají v černé magii a že bojují proti silám temnot stejně opravdově, jako vojáci ve válce.“

„Chápu vás,“ usmál se otec Stoklasa. „Pro většinu lidí je církev přesně tím, co jste v ní viděl i vy. A tak to má být. Pokud se prostý člověk nedozví o tom, že magie opravdu funguje a že Satan opravdu každým dnem jedná tak, aby nastolil svou vládu, je vše v pořádku. Pro duši člověka je nejlepší, když o těchto věcech neví. Jako kněz bych vám to neměl říkat, ale pro lidskou duši je ze všeho nejlepší, když věří v našeho Pána jen tak… řekněme ze setrvačnosti. Ale mluvili jsme o vašem zaklínání.“

„Ano,“ souhlasil jsem, „zrovna jsem chtěl namítnout, že já do toho kouzla moc opravdového chtění nedal. Byl jsem trochu opilý a tak jsem to spíš přednášel, jako bych stál na divadelních prknech.“

„To je zvláštní… Chcete mi říct, že jste celé kouzlo odříkal, aniž byste se skutečně snažil o jeho naplnění?“

„No to zase ne,“ ušklíbl jsem se nad tou nepříjemnou vzpomínkou. „Někdy během poslední slabiky se mi stala taková drobnost. Dostal jsem do hlavy kulku z vojenské sniperské pušky.“

„Zopakujte to!“ vyvalil na mě oči kněz, jako bych právě plivl Kristovi do tváře.

„No jen jsem říkal, že ve chvíli, kdy jsem měl na jazyku poslední slabiku, jsem dostal zásah přímo mezi oči. Probudil jsem se až druhého dne a přičetl všechno alkoholu.“

„Tak teď už rozumím všemu,“ plácl se kněz do kolen, až to zaznělo jako výstřel z pistole. Po tváři se mu rozlil výraz naprostého pochopení.

Já na tom byl tak trochu opačně.

„Čemu rozumíte? Já nechápu pořád nic.“

„Skutečně?“ podivil se kněz, jako by před sebou spatřil nepříliš bystrého studenta pomocné školy. „V okamžiku, kdy jste dokončoval kouzlo, tedy v okamžiku nejdůležitějším, jste byl zabit. Neexistuje jiný prožitek, který by z lidské bytosti mohl dostat upřímnější a intensivnější emoci, než je uvědomění si vlastní smrti. Jestliže jste v okamžiku vyslovení poslední slabiky opravdu pochopil, že nadešla vaše poslední hodinka, pak tím získalo vaše kouzlo nevyslovitelnou moc. Ano, teď to chápu jasně… ta emoce… ta krev!“

„Krev?“ zeptal jsem se tónem člověka, na kterého je toho trochu moc.

„Ano, ingrediencí kouzla byla přece lidská krev. Z jistých metafyzických příčin má násilně prolitá čerstvá krev ty nejlepší vlastnosti ze všech, takže průstřel vaší hlavy způsobil, že se kouzlo ještě zesílilo. Zatraceně!“ znovu zaklel otec.

„Počkejte, počkejte,“ zvedl jsem levou ruku, „jestli jsem to dobře pochopil, tak kdyby mě nějaký ministrant nestřelil přímo mezi oči, nedokázal bych oživit ani tu rybičku?“

„No možná byste ji vrátil na deset minut do stavu, který by se dal označit jako oživení, ale to by bylo tak všechno. Nemohu si tím být jistý, protože v celé historii církve není zaznamenán jediný případ člověka, který by křísil akvarijní rybky, ale teorie tomu napovídá.“

Pak jsme oba chvíli seděli a snažili se vstřebat tu neskutečnou, svinskou náhodu, díky které jsem se stal nesmrtelným (nebo jak tomu kruci říkat, mrtvý se absolutně nehodí).

„No počkejte,“ ozval jsem se, když mi najednou něco došlo. „Zkoušel jsem kouzlo na vzkříšení, tak jak je možné, že je ze mě chodící mrtvola? Jste si tím opravdu jistý?“

„Ano, ano, o vašem stavu není pochyb, máte všechny symptomy,“ skoro mě odbyl otec Stoklasa. „Ale jak je možné, že se kouzlo projevilo takto, to vám pravděpodobně neřekne žádný člověk pod sluncem. Černá magie je dílo Satana ďábla a jako taková je naprosto nevypočitatelná.“

Zase jsme chvíli mlčeli.

„Jak jste mě vlastně tak rychle našli?“ napadlo mě ještě. „Knihu jsem si přinesl domů ve čtvrtek v noci a už v sobotu večer jste měli někde na střeše ostřelovače, který přesně věděl, koho má zabít.“

„Naše církev je prostě na boj s temnými silami připravená lépe, než armáda této země na nenadálou inspekci,“ zažertoval kněz. „Ve chvíli, kdy jste v pátek otevřel knihu a začal číst, zachytil náš vyhledávač jemné chvění éteru, signalizující užívání černé magie. Díky tomu jsme určili polohu vašeho bytu s přesností na jeden kilometr. Když jste pak v sobotu začal znovu, byli jsme už připraveni a mohli zasáhnout dříve, než se vám podařilo kouzlo dokončit. Tedy, podařilo by se nám to, kdyby náš člověk vystřelil jen o několik desítek vteřin dříve – to byste se nedostal k poslední slabice a kouzlo by se nedokončeno rozplynulo do éteru.“

„To jste sakra nemohli udělat něco jiného, než po mně hned střílet?“ vyjel jsem na kněze naštvaně. „Vždyť sám říkáte, že se mi kouzlo nemohlo normálně podařit. To vás nenapadlo ke mně v neděli někoho poslat a tu knihu mi prostě třeba ukrást?“

„Nikdo z nás netušil, že jste se ke knize dostal náhodou. Chápejte, obvykle bojujeme spíš se znalými čaroději, než s někým, kdo si přinese knihu napsanou Satanem ďáblem z antikvariátu. Ve většině případů je prostě na dálku vystřelená kulka tím nejjednodušším a nejlepším řešením,“ pokrčil otec Stoklasa omluvně rameny. „Kromě toho situaci příliš zlehčujete. Nikdy jsem neřekl, že byste normálně kouzlo nedokončil, řekl jsem, že by bylo velice slabé, nicméně úspěšně provedené. A i sebemenší použití černé magie je hrubou urážkou našeho Pána. Smrtelnou urážkou.“

Potlačil jsem chuť zeptat se, kolik zkušených čarodějů padlo v tomhle týdnu v Ostravě a radši přešel k praktičtějším věcem: „Takže vaše církev je přímo zodpovědná za můj stav. Co s tím uděláte?“

„Jestliže se dobrovolně vydáte do našich rukou, umístíme vás v klidu a míru na místo odloučené od světa, kde se budete moci modlit k Bohu tak dlouho, dokud vás nevyslyší.“

„Pohřbíte mě deset metrů pod zem a do rakve šoupnete baterku a Bibli,“ ušklíbl jsem se znechuceně. „Pochopil jsem to správně?“

„Pochopil jste to naprosto přesně. Jediný obřad, který vás mohl definitivně zabít, evidentně neúčinkoval. Teď je mi jasné, že na tak mocnou magii ani účinkovat nemohl. Proto je mnou navržené řešení tím jediným možným. Podrobíte se dobrovolně.“

„Tak to tedy ani náhodou. Půjdu si promluvit s…“

„Pak je mi líto, synu,“ skočil mi kněz do řeči.

„Amen!“ zařval vzápětí.

Až jsem nadskočil.

*

Nejprve jsem nepochopil, co měl ten výkřik znamenat. Pak už ano.

Za dveřmi se ozvalo ostré zapraskání, do ramene mě nabral nosorožec a omítka kolem mě se rozprskla jako pod údery kladiva.

Bleskurychle mi došlo, že se po mně střílí a že jestli něco neudělám, dopadnu hodně špatně. Tahle myšlenka mi musela proletět hlavou neskutečnou rychlostí, protože kdybych uvažoval jen o něco déle, už bych nevstal.

Takhle jsem se stačil z křesla vymrštit dřív, než zahřměla další dávka z útočné pušky (nebo čeho) a naštěstí mě taky napadlo, co dál.

Popadl jsem Stoklasu pod krkem, otočil se tak, že stál mezi mnou a dveřmi a zařval z plna hrdla: „Okamžitě zahoďte zbraně, nebo zabiju kněze!“

Upřeně jsem sledoval dveře honosící se řadou dvoucentimetrových průstřelů, ignoroval pokusy otce Stoklasy uvolnit stisk mého předloktí (naprosto marné, evidentně mám daleko větší sílu než on, i když je o půl hlavy vyšší a odhadem o dvacet kilo těžší) a pomalu, pomaličku se sunul z dostřelu. Nejdřív jsem se chtěl z palebného úhlu dostat co nejrychleji, ale pak mě napadlo, že jestli mě dokázali přes dveře střelit s takovou přesností, tak by bylo rozumné předpokládat, že přes ty dveře nějakým způsobem vidí. To by mě mohli sundat v polovině záchranného skoku.

„O nic se nepokoušejte, nechtěli byste přece zabít kněze!“ zařval jsem zase a krok-sun-krok pomalu mizel v obývacím pokoji. Ještě půl metru a od prostřílených dveří mě bude dělit tlustá cihlová zeď.

„Nebudu se bát smrti, neboť On je mým pastýřem!“ zařval najednou pro změnu otec Stoklasa.

A dřevěné dveře doslova vybuchly.

*

Nevím, jak je to možné, ale přísahám, že jsem to viděl – na nespočtu míst ze dveří vylétly dlouhé třísky, jak někdo na druhé straně spustil ohlušující palbu.

Z objemného těla otce Stoklasy vystříkly impozantní cákance krve, když byl zasažen municí, která mi před chvílí připomínala kladivo bijící do omítky.

Cítil jsem, jak náboje prolétly knězovým tělem a jak se zaryly do mého těla.

Následně mi do obličeje pleskl Stoklasův mozek v doprovodu úlomků lebky.

Pak nebylo nic.

*

Pak byla tma.

S nepříjemným, nesnesitelným pocitem déjà vu jsem zjistil, že ležím na zádech, můj dech se v okolním tichu nedá přeslechnout a že mě opět nic nebolí.

„To ne, kurva, všechno, jen tohle ne!“ zaklel jsem a na čele by mi vyrazil studený pot zoufalství, kdybych se ovšem ještě mohl potit.

„Hlavně klid, třeba není tak zle,“ zašeptal jsem sám sobě stejně, jako když jsem byl v rakvi poprvé a začal šátrat kolem sebe.

Tentokrát to neznělo, jako bych rukama narážel do dřevěných desek.

Tentokrát to byly údery na ocelové pláty.

S vypětím všech sil jsem nepropadl zoufalství a místo toho začal metodicky šátrat po opasku. Nůž, telefon, pouzdro s drobnostmi. Stejně jako tenkrát, vytáhl jsem i teď malou baterčičku a neproniknutelnou temnotou pronikl ostrý modrobílý paprsek.

Vlna beznaděje mě zalila jako studený příkrov sněhu.

Všude kolem mě byl lesklý hladký kov. Ocelové desky byly svařeny tak, že vznikla asi dva metry dlouhá obdélníková bedna. V rozích se daly rozeznat tlusté koutové svary, jen nad mou hlavou chyběly. Těžko vyrobit koutový svar v uzavřené bedně, že.

Stále bojuje s narůstající hrůzou, zaklepal jsem na strop své rakve. Skoro vůbec to neznělo, úplně jako kdyby byla bedna jednak z hodně tlustého materiálu a druhak jako kdyby byla navíc zalitá do betonu.

To už jsem se beznaději bránit nedokázal.

Pohltila mě jako bezedný močál, následována zoufalstvím, strachem a hrůzou. Nestydím se to přiznat – zase jsem se rozplakal. Naříkal jsem, skučel, slzy mi tekly proudem a mně to bylo úplně jedno. Nikdo mě nemohl vidět, nikdo mě nemohl slyšet. A i kdyby mohl, tak co? Dal bych cokoli, abych se teď mohl rozbrečet na náměstí plném lidí. Dal bych cokoli, kdyby mě někdo z bedny dostal. Ale v něco takového jsem věřit nemohl.

Nevím, jak dlouho jsem byl v tom příšerném stavu, ale když mi ukápla poslední slza, zůstal jsem ležet s hlavou podivně prázdnou. Nebylo to nepříjemné, nebylo to ovšem ani příjemné. Skoro mi to připadalo, jako bych právě vypotřeboval poslední emoci, která mi zůstala ještě z dob, kdy jsem byl živý. A mrtví emoce nepociťují.

V následujících minutách jsem zjistil, že tohle je čiročirý blábol. Popadl mě nepředstavitelný nápor vzteku.

Nebudu vám tady citovat, co jsem v té kovové rakvi řval, ale věřím, že v pekle si museli všichni démoni zacpávat uši. Ani ďábel nemůže mít dost odolný žaludek, aby vydržel poslouchat všechny moje výhrůžky a sliby na adresu církve svaté.

Pak jsem zase ležel, vyčerpaný a vyřvaný.

Poté mě napadlo, že bych mohl důkladněji prozkoumat své vězení.

Pochopitelně, v kovové bedně toho k vidění moc není. Dvě delší stěny napojené na dvě kratší, dno a víko. To bylo všechno. S pocitem marnosti jsem jen tak cvičně práskl pěstí do stropu, ale přesně podle mého očekávání to ovoce nepřineslo – jen mě ostře zabolely klouby. Následně jsem se posunul tak, abych dosáhl nohama na jednu z kratších stěn a pokusil se ji vykopnout. Marná snaha.

Potom jsem zkoušel, jak moc se liší kvalita oceli bedny a kvalita oceli, ze které je vyrobena čepel mého nože. Pravda, podařilo se mi vyrýt tenoulinkou linku, ale špička nože doznala znatelného otupení. Kdybych se takhle chtěl z bedny dostat, potřeboval bych nožů aspoň dvacet kilo. Což jsem jaksi neměl.

Zkoušel jsem víko nadzdvihnout svou nadlidskou silou, zkoušel nepřetržitě bušit do stěny nad hlavou, zkoušel jsem ocel propálit pohledem. Nic platno, jen jsem si bolestivě poranil ruku.

Klouby zanedlouho zregenerovaly takovým způsobem, že běhaly jako dobře naolejované a pak zase nebylo co dělat. Bez přestávky se o mě pokoušelo zoufalství, kterému jsem se snažil vzdorovat tím, že jsem vymýšlel další a další způsoby, jak se z bedny dostat. Vzhledem k tomu, že existuje pozoruhodně málo možností, jak něco takového dokázat, zvítězila beznaděj celkem čtyřikrát.

Potom jsem si uvědomil, že mě něco tlačí do zad.

*

„Co to je sakra?“ zeptal jsem se sám sebe a zašátral v oblasti svých ledvin. Čekal jsem Bibli, nebo něco na ten způsob.

Byla to pistole. Lehká, masivní, plastová a dřív patřívala otci Jantulovi. Když jsem vytáhl zásobník, zjistil jsem, že je i nabitá sedmnácti lesklými náboji.

Abych pravdu řekl, nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Kdybych někoho do rakve ukládal já, asi bych mu nenechal zbraň.

„Co s tebou?“ oslovil jsem pistoli.

Neodpověděla.

„Že by nějaký pokus o hodně černý humor ze strany nějakého hajzla kněze?“ napadlo mě. Mělo to určitou logiku. Člověk odsouzený na doživotí v malé temné cele jistě jednoho dne dozraje do stadia, kdy mu bude kulka v mozku vítaným zpestřením dne. Já do tohoto stadia dospěl asi před půl hodinou, jenže tady byl takový menší problém – kulka v mozku mi samozřejmě neublíží. Tedy ne na dlouho. Takže sedmnácti výstřely bych si mohl koupit řekněme tak osmačtyřicet hodin bezvědomí.

Uložil jsem pistoli vedle své hlavy a pokusil se přijít na další důvod, proč bych ji měl mít u sebe. Během pěti minut mě napadlo, že bych se jí možná mohl prostřílet ven.

„Jasně, to bude ono! Nějaký kněz se slitoval!“

Uchopil jsem pistoli do pravé ruky, odjistil, namířil šikmo přes břicho (strašně málo místa) a jemně zatlačil na spoušť.

Práskl výstřel, odražená kulka zahvízdala, zazvonila, zahvízdala, zazvonila a zaryla se mi hluboko do stehna.

„Jáááúúú, kurvadoprdelepráce!“ zaječel jsem a chytil se za prostřelenou nohu. Práskl jsem přitom čelem o strop, ale to mi bylo v tu chvíli srdečně jedno.

Přibližně čtvrt hodiny jsem se svíjel bolestí. Potom rána začala mravenčit, bolest ustoupila a netrvalo dlouho, a o dno rakve zazvonil kousek kovu.

„No aspoň že tak,“ pokrčil jsem rameny a prohmatal si stehno. Rána byla srostlá, citlivá na dotek a umazaná od krve. To bylo všechno.

Nechal jsem nohu nohou a pustil se do zkoumání svého vězení. V místě, kam jsem vypálil, byla maličká prohlubeň a podobnou jsem dokázal nahmatat i na levé stěně rakve. Abych se tímhle způsobem prostřílel ven, potřeboval bych daleko víc munice, než kvalitních nožů.

„Tak co s tebou, holka?“ zeptal jsem se zase zbraně.

Zase mi neodpověděla.

Tak jsem šel spát.

*

Jestliže jako mrtvý nepotřebuju dýchat, nemám zřejmě ani další lidské potřeby. To jsem zjistil asi dvě hodiny poté, co jsem ke spánku ulehl. Počítal jsem ovečky, vyprávěl si obsahy přečtených knih, vymýšlel si nejhorší druhy pomsty. Nic nezabralo, pořád jsem byl čilý jako rybička.

„Ještě včera jsem krásně spal v parku, musí to jít i teď,“ obořil jsem se sám na sebe a pevně zavřel oči.

Nic platno.

Zase jsem oči otevřel a následující hodiny se bavil tím, že jsem se snažil ignorovat rostoucí bolest v zádech. Ti pobožní mizerové mě zavařili do tak malé bedny, že jsem se nemohl ani otočit na bok.

Jestliže jsem si v prvních několika hodinách myslel, že mě záda bolí, tak jsem nevěděl, co je to bolest z přeležených zad.

Vrtěl jsem se, plazil po dně rakve, nadzdvihával se na loktech a vůbec dělal všechno možné, abych si ulevil. Sice to skoro vůbec nepomáhalo, ale zato mi čas utíkal rychleji.

Pak jsem zase propadl zoufalství, ale takovým způsobem, jaký jsem ještě nezažil – vědomí, že jste nadosmrti pohřbení v rakvi je už samo o sobě příšerné, ale jestliže si uvědomíte, že po celý ten čas budete muset zakoušet nesnesitelnou bolest, je to něco úplně jiného. Tekly mi slzy čiré bezmoci, zase jsem řval a navíc si v amoku vytrhal pár vlasů.

Potom mě to zase přešlo.

*

Během příštích dvanácti hodin jsem si nepřetržitě hrál s pistolí. Obracel jsem ji v prstech, jemně laskal spoušť a střídavě si strkal hlaveň do pusy a přikládal ji ke spánku. Vím, že nemůžu umřít, ale přesto jsem se nějak nemohl odhodlat zmáčknout spoušť.

„Musím ji tu mít z nějakého důvodu,“ opakoval jsem si co deset minut a zpestřoval to prohlášeními typu „Stejně se nic nestane, tak proč bych střílel.“ a „Co když jsou ty kulky naplněné svěcenou vodou, která mě dokáže zabít? A co když si musím hlavu prostřelit sám, aby to zafungovalo?“

Pokusil jsem se vyzkoumat, jestli jsem druhou hláškou neuhodil hřebíček na hlavičku a důkladně si prohlédl jedinou vystřelenou kulku. Byla zdeformovaná nárazem na tvrdou ocel a jinak se z ní nedalo nic vyčíst. Nevypadalo to, že by v sobě měla nějakou zvláštní náplň – v rakvi sice bylo tak trochu vlhko, ale za to mohly jedině moje slzy. Jestli se mezi ně dostala nějaká svěcená voda, to jsem zkrátka nedokázal zjistit.

„Nemáš co ztratit, buď se ti nic nestane, nebo konečně umřeš a unikneš z tohohle pekla,“ snažil jsem se přesvědčit sám sebe a s hlavní zabořenou do spánku se snažil pohnout ukazovákem ještě o milimetr.

Nepodařilo se.

Ať jsem si logicky vysvětloval, co jsem chtěl, nemělo to žádný smysl. Prostě jsem nedokázal spáchat sebevraždu, ať jsem věřil v její nefunkčnost, nebo se naopak přesvědčoval o vykoupení z utrpení.

Uvažoval jsem o tom, že člověk zřejmě musí mít v sobě zabudovaný nějaký mechanismus, který mu brání v sebedestrukci i ve zdánlivě bezvýchodných situacích a snažil se přitom zaujmout takovou polohu, aby mě tvrdá deska přestala aspoň na okamžik tlačit.

*

Nejsem si jistý, jak dlouho jsem jen tak ležel a trpěl, ale zničehožnic mě napadlo řešení, které jsem ještě nevyzkoušel. Na rozdíl od těch předešlých bylo spíš duchovního rázu.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěceno buď jméno Tvé, buď vůle Tvá, jak v Nebi, tak i na Zemi,“ odříkával jsem z paměti pracně dolovaná slova. Co jsem si vzpomínal, tak modlitba se má začínat takhle. Co už se říká dál, je na vůli každého modlícího.

„Pane Bože, vím, že jsem v Tebe nikdy nevěřil, ale poslední dobou se mi přihodilo tolik zvláštních věcí, že už uvěřím čemukoli.“ Možná to nebyl ten nejlepší začátek pro modlitbu, ale zato to šlo od srdce. „Snažil jsem se být celý život dobrý člověk, nemám rád násilí a nečiním nikomu nic, co bych nechtěl, aby dělal on mě,“ vzpomněl jsem si na jednu biblickou zásadu. „Neudělal jsem nic jiného, než že jsem v antikvariátě sáhl po zajímavě vypadající knize a pak si z ní kousek přečetl. Kdybych věděl, že Ti to bude vadit, nedělal bych to, ale já to nevěděl. Možná jsem Tě tím nějak urazil, takže se upřímně omlouvám, Pane.“ Moje modlení začalo nabírat na vřelosti.

„Nevím, jak moc často komunikuješ se svými věřícími, Bože, ale nemohl bys jim prosím tě říct, že tenhle trest je trochu moc tvrdý? Nemůžu umřít, takže jsem odsouzený trpět tady až do konce světa, aniž bych se mohl třeba jen otočit na břicho. Nechci kritizovat Tvé názory, ale nemyslíš, že to je trochu drsný trest za něco, o čem jsem ani nevěděl, že nemám dělat?“ Na chvíli jsem se odmlčel, tak trochu očekávaje odpověď.

Když nepřišla, pokračoval jsem. „Nebudu se zlobit, když mě církev svatá uvrhne do nějakého opuštěného domu na druhém konci světa a ke čtení mi dá jen Bibli, ale nenechávej mě prosím tady. Udělám, co budeš chtít, budu se modlit každý den, učiním pokání, naučím se Bibli nazpaměť i pozpátku, ale řekni Svým věřícím, že tohle trochu přehnali. Řekni, ať mě vykopou.“

Zase jsem čekal na odpověď, která pořád nepřicházela.

„No tak, Bože, prosím, opravdu toho lituju, smiluj se.“

Můj hlas byl pořád jediným, který v rakvi zazníval.

Rozhodl jsem se nechat Bohu nějaký čas, aby mohl zvážit moji prosbu, pronesl jsem „Amen“ a v pobožném rozjímání zůstal nehnutě ležet.

*

Nikdy bych nevěřil, že mám takovou výdrž, ale čekal jsem skoro bez hnutí celých osmačtyřicet hodin. Každou minutu z tohohle času jsem měl hlavu plnou pokory, dobra, a zoufalé touhy se Pánubohu zavděčit.

Pán ani nepípl.

Po osmačtyřiceti hodinách a jedné minutě jsem k němu znovu promluvil.

„Vidím Pane, že mě trestáš svým mlčením. Nevadí mi to, potrestej mě, za své jednání si to zasloužím. Klidně budu čekat týden, uznáš-li to za vhodné a celou dobu se budu modlit. Jen mě odtud dostaň. Amen.“

A čekal jsem dál.

A dál.

A dál.

*

Celý týden jsem vydržel ležet na zádech, mít dobré myšlenky a každou hodinu odříkávat otčenáš. Co víc, snažil jsem se vzpomenout si na všechno, co jsem kdy o křesťanství slyšel a rozebíral jsem každou myšlenku.

Došlo to se mnou tak daleko, že jsem si vroucně přál Bibli, abych se mohl Bohu hlouběji zavděčit. Dokonce jsem začal být vděčný za bolest v zádech, nesnesitelnou žízeň a hlad (člověk umírá žízní po třech dnech. Já cítil nepředstavitelnou, mučivou žízeň, ale ani jednou jsem neupadl do něčeho, co by se dalo nazvat smrtí. Další zpestření mého pobytu v rakvi) a namlouval jsem si, že to jsou Jeho zkoušky.

Potom uplynul sedmý den z týdne, který mi Bůh vyměřil.

„Vidíš Pane,“ oslovil jsem Boha uctivě, „vydržel jsem to přesně tak, jak jsi chtěl. Trpím žízní a hladem, bolí mě záda, ale nestěžuju si, protože vím, že mě tím zkoušíš Ty. Tak už mě prosím odtud dostaň, někde jinde, v ústraní budu moci lépe studovat Tvou knihu a budu se tak moci stát Tvým nejoddanějším služebníkem.“ Nevím, odkud jsem ty věty bral, ale děsně mi to šlo.

„Dobrá, mlčíš, chápu to. Mohu čekat dál.“

Ale nemohl jsem, už určitě ne dlouho. Nevěděl jsem, kolik ještě vydržím, ale kdesi hluboko uvnitř mě to začalo nebezpečně vřít.

*

„Tak podívej, Bože,“ oslovil jsem tvůrce všehomíra po dalších nesnesitelných třech dnech. „Byl jsem trpělivý a snášel všechno, čím jsi mě tady zkoušel. Nemyslíš si, že jsem prokázal dostatečnou trpělivost? Vždyť ani tvůj syn toho tolik nevydržel. Bóže, přibili ho na kříž, kde se trápil mizerných pár hodin. Já už jsem tu skoro dva týdny a ani se nemůžu trochu rozmáchleji pokřižovat, jak těsno tu je. Buď trochu uznalý a aspoň mi řekni, jak dlouho mám ještě čekat.“

Bůh nekomunikoval.

„Tak podívej, Pane,“ začal jsem trochu zvyšovat hlas, který zněl, jako když se písek přesypává v papírovém sáčku. „Je mi jasné, že máš u svých věřících rád trpělivost. Koneckonců, na tvé království se čeká už hodně, hodně dlouho. Ale nemyslíš, že v mém konkrétním případě bys mohl trochu slevit a aspoň nějakým znamením mi naznačit, že mě posloucháš?“

Bůh nenaznačoval.

„Tak hele, modlím se tu a přemýšlím o víře v nesnesitelných podmínkách. Nemyslíš si, že si zasloužím trochu pozornosti?“ To už jsem skoro křičel, i když s žízní vysušenými ústy to zase tak moc neznělo.

„Omlouvám se, omlouvám se, omlouvám se,“ drmolil jsem vzápětí. „Nechtěl jsem křičet, ale je toho na mě moc. Zabili mi kamaráda, zabili mě, jsem odsouzený žít v nesnesitelných podmínkách bůhvíjak dlouho, to by myslím hnulo žlučí každému, ne? Tak prosím zapomeň, že jsem křičel, jsem tvůj oddaný služebník, udělám, co budeš chtít, jen mi prosím odpusť.“ Slzy upřímné lítosti mi tekly po tvářích a já si jimi snažil aspoň trochu navlhčit jazyk.

„Odpouštíš mi?“

Ticho, které následovalo, bylo stejně absolutní, prázdné a mrtvé jako vždycky.

Tak ve mně něco povolilo.

„Ty zasranej sadistickej hajzle, okamžitě mě odtud dostaň, nebo se ven třeba prokoušu a potom zadávím každého zasraného pánbíčkáře, kterého potkám. Ta tvoje zkurvená hnusná víra stejně jenom lidi učí, že mají trpět a snášet všechno zlé, co je potká, že se maj utěšovat tím, že na ně čeká po smrti něco lepšího. Já jsem mrtvý a skončil jsem takhle! A proč? Proč, ptám se tě! Proč? Kurva, PROČ?! Na co je ta tvoje víra, na co je církev, když může člověku udělat tohle? Zabiju tě, zabiju, jestli mě odsud hned nedostaneš, slyšíš mě, ty zvrácenej zmrde? Jedinej kříž nenechám stát, jedinýho věřícího neušetřím, budu je zabíjet a smát se jim při tom do ksichtu čirou radostí! To ti přísahám!“

A myslel jsem vážně každé slovo.

*

Potom jsem dlouho ležel, nabýval duševních sil a snažil se zastavit slzy bezmoci, které mi pořád tekly z očí. Nešlo to, ale aspoň jsem si měl čím vlhčit jazyk a rty. Jak je rakev malá, tak k moči se nedostanu.

*

O něco později jsem začal přímo s fanatickou posedlostí sledovat ubíhající čas na hodinkách. Baterku jsem dávno zhasl, abych ji zbytečně nevysvítil v situaci, kdy se stejně nebylo na co dívat a celé hodiny místo toho hypnotizoval zeleně zářící displej. Tyhle hodinky prý mají extrémně malou spotřebu, tekuté krystaly ve tmě září vlastním světlem a vůbec jsou to hodinky, na které člověk vidí i v nejčernější tmě. Dostal jsem je před deseti lety od rodičů k úspěšnému absolvování vysoké školy a měl jsem je až do téhle chvíle moc rád. Teď jsem je začal nenávidět, jak nebylo úniku před pomalým plynutím času.

Vím, mohl jsem je sundat a strčit do kapsy, mohl jsem odloupnout víčko a vyndat baterky, mohl jsem udělat spoustu dalších věcí, ale ve skutečnosti jsem nedokázal nic než zírat na pomalu se měnící časový údaj. Samota, zoufalství, bolest, ticho a ta měnící se digitální čísla, to byl celý můj svět.

Během čtyř dalších dnů mě to dohnalo k sebevraždě.

*

Nejdřív jsem si obřadně sundal hodinky z ruky, pak si přejel okoralým jazykem po vysušených rtech, potom jsem zasípal „Táhněte do hajzlu!“ a pak jsem plnou silou mrštil hodinkami o stěnu rakve.

Roztříštily se ve sprše ozubených koleček, jemné elektroniky a dvou kulatých baterií.

Můj svět se tak zredukoval na ticho, bolest, žízeň, samotu a počínající šílenství.

„A ještě je tu tma,“ zachechtal jsem se nepřítomně a zašátral po zakutálené baterce.

„A už tu není tma,“ zachechtal jsem se znovu, když můj svět ozářil ostrý paprsek.

„A za chvíli už tu zas bude tma,“ zasmál jsem se do třetice, přiložil si masivní pistoli k hlavě a jen tak, jako by se nechumelilo, zmáčkl spoušť.

*

Mobilní telefon má samozřejmě taky vestavěnou časomíru.

Vylovil jsem ho z pouzdra hned, jak jsem se probudil a zjistil, že v bezvědomí (nebo do čeho to upadám) jsem byl zhruba pět hodin a dvacet minut.

Čili jsem si čekání na vlastní smrt ukrátil o pět hodin. A dvacet minut.

„Takže patnáctkrát pět hodin a něco nám dává přesně osmdesát hodin. To máme přes tři dny!“

V duchu jsem se usmál nad představou tří dnů, po které nebudu muset cítit bolest, samotu a beznaděj a tentokrát si strčil pistoli do pusy.

Výstřel v puse zní tak nějak tlumeně i strašně hlasitě zároveň.

*

„Kurvá, to je podvod!“ zaječel jsem ve chvíli, kdy jsem zkontroloval uplynulý čas. Mých krásných dlouhých skoro pět a půl hodiny se smrsklo na necelé čtyři.

„Já chci ještě hodinu a půl nevědět o světě!“ zahulákal jsem naštvaně a podrbal se v krví slepených vlasech. Nevím, jak ta zatracená magie funguje, ale pistolí tohohle kalibru bych si měl vystřelit mozek z hlavy. Místo toho mám na hlavě jen něco málo krve a vnitřek rakve dokonce není ani zacákaný.

Samým zklamáním jsem se zase zastřelil.

*

„Hajzli pobožný, vraťte mi můj čas odpočinku!“ vřískal jsem jako smyslů zbavený, když jsem se tentokrát probudil už po dvou hodinách a deseti minutách.

Tentokrát šla kulka do pravého spánku.

*

Průstřel hlavy možná má nějaké terapeutické účinky. Nevím, jestli na tohle téma existuje nějaká studie, ale já po tomhle probuzení nevyváděl jako malé děcko, ale namísto toho jsem se zamyslel jako vzdělaný člověk.

Stále se urychlující proces vzkříšení musí něco znamenat.

„Ale co?“ zeptal jsem se sám sebe a zaťukal hlavní pistole o strop rakve. V zásobníku zůstávalo dvanáct nábojů a ve mně sílil pocit, že jsem u sebe pistoli opravdu nenašel pouhou náhodou. Stále se zkracující časy se mi snažily něco říct, ale já nebyl za žádnou cenu schopen pochopit, co jen to může být.

Že by se po dalších dvanácti výstřelech čas zkrátil na nulu? Že už bych se nikdy nepropadl do bezvědomí? V mé situaci by taková výhoda naprosto postrádala smysl, spíš naopak.

Nevěda, co si o tom myslet, zastřelil jsem se znovu.

*

Tentokrát jsem se probudil s nejasnou vzpomínkou na nějaký sen. Bylo v něm něco bílého a byl jsem v něm já, ale víc jsem si buď nedokázal vybavit, nebo tam víc nebylo.

„Možná po dalších jedenácti smrtích objevím ve snu tajemství úniku z ocelové bedny,“ řekl jsem s nadějí v hlase. „Třeba mě kontaktuje Houdini v bílém obleku.“

Uhladil jsem si prostřílenou košili, abych na slavného kouzelníka nezapůsobil jako buran a znovu se poslal do říše zapomnění.

*

Nemá cenu popisovat, jak jsem se opakovaně probouzel, střílel se do hlavy a nevzpomínal si na nic jiného, než na sen o něčem bílém. Řeknu snad jen to, že s každým ubyvším nábojem jsem mačkal spoušť zamyšlenější a zamyšlenější a když mi v zásobníku zůstaly pouhé tři náboje, dokonce jsem sérii sebevražd na jeden den přerušil. To už vzkříšení nezabíralo ani deset minut a já si byl skoro jistý, že ve snu vidím nějakou postavu na bílé pláni. Ale spíš než postava to byl pořád bílý protáhlý flek a spíš než pláň bílé beztvaro.

Během té jednodenní přestávky jsem vysvítil baterie v minibaterce a zjistil zajímavou věc.

V rakvi už není taková tma.

*

„Spíš bych řekl, že je tu docela silné šero,“ zamyšleně jsem prohodil sám k sobě a zamával si rukou před obličejem. Viděl jsem ji docela snadno.

Následně jsem se věnoval důkladné prohlídce rakve ve snaze zjistit, kudy sem to zatracené světlo proudí. Nenašel jsem jedinou skulinku a stejně jsem měl dojem, že vysvětlení tohohle jevu bude někde jinde, než ve stěnách rakve. Jako třeba…

Jako třeba ve mně.

*

Pohrával jsem si s pistolí a přemýšlel, jestli na mě série smrtí nemohla mít nějaké vedlejší účinky. Možná jsem s každou smrtí mrtvější a mrtvější, měním se víc a víc v nějakého zombíka, čili stvoření temnot a každý přece ví, že bytosti temnot vidí v noci. Takový upír potřebující v noci baterku by asi působil dost komicky.

„Ale já vlastně i rychleji a rychleji vstávám z mrtvých,“ uvědomil jsem si.

Vzápětí následovala další myšlenka.

Že možná s každým vzkříšením vstávám nějak zdokonalený.

„To je blbost,“ zamítl jsem si tenhle praštěný nápad.

„Ale co když ne,“ dodal jsem vzápětí.

Vzpomněl jsem si, jak Luboš poznamenal cosi o mém silném stisku. To jsem byl mrtvý poprvé. Pak jsem se holýma rukama probil skrz dřevěnou desku. To už jsem měl za sebou smrti tři.

„Že jsem sakra nezkoušel nic se dřevem hned po tom prvním zabití, to bych hned věděl, jak to se mnou je!“ zanadával jsem si – z uplynulých zážitků se nedalo poznat, jestli moje teorie v sobě má aspoň špetku logiky, nebo ne.

„Ale co není, může být,“ usmál jsem se vzápětí a vzal do prstů tu první vystřelenou kulku. Nebo možná tu poslední, nejsem si jistý – střeliva vypuzeného z mého těla se kolem povaluje celkem dost.

„Tak jo, hned uvidíme, jestli mi umírání prospívá,“ prohodil jsem celkem zbytečně do napjatého ticha.

A rozmáčkl kulku mezi prsty jako kuličku plastelíny.

*

„A kurva!“ pravil jsem neoriginálně. Slitina mi mezi prsty popraskala a zploštila se na tloušťku pouhých dvou milimetrů. Něco takového nedokázal ani výstřel do ocelového víka mé rakve.

„Že bych vážně vstal po každé svojí smrti silnější?“ prohodil jsem zamyšleně a vzal do prstů další kulku. Vymodeloval jsem z ní malého panáčka a zamyšleně si ho vložil do pusy. Nikdy dřív jsem žádný kov nežvýkal, ale nebylo to o moc těžší, než žvýkat žvýkačku. Jen ta chuť nestála za nic.

„Co z toho plyne?“ zamyslel jsem se znovu a zkusmo zaťukal kloubem ukazováku na ocel nad mou hlavou.

„Že dokážu pěstí prorazit i ocelovou desku?“

Nemělo smysl nad něčím takovým dlouze uvažovat. Zaťal jsem pěst, napnul svaly a uhodil tou největší silou, jaké jsem byl schopen.

„Auvajs, doprdele práce,“ zatřepal jsem bolavou rukou.

Pak jsem toho nechal. To když mi zrak padl na čtyři výrazné prohlubně rýsující se v jinak rovné oceli. Když jsem do prohlubní vložil pěst, pasovala překvapivě přesně – každý kloub zapadl do jedné prohlubně.

Počkal jsem, dokud mi rozbité klouby nesrostou (tři minuty, co to pro mě je) a zkusil do oceli praštit znova. Zase to chvíli bolelo a zase jsem vyrobil úhlednou prohlubeň. Jenže mi něco říkalo, že je to sice moc zajímavé, ale stále nemám dost síly na to, abych desku podpořenou betonem prorazil.

Tak jsem si vpálil do hlavy další kulku.

*

Vzkříšení tentokrát nezabralo ani pět minut a stále se opakující sen se maličko vyjasnil. Teď jsem si byl už úplně jistý, že v něm vidím nějakou postavu, ale v tuhle chvíli mi to bylo srdečně jedno.

Rakví se ozvalo hluboké zadunění, jak jsem inzultoval víko svého vězení.

Klouby mě tentokrát pouze zabolely a zůstaly v celku, zato kovová deska dopadla podstatně hůř. Byla v ní prohlubeň dobře tři centimetry hluboká a v té se dokonce začaly rýsovat takové malé, nenápadné trhlinky. Jako když se překročí mez tažnosti.

„Nač se zbytečně namáhat?“ usmál jsem se zlověstně, láskyplně políbil hlaveň pistole a tentokrát si ji strčil do úst. Mám předposlední náboj.

*

Tři a půl minuty jsem nevěděl o světě. Pak jsem napřáhl ruku k úderu a zase ji spustil. Proč se namáhat dřív, než zvýším svůj výkon na nejvyšší možnou mez?

Hlaveň pistole byla ještě poslintaná od minula.

*

Zmáčkl jsem spoušť a vzápětí zažil pocit, jako by mi do pusy vletěl čmelák. Nejdřív se mi něco odrazilo od patra, potom od předního řezáku, pak od dolní stoličky, potom mě ten čmelák bodl do jazyka a pak byl konečně klid.

„Čo to šakra,“ mumlal jsem s jazykem poněkud ochromeným a lovil z pusy obtížný hmyz.

Místo hmyzu jsem vylovil kulku. Vypadala přesně jako ta, kterou jsem před bůhvíjakou dobou vypálil do stropu své rakve – jako by narazila do něčeho tvrdého a tím nárazem se zploštila.

Krátce jsem zauvažoval, jestli mi pokračující smrti mohly dát takovou neuvěřitelnou konzistenci, že se ode mě budou odrážet střely, ale vzápětí jsem si řekl, že to určitě brzy zjistím. Dal jsem přece slib samotnému Bohu.

Při tom pomyšlení jsem se nevesele zašklebil a pustil se do bušení do víka mé rakve. Tentokrát jsem měl pocit, jako kdybych tloukl do nějaké tvrdé gumy – cítil jsem nárazy, ale to bylo tak všechno. Víko na tom bylo podstatně hůř – kdyby mohlo, určitě by začalo řvát. Takhle jenom dunělo a vibrovalo.

Během několika desítek vteřin jsem chytil slušný rytmus a víko začalo regulérně praskat.

Potom jsem zjistil, co je to doopravdy rytmus.

Jednotlivé rány se slily do jednolitého tónu.

*

Ten tón nezněl moc dlouho. Snad to byla minuta, snad dvě, ale víc určitě ne. Zničehonic mi rychlostí téměř neviditelná pěst nevytvořila další prohlubeň v oceli, ale zajela až po loket do něčeho podstatně poddajnějšího a méně soudržného.

Do betonu.

„Za chvíli jsem venku!“ pronesl jsem výhružně směrem k nebesům a pevně uchopil okraje vzniklé trhliny. Pak jsem zabral veškerou silou, kterou mi dalo dvacet vzkříšení. Ocel se nejdřív chtěla zachovat jako pevný kov a klást mi odpor, ale během zlomku sekundy pochopila, že nemá šanci. Tak se začala ohýbat a trhat jako papír.

Nebylo to zase tak snadné jako přetrhnout list papíru, to ne. Těch listů bylo spíš tak deset a byly slepené kvalitním lepidlem. Ale jak jsem jednou ocel chytil pevně do rukou, nedokázala mi vzdorovat dlouho.

Rozšířil jsem trhlinu nad svou hlavou natolik, abych jí dokázal bezpečně prolézt, s minimální námahou ohnul okraje trhliny tak, aby mi nepřekážely a pustil se do betonu. Mohlo by se zdát, že pokoušet se prohrabat holýma rukama betonem je naprostá blbost. Když ohnete v ruce čtyři centimetry tlustý plát, je hrabání v betonu hodně podobné hře na pískovišti.

Šedého prachu jsem měl brzy plné oči, vlasy, pusu i nos, ale nepřestával jsem. Ruce se mi v té drolící se mase míhaly jako packy psu zahrabávajícímu kost a neexistovalo nic, co by mě dokázalo zastavit.

A taky nezastavilo.

*

Během pěti minut jsem do betonu prorazil metr širokou díru, ve které jsem se mohl konečně zase jednou postavit a skoro i protáhnout. Byl to tak neuvěřitelně krásný pocit, že se to nedá popsat. Já se ostatně o žádný popis ani nepokoušel a radši jsem hrabal dál.

Potom mi zničehonic ruka projela volným prostorem a já spatřil nad hlavou jasnou hvězdnatou noc. To bylo taky krásné.

Pak jsem několika pohyby rozšířil otvor natolik, abych jím mohl prolézt.

Když jsem se vyhoupl z vlastního betonového hrobu, zabořil jsem nejdřív obličej do trávy plné rosy a pak zařval k nebesům, co mi hlas stačil: „I live! AGAIN!“

Na drsné hlášky si prostě potrpím.

V.

Svět kolem mě byl jednoduše krásný. Nebe, hvězdy, tráva, třpytící se kapky rosy, betonový prach jemně rozptýlený na všem okolo, temný kostel stojící poblíž, řada křížů kolem mého hrobu, všechno mi připadalo přímo úchvatné. Kdybyste uplynulých pár týdnů viděli pouze vnitřek kovové rakve a odraz vlastního obličeje v hladké ploše kovu, taky by vám to připadalo jako umělecké dílo. Já na tom byl ovšem daleko lépe, než kterýkoli jiný člověk na světě – nikdy dřív jsem neviděl tak ostře, tak jasně, tak pronikavě jako teď. Každé stéblo trávy bylo ve slabém měsíčním světle natolik zřetelné, že bych je dokázal spočítat do vzdálenosti dobrého kilometru, kdyby mi v tom ovšem nebránila vysoká kamenná zeď chránící pozemky hřbitova. Zahleděl jsem se okouzleně k nebi a nádhera nočního nebe mi vyrazila dech. Tolik hvězd zářících jako vybroušené diamanty s vlastním podsvícením jsem nikdy neviděl. Jako by každá sebevzdálenější hvězdička dneska zářila desetkrát jasněji.

Otáčel jsem se kolem dokola a obdivoval tu krásu, když tu mi do zorného pole vklouzl kostel. Nehezky jsem se usmál, oklepal ze sebe betonový prach a vykročil k dřevěným vratům. Jestli je uvnitř nějaký služebník toho sadisty sedícího na nebesích, nebude to pro něj šťastná noc.

Zastavil jsem se po pěti krocích, jak jsem si na něco vzpomněl. Otočil jsem hlavu ke svému hrobu, rozhlédl se po hřbitově (je malý, očividně starý a nevypadá, že by sem někdo nosil květiny nebo zapaloval svíčky – všude je tma) a zase se zlomyslně usmál.

V následujících minutách jsem chodil mezi hroby a likvidoval jednoduché, prosté kříže zasazené do země. S mou novou silou se pod celkem mírnými kopanci kvalitní kámen rozprskával v déšť jemného štěrku. Jen jsem si definitivně zničil pravou botu.

„Vidíš, já sliby plním!“ zařval jsem k nebi, když poslední kříž dopadl na zem a k nebi čněly pouze krátké pahýly. Jestliže nehodlám nechat stát jediný kříž, byla by hloupost nezačít s tím rovnou.

S pocitem dobře odvedené práce jsem se znovu vydal k vratům kostela.

Byla kvalitní dubová, pobitá železnými pásy a opatřená masivní měděnou klikou a neméně robustním zámkem. Pochopitelně bylo zamčeno.

„Ťuky, ťuky,“ jemně jsem zabušil na vrata, až se otřásla jako tenká deska překližky. Když během třiceti sekund nikdo nešel otevřít, použil jsem násilí. Času jsem ztratil už dost.

Nejdřív jsem se chtěl proti dveřím vrhnout ramenem, ale pak mě napadlo, že když prorazím pěstí ocelovou desku…

Sevřel jsem pravou ruku v pěst a švihl jí proti bytelnému zámku. Zaznělo to, jako bych vystřelil z pušky a zámek najednou na svém místě nebyl. Nahradila ho zubatá díra lemovaná dlouhými třískami, ve které spočívala moje ruka.

„To nemá chybu,“ usmál jsem se spokojeně a ruku vytáhl. Pak jsem vstoupil do kostela.

„A hele,“ prohodil jsem udiveně, když jsem hned za dveřmi málem šlápl na nějakého chlapíka v kněžské sutaně.

„Že by tu byl někdo přede mnou?“ podivil jsem se a k muži se sklonil. Byl bílý v obličeji, po čele mu tekly proudy potu, svíral si oběma rukama břicho a celkem nepříjemně smrděl. Kromě toho vyluzoval zoufalé steny bolesti.

„Co je vám, ještě jsem se vás ani nedotkl,“ zavrčel jsem nespokojeně nad tím, že se začalo beze mě a odtáhl mu ruce z břicha. Kněz neměl šanci mojí síle odolat a když se mi pokusil něco říct a podíval se mi přitom do obličeje, navíc omdlel.

„Aha, tak to se mi povedlo,“ řekl jsem vzápětí, když jsem zjistil, co tomu muži je – ve střevech měl zamotanou velkou mosaznou kliku a pokroucené zbytky zámku. Podíval jsem se směrem ke dveřím a uviděl, že zubatá díra je zhruba ve výši mojí hlavy. Když jsem vstal, mířila mi přímo na břicho.

„Měl sis pospíšit,“ vysvětlil jsem umírajícímu (nebo možná už mrtvému) knězi, který mi zřejmě šel otevřít, a vyrazil dál do kostela. Podle časomíry telefonu bylo jedenáct večer a přesto se tady ještě svítilo. Z toho jsem usuzoval, že dveřník tady asi nebyl sám.

Prošel jsem mezi řadami lavic a lačně se vrhl k malé kamenné nádobce zapuštěné do zdi. Ponořil jsem do křtitelnice ústa a pil a pil a pil. Svěcená voda chutnala hnusně, ale mně připadalo, jako bych nikdy nepil nic lepšího.

Pak jsem za sebou uslyšel plíživé kroky, vzápětí cvaknutí nějakého mechanismu a nakonec ostrý hlas: „Dej ruce za hlavu a nehýbej se! Loupit v chrámu Páně je smrtelným hříchem!“

Poslechl jsem a pomalu, pomaličku zvedl ruce. Ne snad, že bych se bál, ale chtěl jsem si vychutnat první pořádné střetnutí se svými nepřáteli v situaci, kdy mám já jasně navrch. Pomsta bude sladká.

Pomalu, abych kněze nevyprovokoval předčasně, jsem otočil hlavu a přes rameno si ho prohlédl.

Byl mladý, v třesoucí se ruce velký revolver, v očích plamen spravedlivého hněvu.

„Nepřišel jsem loupit,“ sdělil jsem mu mile, „přišel jsem obětovat pannu ve jménu Satana.“ Mladík se zatvářil nejdřív překvapeně, pak nesmírně pobouřeně. Tak jsem pokračoval.

„Sháním ji už od rána, ale neměl jsem štěstí. Jediné panny v tomhle městě si hrály na pískovišti a obětovat malé řvoucí děcko není zrovna to pravé,“ vysvětloval jsem takovým způsobem, jako bych se svěřoval starému kamarádu nad půlitrem piva někde v hospodě se svým trápením.

„A tak jsem celý ušlý přišel sem a doufal, že narazím aspoň na nějakou jeptišku. Ale jak vidím, zase smůla. Jedině, že by…“ Zamyšleně jsem se odmlčel a přejel mladíka pohledem od hlavy až k patě.

„Ty budeš ještě panic, že?“ zeptal jsem se.

„Vy jste blázen! Rouhající se blázen!“ vykřikl kněz, až mu hlas přeskočil, a sevřel revolver oběma rukama.

„No tak už střílej,“ pobídl jsem ho v duchu. Provokoval jsem ho jen kvůli tomu, abych si vychutnal jeho překvapení ve chvíli, kdy se ode mě odrazí kulka. Úplně jsem tu scénu viděl – střela odrážející se mi od hlavy, smrtelně bledý kněz, já se zlověstným výrazem kráčející mu vstříc, krev, smrt, zkáza. Pomsta. A zatím to vypadalo spíš na hysterický záchvat. Možná jsem mu neměl připomínat celibát, chlapec zřejmě absenci sexuálního života nese dost těžce.

„Ale kdepak blázen, pouze oddaný služebník Prince temnot,“ pokračoval jsem odhodlaně. „Ale neodbíhejme od tématu – měl jsi někdy holku?“

„Vy…! Okamžitě si lehněte na zem a dejte ruce za hlavu. Policie si s vámi už poradí.“

„No to určitě, budu čekat na nějaké policajty, když mám práci,“ povzdechl jsem si a otočil se ke knězi čelem. Když mě nechce střelit do zad, třeba bude mít dost odvahy ke střelbě mezi oči. Nebo aspoň do kolena, sakra.

„Nehýbejte se!“ vykřikl mladík a hlaveň pistole poskakovala jako hyperaktivní blecha.

„Ale no tak, buď hodný. Svlíkni se donaha, vylez si támhle na tu kazatelnu a za chvíli to budem mít odbyté. Mám toho za celý den plné zuby,“ pokračoval jsem v provokování a pomalu se začal k mladíkovi blížit. Vypadal maximálně na dvacet let, bledý v obličeji, třesoucí se ruce, hrůzou rozšířené oči. Všiml jsem si, že mi zírá na hrudník a napadlo mě, jestli náhodou není teplý. Pak mi došlo, že mám na sobě prostřílenou, krví nasáklou košili a že díky betonovému prachu po celém těle musím vypadat jako oživlá mrtvola. Taky dobře.

„Ne, ne, ne, to není možné!“ začal blekotat kluk a já obrátil oči v sloup. Doufal jsem, že narazím na kněze formátu otce Stoklasy a zatím tohle. Copak můžu zabít nějakého pitomého novice, který se každou chvílí musí pomočit hrůzou? Pomsta přece musí mít nějakou úroveň, kruci.

Což ovšem neznamená, že ho ještě trochu nepotrápím. Jednou je to služebník někoho, komu jsem vyhlásil válku, tak co.

„No tak, sutanu dolů a šup na kazatelnu. Třeba se ti to bude i líbit!“ popichoval jsem ho a stále k němu kráčel pomalým vycházkovým krokem.

Mladíkovi se teď ruce třásly tak, že by netrefil vrata stodoly stojící metr před ním a z úst mu vycházelo nesouvislé blekotání. Začínal jsem se regulérně bavit.

„O-o-otče n-n-náš, j-j-j…“ začal koktat kluk a přitom ode mě pozpátku couval. Já šel za ním, na obličeji ďábelský škleb, ale on si toho stejně nevšímal a pořád probodával pohledem moji košili. Stejně jsem se šklebil dál.

Kdyby nás někdo viděl, muselo by mu to asi přijít docela komické – já s vizáží umrlce pronásleduju vyděšeného kněze pod unylým pohledem umělohmotného Ježíše Krista smutně shlížejícího z kříže.

Pak chudák kněz přecouval celou šířku hlavní síně kostela a zády narazil na kamennou zeď. Modlitba mu na rtech odumřela a místo toho z něj vyšlo zoufalé zasténání té nejčiřejší hrůzy. Vzápětí se pomočil.

„No tak vidíš, stejně to budeš muset sundat, tak proč ne rovnou?“ popíchl jsem ho znovu a to ho konečně dohnalo k nějakému činu. Pevně zavřel oči a vystřílel celý bubínek.

„No na tohle nemusím být nesmrtelný, sakra!“ zavrčel jsem na něj, když se nejbližší kulka prohnala metr od mojí hlavy. S těmi vraty od stodoly jsem vůbec nepřeháněl.

Mladík se na místě regulérně rozbrečel, upustil těžký revolver na zem a přitiskl se zády ke zdi, oči pevně zavřené. Já došel až k němu, opřel se rukou o zeď a z necelých deseti centimetrů mu zašeptal do ucha: „Pokud hned zítra vystoupíš z církve, půjdu a budu hledat tu pannu někde jinde. Myslím to vážně, kněz vypuzený z církve je pro mě stejně dobrý, jako kněz obětovaný na oltáři. Tak co, plácnem si?“

Z mladíkova hrdla unikl tichý sten (snad úleva nebo stupňující se hrůza, nevím). Pak sebral veškerou odvahu, která mu ještě zbyla a pomalu otočil hlavu, aby se mi podíval do očí.

Následnými událostmi si nejsem úplně jistý. Nejdřív se naše pohledy střetly, pak se klukovy oči rozšířily takovým způsobem, jako by viděl vlastní smrt, potom zaječel vysokým hlasem „Áááá, maminko, prosím tě, néééé!“ a vzápětí se svezl po zdi na zem, tuhý jako špalek.

„No toto?“ podivil jsem se, naprosto zmatený a zkusil knězi puls. Na zápěstích jsem ho nějak nahmatat nemohl, ale na krční tepně se mi to podařilo – byl slabý, takřka nitkovitý, ale byl tam. Mládenec je tudíž buď v bezvědomí, nebo kómatu.

„Že bych vypadal tak moc blbě?“ zeptal jsem se ztichlého kostela. Co si vzpomínám, tak mi o ksicht pleskl Stoklasův mozek, budu zřejmě trochu od betonového prachu, ale jinak bych tolik hrůzy budit neměl. I když atmosféra opuštěného kostela může na někoho působit tak, že se lekne každé blbosti.

Jestli je v kostele zrcadlo, jsem nikdy nezjistil. Přes oči mi přejel známý rudý paprsek a kostelem práskl výstřel. Vzápětí mě něco zasáhlo do čela.

*

Síla nárazu mnou práskla o zem, jako bych dostal zásah slušně velkým perlíkem.

Na mě je ovšem každé kladivo krátké.

Vyšvihl jsem se na nohy a podíval se ve směru, odkud přiletěla kulka. Na nějakém ochozu tam stál muž v černém obleku, do ramene zapřenou pušku a na obličeji hodně překvapený výraz. Posměšně jsem mu zasalutoval a odrazil se od země.

Jestliže máte ve svalech dost síly, abyste prorazili ocelovou desku, máte také dostatek síly, abyste vyskočili na středně vysoký panelák. A kostely bývají zpravidla menší.

Proletěl jsem vzduchem, proletěl jsem zábradlím, proletěl jsem i knězem s puškou. Do pusy mi vnikla rozdrcená tkáň, rozbité zuby, úlomky lebky a spousta krve smíchané s mozkovou hmotou. Pak jsem se odrazil od trámoví a dopadl na kamennou podlahu jako pytel pšenice.

„No na první pokus…“ vyplivl jsem nechutnou náplň svých úst a protřel si oči.

Pak se věci daly do pohybu.

Hlavní brána kostela se rozlétla a dovnitř vpadla skupina mužů v uniformách útvaru rychlého nasazení. Na hlavách helmy, obličeje kryté neprůstřelnými zrcadlovými kryty, těla oděná do oděvů z neprůstřelných látek. V rukou nejvýkonnější zbraně, jaké se dají v naší republice sehnat. A všechny ty zbraně mířily na mě.

Čekal jsem nějakou frázi ohledně zatýkání a tak podobně a rychle jsem uvažoval, mám-li se vzdát, nebo se pustit do boje.

Chlapi toto dilema vyřešili za mě.

Kostel naplnila kakofonie výstřelů, jak všech dvacet pušek naráz spustilo palbu.

Pokud mohu říct, neminul žádný.

Je to zvláštní pocit, když vás najednou zasáhne taková spousta olova letícího rychlostí vyšší, než je rychlost zvuku. Nemůžu říct, že by to bolelo – cítil jsem spousty nárazů, ale jen cítil. Jako by mi na kůži dopadaly tlusté kapky zmrzlého deště. Usmál jsem se při tom pomyšlení – kulka schopná prorazit blok motoru mě jen trochu štípe.

Sklonil jsem hlavu a pozoroval, jak mi olovo drtí na prach látku košile a se zběsilým skučením se odráží od mé kůže. Napřáhl jsem ruku před sebe a zaclonil si jí oči – zásah do bulvy je přece jen trochu nepříjemný. Současně jsem se musel trochu naklonit dopředu a nakročit jako proti silnému větru – palba neustávala a spojený účinek všech kulek se mnou začal nehezky posouvat.

Pak už jsem tomu dešti nebyl schopen vzdorovat. Kinetická energie mě zvedla do vzduchu a pozpátku mě prohodila kazatelnou, na které jsem chtěl obětovat toho omdlelého chudáka.

Když jsem proletěl v dešti třísek dřevem a zůstal ležet, palba ustala.

Ležel jsem, nijak nezraněn, a poslouchal, jak se ke mně blíží opatrné kroky. V duchu jsem viděl scénu z mnoha akčních filmů – jednotka postupuje podél zdí, kryje se za kostelními lavicemi, míří na díru v kazatelně a je připravena znovu spustit zničující palbu ve chvíli, kdy se ve změti dřevěných trosek něco pohne.

Nechal jsem je přijít na pět metrů.

Potom jsem vstal.

Lidské oko toho nemohlo vidět moc – tělo schopné odolávat výstřelům z útočné pušky mi dává takovou hustotu svalů, že se mohu pohybovat opravdu strašlivě rychle. Vyskočil jsem v dešti třísek, odpíchl se od podlahy a vrhl se mezi postupující policisty.

Podrážka mé jediné zbylé boty se rozplizla do stran jako by na ni dopadla desetitunová kovadlina, kámen pod mýma nohama popraskal a pak jsem se nepředstavitelnou rychlostí prohnal prvním těžkooděncem.

Rozdrcený kevlar se smíchal s rozmačkanými tkáněmi a všechno se to převalilo přese mě. A znova. A ještě.

Prolétl jsem pátým policistou, zapřel paty do země, vyryl do kamenné podlahy dvě hluboké rýhy a otočil se na patě. Přejel jsem je všechny výsměšným pohledem, dal jim přesně tolik času, aby si stačili uvědomit, s kým se pustili do křížku, a pak jsem se do nich znovu pustil.

Nikdy dřív jsem si v násilí neliboval, to už jsem myslím říkal. Pobytem v mé druhé rakvi ale má psychika utrpěla vážné škody. Byl jsem uvězněn, zbaven veškeré naděje, plakal jsem nejhlubším ponížením, prosil jsem a sliboval jako ten nejposlednější otrok. Vzali mi mou lidskou důstojnost a to bolelo daleko víc, než rozbité klouby. Vzali mi důstojnost a já jim teď bral život.

Můj původní způsob útoku byl nejen trochu nehygienický (nalokal jsem se tolika krve, že mi v žaludku žbluňkala), ale také velmi nepraktický. Co z mého oblečení nestačila poničit střelba, to jsem si zlikvidoval sám probíháním neprůstřelnými oděvy úderné jednotky. Zkrátka a dobře, zůstalo na mně jen několik potrhaných cárů a jinak jsem byl úplně nahý. V podstatě mě zakrývala jen cizí krev, ale tou jsem byl zato pokryt od hlavy až k patě.

Vždycky jsem byl trochu stydlivý, tak jsem po dalším policistovi skočil s úmyslem zlikvidovat ho tak jemně a čistě, jak to jen půjde. Měl odhadem stejnou postavu jako já.

Smykem jsem zastavil přímo před ním, lehounkým plácnutím mu poslal zbraň na druhý konec kostela a jen tak laškovně ho pleskl z boku přes přilbu. Kostelní síní zaznělo ošklivé prasknutí a policista se začal hroutit do rudé záplavy rozlévající se po dlaždicích, hlavu vytočenou v nepřirozeném úhlu.

„Tak to ne, hochu, ještě by ses mi umazal,“ řekl jsem mu, chytil ho pod krkem a mrštil jím směrem ke kazatelně. Tam bylo poměrně sucho.

Vzápětí mě do zad zasáhlo několik dávek z pušek a pár kulek mě zaštípalo i na holém zadku.

„Ale no tak, pánové…“ otočil jsem se k šestici zbylých mužů, kteří zaklekli za kostelní lavice a teď se mě nesmyslně pokoušeli zabít. Když mě jedna střela zasáhla přímo do levého varlete, rázem jsem ztratil dobrou náladu a chuť si s nimi povídat. Ono to docela zabolelo.

Bleskurychle jsem se sehnul, vylovil ze záplavy krve jednu z pušek a skoro naslepo vypálil. Je zajímavé, že puška v mých rukou ani jednou neposkočila, méně zajímavé už je, že jsem se ani jednou netrefil. Holt mám ke zbraním odpor.

Na to, aby se speciálové začali krýt a přestali mi ostřelovat genitálie, to ale stačilo. Zalehli za lavici a v kostele se zase rozhostilo pobožné ticho, rušené pouze zvukem vyměňovaných zásobníků.

Já se nabíjením nezdržoval a místo toho vyrazil přímo k mým nepřátelům. Jeden skok, druhý skok a vpadl jsem přímo mezi ně.

„Zahoďte zbraně a vzdejte se, nechci nikoho zbytečně zabíjet!“ zařval jsem, až mozaiková okna zarezonovala.

Policisté bohužel měli výcvik, který jim zřejmě zakazoval se zločinci vyjednávat. Místo aby se zachovali rozumně, zvážili své šance proti neprůstřelnému individuu a dali se s jekem na útěk, pokusili se mě zase zastřelit. Ten poslední dokonce stihl pozvednout pušku tak, že mi mířila přesně mezi oči.

To už jsem ovšem já svojí zbraní urazil hlavu prvnímu, zarazil lebku až někam do žaludku druhému, zahodil přes celý kostel třetího, čtvrtého naprosto nevynalézavě umrtvil pěstí do obličeje a pátého rozčísl puškou použitou jako kyj od rozkroku až po bradu. Skutečně, jako bych ho rozpůlil jen trochu tupým mečem.

Teď jsem tedy švihl rukou a z krásné, pečlivě vyvrtané hlavně udělal něco, čím by se dalo střílet i za roh. Jejímu majiteli jsem vyrval pár prstů, ale to byla prostě náhoda.

„No tak, myslel jsem to vážně, fakt tě nemusím zabít,“ usmál jsem se na něj přátelsky a zblízka se mu podíval do toho zrcadlového štítu, co měl před ksichtem.

Zpoza skla vytryskl proud zvratků a chlap se složil, jako bych ho praštil kladivem.

„Co to s těma lidma dneska je?“ podivil jsem se a ohlédl se k vratům kostela, jestli nejde další návštěva.

Nešla.

Tak jsem se já šel obléct.

Můj policista uchráněný znečištění ležel přelomený přes napůl pobořenou kazatelnu jako mokrý ručník, ale jeho šaty vypadaly normálně. Sundal jsem mu helmu, poodepínal mu veškeré chrániče a objevil pěknou, tmavou, nenápadnou uniformu. Kdyby speciálové nosili maskáče, bylo by to horší. Takhle jsem byl během pěti minut parádně ustrojený do slušivého stejnokroje (jen spodní prádlo jsem tomu chudákovi nechal, pochopitelně) a ani boty mě netlačily. Když vyryjete holými patami rýhy do kamene, je na vás každá malá bota krátká. Stihl bych se obléct pochopitelně mnohem rychleji, ale krev šla utřít neuvěřitelně špatně a nemohl jsem přece lézt do nových šatů tak, jak jsem vypadal po průletu vnitřnostmi speciálů.

„A kam teď?“ položil jsem si základní otázku. Vpád policie mě trochu zaskočil, čekal jsem poklidné noční zabíjení několika kněží, proložené možná sem tam nějakým výslechem. Hodlal jsem zjistit, jak početná je skupina řešící těžké kacíře a hodlal jsem ji vybít do posledního. Pak se podívám, co by se dalo udělat s katolickou církví.

„Za Jantulou!“ odpověděl jsem si vzápětí. Kam taky jinam.

A vyšel jsem z kostela.

*

Do očí se mi zabodlo světlo z desítek halogenových reflektorů, v uších mi zazněl zvuk desítek natahovaných závěrů útočných zbraní.

Mé oči prošly takovou proměnou, že nejenže vidím dvacetkrát ostřeji než dřív, ale taky mi nějak nevadí ostré světlo. Tam, kde bych byl dřív oslepen jako po pohledu do slunce, jsem se teď bez problémů rozhlížel po všem, co se na trávníku kostela nacházelo.

A že toho nebylo málo.

Stála tu obyčejná policejní auta, stál tu pancéřovaný náklaďák speciální jednotky, byli tu policisté v obyčejných uniformách, byli tu speciálové ve stejných brněních, jako byla ta, kterými jsem před chvílí plnou rychlostí probíhal. Všichni měli zbraně a všichni mířili na jediného člověka.

Na mě, pochopitelně.

„Okamžitě se vzdejte, jinak zahájíme palbu!“ ozval se hlas zesílený megafonem. Jako bych byl hluchý.

„Okamžitě se vzdejte, nebo se naštvu!“ zařval jsem jim v odpověď a můj hlas si s tím megafonovým moc nezadal. Zřejmě posílily i moje hlasivky.

V odpověď mi přiletěl nějaký váleček, ze kterého se divně kouřilo. Chytil jsem ho v letu, jako by ho někdo právě nevystřelil z pušky, a poslal nazpátek.

Skvělý nápad.

Mezi policisty se rozlil mrak slzného plynu, hustého dýmu a několika dalších látek, kterými se dnešní omračující granáty plní. Policisté naštěstí nebyli tak tupí, aby po mně stříleli kouřovými granáty a sami přitom spoléhali na dobrou vůli větru, takže byli vyzbrojeni plynovými maskami.

I tak je vrácený granát trochu překvapil.

„Pal!“ zaznělo z megafonu a vzápětí se strhla taková smršť olova, jakou jsem ještě nezažil.

„Ne! Zničíte mi šaty!“ chtěl jsem zařvat, ale pochopitelně jsem to nestihl. Do hlavy, prsou, nohou a vůbec do celého těla mě nabraly stovky malých olověných střel, prohodily mě kostelními vraty a nešetrně mnou prorazily jednu z kostelních lavic.

„Tak teď jsem se nasral,“ zavrčel jsem při zjištění, že jsem zase v rouše Adamově.

Vyskočil jsem na nohy, zapřel se nohama o kámen a vystartoval.

Z podrážek bot se zakouřilo, pevná guma se doslova roztekla do stran, dlaždice na několika místech praskla, jako bych do ní udeřil tunovým kladivem, a pak jsem s neuvěřitelnou akcelerací vyrazil.

Prolétl jsem stále otevřenou branou, moje nohy rozstříkly zem do stran jako vodu a pak jsem vpadl mezi zaparkovaná auta, za kterými se kryla policie.

Nejsem si tím jistý, ale všichni přítomní mě zřejmě vnímali jen jako vířící rozmazaný flek, pokud mě vůbec viděli. Nemohu to říct s jistotou, protože jsem se jich neptal, ale ze srovnání jejich rychlosti a mojí to nemohlo být jinak. Tam, kde muži zákona zabralo neuvěřitelné množství času, aby pohnul hlavní pušky o pět milimetrů, jsem já bez problémů stačil překonat dobrých deset metrů dráhy, urazit hlavu jednomu policistovi, proběhnout druhým a ještě vyplivnout to, co se mi dostalo i přes zavřené zuby do pusy.

A tak to šlo dál a dál. Policie se mě snažila zlikvidovat, ale v místech, kam se jim podařilo namířit, jsem já už dávno nestál. Samozřejmě, bylo jich tolik, že stihli spustit palbu, ale když těsně vedle mě explodovala opřilbená hlava, napadlo mě, že mi tím jenom pomáhají.

Skutečně, na plácku před kostelem nastalo pravé peklo. Olovo hvízdalo, gejzíry krve smáčely všechny přítomné, kusy těl vířily vzduchem, do toho zoufalý křik, dým z granátů a všeobecná panika.

A do toho ještě já.

Přiznám se, docela mě to bavilo. Nevím, jestli jsem smrtí ztratil něco ze své osobnosti, nebo za to mohlo jen moje hluboké ponížení a touha se mstít, ale nepřišlo mi vůbec zatěžko urážet lidem hlavy, dělat jim do hrudních košů díry holou pěstí a vůbec páchat ta nejhorší zvěrstva, na jaká jsem se zmohl. Na druhou stranu je třeba říct, že jsem zabíjel rychle a čistě (no, čistě… víte, jak to myslím). Kdo se mi dostal do rukou, umřel ve zlomku vteřiny. Nenechával jsem po sobě zraněné a zmrzačené, nenechával jsem na zemi nikoho umírat v krutých bolestech.

Práci mi znesnadňovaly pouze tři věci. Za prvé – na trávě se strašlivě špatně běhá, chcete-li vyvinout takovou rychlost, jakou jsem se pohyboval já. Nohy se mi pořád bořily, jako bych běhal v bahně a hlína s rozdrcenou vegetací stříkaly všude okolo. Za druhé – nejsem ještě na své schopnosti tak zvyklý, takže jsem občas nevybral zatáčku a prolétl zaparkovaným autem. Je to něco nepředstavitelného, muset ze sebe strhávat namotaný plech a cáry čalounění. Za třetí – s holým zadkem mi bylo strašně trapně.

A aby toho nebylo málo, vložil se do toho vrtulník.

To už jsem měl za sebou zhruba polovinu přítomných, cizí krev mě halila jako druhá kůže a já uvažoval, jestli se ta druhá polovina policajtů nedá rozumně na útěk.

Helikoptéra byla štíhlá, antracitově černá, po stranách měla krátká křidélka a pod nimi nějaké nehezké tvary. Vypadalo to skoro jako hlavně dvou rotačních kulometů.

A byly to hlavně dvou rotačních kulometů.

Do hluku, který vydával rotor vrtulníku, se nejdřív vmísilo svištivé hvízdání, jak se svazky hlavní roztočily a pak byl veškerý zvuk pohlcen zvukem novým, jak se kulomety rozeřvaly.

Země pět metrů přede mnou vybuchla podobně, jako když jsem po ní běhal, jeden přeživší policajt se proměnil v mlhu tvořenou krví a najemno našlehanými orgány a pak se vlna svištícího olova zakousla do mě.

Jestliže kulky z útočných pušek trochu štípou, tak tohle bylo daleko intenzivnější. Jednou jsem s kamarády hrál paintball a jen tak pro legraci jsme nastavili sílu zbraní na maximální mez. Když člověk dostal takovou kuličkou zásah, věděl o tom ještě po týdnu.

Tohle bylo skoro přesně to samé, jen horší.

Díky tomu, že na mě helikoptéra pálila z výšky, nebyl jsem tentokrát zahnán zpátky do kostela. Místo toho mě palba zarazila do země.

Padl jsem na záda a zabořil se na dobrých deset centimetrů. S maximálním vypětím všech sil se mi podařilo zvednout ruku a zaclonit si jí oči. Nějakou neuvěřitelnou náhodou jsem dostal zásah jen do levého oka, ale bolelo to tak, že jsem měl chuť řvát. Kromě toho jsem na to oko přestal vidět. Druhou rukou jsem si pochopitelně tiskl rozkrok.

A bylo hůř. Pilot helikoptéry byl zřejmě zkušený profík, takže se mu dařilo držet stroj na místě a ještě s ním pomalu klesat a přibližovat se ke mně. Střelec tak měl krásnou možnost držet mě v proudu olova a pomalu mě jím zatlačovat do země. Kdyby na mém místě ležel obyčejný člověk, nezbylo by po něm víc, než vzpomínka. Já trpěl nanejvýš velkým nepohodlím. A taky to začínalo bolet.

Helikoptéra klesala níž a níž, což mělo za následek značné snížení rozptylu těch zatracených kulometů. Na mou kůži začalo dopadat olovo daleko intenzivněji a to už bylo i na můj organismus moc.

Objevila se první krev.

Nebylo to nic vážného, bolelo to docela snesitelně, a navíc jsem měl konečně možnost pozorovat, jak probíhala regenerace v případech, kdy jsem měl prostřelenou hlavu.

I v situaci, kdy jsem byl zasahován stovkou výstřelů za sekundu, jsem musel obdivně vydechnout. Z každého jednotlivého zásahu vždy vystříklo pár kapek krve, ty se vzápětí ve vzduchu zastavily, setinu sekundy se jen chvěly, jako by se rozhodovaly, jestli podlehnout gravitaci, a vzápětí se stejnou rychlostí vrátily do mé kůže. Slabě se zablesklo a rána byla zacelená. Při mých prvních úmrtích byl proces zřejmě daleko pomalejší a nedokonalejší, protože jsem byl v bezvědomí několik hodin a budil jsem se umazaný od krve, ale nepochyboval jsem, že fungoval na stejném principu.

Takže jsem zabořený do hlíny mlčky trpěl a pozoroval ten magický proces. A čekal, až vrtulníku dojde munice.

Dočkal jsem se po neuvěřitelných pěti minutách. Když jsem vzal v úvahu kadenci kulometů, napadlo mě, že ten vrtulník musel být náboji doslova nacpaný.

„A teď zase já,“ zašklebil jsem se na pilota, když se ode mě odrazila poslední kulka.

Vyskočil jsem na nohy (a zanechal po sobě krásný plastický otisk svého těla) a vrhl se na práh kostela. Pak jsem se odrazil takovou silou, jako jsem to dosud nezkoušel.

Kdybych se o něco takového pokusil na trávníku, asi bych zůstal zabořený po kolena v hlíně, i když jistý si tím nejsem. Takhle pode mnou zase popraskaly dlaždice a vzápětí jsem svištěl vzduchem jako raketa země-vzduch.

Spíš země-vrtulník.

Vypouklé sklo pilotovy kabiny se roztříštilo v déšť úlomků třpytících se v měsíčním svitu a zbylých halogenových světlech a já dopadl přímo na pilota. Ozval se příšerný mlaskavý zvuk a chlap se rozcákl po celé kabině.

„To je humus, co?“ zašklebil jsem se na vedle sedícího střelce, který si mátožně protíral oči. Střelec se na mě podíval, zbledl, zaječel hlasem, za který by se nemusela stydět jakákoli diva a omdlel.

„To jsi ještě neviděl nahýho chlapa ve vrtulníku?“ podivil jsem se a vzal to šipkou zase zpátky na zem. Vrtulník bez obsluhy si začal dělat, co ho napadlo a já s něčím takovým létat neumím.

Promáčkl jsem střechu policejního auta a sledoval, jak si to vrtulník míří přímo ke kostelu.

Následující události byly přímo nepopsatelné. Se svýma očima jsem dokázal rozeznat jednotlivé listy vrtule, které by mi normálně měly připadat jako vířící kruh, takže teď jsem viděl, jak se plech pomalu mačká, sklo puká, konstrukce vrtulníku se kroutí a vzápětí někde v jeho útrobách přeskakuje neviděná jiskra, něžně se dotýká rozlitého paliva a celý vrtulník mizí v žhnoucí kouli ohně. I ta se převalovala tak pomalu, že to vypadalo jako ve zpomaleném záběru nějakého filmu.

Tlaková vlna mě smetla z promáčklé střechy, několik ohromených policistů na místě pozabíjela a popřevracela pár blíže stojících aut.

„To bylo něco!“ vydechl jsem nadšeně, když plameny přeskočily na střechu kostela a ta začala ozařovat okolí široko daleko. Když vzplanul masivní kříž na samém vrcholku střechy, spokojeně jsem se usmál.

„Ru-ruce za hlavu!“ zakoktalo to najednou za mnou a já si pomyslel, že nějaký blázen mi zřejmě míří do zadku.

Otočil jsem se na patě, až hlína vystříkla a káravě zahrozil policajtovi prstem. Nepatřil ke zvláštním jednotkám, takže jsem mu viděl do obličeje – byl smrtelně bledý, na čele se mu táhla krvavá rána a z ucha mu vyčníval nějaký utržený prst. Nekecám.

„Ale no tak, viděls, jak do mě perou kulomety a odvažuješ se na mě mířit takovouhle hračkou?“ A výhružně jsem mu pohlédl do očí.

Policajt omdlel jako špalek.

Následující události mi nedaly dost času na přemýšlení, co se to se všemi děje, protože zbytek jednotky zřejmě sebral zbytky morálky, seskupil se a zase se do mě pustil.

„Tak to ne, hoši,“ uskočil jsem smršti kulek, přehoupl se přes střechu jednoho auta a zahákl prsty pod rám karosérie dalšího.

Kdybych něco takového zkusil jako člověk, pochybuju, že bych se do konce života narovnal. Takhle mi to nedalo větší práci, než zvednout kartónovou krabici.

Auto se odlepilo od země, předvedlo dvě líné otočky a dopadlo na vytřeštěnou policii. Asi ještě nikdy neviděli, že by po nich nahý chlap házel jejich vlastními auty. Příslušníci skončili jako polámané trosky pod autem a já vytáhl nohy z krví nasáklé země – váha auta mě do ní nehezky zatlačila.

„To bylo všechno?“ zařval jsem, když okolí opanoval nezvyklý klid, rušený jen hučením plamenů. Hezky to hřálo do zad.

„A vida, nebylo!“ odpověděl jsem si vzápětí, když jsem koutkem oka zachytil nějaký pohyb. Bylo to kousek od bojiště a bylo to skoro neviditelné. Tedy pro normální oči. Já bez problémů zjistil, že se tam kdosi plazí v trávě a vystrkuje přitom zadek ke hvězdám.

„Kampak, kampak?“ pleskl jsem ten zadek obuškem, který jsem sebral jedné téměř kompletní mrtvole.

„Áááúúú!“ zaječel plazivec, vyskočil na nohy a pokusil se mi utéct. S rychlostí, jakou se pohybuju, by to nedokázal ani v závodním autě.

„No to je mi překvapení, já vás zrovna šel navštívit,“ popadl jsem toho muže za rameno a otočil ho tváří k sobě. Byl to můj starý známý otec Jantula.

„Matko boží, nééé!“ zaječel otec, když se mi podíval do tváře. Na rozdíl od ostatních ale neomdlel, jen otočil hlavu co nejvíc ode mě.

„Ale no tak, možná jsem trochu od krve, ale to spraví trocha vody, nemusíte hned brát jméno boží nadarmo, ne?“ zeptal jsem se trochu nechápavě.

A otočil mu hlavu zpátky.

„Nééé, prosím, nedělejte to, to je něco strašného!“ vytryskly Jantulovi slzy z očí a pokusil se zase otočit. Nedovolil jsem mu to a tak aspoň pevně zavřel oči.

Napadlo mě, že šílenství prožité v rakvi mi mohlo nadělat nepěkné věci s obličejem, i když jsem si nedokázal představit, že by mi smrtelná hrůza dokázala pokřivit mé celkem pohledné rysy tak, aby z toho lidi vřeštěli hrůzou. Ale co kdyby.

Chytil jsem otce Jantulu pevně za sutanu pod krkem a dotáhl ho zpátky na bojiště. Moc jich nebylo, ale pár celých aut tu ještě stálo. A některá měla i nerozbitá zpětná zrcátka.

Sklonil jsem se k jednomu z nich a důkladně si svůj obličej prohlédl.

Z rudé krvavé masky se na mě dívaly mé modré oči, za uchem jsem měl kousek cizího mozku, ve vlasech něco připomínajícího cizí konečník a na bradě přilepenou snad oční bulvu, nebo co. Nebylo to nic hezkého, ale taky nic, z čeho by mohla jít smrtelná hrůza. Sám bych se sice potkat nechtěl, ale cvičení policisté a kněz – specialista na temné síly by se s něčím takovým měli vyrovnat.

„Co pořád máte, nahý snad taky nevypadám tak špatně,“ zamračil jsem se na otce. Měl pořád pevně zavřené oči, tak můj výraz neviděl.

„Okamžitě otevřete oči, nebo vám ukousnu nos,“ plácl jsem první, co mě napadlo.

„Ne, prosím, nechtějte to po mně, to se nedá vydržet!“ zanaříkal kněz.

„Co se nedá vydržet?“ zařval jsem.

„Vaše oči, je v nich něco… příšerného.“

Znovu jsem se koukl do zrcátka, ale moje oči vypadaly jako dřív. Možná trochu šílené, ale jinak nic, z čeho by šel strach.

„Otevřete oči, hned!“ nakázal jsem knězi a sevřel mu nos mezi palec a ukazovák. Stačilo to.

Otec Jantula otevřel oči jen natolik, aby přes vzniklé škvíry něco viděl, pohlédl mi do očí, zaječel jako znásilňovaná jeptiška a omdlel jako špalek.

Nerozuměl jsem tomu. Absolutně jsem to nechápal. A v okolí nebyl nikdo, kdo by mi to dokázal vysvětlit, aspoň do chvíle, než se kněz probere.

Nemarnil jsem čas, našel kus relativně čisté uniformy a důkladně ze sebe utřel krev. Šlo to mizerně, ale přestal jsem po tom nechutně lepit. A teď ještě šaty.

Rozhlédl jsem se po kraji, ale nikde v dohledu se nenacházela uniforma, která by byla současně čistá a vcelku. I policisté, které jsem nezabil svým oblíbeným průběhovým způsobem, se váleli v krvavém blátě, což další použitelnost jejich oblečení dost snižovalo. V nejhorším případě bych něčím takovým vzal zavděk, ale proč, když mám něco lepšího.

„Potřebuji tvůj oděv, tvoje boty a tvůj motocykl,“ řekl jsem temným hlasem bezvědomému otci Jantulovi. Ani se nepohnul.

*

Napoprvé jsem si toho nevšiml, ale kněz má skoro stejnou postavu jako já. Sice ne tak úplně (trochu to na mně plandalo), ale nemůžu chodit po městě tak, jak jsem byl.

„No tak, otče, vstávat,“ popleskal jsem polonahého kněze po tvářích, až to se to rozlehlo široko daleko. Nenechal jsem sice naživu jediného policistu, který by mohl přivolat posily, ale hořící kostel brzy přivábí přinejmenším hasiče. A já potřebuju něco zjistit.

„No tak, sakra, vstávat,“ dal jsem knězi takovou facku, až mu v ústech něco povolilo. Asi zub.

„Co… kde… ááááá!“ zaječel kněz a zase omdlel. Asi jsem se mu neměl dívat do tváře.

„Zatracená práce!“ zavrčel jsem a pak mě něco napadlo. Vrátil jsem se ještě jednou mezi rozmlácená auta a roztrhané mrtvoly a z přihrádky jednoho z aut vylovil kvalitní policejní sluneční brýle.

„Fešák!“ pochválil jsem se při pohledu do zpětného zrcátka a vydal se zpátky ke knězi. I za noci osvětlované jen slabým měsíčním světlem jsem přes tmavá zrcadlová skla viděl jako za nejjasnějšího dne. Nepopsatelné.

Znovu jsem zopakoval budící proceduru a tentokrát se kněz probral daleko rychleji, zvlášť když jsem ho pleskl přes místo, kde měl ještě před chvílí zdravý zub.

„Ne, prosím, nechte mě!“ zaúpěl otec Jantula, když se na mě podíval.

„No vida, konečně nevřískáte jako protržený,“ zaradoval jsem se.

„Ty vaše oči, to je něco nepopsatelného,“ vydechl kněz a celý zbledl, když si na ten zážitek vzpomněl. Vzápětí přešel k důležitějším věcem.

„To jsou moje šaty!“ vykřikl.

„Moje jsou tak trochu minulostí,“ pokrčil jsem rameny s provinilým úsměvem ve tváři. „Nevadí vám to, že ne?“ A posunul jsem si brýle, jako bych si je chtěl sundat.

„Ne, ne, klidně si je nechte,“ byl kněz najednou samá ochota.

„Tak fajn, otče, dost zdvořilostí,“ změnil jsem téma, „mám na vás pár otázek.“

„Ano?“

„Jistě. Například by mě zajímal seznam členů té vaší protiďábelské organizace, nebo jak se to jmenuje.“ A vyndal jsem papír a tužku, které měl kněz v saku.

„To vám nemohu říct. Proč to chcete vůbec vědět?“

„Abych vás všechny pozabíjel, pochopitelně,“ řekl jsem takovým tónem, jako bych se s ním bavil o fotbale.

„To… to nemůžete myslet vážně!“

„Ale pochopitelně, že můžu,“ usmál jsem se ošklivě. „Já totiž musím.“

„Musíte? Proč? Jestli kvůli pomstě, tak jsem vám už snad vysvětlil, že vám církev svatá nemůže dopřát pokoje a že je vaším osudem spočinout někde, kde nebudete našemu Pánu na obtíž. My jsme v právu, smiřte se s tím, přijměte to a uleví se vám.“

„Uleví se mi? ULEVÍ SE MI?“ Tentokrát můj hlas zazněl takovým způsobem, že v hořícím kostele prasklo jedno z oken. Ale možná za to mohl rostoucí žár, nevím.

„Ulevilo se mi, když jsem se prohrabal holýma rukama betonem a po týdnech strávených v jedné poloze se protáhl, to ano. Nemůžu vám popsat, jaká je tohle úleva, ale ještě jednou mi řekněte o tom, že církev má právo dělat něco takového a zaručuju vám, že si to vyzkoušíte!“

Otec Jantula pohlédl do skel mých brýlí a uvěřil mi každé slovo.

„A kromě toho,“ pokračoval jsem, „to není kvůli nějaké pomstě, ale kvůli něčemu, co byste měl zrovna vy ctít.“

„Co tím myslíte?“

„Já to slíbil Bohu.“

*

Otec Jantula na mě nejdřív nevěřícně koukal a pak mě požádal, abych mu vysvětlil, jak jsem to myslel. Tak jsem mu ve stručnosti popsal celý svůj zážitek s ocelovou rakví a detailně se mu zmínil o svém monologu k Bohu.

„A kvůli tomu se chcete stát masovým vrahem? Vždyť jsem vám už vysvětlil, že pro Boha jste urážkou, bolavým místem na tváři jeho Země a tak s vámi nechce a nemůže mít nic společného,“ řekl kněz, když jsem skončil.

„No podívejte, otče, jen tak mezi námi, je mi srdečně jedno, jestli Bůh existuje, nebo je to jen výmysl církve. Pro mě je daleko důležitější, že pokud je skutečný, odsoudil mě k věčnému utrpení, i když jsem mu nabízel alternativy přijatelnější pro oba z nás. A pokud neexistuje, tak jste mě k tomu utrpení odsoudili vy jakožto církev a tudíž mám nevyřízené účty s vámi. Můžete si vybrat.“

„Ale, ale…“ nenacházel kněz slov, „ale kvůli tomu se přeci nemůžete pustit do boje s katolickou církví!“

„Proč ne?“ nechápavě jsem na něj pohlédl.

„Církev svatá učí všechny lidi, jak milovat Boha, jak se řídit jeho zákony, jak jej uctívat. Jestliže by tu nebyla, svět by se propadl do barbarství. Z lidí by se stala nemorální zvířata!“ Otec Jantula se až zalykal spravedlivým rozhořčením.

„Ta milující svatá církev odsoudila nevinného člověka k trestu horšímu, než je trest smrti,“ řekl jsem na to. „Tím se pro mě dostala na stejnou úroveň, jako byly různé totalitní režimy v minulém století. A jelikož jsem se náhodou stal tak trochu nezničitelným, mám myslím dost šancí zbavit svět téhle přítěže.“

Otec Jantula vypadal, že se dusí a nebylo to kvůli tomu, že jsem ho stále držel pod krkem.

„Ale církev svatá je nekonečně dobrá, zastupuje na Zemi našeho Pána, jak se opovažujete srovnávat ji s komunistickým režimem!“ Až mi poprskal brýle.

„Ale jděte, otče,“ ironicky jsem se ušklíbl. „Pokud se většina současných historiků nemýlí, tak právě křesťanství a vliv církve svaté způsobil ta největší utrpení v lidských dějinách. Křížové výpravy, války ve jménu Krista, inkvizice… Věděl jste, že ta nejstrašnější mučení byla vymyšlena právě katolickou církví?“

„To… to nemůžete tak brát!“ stále zvyšoval hlas kněz.

„Ale? Pročpak bych nemohl, když je to pravda? A to už vůbec nemluvím o tom, jak ta vaše zatracená víra zpomalila vědecký pokrok. Nebýt vás a vaší církve, mohl být dneska člověk o celá staletí napřed. Nemusely být války, nemoce, mohli jsme létat ke hvězdám.“

„Vy tomu vůbec nerozumíte!“ plály knězovy oči spravedlivým hněvem. „Přečetl jste si pár článků v novinách, nebo kde, a hned byste chtěl kritizovat církev. Jak se opovažujete!“

„No jak chcete, já předložil argumenty, vy tu na mě jenom prskáte,“ pokrčil jsem rameny. „Ta jména bych prosil.“

Otec Jantula jen se sveřepým výrazem sevřel rty.

„Ale no tak, otče, přece nechcete okusit něco z inkvizičního umění. Nebo ano?“

Otec se stále tvářil zarputile a tak jsem se s ním vydal k hořícímu kostelu.

Když pochopil, kam ho to táhnu, pokusil se mi klást odpor, ale bylo to, jako by se holýma rukama snažil zastavit rozjetý vlak.

„No tak, otče, opravdu chcete umřít pro svou víru?“ zeptal jsem se tak vemlouvavým hlasem, až kněz polkl hrůzou.

Samozřejmě jsem ho nehodlal nijak mučit, na to mám i po uplynulých zážitcích poněkud mírnou povahu, ale věřil jsem, že to kněz nemůže vědět. Stvůra pekel, jakou jsem podle něj byl, mohla být schopná všeho.

Hořící kostel příjemně hřál na tváři, v dálce se ozvalo houkání požárnické sirény a otci po čele začaly téct proudy potu. Nebyl jsem si jistý, jestli je to strachem, nebo je v takové blízkosti ohně opravdu tak velké teplo, ale bylo mi to jedno. Potřeboval jsem ta jména.

„Nic ti neřeknu, zplozenče pekel!“ zařval kněz a pokusil se odtrhnout mou ruku svírající jeho krk. Neměl šanci.

„No tak, otče. Mějte přece rozum. Když mi řeknete jména vašich kolegů, budu moci zabít jenom je. Jinak budu muset jít a zlikvidovat každého kněze, na kterého narazím. Je mi líto, ale nemůžu si dovolit, aby ta vaše jednotka našla nějaký způsob, jak mě zase dostat do rakve.“

„Ale vy chcete zabít každého kněze, kterého potkáte, chcete zlikvidovat církev svatou!“ zařval kněz, aby přehlušil hukot plamenů.

„No to jo, to máte pravdu,“ souhlasil jsem vesele. „Ale pořád je tu jedna možnost, jak bych od toho mohl upustit.“

„Jaká?“

„Už jsem vám to říkal. Mám v úmyslu zajít za papežem a promluvit si s ním, nebo přímo s Bohem. Jestliže se jim náhodou podaří mě přesvědčit, žádný konec církve se konat nebude. Sice v to moc nevěřím, ale stát se může všechno. Jenže nemůžu riskovat cestu do Vatikánu, když je to vaše komando akceschopné. Takže pokud mi dáte jména všech vašich členů, budu je moci zlikvidovat čistě a bezbolestně, aniž by zařval ještě někdo další. Ovšem pokud mi ta jména nedáte…“ na chvíli jsem se významně odmlčel. „Pokud mi je nedáte, tak začnu listovat vaším diářem a likvidovat každého z vašich známých hezky podle abecedy. Vůbec nepochybuju o tom, že většina z nich nemá s církví vůbec nic společného, ale copak můžu riskovat? Když o tom tak uvažuju, tak ani u známých vašich známých si nemůžu být jistý… A to nemluvím o celé katolické církvi v téhle republice…“ Nakrabatil jsem ustaraně čelo a pro větší efekt se zamyšleně podrbal na bradě. Otec Jantula se zatím potil, třeštil oči a snažil se popadnout dech, který mu vyrazily moje plány. „Takže osud mnoha a mnoha nevinných lidí závisí jen na vás,“ dokončil jsem.

Kněz chvíli váhal, sváděl souboj se svým svědomím, a nakonec prohlásil:

„Nikdy, to se radši budu smažit navěky v pekle!“

„No jak myslíte,“ řekl jsem já.

A sundal si brýle.

*

Kněz zase zaječel, zase obrátil oči v sloup a zase zcepeněl. Co se mě týkalo, začínalo to být trochu nudné.

Hasičská siréna se přiblížila natolik, že mi zbývalo jen pár minut, jestli vůbec.

Popadl jsem kněze a čile vyrazil kolem hořícího kostela. Přímo ke svému hrobu.

Tam jsem omdlelého kněze opatrně spustil do jámy, kterou jsem v betonu prorazil vlastníma rukama. Opatrně jsem ho našťouchal do takové pozice, ve které jsem musel trávit uplynulé dny já a ohnul okraje zubaté díry, kterou jsem prorazil do víka rakve. Šlo to špatně, jednou jsem do rakve málem spadl, ale nakonec se mi to podařilo. Plech byl vyrovnaný tak, že vzniklou díru zakrýval dostatečně na to, aby se jí nedokázala protáhnout ani myš.

Na list papíru jsem ještě načmáral vzkaz a prostrčil ho jednou ze škvír do rakve.

„Ať víte, co je to úleva,“ stálo na něm.

Pak jsem si oprášil šaty od betonového prachu, zakryl otvor kusy rozbitých křížů a přehoupl se přes zeď. Bylo mi jasné, že hasiči kněze najdou, jakmile uhasí kostel, ale těch pár hodin, které v rakvi stráví, než si někdo všimne jeho ječení, mu určitě poskytne dostatek nočních můr do konce života.

Oko za oko…

*

Světelná show mě bezpečně dovedla do centra města. Jen tak mimochodem mě napadlo, jak je to zvláštní – když jsem se podle laserů orientoval naposled, byl jsem normální člověk. Normální živý člověk. Teď mám sílu comicsového superhrdiny, v patách mi je církev a policie a jsem mrtvý.

Když mi hlavou bleskla myšlenka na policii, pomyslel jsem si, jak je divné, že na člověka hledaného pro vraždu policisty vyrukovala hned zásahová jednotka i s vrtulníkem. Něco takového se nepoužívá na jednotlivce, pokud někdo takový nedrží pistoli u hlavy někomu hodně důležitému. Ale možná mají mí přátelé kněží opravdu tak dlouhé prsty, jak jsem si myslel, a někteří z nich jsou velkými zvířaty u policie. To by to vysvětlovalo. Otec Jantula na místě činu by tomu taky napovídal.

Jelikož byla noc, mohl jsem si občas dovolit trochu pospíchat. Tmavými uličkami jsem se hnal rychlostí, jakou by mi mohl závidět gepard. Já bych jemu zase záviděl, že nemusí nosit boty. Ty moje se začínaly trochu ošoupávat – a to jsem je měl na nohou nanejvýš půlhodinu.

„Tak jo, Ondřeji, hlavně se ničeho neboj, dělal jsi horší věci,“ polohlasně jsem řekl svému odrazu v neprůstřelném skle buňky bankomatu mojí banky. K dalšímu postupu budu potřebovat peníze. Pokud možno hodně peněz. A ačkoli nemám konto tak docela vybrakované, v současnosti se k němu nedostanu. Nejenže by použití karty mohlo přivolat policii (ne že by mi mohli ublížit), ale hlavně jsem žádnou kartu neměl. Pokud jsem si dobře vzpomínal, naposledy jsem ji viděl letět kolem svého obličeje rozstřílenou na mikroskopické kousky, když se do mě v kostele pustili policajti.

Takže zbýval jediný způsob, jak přijít k penězům, tedy pokud nechci jít okrádat důchodce nebo vylupovat kostely.

Ještě jednou jsem se zhluboka nadechl (nevím, proč to dělám, vždyť dýchat nemusím) rozhlédl se kolem a když nikde v nejbližším okolí nebyl ani živáček, udeřil jsem. Neprůstřelné sklo bylo neprůstřelné, ale ne zase tak moc. Síla mého úderu si nezadá s průrazností tankové střely, takže se sklo roztříštilo jako každé obyčejné.

„A teď rychle, než se dostaví policajti,“ instruoval jsem sám sebe a vlezl do malé komůrky s bankomatem. Že jsem neslyšel žádný alarm ještě neznamenalo, že se nějaký bezhlučný právě nezapnul.

„Jo, kartu bych ti vložit mohl, ale nevím, jestli máš rád puzzle,“ informoval jsem terminál bankomatu a sehnul se. Pokud vím, jsou tyhle skříně navrženy tak, aby se do nich normální člověk nedostal ani autogenem. Matně jsem si vzpomněl, jak se jednou nějakým zlodějům podařilo celý bankomat vyrvat ze základů jeřábem a pak s ním ujet. Chytili je tuším do týdne.

Já ovšem nebyl tak nenasytný, mně bude stačit pár desítek tisíc. Možná set.

Bankomat měl dole takové sympatické vybrání, do kterého krásně pasovaly prsty. Já je tam zastrčil a zabral. Ocelový plášť zaprotestoval, beton zapraskal a mně křuplo v zádech.

„Tak povol, ty mrcho!“ vyzval jsem bankomat a zabral ještě víc.

Zase praskání, zase skřípění, ale tentokrát jsem měl dojem, že něco povolilo. Tedy kromě mých obratlů.

„Do třetice všeho dobrého,“ zavrčel jsem temně, plivl si do dlaní a znovu se chytil už trochu zdeformovaného vybrání. Pokud odsud budou policajti chtít vzít moje otisky prstů, budou to mít krásně jednoduché – zůstanou totiž vytlačené v oceli.

„Copak to tu děláte, občane?“ ozvalo se mi za zády dřív, než jsem se pokusil těžký automat urvat potřetí.

*

„Zrovna jsem na vás myslel,“ usmál jsem se přátelsky na jakéhosi pochůzkáře v tmavé uniformě, který si mě přísně měřil. Pohybem rychlejším, než dokáže lidské oko zachytit, jsem si ještě předtím posunul brýle nahoru, abych bezpečně skryl svůj děsivý pohled. Nepotřebuju, aby tady ten polda řval jako desetiletá školačka.

„Ale? Opravdu? To vás asi trápilo svědomí, že?“ zareagoval strážce pořádku povýšeně.

„No to ani ne,“ usmál jsem se, „spíš jsem uvažoval, jestli bych vás dokázal nacpat za ten bankomat.“

Policajt se celý našponoval, uraženě zvedl obočí a zřejmě se chystal k nějakému činu. Já mu zatím beze spěchu cvrnkl ukazovákem do nosu jako malému dítěti.

„To jsem přehnal,“ uznal jsem sportovně, když mi krev cákla až na brýle. Původně jsem chtěl milého policajta jen mírně omráčit, ale zřejmě jsem nějak neodhadl potřebnou sílu, nebo co. Zkrátka a dobře, ještě před několika dny bych potřeboval slušně velké kladivo, abych s lidským nosem udělal něco takového.

„No nic, třeba dostaneš medaili za to, žes přežil setkání se mnou,“ řekl jsem omluvně a nacpal chlapíka vedle bankomatu. Pokud nevykrvácí nebo se neudusí vlastní krví, dopadne ze všech policajtů, jež jsem dneska potkal, zdaleka nejlíp.

„A teď je řada na tobě, milánku!“ zašklebil jsem se na bankomat. Nejsem si tím jistý, ale vypadal tak nějak nalomeně, jako by ho ta malá ukázka násilí nehezky zaskočila.

Tentokrát jsem do toho dal všechno. Nejdřív mi povolily podrážky Jantulových bot, pak mi zase křuplo v zádech a pak se odtrhly všechny kotvicí šrouby. Já to tak úplně nečekal, takže jsem skončil na zádech, bankomat bratrsky vedle sebe.

„No jestli si tohohle někdo nevšimne…“ rozhlédl jsem se v poloze ležmo po ulici. Je sice pravda, že je dlouho po půlnoci, ale takové mrtvo poblíž hlavní třídy bych nečekal.

Nehodlal jsem pokoušet štěstí tím, že bych se tu jen tak zbůhdarma válel, a čile vyskočil na nohy. Prostá logika napovídala, že bankomat bude mít své nejslabší místo právě na dně, které je normálně chráněno tím, že je pevně zapuštěné do betonu.

Po zběžném průzkumu se ukázalo, že jsem měl pravdu. Dole bylo takové nenápadné víčko zapuštěné hluboko do dna. Jisticích šroubů bylo mnoho, ale s mou rychlostí povolil poslední do deseti sekund. Pak už stačilo jen vytáhnout to víko (tlusté přes pět centimetrů), urvat nějakou pojistku z legované oceli a přístup k penězům byl volný.

Ačkoli jsem si zpočátku říkal, že nebudu hamižný, přišlo mi teď jako vyložená nerozvážnost nechat dobytý bankomat ležet jen tak na ulici. Vždyť by ho stejně vykradl někdo, kdo se nemusel trápit s jeho odtrháváním od země. Tak co.

Nacpal jsem si bankovkami všechny kapsy až k prasknutí, pak jsem stáhl z omdlelého policisty služební košili, vyrobil provizorní vak a přemístil zbytek peněz do něj.

Se svým lupem jsem zmizel právě ve chvíli, kdy se na scéně objevil jakýsi důchodce. Nejdřív sebou nevěřícně škubl, pak se chytil za srdce, zahrozil holí a spustil povyk.

To už jsem tam nebyl.

*

Mým dalším cílem byl jednoznačně obchodní dům. Jantulovy šaty mi sice seděly, ale zase ne tak úplně. Tmavé sako, bílá košile a nažehlené puky navíc nebyly tak úplně můj styl. A hlavně tady byla další věc, kterou jsem určitě musel řešit jako jediný člověk na světě – superrychlostí se oděv ošoupával neuvěřitelným způsobem. Kdybych uběhl dalších sto metrů stylem, který jsem používal k zabíjení policistů, kalhoty by se na mně prodřely až na holou kůži. A exhibicionismu už bylo dneska dost.

*

„Dobrý večer, pane, čím vám mohu posloužit?“ uvítala mě orientálně vyhlížející blondýnka, jen co za mnou zapadly dveře obchodu. Je luxusní (obchod, ne ta holka; i když…), nachází se na celkem zastrčeném místě a hledal jsem ho hodinu a čtvrt. Kromě toho nabízí oblečení z nejkvalitnějších materiálů.

„Dobrý večer,“ odpověděl jsem rovněž s úsměvem a narovnal si brýle. Na tohle roztomilé stvoření bych se nechráněnýma očima podívat opravdu nechtěl. To by mě mohlo trápit svědomí víc, než kvůli všem policejním silám, kterým jsem dneska ublížil.

„Potřeboval bych kompletní oblečení pro každodenní nošení, ovšem z těch nejodolnějších materiálů.“

„Pak jste na správném místě, pane,“ uklonila se blondýnka a vyzvala mě, abych ji následoval do hloubi obchodu.

Můj požadavek možná zněl hodně divně, ale tenhle obchod se specializuje právě na podobné věci. Prodávají košile z látky prošívané ultratenkými titanovými vlákny, které skvěle chrání před útoky nožem; v jejich kalhotách můžete sjet po zadku celý Mount Everest a boty jsou kapitola sama pro sebe. Kdybych si něco takového chtěl pořídit z mého obvyklého platu, musel bych se asi tak deset let živit jenom konzervami. Takové věci kupují milionáři, kteří nevědí, čím by se blýskli ve společnosti, nebo bohatí blázni do extrémních sportů, ne prostí lidé jako já. Tedy až doteď.

„Račte si vybrat, pane,“ zavedla mě slečna mezi stojany s oblečením. „Dovolíte, abych vám byla nápomocna?“

Rozhodně jsem dovolil. Z míry luxusu v tomto místě se do mě dávala úzkost, kterou mírnilo jen slečnino nenucené, příjemné vystupování.

„Jestli dovolíte, pak by vašemu přání lépe vyhovoval tento model… Tento typ jistě shledáte praktičtějším… Skvělá volba pane, ale pokud byste dovolil, pak by se vám možná více hodilo toto…“ Těmito a podobnými větami mě slečna navigovala na cestě k tomu, co jsem chtěl a potřeboval. Tam, kde se mi zdály dostačující kožené boty s ocelovou výztuhou, mi ona taktně naznačila, že titan je kov dneška a jemná keramicko-kovová síťka všitá do konstrukce boty se mi určitě bude také hodit. Ve chvíli, kdy jsem uvažoval o bílé košili s takřka neprůstřelnou úpravou, mi slečna s úsměvem podala stejně vybavenou džínovou a dodala, že k celkovému ladění oblečení se tato jistě bude hodit víc.

Zkrátka a dobře, strávil jsem výběrem nového oděvu delší dobu, než kdy dřív. Ale stálo to za to. Nejenže jsem si sám připadal jako frajer, ale stačil jsem zachytit i nenápadný slečnin pohled směřující mi na zadek. S normálním lidským postřehem bych si toho nikdy nevšiml, taková to byla profesionálka.

„Budete platit hotově, nebo bankovním převodem?“ usmála se tázavě, když jsem ji ujistil, že to bude opravdu všechno.

„Hotově, prosím,“ odpověděl jsem a zalovil v kapse pro peněženku. Naštěstí mě napadlo, že nebude zrovna vhodné vlézt do takovéhohle obchodu a tahat peníze z nějaké krví zacákané policejní košile, tak jsem na tmavém a tichém místě vybral ty největší bankovky a nacpal je do portmonky otce Jantuly. Vešlo se tam přes padesát tisíc, pak už jsem měl problém se zavřením peněženky.

„Tři sta osmdesát devět tisíc, pane,“ usmála se prodavačka a jediná obyvatelka obchodu a zdvořile vyčkávala, až na pult vyložím potřebný obnos.

Peněženku jsem obrátil takřka naruby, dodal obsah obou kapes u kalhot a zbytek dopočítal z kapsičky košile. V převlékací kabince jsem si peníze přehodil do nového oblečení, takže jsem nemusel trapně lovit v hromádce starého, které jsem nacpal do igelitové tašky poskytnuté mi slečnou. Dneska mi to nějak myslí.

„Velice vám děkuji za nákup, budu se těšit na vaši další návštěvu,“ znovu se mi uklonila slečna a dodala vřelý úsměv.

Uklonil jsem se též a naplněn dobrou náladou obchod opustil.

Slečnin pohled mi naposled polaskal pozadí.

*

Pro případ, že by mě někdo sledoval, jsem nazdařbůh obešel pár bloků a pak zamířil k hlavnímu nádraží. U srdce mě hřálo vědomí, jak krásně jsem musel zamotat hlavu otci Jantulovi a zbytku jeho melody boys. Nechci se chlubit, ale myslím, že u hořícího kostela jsem podal skvělý výkon – ten pokus o mučení, to sevření mých ocelových prstů na knězově krku… určitě uvěřil, že se opravdu chystám nejdřív vybít všechny členy toho speciálního komanda. Já měl ovšem v plánu co nejdříve opustit Českou republiku a nejkratší cestou se dostat až k papeži – svým hereckým výkonem jsem doufal obrátit pozornost akční složky církve k sobě samé. Měli by být ostražití, starat se o svou bezpečnost a chránit své nejdůležitější nadřízené, jejichž jména jsem znal z Jantulova diáře. A zatímco se budou u těchto ctihodných mužů střídat hlídky a policejní komanda budou čekat v plné polní na rozkaz k útoku, já hezky potichu a nenápadně proniknu do Vatikánu.

*

Na nádraží jsem se dostal bez problémů. Horkem upečení lidé se nejspíš snaží usnout ve svých rozpálených bytech, takže jsem jich moc nepotkal.

Nejdřív jsem se šel informovat k velké elektronické mapě světa.

„Vida, tak snadné řešení jsem nečekal,“ pochválil jsem mapu, když mi jako nejkratší cestu do Vatikánu nabídla Eurotrans. Já sice v minulosti moc necestoval, ale zase vím, že Eurotrans je cosi jako evropská verze transsibiřské magistrály z konce dvacátého století. Jen patřičně moderní, napojená na železnice všech států Evropské unie a navržená k naprosté spokojenosti cestujících. Ještě jsem si vzpomněl, že tenhle projekt zachránil před patnácti lety železniční dopravu v Evropě před totálním krachem a v posledních letech dokonce začal konkurovat dopravě letecké.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem chlapíka za přepážkou pokladny, „jednu zpáteční na Eurotrans do Říma, prosím.“

„Pět tisíc korun,“ odpověděl mi pokladník a nechal vyjet jednu krásně barevnou, do tenké fólie zatavenou jízdenku. Odpočítal jsem potřebný obnos, zastrčil lístek do kapsy košile a šel se občerstvit do nádražní restaurace. Pokud si vzpomínám, jedl jsem naposled před několika úmrtími.

„Stejně je to zajímavé,“ pomyslel jsem si, když mi svěže vypadající číšnice přinesla středně propečený steak s americkými brambory a sklenici piva k tomu. „Nějak vůbec nemám hlad.“

Byla to pravda. Vzpomínal jsem si, jak jsem v rakvi nejdřív trpěl hlady a žízní, pak objevil kouzlo několikanásobné sebevraždy a potom ve víru událostí na jídlo dočista zapomněl. Kdyby vlak do Říma neodjížděl až v osm ráno a já neměl tedy pár hodin co dělat, asi by mě myšlenka na jídlo ani nenapadla.

Zamyšleně jsem ukrajoval z krásně šťavnatého masa a zaznamenával skutečnost, že to se mnou ale vůbec nic nedělá. Jak jsem si dřív rád pochutnával na dobrém jídle, tak teď jsem zakoušel stejný pocit, jako bych žvýkal seno. Ne snad, že by maso nemělo žádnou chuť, to ne. Chutnalo stejně dobře, jako kterýkoli jiný steak, který jsem kdy v životě ochutnal, ale současně jako by mu něco chybělo. Kdybych to měl někomu vysvětlit, asi bych se slušně zapotil. V chuti problém nebyl. Spíš v tom, že chuť pro mě byla najednou jenom informace, jako bych ji sice dokázal vnímat, ale současně ji nedokázal prožít.

„To bude ono, líp se to říct nedá,“ zahuhlal jsem do talíře v záchvatu samomluvy.

Číšnice jdoucí okolo po mně vrhla nenápadný ustaraný pohled, až jsem se skoro zastyděl. Současně mi ale připomněla jinou blondýnu. Tu z obchodu s oděvy.

Vydoloval jsem z paměti pocit, který se mi mihl hlavou, když mi tamta slečna koukala na zadek. Pocit se dal popsat tak, že žádný pocit nebyl.

„Co se to se mnou sakra děje?“ zeptal jsem se sám sebe tentokrát už jen v duchu znepokojeně. Kdyby se na mě takováhle kočka podívala s takovým nedbale skrývaným zájmem dřív, asi by to skončilo u pozvání na kafe z mé strany. Teď mě to najednou tak nějak nenapadlo. Jako bych byl teplý.

Nebo studený.

Tedy mrtvý.

„To ne, to je blbost,“ pokusil jsem se popřít skutečnost. „Přece se ze mě tou smrtí nestal gay. Nebo impotent, nebo co.“

Jako člověk praktický jsem nehodlal sedět a mudrovat nad svou sexuální orientací, když mám všechny prostředky k jednoduchému pokusu. Na jeden zátah jsem do sebe obrátil pivo a kývl na číšnici, která se zrovna blížila k mému stolu.

„Promiňte slečno, mohla byste mi to přečíst?“ ukázal jsem prstem na náhodně zvolený řádek v jídelním lístku, „mně se to nějak mění před očima.“

„Ale jistě,“ usmála se slečna a jistě si pomyslela něco o lidech, kteří nesundají sluneční brýle ani při umělém osvětlení. Pak se sehnula ke stolu a přečetla: „Pečená kachna na pomerančích.“

Mně byla nějaká kachna úplně ukradená, šlo mi o tu slečnu. Sportovní postava, světlé vlasy svázané do akčního ohonu, krátká sukýnka, dlouhé nohy, hluboký výstřih. Když Bůh stvořil tuhle holku, musel se určitě sám mlsně oblíznout. Něco takového se nevidí každý den.

Jak se nahnula nad můj jídelní lístek, naskytl se mi krásný pohled přímo na skvosty, které v tom výstřihu nedbale schovávala. Tohle se každý den nevidí už tuplem.

Mně to bylo nějak jedno.

„Děkuji, to si nedám,“ řekl jsem sklesle a rázem mi připadlo, že být mrtvý už není taková zábava. Jíst mi nechutná, pít mi nechutná, hezké holky mě nechávají ledově klidným.

„No co, možná se mi přece jenom změnila sexuální orientace,“ pomyslel jsem si, cítě současně naději i znechucení. Ale přeci jenom je možná lepší být na kluky, než nebýt vůbec na nic.

Nenápadně jsem se rozhlédl po restauraci, v tuhle noční dobu celkem prázdné. U vedlejšího stolu seděli nějací staří manželé, přímo za mými zády se ládovala jakási tlustá žena a po mé levé ruce si nad sklenicemi s colou povídali dva mladí lidé.

Slečně mohlo být něco pod dvacet, měla tmavé vlasy, opálený obličej a pro mě naprosto nezajímavé tělo. I když jinak byla kus.

Zvědavě jsem přemístil pohled z holky na toho kluka a trochu nervózně očekával, co to se mnou udělá. Měl hnědé vlasy, hezký obličej stejně opálený jako jeho přítelkyně, hluboké hnědé oči, hubenou postavu. Po sexuální stránce mě zajímal asi stejně, jako ta holka nebo koš na odpadky.

„No na druhou stranu je dobře, že nejsem teplý,“ pokusil jsem se na celé situaci najít aspoň nějaké pozitivum, ale nijak nadšený jsem z toho nebyl.

V chmurné náladě jsem dojídal stydnoucí večeři a uvažoval, co všechno mi smrt vzala. Chuť k jídlu, chuť na sex, to bylo zatím všechno, čeho jsem si všiml. Z rakve vím, že emoce pořád mám – i teď jsem cítil silnou nenávist k Bohu a jeho církvi. Stejně tak jsem cítil smutek, radost, pobavení…

„Ha, svědomí!“ napadlo mě vzápětí. Sice jsem nikdy dřív nezkoušel zabíjet lidi, ale mám dojem, že by mě to asi dost trápilo. Teď jsem měl za sebou likvidaci poloviny policejního sboru a ani jsem si na to nevzpomněl. Na druhou stranu, otce Jantulu jsem nezabil už podruhé. Ale na třetí stranu, to nemuselo mít se svědomím nic společného. Pomyšlení na knězovu smrt mi rozhodně nevadilo.

Dojedl jsem poslední sousto, zaplatil a šel si lehnout do místní noclehárny. Samozřejmě, že to není noclehárna jako za první republiky, tahle je jen pro cestující Eurotransem a nabízí komfort srovnatelný s třetí třídou v letadle. Člověk dostane sklopné sedadlo, deku, sluchátka a může spát nebo koukat na televizi.

Já jakožto mrtvý jsem spát nepotřeboval, tak jsem se uvelebil v křesle, pustil si do uší hudbu, zavřel oči a přemýšlel dál o svém duševním vývoji.

Ze ztráty některých mých pocitů jsem mohl vinit smrt, ale současně mi bylo divné, že některé emoce pořád mám. Můžu být zoufalý, smutný, můžu zuřit, můžu se radovat. Jaké jiné emoce ještě pociťuje člověk? Nebyl jsem si schopný vzpomenout.

Napadlo mě ještě, že možná doopravdy necítím vůbec nic, že si to jenom nalhávám. Že je to možná podobné, jako to moje dýchání – vím, že nemusím dýchat a stejně nejsem schopný přestat. Jakmile přestanu svůj dech kontrolovat a nesoustředím se na něj, zase automaticky dýchat začnu. Ale jestli je něco podobného možné i s emocemi, to jsem nedokázal odhadnout. Kromě toho mi můj vztek i radost přišly jako úplně obyčejné, takže je to asi blbost.

„No nic, můžu se krmit železem a plivat hřebíky, tak co bych ještě chtěl,“ pokrčil jsem nakonec rameny a nechal se unášet hudbou.

Nějak jsem z ní neměl žádný pocit.

*

Ležel jsem na sedadle pět hodin, poslouchal hudbu a nemyslel vůbec na nic. Přemítání nad svým současným stavem jsem měl pro tenhle den dost a svůj plán už mám promyšlený, takže co.

Když časové znamení v rádiu ohlásilo sedm hodin, vstal jsem, odevzdal deku a vyšel z noclehárny. Čeká mě dlouhá cesta, tak bych si měl sehnat něco na čtení, nebo se unudím k další smrti. Kromě toho nemám hodinky, ty poslední ještě stále leží někde v ocelové rakvi, možná jim dokonce dělá společnost otec Jantula.

Hodinky jsem sehnal přímo na nádraží. Byly obyčejné, levné a prodavač mě ujistil, že žádná jejich část potmě vůbec nezáří. S mýma očima mi to bohužel mohlo být úplně jedno.

Nasadil jsem si hodinky na ruku, seřídil čas podle nádražních hodin a zamířil do knihkupectví. Žádný poklad jsem v něm neobjevil, ale s prázdnou jsem neodešel. Takoví Němí a mrtví se dají číst pořád dokola.

VI.

Na rozdíl od našich vnitrostátních drah nemívá Eurotrans skoro žádné zpoždění. Takže vlak přisvištěl tři minuty po osmé, já se usadil ve svém kupé první třídy a za dalších pět minut už jsme jeli. Sledování krajiny mě nebavilo ani půl hodiny, kniha mě poprvé po deseti přečteních vůbec nechytla (doufám, že je to tím a že mi neodumřel i zájem o literaturu, kruci) a tak jsem vyklopil tenký monitor LCD a pustil se do brouzdání po netu.

Jako uprchlík před zákonem a církví jsem ovšem nezamířil na svá oblíbená diskusní fóra, ale zadal jsem do vyhledávače slovo „Necronomicon“. Tak trochu jsem zatoužil dozvědět se o téhle knize víc, i když mi bylo jasné, že pravdu se dozvím až ve Vatikánu. Kdybych se o zjišťování faktů okolo tohohle tématu pokoušel kdekoli jinde, asi by to bylo podobné, jako kdybych si na záda přilepil terč, postavil se doprostřed náměstí a začal vykřikovat „tady jsem!“. Ale co jsem si pamatoval z denního tisku, měly vlaky Eurotrans úroveň síťové bezpečnosti na tak vysoké úrovni, že jsem se nějakého katolického specialisty hledajícího na sítí podezřelé dotazy bát nemusel.

Přeskočil jsem několik jalových odkazů a otevřel stránky zabývajícími se světovou literaturou.

„No tohle,“ zamračil jsem se po přečtení krátké poznámky k mnou hledané knize.

„To nemůže být ono,“ zamítavě jsem stránky zavřel a přešel k jinému odkazu.

Našel jsem úplně stejné informace jako předtím.

Podle nich je Necronomicon vymyšlenou knihou spisovatele Howarda P. Lovecrafta. Podle jeho fantazie ji napsal šílený Arab někdy v osmém století našeho letopočtu a v originále se jmenuje Al Azif. Což se kniha, kterou jsem držel v ruce, rozhodně nejmenovala. Nemluvě o tom, že byla tak reálná, jako zbytek mé sbírky.

„Sakra, to musí být chyba, Lovecraft si to určitě nevymyslel,“ zavrčel jsem na monitor počítače a vyzkoušel pár dalších odkazů. Na všech jsem našel stejná suše znějící data.

Jak už jsem možná říkal, v černé magii se moc nevyznám. Až do téhle chvíle jsem měl dojem, že Necronomicon je nějaká dávno ztracená kniha plná magických formulí. Šíleného Araba inspirovaného ďáblem (nebo démony, jak tvrdily netové stránky) jsem považoval za osobu sice dávno zapomenutou, ale přesto reálnou. No a teď se dozvídám, že celou tuhle legendu si vymyslel spisovatel fantasy.

„To je divné, sakra,“ škrábal jsem se na bradě a procházel net. Pokud si vzpomínám, tak Stoklasa i Jantula mluvili o knize napsané Ďáblem, čímž mě v mé nevědomosti jenom utvrdili. Oba se prostě chovali tak, jako by se pletli úplně stejným způsobem, jako já. Což je divné.

„Třeba někdy vyšel článek, ve kterém byly mylné informace a všichni tři jsme ho četli!“ napadlo mě možné vysvětlení, ale vzápětí jsem se musel zastydět. Tak nějak jsem zapomněl, že katolická církev by asi nenačerpala informace z jednoho chybného článku kdesi v novinách.

Zatáhl jsem záclonku, aby mi rozpalující se slunce nesvítilo na monitor a napsal krátký mail na adresu jedné univerzity. Slušně jsem jim popsal, jak jsem Necronomicon koupil před pár dny, nastínil jeho obsah a požádal o podrobné vysvětlení, jak to s Lovecraftem a touhle knihou je. O svém stavu a akvarijní rybičce jsem se pochopitelně nezmínil.

Odpověď přišla nečekaně brzy. Dozvěděl jsem se z ní, že informace na netových stránkách nelžou, kniha byla skutečně vymyšlena spisovatelem fantasy. Ve skutečnosti nikdy neexistovala, jak jednou prý sdělil sám Lovecraft. Můj výtisk ovšem mohl být jedním z řady knih, které sepsali Lovecraftovi fanoušci podle popisů v jeho díle. Takových Necronomiconů vyšlo pár i v českém překladu, ovšem podle databáze univerzity neměl žádný předmluvu v češtině a zaklínadla v snadno vyslovitelném melodickém jazyku. Každý Lovecraftův fanoušek ví, že zaklínadla Necronomiconu nejsou určena pro lidské hlasivky.

„Hm, jedna záhada vedle druhé,“ povzdechl jsem si a zaklapl monitor do stolu.

A to ještě den pořádně nezačal.

*

Kolem poledne jsem si dal oběd (rozvážený pro mě krajně nezajímavou adeptkou na modelku) a uvažoval, jestli není zbytečné utrácet peníze za jídlo, když mi jednak nechutná a druhak asi ani nepotřebuju jíst. Na nic jsem nepřišel a to mi na náladě nepřidalo.

Po obědě jsem se znovu připojil na net a metodicky prošel mnoho stránek zabývajících se černou magií a satanismem. Ani na jediné jsem nenašel žádnou zmínku o staročesky psaném Necronomiconu, skutečně fungujících zaklínadlech, nebo tajné jednotce rychlého nasazení církve svaté. Jen jsem získal pocit, že takovéhle stránky zakládají zakřiknutí puberťáci, které vzrušuje představa obětování nahé panny na oltáři.

Totálně znechucený jsem se dal do pozorování krajiny za oknem a vydrželo mi to až do alpského tunelu. Pak jsme vjeli dovnitř a nebylo moc co pozorovat.

Představa tisíců tun pevné skály nad hlavou mi nedělala vůbec nic, takže jsem se nudil celou dobu, co jsme projížděli pod alpským masivem. Mohl jsem si vybrat mezi nudou a sledováním reklam, kterými je tunel doslova přecpán, ale jako každý soudný člověk jsem si vybral nudu.

Tunel je sice strašlivě dlouhý, ale nekonečný není. Asi po hodině jsme z něj konečně vyjeli a já se mohl rozhlédnout po italské krajině. Vypadala stejně jako ta rakouská a skoro stejně jako česká. Nuda.

Někdy je ovšem nuda tím, za co by člověk měl vděčně vzhlížet k nebesům.

Jako třeba teď.

*

Od hor jsme byli už pár kilometrů daleko, když vlak najednou zastavil. Udiveně jsem se rozhlédl po krajině, ale nádraží jsem nikde nespatřil. Další zastávka měla podle displeje zasazeného nad oknem přijít až za čtvrt hodiny a vlak neměl zpoždění, ani nejel rychleji, než měl, takže jsem se trochu podivil.

Když se nic nedělo dalších pět minut, podivil jsem se ještě víc a vyšel na chodbu, abych zjistil, jestli někdo neví víc, než já.

Jak se kolem mých dveří celou cestu courala ta fešná stevardka, tak teď ji najednou nebylo nikde vidět. Taktně jsem nakoukl do sousedních kupé, ale lidé sedící uvnitř vypadali stejně zmateně jako já. Ve vzdálenější části vagónu jich několik vylezlo ze svých kupé a začalo se mezi sebou bavit. Zněla němčina, italština, polština. Čech jsem byl ve vlaku asi jediný.

Pokrčil jsem rameny a chystal se vrátit na své místo, když mi cestu zastoupil nějaký otylý muž a vychrlil na mě záplavu němčiny. Jako by se na něco ptal.

„Nemám ponětí a stejně vám nerozumím,“ usmál jsem se na něj přátelsky. Rakušan pochopil a šel se přidat k hloučku debatujících cizinců na druhém konci vagónu. Já, člověk nespolečenský, jsem zaplul zpátky do svého kupé. Však ono se to vysvětlí.

Vysvětlení opravdu přišlo ani ne po půl minutě – zaslechl jsem matně povědomý zvuk.

Jako by letěla helikoptéra.

*

V jediném okamžiku mě napadlo, že osídlení téměř prostá krajina za alpským tunelem je ideálním místem na přepad něčeho, co se dokáže ubránit konvenčním zbraním. V takovéhle krajině se dá vyzkoušet i menší atomovka, pokud je zodpovědná osoba dostatečně šílená (nebo zoufalá) a je ochotna riskovat anihilaci několika vesnic.

Proletěl jsem dveřmi kupé, aniž bych se namáhal s jejich otevíráním, proběhl kolem několika lidí v chodbě a vrhl se k východu z vlaku. Jestli jsem blížící zvuk pochopil správně, zaútočí na mě každou chvíli něco podobného, jako to, co jsem zlikvidoval před kostelem. A i když jsem možná mrtvý a možná mé svědomí zemřelo se mnou, rozhodně jsem nehodlal dělat terč z neznámých spolucestujících. Kromě toho se na otevřeném prostranství budu moci daleko lépe bránit.

Zaregistroval jsem překvapený pohled té fešandy roznášející občerstvení, prosvištěl kolem ní a vzal za kliku vchodových dveří.

Nehnula se ani o milimetr, jako by bylo zamčeno.

„Excuse me, sir, the door are locked until our arrival to the railway station,“ řekla mi s milým profi úsměvem stevardka, jako by právě neviděla, jak se pohybuju rychlostí útočícího geparda.

„Jasně kočko, já bych jenom nechtěl, abys do té stejšn dorazila jako popel v urně,“ usmál jsem se rovněž a vzal za kliku opravdu pořádně.

Zamykací mechanismus dveří zaúpěl, zapraskal, zasténal a rozletěl se na součástky. Klika mi rovnou zůstala v ruce. Zasunul jsem dveře do zárubní takovou silou, že je už nikdo nikdy znovu nezavře a vyskočil co nejdál od vagónu. Zvuk rotoru už museli slyšet i obyčejní lidé.

Až na to hučivé svištění byl všude kolem neuvěřitelný klid a mír. Slunce se začalo připravovat na noční odpočinek, neposečená louka neuvěřitelně voněla a kdesi v dálce zabučela kráva.

Pak sluneční kotouč zakryla bachratá helikoptéra.

Proti ostrému slunci vidím stejně dobře, jako za jakýchkoli jiných podmínek. Teď jsem viděl, že trup vrtulníku se ježí podvěšenými kulomety, raketomety a nějakými dlouhými tlustými hlavněmi, o kterých jsem vůbec netušil, co jsou zač.

Ne, že bych měl čas to zjišťovat. Zpod levého nosníku helikoptéry se líně odpoutala jedna krátká ošklivě vypadající raketa a zamířila si to majestátně ke mně. Ve skutečnosti možná letěla takovou rychlostí, jakou není lidské oko schopno zachytit, ale já si ji mohl v klidu prohlédnout. Kromě toho, že vypadala docela nepřátelsky, jsem toho moc nezjistil. Snad jen to, že po chvilce zdánlivé nerozhodnosti si to namířila přímo na mě.

Zapřemýšlel jsem, jestli nemám raketu chytit do ruky a obrátit proti vrtulníku, ale naštěstí jsem nápad okamžitě zavrhl. To, že mám nadlidské schopnosti, ještě neznamená, že žiju v comicsu.

Místo toho jsem bleskurychle sevřel ruku v pěst, zdvihl ji nad hlavu a s výkřikem „Up, up and away!“ se mocně odrazil.

Poprvé v životě jsem dal do skoku všechnu sílu. Vlak se ve zlomku sekundy ocitl třicet metrů pode mnou a já se skoro podíval pilotovi vrtulníku do očí.

V další sekundě se pode mnou rozpínala ohromná koule ohně, která vykvetla v místě, kde jsem ještě před okamžikem stál. Žhavý dech mě pohladil po obličeji, zakalil plastová skla slunečních brýlí a jemně rozvibroval stojící vlak.

Dopadl jsem deset metrů od vagonu plného hrůzou křičících lidí a odhodil sluneční brýle na zem. Víc jsem nestihl, protože mě zasáhla dávka z rotačního kulometu.

Neskutečná kinetická energie výstřelů mnou bacila o zem, zaryla mě pár centimetrů do hlíny a vyvolala pocit déjà vu. Pak se helikoptéra otočila tak, aby na mě mířila všemi zbraněmi a já se ocitl doslova v pekle.

Ruku, kterou jsem si automaticky zaclonil oči, mi nárazy kulek připlácly k obličeji, na těle jsem cítil tisíce štípnutí za vteřinu a panující hluk dával tušit, že do hry se zapojily všechny kulomety, co jich vrtulník má.

„Čtyři sta tisíc v prdeli, kurva!“ vrčel jsem bezmocně a pokoušel se dostat zpod olověného deště. Všude kolem obličeje mi vířily mikroskopické kousky oblečení, za které jsem zaplatil takovou fůru peněz a které jsem ani jednou nepoužil v praxi.

Abych se normálně posadil, to nepřicházelo v úvahu. Nápor střel byl takový, že jsem se viditelnou rychlostí bořil do země a zase mě to začínalo bolet. Kromě toho jsem nehodlal čekat, až si střelec vzpomene, že raket má na helikoptéře ještě pár.

Tak jsem se zkusil odkulit stranou.

Nejdřív jsem se jen tak zamlel, pak mě proud střel zarazil ještě hlouběji do země a potom jsem se konečně zavrtěl tak, že jsem vyrotoval z mělké jámy a proudu olova.

„No ne, to není nejhorší!“ vydechl jsem překvapeně, když mi zrak padl na zbytky mého oblečení. Vypadalo to, jako by obyčejná látka na místech, kam mě zasáhla palba, úplně zmizela. Pořád tady bylo ale to vyztužení z titanových mikrovláken. Jelikož na detailní průzkum nebyl čas, stačil jsem jenom zahlédnout, že titan je utkán skutečně hustě a že na mém neprůstřelném těle tvoří něco jako další košili. Stříbrnou, relativně průhlednou a bez knoflíků, ale jinak překvapivě celistvou.

„Přece jen to nebyly vyhozené prachy,“ pomyslil jsem si spokojeně a odrazil se od země, jako bych startoval ze sprinterských bloků.

Měkká půda není na podobný způsob startu zrovna nejvhodnější, pokud máte svalstvo takové, jako mám já. Za patami mi vyletělo k nebi dobrých deset kilo hlíny, málem jsem padl na hubu, ale doskočil jsem tak daleko, že jsem se dostal z palebného úhlu vrtulníku.

Vyskočil jsem na nohy a zlověstně se usmál – než se vrtulník stačí znovu otočit, budu sedět v pilotním křesle, mokré zbytky pilota kolem sebe. S likvidací helikoptér už přeci jen nějaké zkušenosti mám.

Byl to jistě dobrý plán, o tom není pochyb. Jen jsem v něm nepočítal s jednou maličkostí.

Konkrétně jsem vůbec nečekal, že se přede mě vyhoupne zpoza obzoru tank a namíří mi hlaveň přímo do obličeje.

*

Na následující události si pamatuju naprosto přesně. Nejdřív mě napadlo, že vyhnat tank do takovéhohle kopce musela být fuška, pak jsem se pokusil dostat mimo dostřel a potom mě přímo mezi oči zasáhla tanková střela s kumulativním účinkem.

Dál je to s tou pamětí o něco horší.

*

Samozřejmě, že jsem zase upadl do obligátního smrtelného bezvědomí. Tentokrát muselo trvat míň, než pár sekund – když jsem se probudil, visel vrtulník na stejném místě jako předtím a zrovna dokončoval půlotáčku mající za úkol dostat mě zase do palebného úhlu. Tank se taky posunul sotva o dva metry.

To všechno jsem viděl skrz napůl roztržený vagón plný ječících lidí. Podle útržků hnědé látky vlajících na zohýbaném plechu jsem zjistil, že ten vagón jsem nejspíš rozpůlil já, jak jsem jím po zásahu tankovou střelou proletěl.

Udělal jsem vzklopku a vyšvihl se na nohy. Byla to moje první vzklopka v životě, a tak jsem do ní dal víc síly, než bylo třeba. Otočil jsem se proto kolem své osy asi dvacetkrát a vyvolal takové kapesní tornádo. No skoro.

Bleskurychle jsem zauvažoval, jestli se nejdřív pustit do blížícího se tanku, nebo si to napřed vyřídit s helikoptérou, která mě musí dostat na mušku každou chvíli. Než jsem to domyslel, objevili se na scéně další aktéři.

Konkrétně šlo o tři antracitově černé vrtulníky, dva tanky a jedno podivné bojové vozidlo. Myslím, že se mu říká štábní.

Znovu mě napadlo, že štvát všechnu pojízdnou techniku do tohohle kopce musí být peklo, a pak jsem nějak ztratil přehled o dění kolem mě.

Vrtulníky zahájily palbu, vzduchem prolétlo snad deset raket a výstřely z tanku se rozlehly po krajině jako údery na gigantický tamtam. Než všechna ta munice dospěla ke mně, stačil jsem si ještě všimnout, jak se přes obzor přehupují další dva tanky. Pak, v poslední setině sekundy, jsem stačil ten zatracený kopec proklít – kdyby ho nebylo, viděl bych všechny nepřátele najednou. Takhle se můžou vynořovat ještě půl hodiny.

Poslední setina sekundy uplynula a já se ocitl uprostřed něčeho nepředstavitelného.

Zase jsem umřel.

*

Hodinky ani nic jiného na mně nemělo šanci přežít. Probudil jsem se jako popelem pokrytý naháč, na kterém sem tam ulpělo něco připečeného titanu. Povstal jsem na dně rozžhaveného kráteru jako fénix a na každý jeden bojový stroj zvlášť jsem se usmál. Svět kolem mě získal na ostrosti a já cítil, jak mým tělem prostupuje síla, jakou jsem si doteď ani nedokázal představit.

Stroje spustily palbu.

Tentokrát jsem jasně nerozeznával jen letící rakety, tentokrát jsem jasně viděl všechno. Sledovat, jak rotující hlavně kulometů plivou jednotlivé kulky a přitom vědět, že to opravdu vidím ve skutečnosti a že kadence takového kulometu je několik set ran za sekundu, to je opravdu zážitek. Já si jej nemohl patřičně dlouho vychutnávat, protože jsem měl na práci jiné věci. Jako například uhnout z místa, kam všechna ta munice mířila.

Odrazil jsem se od doutnajícího dna kráteru a téměř se dotkl oblak. Krajina pode mnou rázem připomínala dětské hřiště, na kterém si děti hrají na vojáčky. Tančík támhle, vrtulník tuhle, jednotka mariňáků mezi tím.

Těch tančíků, vrtulníků i mariňáků bylo tolik, že to vypadalo spíš na menší armádu. Než mě gravitace stačila popadnout, stihl jsem všechny ty hračky přepočítat. Tanků bylo sedm, vrtulníky čtyři, štábní vozidla dvě a mariňáků hodně. Kdybych se vyznal v dělení na roty a čety, asi bych dokázal přijít s přesnějším údajem.

Takhle jsem se na nějaké sčítání vykašlal a nehezky se zašklebil, jak se můj let směrem vzhůru změnil ve volný pád. Nějakou svinskou náhodou jsem padal přímo na vojáky.

„Pozor, letím!“ zajódloval jsem a se svištěním proráženého vzduchu dopadl.

Kdybych ještě byl normálním člověkem, asi bych skončil jako sračky doširoka. Takhle moje neuvěřitelné tělo rozpláclo jednoho vojáka jako přezrálé rajče a zabořilo se do země. Stále při vědomí jsem si připadal jako dělostřelecký granát.

„Tak co hoši, budem si hrát na vojáčky?“ postavil jsem se v celkem slušném kráteru a na zbylé vojáky se zadíval s temnou jiskrou v oku. Zbylé říkám proto, že můj dopad zapůsobil opravdu jako výbuch granátu a někteří vojáci teď leželi s těly proraženými vymrštěným kamením.

Jeden z mariňáků zaječel jako malá, vystrašená, pětiletá holčička, pozvracel se, zahodil zbraň, helmu a rozběhl se tryskem pryč.

To byl ten nejodolnější.

Zbytek jednotky se skácel jako podťatý, zasažen strašlivou silou mého pohledu. Některým vytryskla krev z nosu, z uší, z úst. Dalším popraskaly žilky v očích. A všichni měli ve tváři takový výraz, jako by pohlédli do tváře svému nejhoršímu strachu.

„Neměli jste mi podpálit zrcadlovky,“ poučil jsem mrtvou jednotku a rozběhl se k nejbližšímu tanku. Zpod bosých nohou mi odstřikovaly nepředstavitelné gejzíry pevné hlíny a tank se snažil otočit hlaveň tak, aby mi mohl znovu vypálit do ksichtu.

Kdyby byl desetkrát, stokrát rychlejší, stejně by to nestihl.

Nesnažil jsem se ani zabrzdit a v plné rychlosti narazil do pancíře z keramické slitiny. Tenhle materiál je daleko pevnější než ocel a existuje máloco, co by ho dokázalo prorazit. Ani já jsem to nedokázal.

Keramický plát pod nárazem mého těla přesto popraskal jako sklo, tank poskočil jako po zásahu z děla a mě ostře zabolelo v žebrech. Neměl bych svoji superodolnost přeceňovat.

Samozřejmě, že nebylo nutné se probít pancéřováním tanku holýma rukama. Nemělo by to žádný smysl a kromě toho existoval daleko jednodušší způsob, jak stroj zastavit.

Vyhoupl jsem se na vršek otočné věže, uhnul jedné střele z dalšího tanku a zaklesnul prsty za úzké vybrání tankového poklopu. Jako všechny části tohohle stroje, byl i poklop navržen s maximálními ohledy na bojové podmínky. Takže byl schopen odolat stejnému poškození, jako zbytek pancíře. Na jednu věc ovšem konstruktéři nepomysleli – když se na tank střílí, způsobuje to obvykle nárazy jaksi do konstrukce zvenčí. Aby za pancíř někdo tahal, s tím se ovšem nepočítá.

Já tedy relativně bez problémů urval zámek a panty z legované oceli, odhodil odtržený poklop jako reinkarnace Diskobola a minul nejbližší vrtulník jen o pár metrů. Pak jsem skočil do tanku.

Uvnitř byli čtyři tankisté a žádný pes. Mně stačilo otočit se na patě a na zlomek okamžiku každému pohlédnout do očí. Následoval jek, zvracení, krvácení, mdloby. Odsunul jsem řidiče z jeho místa a uchopil do rukou divně tvarovaný volant. Do téhle chvíle jsem v tanku nikdy neseděl a tak mě celkem překvapilo, jak moc se to tady liší od vnitřku auta. Tedy až na ten volant.

I s mou superrychlostí jsem neměl na uvažování zase tak moc času. Tanky byly v přesile šest na jednoho, vrtulníky se kolem mě rojily jako vzteklé vosy a navíc jsem měl pocit, že zbylí mariňáci nejsou v poli taky jen tak pro okrasu. Že možná pro mne mají nějaké překvapení.

Prudce jsem sešlápl plyn, tank poskočil opačným směrem než prve a já otočil lauf k nebi, přímo do proskleného průzoru vojenského vrtulníku.

Počkal jsem přesně tři desetiny sekundy, abych dal pilotovi dost času vychutnat si pohled do masivní hlavně. Pak jsem lehce polechtal spoušť.

Tank znovu poskočil, kabinou se prohnal zvuk výstřelu (bez poklopu jsou vestavěné tlumiče na nic, ještě že mi nemohou popraskat bubínky) a vrtulník dostal zásah takříkajíc přesně mezi oči. Na obrazovce jsem si stačil prohlédnout, jak vrtulník poodlétl jako zasažený baseballovou pálkou a potom už bylo na nebi místo vrtulníku jen vířící mračno ohně plné antracitově černých kusů kovu. Pak se to všechno zřítilo k zemi.

Okouzleně jsem se zašklebil a vydloubl si z ucha kus kamene, který mi tam zarazila nějaká exploze bůhví kdy. Pak jsem zase šlápl na plyn.

Bohužel, můj první výstřel měl být současně i mým posledním. Sotva jsem ujel pár metrů, byl můj stroj zasažen salvou ze dvou štábních vozidel a to takovým způsobem, že na místě zmrtvěl. Mě napadlo, že vozidla možná používají munici schopnou vyvolat elektromagnetický puls, protože jinak by elektronika kolem mě nemohla odejít tak rychle a najednou.

Nevadí, já v podstatě žádnou zbraň nepotřebuju.

Vyšvihl jsem se z průlezu dřív, než se do tanku zavrtala raketa z nejbližšího vrtulníku a pak mnou síla exploze mrštila přímo proti vlaku.

„Aspoň že tak, aspoň že tak,“ zamumlal jsem spokojeně, když jsem neproletěl celým vagónem, ale skončil jenom v jeho chodbě. Vyplivl jsem útržek koberce a vyšvihl se na nohy.

„Oh my god!“ zaječela fešná stevardka a připlácla si ruku na pusu. Na hlavě jí chyběl ten apartní klobouček, na tváři měla šmouhu od sazí a očích se jí mimo zděšení zračilo i něco jako zájem. Ač připálený, špinavý a místy ohořelý, pořád jsem byl hezký kluk. A jak to dopadlo s mými šaty, jsem už myslím říkal.

Za jiných okolností by pozváním na kafe možná skončilo dokonce i tohle setkání, ale mě za prvé ženy přestaly zajímat a za druhé se mi tahle konkrétní žena podívala do očí.

Je myslím jasné, jak to dopadlo.

„Jo, kdybys cudně zavřela oči, nemuselo se ti to stát,“ poučil jsem chmurně mrtvolu, které vytékala krev z vytřeštěných očí a proskočil otvorem, kterým jsem sem přiletěl. Jen mě ještě stačilo napadnout, že jsem se nějak přestal i stydět a že mi hezké slečny není nijak zvlášť líto.

Umírá ve mně jeden pocit za druhým.

*

Dopadl jsem těsně vedle svého nepojízdného tanku a rozhlédl se, na co zaútočit dřív. Než jsem to promyslel, spustily všechny stroje palbu.

Rakety hvízdaly vzduchem, cákance ohně zapalovaly krajinu kolem mě, kulky z kulometu tvořily souvislou imitaci deště, tanky pálily jako zběsilé. Do toho zřejmě rota mariňáků spustila podpůrnou palbu z ručních zbraní, takže na bojišti bylo najednou hrozně živo.

Nebo mrtvo, jak se to vezme.

Dávky z kulometů páraly vagóny na kusy, oheň v minutě zapálil všechno, čeho se dotkl a zbloudilé salvy štábních vozidel dělaly nepředstavitelné věci. S mou schopností vidět i věci pohybující se hodně rychle jsem mohl pozorovat, jak se lidé ve vlaku snaží uprchnout, jsou mrzačeni, zabíjeni a trháni na kusy vší tou municí, která měla usmrtit mě.

„Hajzlové, přestaňte s tím, vždyť jsou tu lidi!“ ječel jsem a kličkoval mezi explozemi, snaže se dostat co nejdál od vlaku. Vždyť ti chudáci za nic nemůžou.

Problém byl bohužel v tom, že ač nesmrtelný a nepředstavitelně mocný, byl jsem pořád jen humanoid. Některé fyzikální zákony pro mě platily stejně jako pro kohokoli jiného. Takže jsem se sice mohl snažit z boje uprchnout, ale tlakové vlny mě každou chvíli srážely na kolena. Sice jsem vyskakoval ve zlomcích sekundy a snažil se běžet dál, ale explozí kolem mě bylo moc. Nejsem si jistý, čím to střílí ta zatracená štábní vozidla, ale je to nepříjemně účinné.

Náhodný zásah, kterému jsem nedokázal v tom zmatku uhnout, mě vrazil zase jednou přímo do vlaku. Tentokrát jsem nepolekal žádnou stevardku, tentokrát to bylo horší. Dopadl jsem přímo před malou holčičku se sladkým obličejem. Na sobě měla roztomilé plápolající šatečky, obličejík se jí kroutil žárem a vlásky už dávno neměla. Když jí v žáru hořícího vagónu praskla levá bulva, cosi se ve mně naštvalo.

Odrazil jsem se z místa, kde jsem stál, proletěl pevnou střechou a z výšky sta metrů si důkladně prohlédl bojiště.

Po dopadu jsem už věděl, kam teď a kam potom.

Znovu jsem se odrazil, proletěl helikoptérou jako lidský projektil a se svíčkou z motoru v zubech se zabočil do země. Helikoptéra zakvílela, zaprskala a zřítila se na zem. Nestaral jsem se o ni a hnal se dál. Kdesi vpředu konečně strojvůdci došlo, co se děje a pokusil se se zbytkem vlaku odjet. Bohužel, většina vagónů ležela mrtvě na boku, zahalená plameny rozlézajícího se požáru, a tak se nehnul z místa.

Rozběhl jsem se jako nikdy předtím, v okamžiku doběhl až k prvnímu nezasaženému vozu a jedním škubnutím roztrhal spojovací mechanismus. Zašklebil jsem se na vyděšené cestující tisknoucí tváře ke sklu (oči jsem naštěstí zavřít nezapomněl) a zase jsem byl pryč.

Takový akt milosrdenství před jatkami, na které jsem se chystal.

*

Strojvůdce využil příležitosti a na nic nečekal. Zahlédl jsem, jak se mašina s pěti připojenými vozy pomalu rozjíždí a pohledem přelétl těch zbylých třicet, které byly buď už totálně zdevastované, nebo čekaly na smrt. Uviděl jsem, že v některých vozech jsou pořád lidé čekající na zázrak. Nedivil jsem se jim, většinu z těch, kdo se pokusili z bojiště utéct, zkosila špatně mířená palba.

„No co, když hrdina, tak hrdina,“ povzdechl jsem si a rozběhl se tentokrát k zadním vagónům. Jelikož bylo mezi mnou a jimi bojiště, zase jsem si trochu zalítal a trochu se proběhl ohněm. Kromě explozí raket mě hřálo i vědomí, že se palba soustřeďuje na mě a vzdaluje se tak od odjíždějící lokomotivy.

Vylétl jsem z pekla dopadající munice, roztrhal další jisticí mechanismus a jemně do vagónů strčil. Několik pražců mi pod nohama popraskalo jako párátka, koleje se trochu napnuly, ale to nevadí. Udělit vozům dostatečnou pohybovou energii jsem dokázal. Jestli nějaký trotl nezatáhne za záchrannou brzdu, měl by se zbytek vlaku setrvačností dostat dost daleko na to, aby lidé v něm přežili.

„To bychom měli dobrý skutek,“ rozběhl jsem se zpátky na bojiště. „Teď budu zlý.“

A zlý jsem opravdu byl.

*

Nejdřív jsem se vypořádal s mariňáky. Ze všech přítomných sice představovali to nejzanedbatelnější zlo, ale já z nich měl takový pocit, jako by každý schovával v ruce nějaké eso. Jako by měli v batozích na zádech nějakou supertajnou zbraň, kterou začnou každou chvíli skládat.

Tak jsem je pro jistotu zabil. A tentokrát to nebylo smrtícím pohledem.

Vpadl jsem mezi ně jako vystřelený z děla, zurážel jim hlavy, utrhal ruce, rozdrtil hrudní koše. Moje ruce vířily takovou rychlostí, až to svištělo, pěsti prorážely křehká těla jako dělové koule, malíkové hrany sekaly jako meče. Jednomu vojákovi jsem vrazil ukazovák do čela, jako by místo lebeční kosti měl tenkou melounovou slupku, dalšímu jsem obyčejnou fackou rozdrtil obličejové kosti na kaši, ještě dalšímu jsem škubnutím oběma rukama prostě utrhl hlavu. Voják, kterému se podařilo pozvednout proti mě zbraň, skončil s vlastní puškou zaraženou do krku a s utrženou rukou. Jeho kamarád ve zbrani zhynul následkem téže ruky vražené do žaludku. Kdo se mi podíval do očí, zemřel ještě relativně nenásilně.

Krev stříkala, údy vířily vzduchem a já se začínal nezdravě bavit.

Čili nejvyšší čas přestat.

Krev ze mě smyla všechen popel a jiné anorganické svinstvo, takže jsem v zapadajícím slunci vypadal jako ztělesnění boha války, jak jsem tam stál nad kusy těl, ze kterých by zdatný chirurg možná dokázal poskládat i kompletní rotu.

Kdyby mi to někdo vyprávěl, asi bych mu nevěřil, ale když na zem dopadl poslední voják, došlo mi, že jsem jejich likvidací strávil maximálně sekundu, možná sekundu a půl. Žádný bojový stroj ještě nestihl zamířit na moji současnou pozici.

Pak už ano, ale to jsem na ní dávno nebyl.

Oblíbeným způsobem jsem se přemístil do nejbližšího vrtulníku, rozcákl pilota po kabině, střelce vyhodil dírou, kterou jsem přiletěl, a pevně uchopil řízení. S vrtulníkem jsem si ještě nehrál.

Ačkoli jsem v uplynulých minutách probíhal tolika explozemi, zjistil jsem, že vrtulník má raket ještě pět. Ukazovala mi to krásná přehledná obrazovka, která byla jen z nějakého nejasného důvodu celá červená. Jako by ji někdo polil krví.

Vrtulník byl jakousi šťastnou náhodou otočený proti jednomu ze štábních vozidel, takže jsem byl ušetřen pokusů s pilotáží. Stačilo jen zmáčknout spoušť. A nepustit.

Bubnový držák se pětkrát pootočil, pětkrát vypustil raketu a pošesté cvakl naprázdno. Tou dobou už první raketa dospěla k cíli.

Tedy, měla dospět.

Nevěřícně jsem sledoval, jak ze střechy štábního vozidla vyklouzl takový malý kulomet na nějakém kloubovém rameni a jak všechny moje raketky sestřelil.

„Tak to ne, hošánku, to bysme nebyli kamarádi!“ zahrozil jsem mu prstem a porozhlédl se po palubní desce, jestli nerozpoznám ovládací prvky dalších zbraní.

Nerozpoznal jsem, ale ono už to taky nebylo třeba. Ovládat vrtulník není tak jednoduché, jak by se mohlo zdát – já osobně se v systému pák a pedálů absolutně nevyznal a tak jsem mohl jen se zlověstným šklebem sledovat, jak si to můj stroj sviští přímo proti štábnímu vozidlu. Když se to tak vezme, je neovladatelný padající vrtulník taky zbraň.

Taková vojenská helikoptéra létá celkem rychle a štábní vozidlo ode mě nebylo zase tak daleko. Přesto jsem do těla dostal tolik zásahů z toho malého kulometu, až jsem tomu nevěřil. Kabina kolem mě se proměnila v nějaký druh síta a rotor vrtulníku dal výpověď. Setrvačnost naštěstí pracovala dál.

Oba vojenské stroje se střetly neskutečnou silou. Mě to katapultovalo přímo proti tomu kulometu, listy rotoru se zapíchaly do země všude kolem a karosérie vrtulníku sevřela bojové vozidlo v pevném objetí. Pevném a mokrém, a pak pevném a žhavém, jak se vznítilo rozlité letecké palivo.

Nejsem si tím jistý, ale myslím, že jsem někde četl, jak moc výhřevné tohle palivo je. Zřejmě to byla pravda, protože hlaveň utrženého kulometu se během chvilky zbarvila do temně rudé barvy a i mně samotnému začalo být tak trochu horko. Pak už to začalo vyloženě pálit.

Se zaječením jsem rozhrnul nějaké dva pláty a vyskočil z toho planoucího pekla. Poválel jsem se po spálené zemi, ale bylo to jen takové gesto. Ani vlasy mi nestačily chytnout.

Štábní vozidlo zahalené plameny nějak ztratilo chuť bojovat – osmice kol zabrala, hlína vystříkla a vozidlo se dalo na útěk. Já ho ovšem nehodlal nechat být.

Bosýma nohama jsem dopadl na rozpálenou střechu a vrazil prsty mezi pomalu se dovírající křídla schrány, ve které byl ten kulomet. Normálnímu člověku by to ucvaklo prsty, ale já mechanismus přemohl, ani jsem se nemusel moc snažit.

Vzápětí mě málem smetlo něco jako dvouhlavňové rychlopalné dělo.

Nedbale jsem ho zkroutil, utrhl a zahodil a pak se pustil do odkrytých vnitřností vozidla. Přesně jak jsem čekal, byla pod uložením zbraní jen obyčejná ocelová skořepina, žádný keramický pancíř. Stačilo pořádně udeřit pěstí a na jednom místě popraskal svar. Vrazil jsem do toho místa nehet, zatlačil, zabral a plát letěl ze střechy.

„Tak jo, to jsem nečekal,“ uznal jsem sportovně, když jsem odkryl jen úložiště munice.

Přístup do vozidla byl až pod ním.

Poslední vrstva oceli byla silnější, než krytí munice, ale ne zase tak moc. Pod sérií mých úderů zvonících jako střetnutí kladiva s kovadlinou se plát vyboulil, popraskal a nakonec i protrhl. Pak už šel kryt urvat docela snadno.

„Kuk na strejdu!“ vrazil jsem hlavu do vzniklého otvoru.

Dvoumístná obsluha vozidla se na mě podívala s posvátnou bázní, krátce mi pohlédla do očí a udělala přesně to, co mi už začíná trochu jít na nervy. Pozvracela se a umřela.

*

Jelikož jsem nehodlal pracovat v takovém bordelu a stejně jsem vozidlo zbavil veškerých zbraní, zase jsem z něj seskočil.

Vzápětí mě do hrudi zasáhly dvě tankové střely těsně za sebou a do obličeje mi přifrčela raketa.

Zásahy střel mnou práskly o keramický pancíř, raketu jsem popadl oběma rukama a otočil ji do směru, odkud přiletěla. Přitom mě napadlo, že zbylé stroje zřejmě nechtěly střílet, dokud jsem z vozidla neseskočil. Nejspíš nechtěli pálit do vlastních řad, dokud jsem obsluhu nevyřadil z provozu. Pak už žádné zábrany neměli.

Trpělivě jsem snesl pár dalších zásahů do hrudi, usmál se nad tím, že mnou otočená raketa skutečně sundala vrtulník, ze kterého přilétla, a pak se vrhl znovu do boje. Pár nepřátel mi ještě zbývá.

*

Těch pár nepřátel mi nezabralo moc času. Tankům jsem zpřetrhal pásy, urval poklopy a pozabíjel osazenstvo. Zbylé vrtulníky jsem sundal originálním způsobem – mrštil jsem po nich urvanými poklopy tanků. Musel jsem mít tentokrát štěstí, či co, ale oba zásahy se mi povedly na první pokus. Pilot zemřel ve dvou kusech, poklop prorazil do útrob vrtulníku a nadělal tam smrtelné škody. To v jednom případě. V tom druhém jsem trefil pilota přímo do hlavy a poklop pak vyletěl střechou, kde urazil rotor. Vrtulník se zachoval jako kámen, rotor odsvištěl do dáli. Nesledoval jsem ho, měl jsem na práci ještě to zbývající štábní vozidlo.

Z nedostatku lepších nápadů jsem s ním naložil přesně tak, jako s tím prvním. Poklop, muniční kryt, vnitřní kryt, hnusný pohled.

Pak jsem zůstal stát uprostřed spálené, přeorané země plné olova. Na sobě ani nitku, slunce hřející mě do zad a hýždí, v očích smrt. Uvažoval jsem, jestli se nemám na nějaké šaty vykašlat a vypravit se k papeži tak, jak jsem byl. Určitý půvab v sobě ta myšlenka měla, ale bohužel jsem ji nestihl domyslet.

Kdesi v dálce se ozval pronikavý svist.

*

„Tak co tam máte dál, vy sračky?“ zvolal jsem ve směru, odkud přicházel ten zvuk. Když jsem si zaclonil oči a podíval se k nebi, spatřil jsem malou tečku vzdálenou odhadem několik kilometrů. Normální člověk vyzbrojený dalekohledem by dokázal rozeznat o co jde. Já se svýma mrtvýma očima mohl určit, že se ke mně blíží stíhačka a že levé křídlo má trochu ošoupaný nátěr.

Rozhlédl jsem se kolem dokola po poničené vojenské technice a zauvažoval, čím by šlo letadlo nejlépe sundat. Hlavou se mi mihla představa, jak točím nad hlavou tankem a vzápětí jej vypouštím jako atlet kladivo, ale současně mě napadlo, že s tankem nad hlavou bych asi skončil po krk v krví rozmočené zemi.

Samozřejmě jsem si taky byl vědom skutečnosti, že každá další smrt mě jen posílí. Dneska jsem dostal mezi oči zásah z tankového děla a nestalo se mi nic víc, než že se ze mě stal regulérní superman, který skoro dokáže uhýbat kulkám z kulometu. To jsem ještě dneska ráno neuměl.

Takže jsem zůstal stát s rukama založenýma na hrudi a vyzývavě hleděl na vražedně vyhlížející stroj. Kdyby byl jen o něco níž, pilot by můj upřený pohled šeredně odnesl.

Přesně jak jsem čekal, opustily během několika minut letadlo podvěšené rakety a rozsvištěly si to po vlastní dráze směrem ke mně. Pud sebezáchovy mě nabádal, abych se pokusil utéct, ale já ho rázně okřikl. Normální rakety mě můžou jen trochu zahřát, atomovky ze mě rovnou udělají poloboha.

Vzápětí mě napadlo, že taková atomovka, nebo přehřátá plasma, nebo vylepšený napalm by ze mne mohly udělat taky obyčejnou hromádku popela. Ona taková kompletní destrukce organismu ohněm je něco úplně jiného, než pitomý průstřel tankovou střelou. Když jsem si vzpomněl, jak mě hořící letecké palivo začalo v celkem krátké době nepříjemně pálit, rázem jsem se na bojišti tak trochu zmenšil.

Ale na útěk už bylo stejně pozdě.

Čtveřice raket se dostala na dvě stě metrů ode mě a já získal pocit, že jde o naváděné exempláře. Mířily mi přímo do obličeje.

Zauvažoval jsem, jestli bych nemohl rakety nějak pochytat, nebo co, ale to už bylo na všechno pozdě. Svištící střely prudce změnily směr a zabodly se do rohů pomyslného čtverce, v jehož středu jsem stál. Neměl ani metr dlouhé strany, ten čtverec.

„Co to?“ podivil jsem se, když nenásledovala očekávaná exploze. Rakety se jen tak pokojně zabořily do země a teď se z nich jen mírně kouřilo.

Než jsem se stačil vzpamatovat z překvapení, exploze přišla.

Neskončil jsem uprostřed pekla čtyř současně explodujících raket, to ne. Jen jsem překvapeně sledoval, jak ze všech najednou odpadl plášť, objevily se průhledné nádobky a trubičky a pak to uvnitř každé rakety umírněně bouchlo.

Ohodila mě sprška nějaké teplé, křídou smrdící tekutiny.

Samozřejmě mě napadlo, že jde o kyselinu, louh, nebo podobné svinstvo, které by mě mohlo na místě rozpustit. Když mi na kůži nenaskákaly puchýře, ani se nezačala roztékat, opatrně jsem olízl pár kapek putujících mi po horním rtu.

Tekutina chutnala nějak zvětrale, železitě a povědomě. Jako bych už někdy něco takového pil.

Zapřemýšlel jsem, odkud tu chuť znám. Vyloučil jsem hospody, domácí kuchyni i nápoje prodávané v plechu. Tohle bylo něco jiného. Za tu železitost samozřejmě mohla krev, kterou ta tekutina ze mě odmočila, ale ten zbytek…

Po chvíli jsem to měl – něčeho takového jsem se napil, když jsem vylezl z betonového hrobu. Bylo to v kostele, bylo to z křtitelnice a byla to svěcená voda.

„Tak to jste si mohli ušetřit námahu! Ten panic z kostela vám mohl říct, že jsem vypil dobré tři litry a ani se mi neudělalo blbě!“ zařval jsem za dávno zmizelým letadlem a nahlas se rozesmál.

Pak můj úsměv získal na spokojenosti – to když se zpoza okraje srázu vyhoupl vrtulník. Jejich likvidace mě vyloženě baví.

Rozhodl jsem se počkat, až stroj dospěje až ke mně. Možná bych se trefil i na tuhle vzdálenost, ale proč si trochu nepohrát?

Zůstal jsem tedy stát se založenýma rukama a hleděl vrtulníku vstříc. Po chvíli mi na něm přišlo něco divného. Už bych měl být dávno v dostřelu, od hrudi by se mi měly odrážet kulky a rakety by se taky neměly chovat tak nečinně. A rozhodně bych nečekal otevřené dveře a vystrčený amplion.

„Bezpodmínečně se vzdáváme,“ zazněla nad severní Itálií nefalšovaná čeština. „Opakuji, bezpodmínečně se vzdáváme. Zastavte palbu!“

Zauvažoval jsem, jestli hlasatel nepřekládá narychlo z nekvalitního slovníku, protože takhle mi to nedávalo ani trochu smysl. Podle mě bych měl být vyzýván k bezpodmínečné kapitulaci já, ne naopak. Ale na druhou stranu byla jejich kapitulace výrazně inteligentním krokem správným směrem. Jeden vrtulníček navíc by mi nezabral ani deset vteřin.

Stále mírně překvapen absencí palby jsem sledoval, jak helikoptéra klesá na zdevastovanou zem, jak se rotor zastavuje a jak z kabiny vystupuje nějaký kněz. Měl klasickou černou sutanu, na hlavě placatý klobouček a na krku velký stříbrný kříž na masivním řetízku. Pomyslel jsem si, že mu v černé sutaně musí být při tomhle počasí dost vedro a taky mě napadlo, že bych se měl obléct. Absence studu, nebo ne, tohle je prostě trapné.

„Signor Ševčák?“ zeptal se ten kněz, když se ke mně dostal na pět metrů.

„Ano,“ připustil jsem a schválně zíral knězi na boty. Nepotřebuju ho zabít dřív, než se dozvím, co mi chce.

„Jeho Eminence by s vámi ráda mluvila, signore,“ řekl kněz uctivě a ještě se u toho uklonil.

„Jeho Eminence? To myslíte papeže? Že papež mě chce vidět sám a dobrovolně?“ Možná jsem se ptal trochu nejapně, ale já osobně bych si k sobě nepozval někoho, kdo mě chce zabít a netají se tím. Ale svěcenou vodou možná církvi došly všechny nápady, jak by mě šlo zastavit.

„Ano, signore, Jeho Eminence papež Jan Matouš Druhý,“ souhlasil kněz a mě napadlo, že jeho čeština je opravdu výborná. Já bych v Itálii zemřel hlady, kdyby to záviselo na mých jazykových schopnostech. A kdybych hlady zemřít mohl, pochopitelně.

„Takové pozvání nemohu odmítnout,“ řek jsem zdvořile.

„Následujte mě, prosím,“ pokynul mi opálený kněz a já poslušně nastoupil do vrtulníku.

Sedadla byla pohodlná, anatomicky tvarovaná a semišový potah byl na holé kůži hrozně příjemný.

„Neměli byste nějaké náhradní šaty?“ napadlo mě. „K papeži nemůžu jít takhle.“

„Jistě, signore, otevřete tu bednu vedle vás.“

Poslechl jsem, otevřel plechovou schránu a vybalil z ní luxusní oděv. Černé kalhoty, bílá košile, sako, boty. A už na pohled drahé černé brýle.

Oblékl jsem se (církev svatá zřejmě nějak zjistila moje míry, všechno mi sedělo jako ulité) a nasadil si zrcadlovky. Teď už jsem se mohl svým dočasným hostitelům podívat do očí bez obav z toho, že si je nechtěně odpravím.

Rotor vrtulníku se roztočil na pracovní rychlost, stroj se odlepil od země a v hluku uvnitř nebyla možná jakákoli komunikace. Kromě kněze, pilota a střelce tam byl ještě jeden mladík. Odhadl jsem ho na nějakého církevního poskoka – byl bledý, ostražitě se vyhýbal pohledu na mě a vůbec působil strašně nervózním dojmem. Jako ostatně všichni. Opálený kněz vypadal současně velmi bledě, na čele mu každou chvíli vyvstával pot, který otíral černým kapesníkem a střelec s pilotem evidentně taky nebyli ve své kůži. Napadlo mě, že asi sledovali průběh bitvy v rádiu, takže přesně vědí, jaká zvěrstva jsem páchal. Ve vyleštěném vnitřku plechové bedny jsem se navíc zahlédl skoro jako v zrcadle a musím říct, že se chudákům lidem nebylo co divit. Svěcená voda hnaná výbuchem ze mě sice dokázala smýt skoro všechnu krev (perfektní systém sprchování, pro člověka bohužel k nepřežití), ale mezi prsty u nohou jsem při obouvání našel rozdrcenou lidskou bulvu, z ucha jsem si vyškrábl kousek mozku nebo čeho a vůbec jsem potřeboval důkladnou koupel. Vlasy mi spečenou krví nehezky smrděly.

Jelikož se nikdo neměl ke komunikaci, mohl jsem se ponořit do vlastních myšlenek. Jasně jsem si vzpomínal na svůj zuřivý slib Bohu ohledně pozabíjení všech křesťanů na planetě, ale teď jsem pokojně přijal pozvání k papeži a uvažoval spíš o tom, jak ho správně oslovovat, než jak ho co nejnepříjemněji zabít. Jako by ve mně nenávist pomalu umírala.

„Přece se nestanu chodící mrtvolou bez jediné emoce, kruci,“ zauvažoval jsem v duchu a pokusil se v sobě probudit něco z toho živelného pocitu, se kterým jsem ještě před chvílí trhal vojáky na kusy. Nějak to nešlo. Ve chvíli, kdy boj skončil, jsem neměl chuť v něm pokračovat, necítil jsem záplavu adrenalinu, cítil jsem jen pomalu vyprchávající uspokojení.

„No co, ono je to nakonec možná dobře,“ pokrčil jsem v duchu rameny. Možná bude mít papež nějaké řešení, jak bych mohl získat zpátky svůj normální život a možná bude ochotný se dohodnout, když už pro mě poslal vrtulník. Možná je tedy nakonec lepší, že si nejdřív promluvíme. Jestli ostatně nemám svědomí, nebude problém ho zabít kdykoli během setkání.

*

Nikdy jsem netušil, že vrtulník může letět takhle rychle. Krajina se pod námi doslova míhala, města byla střídána otevřenou krajinou, otevřenou krajinu střídaly vesnice… Byla to docela nuda.

„Za chvíli budeme ve Vatikánu, signore,“ naklonil se ke mě opálený kněz (stále nevím, jak se jmenuje a je mi to jedno) a zíral mi přitom na špičky bot. Nejspíš nevěří, že se smrt z mých očí dá zastavit obyčejnými neprůhlednými skly.

„Výborně,“ odpověděl jsem z nedostatku jiných nápadů a zase se zahleděl z okna.

Prolétali jsme právě nad Římem (Koloseum poznám takhle z výšky i já) a tak se bylo na co koukat. S mýma očima výkonnějšíma než vojenský dalekohled jsem mohl obdivovat památky i z takovéhle výšky a v takové rychlosti.

Pak jsme přistáli na jakémsi náměstí. Bylo rozlehlé, lemované sloupořadím uspořádaným zřejmě do dokonalého kruhu a bylo na něm plno turistů. Z okna jsem zahlédl neuvěřitelné množství autobusů seřazených rovněž do kruhu a pak se rotor vrtulníku zastavil.

*

„Tudy, signore, následujte mě, prosím,“ pokynul mi kněz. Vystoupil jsem tedy a podezřívavě se rozhlédl po kruhu tvořeném nějakými vojáky v barevných uniformách. „Švýcarská garda,“ vyvstala mi v paměti dávno zapomenutá informace. Vojáci oddělovali už zase vzlétající vrtulník od zvědavých turistů a měřili si mě profesionálně chladnými pohledy. Kdybych si je podobně změřil já, změnili by se v uječené děti, nebo naopak ve velmi tiché mrtvoly.

Kráčeli jsme po náměstí a já se neubránil zvědavému rozhlížení kolem sebe. Jak je Vatikán malý, tak je doslova nabitý překrásnými budovami. Při pohledu na všechny ty kříže okolo jsem si vzpomněl na svůj slib, ale po krátkém zaváhání jsem se do jejich ničení nepustil. Kdyžtak bude čas potom.

Dva gardisté nás eskortovali přes celé náměstí. Turisté nám ustupovali z cesty, mačkali spouště fotoaparátů a já byl v pokušení sundat brýle. Docela by mě zajímalo, jak moje oči vypadají vyfocené, v takovém zrcátku jsem na nich nebyl schopen rozpoznat nic nezvyklého. Možná se pak nechám někým vyfotit.

Došli jsme až k papežskému paláci (že se to tak jmenuje jsem se dozvěděl od opáleného kněze) a tam nám zastoupili cestu další gardisté. Kněz řekl něco v rychlé italštině a gardisté s mírnou úklonou ustoupili.

Vešli jsme do paláce.

VII.

Uvnitř to bylo jedním slovem nádherné. Pravda, výzdoba byla trochu monotematická, ale jinak se mi až tajil dech nad tou krásou. Tedy tajil by se, kdyby ve mně neumřelo i nadšení pro umění, které stejně celý můj dřívější život spíš skomíralo, než že by plně žilo. Teď tedy bylo po něm definitivně.

Šli jsme dlouhým sálem, kněz první, já za ním a ten novic poslední.

Na konci sálu se otevřely honosně zdobené dveře a v nich stanul muž impozantní postavy, bílých vlasů a v krásně zdobené bílé sutaně. Trochu připomínal otce Stoklasu.

Poněkud jsem se napružil v očekávání nějaké netušené pasti, ale nic zvláštního se nestalo. Papež jen pokojně stál ve dveřích a čekal, až k němu dojdeme.

„Pane Ševčáku, mám dojem, že jste si přál se se mnou setkat,“ řekl papež příjemným hlasem, když jsme před ním zastavili. Kněz i novic se uklonili skoro až k podlaze, já přijal podávanou ruku.

„Ano, dá se to tak říct,“ odpověděl jsem.

„Děkuji vám, pánové,“ obrátil se papež na mé dva průvodce a mě vyzval ke vstupu do své kanceláře.

„Mýlím se, když se domnívám, že byste nepohrdl malou koupelí?“ zeptal se mě papež. Jak už jsem říkal, nebyl jsem z hygienického hlediska zrovna košer, takže jsem souhlasil. Papež mě uvedl do krásně zdobené koupelny, ukázal mi nové složené šaty (církev na mně nešetří) a nechal mě o samotě.

Koupel byla velmi příjemná, ale připadalo mi nevhodné papeže takhle zdržovat. I tak jsem ve vaně strávil přes půl hodiny, nechal krev důkladně odmočit a spáleninu si z ježka myl čtyřikrát. Po něčem takovém jsem si i já připadal jako znovuzrozený.

„Posaďte se, prosím,“ ukázal papež ke krásnému křeslu zdobenému zlatem, když jsem se z koupelny konečně vynořil. Něco takového ukazují normálně jenom na zámcích a běžného smrtelníka od toho odděluje tlustá pletená šňůra. Já se v tom rozvalil jako doma.

Papežská kancelář byla vůbec nádherná. Název „kancelář“ se pro to vůbec nehodil, ale já tu na druhou stranu nebyl proto, abych popisoval a obdivoval pokoje obložené uměleckými díly.

„Chtěl byste se nejdříve na něco zeptat, nebo mám mluvit já?“ zeptal se papež, aniž by mi předtím nabídl něco k pití. Možná je pití alkoholu hřích, možná katolíci nesmějí pít v neděli. Pokud tedy je neděle. Stejně jsem neměl na nic chuť.

„No, otázek bych pár měl, to ano,“ souhlasil jsem. „Ale spusťte vy.“

„Dobrá,“ řekl papež. „Jak jistě víte od lidí z naší církve, se kterými jste měl co do činění, stal jste se trnem v oku našeho Pána a proto jste byl církví odsouzen k možná trochu krutému osudu. Vím, že vás to muselo spravedlivě rozčílit a že jste se zapřísáhl zničit celou katolickou církev, ale prosím, uvažte to ještě. Jsem ochoten podat vám veškeré informace, které lidstvo o vašem problému má a věřím, že pak se na celou věc budete dívat jinak.“

„No, upřímně o tom pochybuji, Vaše Eminence, ale proč ne. Nevím čím to je, ale do zabíjení mám nějak málo chuti. Jako ostatně do všeho,“ dodal jsem znechuceně. I to znechucení bylo takové nanicovaté.

„Ano, to je příznačným jevem vaší podstaty,“ pokýval hlavou papež. „Církev svatá se sice nikdy nesetkala s nikým, kdo by dospěl do vašeho stadia, ale některé knihy tuto teorii potvrzují.“

„Ony vznikly nějaké odborné elaboráty popisující život něčeho, jako jsem já?“ podivil jsem se.

„Samozřejmě nebyly napsány takzvanými vědci, nýbrž osvícenými muži víry, ale ano, mohl byste to tak nazvat,“ odpověděl papež.

„Tak to bych si opravdu rád přečetl,“ projevil jsem zájem. Tak trochu mě zajímalo, jestli někdo předpověděl můj další vývoj. Zatím jsem se cítil víceméně jako člověk, ale jestli bude odumírání emocí pokračovat tímhle tempem, stanu se možná skutečnou kráčející mrtvolou bez jediného pocitu. „Ale nejdřív mě zajímá jiná kniha.“

„Ta, která vás dostala až sem?“ hádal papež.

„Ano. Necronomicon. Původně jsem měl dojem, že jde o skutečnou knihu, ale pak jsem na netu zjistil, že je naprosto vymyšlená, že nikdy neexistovala. A mám ten pocit, že vaši podřízení se pletli stejně jako já, i když si jejich neinformovanost nedokážu vysvětlit.“ Jistě, napadla mě možnost, že pro katolíky je používání netu hřích, ale na druhou stranu máme pořád jiné, neelektronické zdroje informací.

„Mí podřízení předpokládali, že kniha vymyšlená H. P. Lovecraftem skutečně existuje?“ zdvihl obočí překvapeně papež.

„No přesně tohle neříkali,“ zamračil jsem se, „ale mluvili o knize napsané ďáblem, takže si o ní museli myslet to samé, co já.“

„Ach tak, to je jasné,“ usmál se papež shovívavě. „Mí podřízení jsou v této věci informováni daleko lépe, než kdokoli na informační síti, tím si můžete být jist. Ale samozřejmě, nemohl jste pochopit, jak to myslí. O knihách skutečně napsaných ďáblem jste jako ateista těžko mohl kdy slyšet.“

„Ale to víte, že jsem něco zaslechl,“ ohradil jsem se. „Takový Delomelanicon je celkem známý, ne?“

„Ano, to jistě. Nicméně je stejně vymyšlený jako Necronomicon. Nechci se vás dotknout, ale v tomto směru máte poněkud neúplné vzdělání.“

„Nemůžete se mě dotknout, jsem mrtvý, ztrácím city,“ odpověděl jsem mírně nakvašeně, i když spíš sám na sebe. Neměl bych se vytahovat se svými znalostmi ďábelské problematiky načerpané z beletrie a filmů na takového odborníka, jako je papež. Působím potom jako trotl.

„Abych vám to vysvětlil,“ pokračovala Jeho Eminence, „knihy napsané ďáblem jsou velice, velice vzácným jevem. Za celou existenci církve svaté jsme narazili na pouhé čtyři exempláře, včetně vašeho.“ Papež se na chvíli odmlčel, jako by nad něčím uvažoval. „Jak bych vám to nejlépe vysvětlil, jako ateistovi… Asi takto – představte si, že Bůh i Ďábel jsou dvě skutečné bytosti, nadané silou a mocí tvořit celá universa. O jejich původu se můžete dočíst v Písmu svatém, pokud by vás to zajímalo. Pro náš případ to není zase tak podstatné. Důležité je, že lidstvo, stvořené Bohem, nesmírně zajímá Satana ďábla. Lidé jsou dokonalým výtvorem Božím a Satan velice touží stát se jejich pánem. Částečně kvůli své averzi, mohu-li to tak nazvat, k našemu Pánu, částečně pro potenciál, který lidstvo má.“

„Jaký potenciál?“ zeptal jsem se, když se papež na dlouhou dobu odmlčel a nevypadalo to, že se mu chce pokračovat.

„Potenciál stát se skutečnými syny svého otce,“ odpověděl papež.

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se já.

„To je velice složité, ale myslím, že pro celý svět je velice důležité, abyste to pochopil. Pokusím se vám to proto vysvětlit, jak nejlépe dovedu. Co víte o prvotním hříchu?“

„Prvotní hřích…“ zatápal jsem v paměti poněkud zaskočeně, „…Eva s Adamem ochutnali jablko ze stromu pochopení a Bůh je proto vyhnal z Ráje,“ konečně jsem si vzpomněl.

„Byl to sice strom Poznání dobrého a zlého, ale o to nejde,“ s úsměvem mě opravil papež. „Důležité je, proč považoval Pán toto konání za natolik vážné, že následoval tak krutý trest.“

„Upřímně řečeno, nikdy bych nečekal, že něco takového uslyším od papeže,“ mírně (v rámci možností) jsem se podivil. „Pokud vím, tak myšlenka na boží krutost je tak trochu rouháním. Vždycky jsem si myslel, že největším proviněním v tomhle případě bylo, že Adam s Evou neposlechli božího příkazu a tak se Bůh prostě pomstil na nich i všech jejich dětech.“

„Bohužel, toto skutečně učila naše církev po mnohá staletí a musí to učit i nadále. Pravdu se dozvěděli jen ti nejvyšší představitelé, a to ještě jen někteří. Abych vám to přiblížil – takový americký president se dozví – když je jistými mocnými muži považován za dostatečně dobrého pro svůj úřad – o existenci Oblasti 51. Já, jakožto hlava církve svaté, se dozvím pravdu o historii lidstva.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem papeže a poposedl na pohodlném křesle. Začalo mě to trochu fascinovat.

„Bůh skutečně zakázal svým dětem dotknout se ovoce ze stromu poznání a potrestal je poté, co podlehli svodům jeho nepřítele. Jakožto milující otec by jim býval odpustil, ale už bylo pozdě. Oba zakázané ovoce ochutnali a dostalo se jim tak potenciálu, o kterém jsem vám říkal.“

„Nechápu,“ přiznal jsem popravdě.

„Je poněkud úsměvné, že člověk věřící ve vědu nechápe. Vždyť takzvaná kvantová mechanika se už téměř dobrala k poznání, které bylo do Bible vepsáno před dvěma tisíci lety.“

„No tak jsem možná natvrdlý, co kdybyste mi to prostě vysvětlil?“ Mrtvý nebo ne, začínal jsem si připadat jako osel, což nemám rád.

„Nu ono je to docela prosté. Vaše věda dokázala zjistit díky svým pokusům s elementárními částicemi, že pokud si člověk uvědomí realitu, pokud skutečně pochopí skutečnost, může se stát bohem.“

„Co?“ vyjevil jsem se.

„Ano, to je ten potenciál. Nebezpečí zakázaných plodů spočívalo právě v tom. Bůh, ačkoli nekonečně milosrdný, nemohl snést přítomnost tvorů, kteří se mu mohli časem vyrovnat. A tak je vypudil z Ráje, který stvořil a člověk si pak vymyslel svůj vlastní svět.“

„No počkejte, netvrdí se v Bibli, že všechno stvořil Bůh?“ nechápal jsem.

„Ale jistě, jen to nesmíte brát tak doslova. Kromě toho, jak už jsem říkal, byla Bible v uplynulých staletích tak trochu pozměněna, aby se zabránilo pochopení těchto důležitých pravd. V okamžiku, kdy člověk opustil Ráj, tedy realitu vytvořenou Bohem, musel si vytvořit svět vlastní. Díky dokonalosti Stvořitele se mu to pudově podařilo velmi dobře.“

„Chcete říct, že tenhle vesmír je výtvorem dvou lidí? Neurazte se, ale slyšel jsem už menší hovadiny.“

„Chápu váš postoj. Pokud vám to trochu pomůže, tak člověk nestvořil každou hvězdu ve vesmíru vlastní vůlí, podařilo se mu jen jaksi pudově, automaticky zkopírovat to, co znal z místa svého dřívějšího pobytu. Z Ráje.“

„Kruci, jde mi z toho hlava kolem,“ přiznal jsem popravdě. „Takže církev záměrně zastírala věřícím pravdu?“

„Ano, a stále zastírá. Bůh, náš Stvořitel, nás zná lépe, než si můžeme kdy porozumět my sami. On ví, že na božství nejsme po morální stránce připraveni. Proto ustanovil nás, církev svatou, aby na jednu stranu šířila mezi lidmi jeho učení a na stranu druhou co nejvíce oddalovala dobu, kdy bude člověk schopen nahlédnout za oponu takzvané reality, poodhrnout ji a zjistit, jaké má sám schopnosti.“

„Tak proto inkvizice, proto pronásledování vědců, proto hlásání vědeckých nesmyslů? Církev se vždycky jenom snažila pozdržet vědecký pokrok natolik, aby mělo lidstvo čas morálně vyzrát?“ Připadal jsem si jako v konspiračním thrilleru.

„Přesně tak. Taková je holá pravda, kterou zná jen nemnoho osvícených lidí,“ vážně pokýval hlavou papež.

Já zauvažoval, jestli si ze mě jenom bohapustě nestřílí, nebo zda je to všechno pravda. Na jednu stranu to znělo strašlivě přitažené za vlasy, na stranu druhou jsem mohl papeže zabít dřív, než by si všiml, že jsem vstal z křesla. Z něčeho takového bych si já osobně moc srandu nedělal, nechtěl-li bych spáchat sebevraždu.

„No dobře, ale pořád nechápu pár věcí,“ pokračoval jsem ve výslechu. „Za prvé, proč Bůh vůbec zasadil ten strom. Za druhé, proč nezlikvidoval Adama s Evou ve chvíli, kdy se do toho jabka zakousli a dával jim místo toho možnost stát se jeho konkurenty. A za třetí, jak do toho zapadá Satan?“

„Nuže, Bůh jakožto bytost dokonalá samozřejmě věděl, co tvoří. Věděl o možnosti rozvinutí toho potenciálu. A jelikož dal lidem ve své laskavosti svobodnou vůli, dal jim také skutečně možnost se rozhodnout. Mohli uposlechnout jeho příkazu a navždy se stát takovými, jakými je Bůh zamýšlel. Dobrými, laskavými, uctívajícími svého Otce. Nebo mohli neuposlechnout, ochutnat jablko a stát se svými vlastními pány. Tak by ovšem přišli o vše, co jim Pán dal.

Tím jsem myslím odpověděl i na vaši druhou otázku – Bůh vyhnal své děti z Ráje, učinil je smrtelnými a nechal je vytvořit svůj vlastní svět, ale současně, díky své nekonečné milosrdnosti, je neopustil úplně. Abyste rozuměl, jemu nebude vadit, stanou-li se z lidí tvorové jemu rovní, on jen nemůže dopustit, aby se tak stalo dřív, než na to budeme připraveni. Něco takového by mohlo zničit celou podstatu všehomíra, všechny reality rozprostírající se nekonečnými rovinami bytí. Nejen tento vesmír, stvořený Člověkem, ale i ostatní, stvořené jinými. Mohlo by to zničit i samotnou materii, ze které vesmíry povstávají. Lituji, ale lidský jazyk pro to nemá dostatek vhodných slov, nemluvě o tom, že nemáme ani dostatek podrobných informací.“

„Chápu,“ odpověděl jsem. „Mně osobně přišla Bible vždycky jako něco, z čeho bych mohl vyčíst klidně i recept na nedělní oběd. Nic ve zlém.“

Papež se kupodivu usmál. „Součást toho mlžení, jak jsem vám říkal.“

„Jo. A ten Satan?“ připomněl jsem mu svou třetí otázku.

„To je jednoduché. Satan byl zavržen pro své názory, pro svůj odpor vůči Bohu. O detailech tohoto konfliktu máme také velmi málo informací, ale je myslím jasné, že Ďáblu jde jednak o pomstu na Božích dětech a jednak o prosazení svých idejí.“

„Jakých idejí?“ zeptal jsem se, když se papež zase vědoucně odmlčel. Začínalo mi to jít na nervy.

„On věří v absolutní absenci řádu, v přirozenou setrvačnost věcí. V dnešním jazyce byste mohl říci, že jde o prvotního anarchistu. On by rád lidem dopřál božství už dávno ve středověku, on chce, aby v celé Podstatě zavládl chaos, kdy by nekonečná množství všemocných bytostí tvořila své světy neskutečným tempem. Nejsem si jist, jestli si uvědomuje, že na současné úrovni mravní vyspělosti lidstva by mezi těmito bytostmi vypukly nepředstavitelné války, ale to není důležité. Buď o tom neví a nic jej o této skutečnosti nepřesvědčí, nebo o tom ví a v tom případě si to přeje. Výsledek je stejný.“

Všechno mi to začalo tak nějak zapadat do sebe. Čarodějnice, magie, inkvizice, to vše byly loutky v rukou dvou soupeřících bytostí. Jedna se zdála být nekonečně moudrá a dobrá, ta druhá naopak věřila ve svobodu, absenci řádu, nesnášela jakoukoli formu nadvlády a kromě toho se chtěla pomstít. Nejsem si jistý, ale na krátký okamžik jsem pocítil s ďáblem mírnou spřízněnost.

„Takže Satan se chce ujmout vlády nad světem, odkrýt lidem celou pravdu a pomoci jim stát se bohy?“ ujasňoval jsem si.

„Ano, něco takového. Musíte ale chápat, že Nepřítel se nám zrovna nesvěřuje. Všechny informace máme od našeho Pána, jeho proroků a svatých mužů, ke kterým On promlouval.“

„Aha, vidíte, to mě taky zajímalo. Nikdy jsem si nemyslel, že by se mi naskytla příležitost se na to zeptat, ale když už jsem tu… Skutečně mluví Bůh s papežem?“

Jeho Eminence se zatvářila, jako bych se dotkl jejího citlivého místa, ale nakonec odpověděla: „Mí předchůdci, tedy někteří z nich, prý s Pánem mluvili. Já sám zatím neměl to štěstí, ale vroucně se každý den modlím, abych byl touto výsadou poctěn.“

To vypadalo, jako by se papež snažil být ke mně za každou cenu upřímný. Začínal jsem mu věřit i to ostatní.

„Ale to jsme trochu odbočili,“ uhnul svatý otec od pro něj choulostivého tématu. „Mluvili jsme o knihách psaných ďáblem.“

„Ano, máte pravdu,“ vzpomněl jsem si.

„Tak tedy, takové knihy jsou tím nejextrémnějším způsobem, jak Satan ďábel proniká do této reality. Obsahují slova, jejichž vyřčení narušuje realitu a umožňuje její měnění. Satan dává svým knihám známá jména, upravuje je tak, aby byly co nejsnáze pochopitelné a nastrkává je do cesty lidem, kteří by mohli takovému svodu podlehnout. Doufá při tom, že člověk, který získá prostřednictvím knihy jeho vědění, zatouží po moci tak silně, že naruší realitu natolik, že se tato zhroutí. To by donutilo celé lidstvo pudově využít svůj potenciál a stát se naráz bohy.“

„Aha,“ pravil jsem zaraženě, „co to znamená konkrétně v mém případě?“

„Ve vašem případě naštěstí už nehrozí nic tak vážného. Kniha vám byla odebrána, takže se nemusíme obávat přímého použití magie, ve které doufal Satan ďábel. Bohužel však došlo k vaší transformaci, která stále porušuje některé fyzikální zákony a nahlodává tak pilíře této reality.“

„Co tím přesně míníte?“ skočil jsem papeži do řeči.

„No například entropii. Obyčejně věci spějí z uspořádaného stavu do stavu chaotického. To je zákon této reality. Ve vašem případě se vystřelený mozek rozptýlený po koberci vrátí působením magie zpátky do vaší lebky tak, že nejenže jste schopen nadále fungovat, ale dokonce se z vás nestane ani idiot. Něco takového narušuje skutečnost velice vážným způsobem.“

„Aha. Takže tohle máte na mysli, když říkáte, že jsem Bohu trnem v oku? Že narušuju přírodní zákony a podstatu světa?“

„Ano. Musíte odpustit mým podřízeným. Vědí toho o skutečné pravdě daleko méně než teď vy. Pro ně je to otázka víry. Jste rouháním, stvůrou ďáblovou. Toto vysvětlení jim stačí, nemají ani tušení, jak skutečný problém představujete,“ usmál se papež napůl smutně, napůl ironicky.

„A co vy?“ zeptal jsem se. „Pokud vím, tak dřív jste byl biskupem v Plzni, pak jste postupoval po církevním žebříčku a nakonec vás zvolili papežem. Dřív jste přece nemohl vědět to, co mi tady vykládáte.“

„Samozřejmě, že ne, věřil jsem přesně v tytéž věci, jako například otec Jantula, se kterým se znám tak trochu osobně. Jenže úřad papeže je nesmírně důležitý, jsem hlavou organizace, která zde chrání posvátné zájmy Boží. Musel jsem odvrhnout svůj dosavadní život, názory i víru a přijmout skutečnost. Takový je život.“

„Tak to vás chápu,“ chmurně jsem pokýval hlavou. „Otázka je, co bude dál. Dál se mnou, abyste rozuměl. Dejme tomu, že věřím všemu, co jste mi tady vypověděl – ono je to taky jednodušší než pochopit a uvěřit tomu vašemu oficiálnímu učení – ale i tak je pro mě dost obtížné nechat se v zájmu zachování reality pohřbít zaživa do železné rakve. Zvlášť, když jsem Bohu nestál ani za jediné slovíčko, když jsem s ním chtěl mluvit.“

„Nesmíte se na našeho Pána hněvat,“ odpověděl papež. „Jak jsem vám vysvětlil, toto není jeho svět. Zasahuje do něj jen nerad a s nechutí. Plně respektuje jeho stvořitele, tedy člověka. Přesto však nemůže snést hrozbu, kterou představujete a žádá po nás, abychom se vás zbavili.“

„A jak to chcete udělat?“ zajímal jsem se s lehce pobaveným úsměvem. „Poslední útok skončil zabitím několika chudáků civilistů a svěcená voda mě jen příjemně osvěžila. Jestli mám hádat, tak vám nějak došly prostředky.“

„Ano, máte naprostou pravdu. Svěcená voda, kterou jsme na vás vyzkoušeli, byla poslední možností, jak vás zastavit. Pocházela ze zdejšího sklepení, byla posvěcena prvním papežem a přečkala více než dva tisíce let. Vyplýtvali jsme ji všechnu na vás, teď zbývá jen poslední možnost.“

„Jaká?“ zeptal jsem se téměř výhružně.

„Vaše dobrovolná spolupráce,“ usmál se papež smutně.

„To jako myslíte, že si lehnu do kovové bedny a nebudu se pokoušet dostat ven? Tak na to zapomeňte.“

„Ale kvůli vám může Satan ďábel uspět, zmocnit se tohoto světa a způsobit zkázu všeho, co existuje, existovalo, i existovat může. To přeci nemůžete dopustit! Jen kvůli vlastnímu pohodlí, jen pro svůj prospěch!“ Papež se začínal docela rozčilovat.

„No o cizím pohodlí se mluví docela hezky, ale zkuste si lehnout na ocelovou desku a ani se nepohnout. Po pár dnech je to nesnesitelné, jak by vám asi mohl říct váš starý známý otec Jantula, jestli ho tedy ti hasiči našli.“

„Ano, otce Jantulu vysvobodili z vašeho hrobu tři dny poté, co jste z něj uprchl vy. Od té doby prý odmítá spát na zádech a musí mít u sebe vždy láhev vody, ale jinak je psychicky docela v pořádku. To od vás bylo mimochodem hnusné, udělat něco takového živému člověku.“

Nenacházel jsem slov. Nebo možná ano: „A to říkáte vy mně? Já si s tím pohřbíváním nezačal, za to první jsem dokonce nikomu nic neudělal!“ Pár vyražených zubů mi nepřišlo jako něco, co bych musel vytahovat na světlo.

„Ale vy jste přeci mrtvý. Podle všeho byste dávno neměl nic cítit. Po několika dnech v hrobě byste dospěl do stavu, kdy by vám bylo jedno, že tam musíte být. Podle svatých knih nemají mrtví emoce, chybí jim motivace.“

„Tak byste je měli možná trochu zrevidovat,“ odsekl jsem. „Já sice trochu ztrácím některé city a emoce, ale naštvat se například ještě pořád můžu. A takové zalití do betonu dokáže přímo nasrat!“

Možná jsem byl prvním člověkem ve Vatikánu, který kdy takové slovo použil, ale papež sebou ani netrhl. „Věřte mi, že knihy jsou naprosto pravdomluvné. Koneckonců je inspiroval samotný Bůh. Můžete si být stoprocentně jist, že vše, co teď pociťujete, jsou jen dozvuky vašeho života. Nejsou to skutečné, nové emoce, to se jen vaše podvědomí snaží chovat jako za života. Je jisté, že to nedokáže dlouho. Postupně přijme skutečnost i vaše podvědomí, přestane s ní bojovat a vy se stanete skutečným chodícím mrtvým. Že ztrácíte pocity je toho jasným důkazem.“

„Takže mi chcete říct, že za pár dní si klidně lehnu někam do díry a nechám se zaházet pro dobro vesmíru? Teď, když bych mohl udělat ze světa lepší místo? Četl jste někdy comicsy?“

„Ano, jako dítě jsem jich pár přečetl,“ usmál se nostalgicky papež. „Chcete se stát supermanem bojujícím proti zločinu? Budete nosit vlající kápi, pestrobarevný oblek a tak podobně? Budete chytat zločince na ulicích a na místě je trestat?“ Jak papež působil obyčejně velmi vlídně, tak teď z jeho hlasu odkapával sarkasmus.

„Jo, měl jsem něco takového v plánu,“ odpověděl jsem. Ten výsměch se mě nějak nedotkl.

„Comicsy nejsou reálný život, můj synu. Napadlo vás například někdy, jak se takový Batman dostane vždy na místo, kde někoho přepadávají? Vždyť to jako obyčejný smrtelník nemůže stihnout, přepadení netrvají obvykle půl hodiny a nebývají tak hlasitá, aby je bylo v městském ruchu slyšet do dáli. Pochybuji, že byste v takovém případě byl co platný i vy se svými schopnostmi.“

„Hm. Možná,“ zamračil jsem se a zpoza zrcadlovek papeže probodl pohledem. Na věřícího se v brakové literatuře orientoval velice dobře. „Ale vezměte si takový organizovaný zločin. Ten bych přece vymýtit mohl. Kdybych získal dostatečné informace.“

„Nu, to by snad mohlo být možné… nemáte rodinu, nemusíte se bát o své blízké, jste nezranitelný… mohl byste se dostat na kůži některým nedotknutelným osobám. To by jistě bylo záslužné.“

„Tak vidíte, a vy byste mě zakopali pod zem,“ pravil jsem vyčítavě.

„Problém je ovšem v tom, že byste se klidně mohl přidat i na jejich stranu. Už teď vaše činy svědčí o absenci svědomí…“ papež zvedl ruku, jak jsem se mu chystal skočit do řeči, „…vím, otce Jantulu jste nejdřív nestřelil ani do kolene, ale to jste byl mrtvý jen relativně krátkou dobu. Před pár hodinami vám nedělalo problémy pozabíjet všechny vojáky, které jsme proti vám poslali. Nejde o to, že jste se bránil,“ zase zvedl ruku, „jde o to, že ani teď necítíte vůbec nic, ani stín viny za smrt lidských bytostí. Z toho, co jsme zjistili o vaší minulosti, se domnívám, že dříve jste takový nebýval.“

„Nebýval, no,“ defenzivně jsem pokrčil rameny. „Ale taky jsem dřív nikoho nezabil. Nemůžete vědět, jak bych se cítil.“

„Myslím, že mohu,“ nesouhlasil papež. „Cítil byste se jako každý normální člověk. Svědomí by vám nedovolilo usnout.“

Na to jsem nějak neměl co říct.

„Takže časem přestanete cítit jakoukoli pohnutku, která vás nyní vede k tomu, že se chcete pustit do konání dobra. Nebudete mít žádnou motivaci konat dobro, nebude to pro vás nic znamenat. Což je ovšem naprosto bezvýznamná hrozba vedle té, kterou představujete jaksi ze své podstaty.“

„Ale… ale…“ nějak jsem nenacházel argumenty.

„Jestliže se podřídíte, bude to nejlepší pro vás i pro nás,“ mluvil papež vemlouvavě.

„Ale… já nechci!“ vypadlo ze mě konečně.

„Mám pro vás návrh,“ opřel se papež pohodlně ve svém křesle. „Zůstaňte zde pár dní, buďte mým osobním hostem a počkejte, jak se situace vyvine. Jestliže stále budete mít nějakou vlastní vůli, nebudeme vám bránit v odchodu. Jestliže se stane tak, jak říkají svaté knihy, nebudete zase vy bránit nám. Co říkáte?“

Možná to bylo mou umírající vůlí, možná se mi zdál návrh být logickým, to nevím. Prostě a jednoduše jsem souhlasil.

*

Následující dny jsem vyplnil prohlídkou Vatikánu. Prošel jsem chrám pojmenovaný po prvním papeži, prošel jsem slovutné zahrady, zavítal jsem i do vatikánské knihovny. Kdesi jsem slyšel, že Vatikán vlastní největší sbírku pornografické literatury pod sluncem. Nevím, jestli byla největší, ale jistě obsahovala ty nejvzácnější a nejrozmanitější kousky. Škoda, že mi podobné věci už vůbec nic neříkají. Ale na druhou stranu je to dobře – po otevření některých prastarých knih bych se musel červenat jako malý kluk. Ty dřevoryty byly něco nepředstavitelného.

S daleko větším zájmem (ale stále jaksi bez pocitu, že by mě to skutečně zajímalo) jsem nahlédl i do oddělení zabývajícího se magií. Papež, který mě doprovázel, mi vysvětlil, že jsem prvním ateistou, kterému bylo dovoleno něco takového spatřit. Ani jsem nepoděkoval.

Prohlížel jsem knihy psané dávno zapomenutými jazyky, prohlížel vyobrazení démonů, andělů a ďáblů, dotýkal se desek starých celá staletí. Papež se ukázal být velmi užitečným – bez jeho pomoci bych nepřečetl nic kromě některých pasáží ve staročeštině, takhle jsem byl v obraze i co se týkalo latinských, hebrejských i některých jiných děl.

Kromě obrovské knihovny se ve Vatikánu nacházela i daleko menší místnost zasvěcená magii. Byla jištěna obrovskými ocelovými dveřmi vybavenými starým, důmyslným zamykacím mechanismem. Papež mi vysvětlil, že za těmito dveřmi se nacházejí opravdu nebezpečné knihy. Je v nich ukryto vědění, které lidem bylo Bohem zapovězeno. Vědění pocházející od pekelných našeptávačů nebo autorů obdařených genialitou a prokletých šílenstvím.

„Abyste rozuměl, dostatečně citlivý člověk, který je přitom téměř nadlidsky inteligentní a zároveň naprosto šílený, občas dokáže zachytit vzor, podstatu, ze které je tento svět stvořen. Takový člověk pak může uhádnout slova, kterými je možno tento vzor ovlivnit. Magie takto objevená je sice hrubá a nečistá, nedosahuje ani zdaleka účinnosti magie zjevené přímo ďáblem, ale i tak je velkou hrozbou. Do této místnosti tedy ukládáme knihy, které už nikdy nikdo nesmí spatřit.“

„Proč je zkrátka nespálíte?“ zeptal jsem se nechápavě. Současně mě to zajímalo i bylo naprosto jedno. Asi opravdu duševně umírám.

„Protože jednoho dne, možná za sto, možná za tisíc let, bude lidstvo dostatečně vyspělé, a pak se mohou takové znalosti hodit. Bereme je jako učebnice, které nám byly seslány v předstihu.“

„Aha,“ řekl jsem bez zájmu. „Můj Necronomicon je tam taky? Já jen, že jsem za něj dal pět stovek. Sice jenom v korunách, ale i tak.“

„Ano, Čechy si vydobyly právo používat svou tradiční měnu i přes nesouhlas Unie, že?“ poznamenal papež se zasněným vlasteneckým výrazem v obličeji. „Ale k vašemu dotazu – knihy psané ďáblem jsou ničeny ihned po svém objevení. Nic stvořeného Nepřítelem by nemohlo přinést užitek, jen zkázu.“

„Takže mi dlužíte pětistovku,“ řekl jsem suše.

„Církev vám vynahradí vaši ztrátu, jestli o to budete i nadále stát,“ usmál se papež smutně. Jako by mě litoval. To byl z nás dvou jediný.

*

Mluvil jsem s papežem o spoustě věcí, i když jsem o všechno rychle ztrácel zájem. Zeptal jsem se na jiná náboženství, protože mě zajímalo, jestli právě křesťanský Bůh je ten jediný pravý. Dostalo se mi odpovědi, že některá náboženství uctívají skutečné bohy, ovšem žádný z nich není tak mocný, jako ten křesťanský. Ve většině případů jde o bytosti s mocí jen o něco málo větší, než má například démon. Drtivá většina ostatních náboženství uctívá prosté smyšlenky.

Zeptal jsem se i na satanisty – zvlášť mě zajímalo, proč se Necronomicon připletl do cesty mně, když na světě je jistě spousta lidí, kteří uctívají Satana celým svým srdcem a jistě by s takovou knihou dokázali velké věci.

„To je poměrně jednoduché, pane Ševčáku,“ odpověděl mi s tajemným úsměvem papež. „Naše církev je daleko praktičtější, než byste si mohl myslet. Sledujeme každého satanistu, co jich na světě je. Oni zase sledují nás, ale v současnosti má církev naštěstí lepší organizaci, je nás víc a vůbec jsme na boj s nimi připraveni lépe, než oni na boj s námi. Takže kdyby se Satan pokusil nastražit do cesty nějakého svého schopného přívržence takovou věc, k ničemu by to nevedlo. Ten nešťastník by zemřel dřív, než by knihu otevřel.“

„To mi chcete říct, že sledujete opravdu každého, kdo kdy pomyslel na kontakt s ďáblem?“ nevěřícně jsem zdvihl obočí.

„Ale to samozřejmě ne. Musíte pochopit, že stejně jako Bůh nezasahuje do této reality víc, než je nutné, nečiní tak ani Nepřítel. Satan nemá seznam všech, kteří kdy pomysleli na to stát se satanistou, on se dozví jen o těch, kteří to skutečně chtějí celým svým srdcem, kteří na to soustřeďují celou svou vůli. To je stejné jako u věřících v Boha. A jelikož má lidská vůle neskutečnou moc, dokážeme takové lidi lokalizovat a dát si na ně patřičný pozor.“

Já si vzpomněl na řeči otce Jantuly (Nebo Stoklasy? Nebyl jsem si jistý) o parapsychologickém vyhledávání v éteru a bylo mi to jasné.

*

Ve Vatikánu toho nebylo jinak moc co na práci. Během několika dní jsem dospěl do stádia úplné otupělosti. Památky mě ani trochu nezajímaly, knihy nedostupné běžnému smrtelníku pro mě nic neznamenaly, pálící slunce na obloze, davy turistů, skvělá italská zmrzlina, to vše jako by pro mě neexistovalo. Neměl jsem o nic zájem, nic mě netěšilo. Celé dny jsem vysedával na balkóně papežského paláce, zíral na náměstí, pozoroval hemžení lidí a nedělal nic. Ovládla mě absolutní, nekonečná, bezbřehá apatie.

Byl jsem mrtvý.

*

Jednoho dne, asi týden poté, co jsem kompletně duševně zemřel, za mnou přišel papež. V poledním slunci se slušně potil, na rozdíl ode mě. Slunce se mě už od rána snažilo upéct, ale já jeho paprsky prakticky necítil. Kdyby někdo přišel a položil na mě ruku, asi bych mu připadal velice příjemně chladný. Mně to bylo jedno.

„Mohu s vámi mluvit, pane Ševčáku?“ zeptal se papež nesměle.

„Jistě, jak chcete,“ řekl jsem já dutým hlasem bez špetky zájmu.

Papež se usadil na vyřezávanou židli vedle mě a zamyšleně si prohlédl náměstí plné turistů. Já odtud dokázal rozeznat barvu lidských očí, pro papeže se dole musely hemžit maličké postavičky.

„Vidím,“ řekl papež účastným hlasem, „že se má slova vyplnila. Vypadáte, jako byste neměl o nic zájem.“

„Ano, měl jste pravdu,“ řekl jsem zase bez zájmu. „Necítím nic, nic mě nezajímá, všechno je mi jedno. Jsem mrtvý.“

„To je mi líto,“ pokýval hlavou papež, „za normálních okolností bychom mohli být přáteli, cítím, že jste dobrý člověk. Takto bohužel…“ A odmlčel se. Já tušil, co přijde, ale bylo mi to jedno. Mám sedět tady, nebo ležet někde v rakvi…

„Vadilo by vám, kdybyste byl uložen k poslednímu odpočinku?“ sebral papež odvahu a zeptal se mě přímo. Na obličeji mu bylo vidět, jak moc je nervózní, jak moc se bojí, že odpovím jinak, než čeká.

„Asi nevadilo. Nevím,“ řekl jsem a zaznamenal, jak si papež nahlas oddechl.

„Takže můžeme začít s přípravami? Prodiskutoval jsem situaci s představenými církve a shodli jsme se na tom, že byste mohl být pohřben ve vatikánských zahradách. Sám bych si přál mít tak krásné místo posledního odpočinku.“

Vatikánské zahrady byly opravdu krásné, to už jsem myslím říkal. Teď mi neříkaly vůbec nic. Co se mě týkalo, mohl jsem být stejně tak pohřben pod záhonem růží, jako v používané žumpě. Bylo mi to jedno.

„Jistě. Cokoli chcete,“ ani jsem se na papeže nepodíval a dál zíral před sebe, na náměstí plné turistů.

„Naše církev je vám velice zavázána, stejně jako celý svět, pane Ševčáku,“ řekl papež pohnutým hlasem a důvěrně mi stiskl ruku. Pak odešel.

Právě jsem dobrovolně svolil, aby mě zaživa zahrabali pod zem, ale seděl jsem dál a zíral na davy pestře oděných turistů. Nic to pro mě neznamenalo.

VIII.

Lidé vystupovali z autobusů, navštěvovali památky, zase se do autobusů vraceli a odjížděli. Já seděl bez pohnutí a zíral přímo před sebe.

Pak mě do levého oka zasáhl ostrý sluneční paprsek. Ne snad, že by to ve mně vzbudilo nějaký zájem, ale podíval jsem se, kdo to na mě pouští prasátka.

Vzdálenost pro moje oči neznamenala vůbec nic, takže jsem si toho narušitele mohl důkladně prohlédnout.

Měla souměrnou opálenou tvář s výraznými lícními kostmi, zelené oči skryté za světlými slunečními brýlemi, blond vlasy svázané do slušivého ohonu, postavu šlechtěnou pravidelným sportováním a hezké nohy. Oblečená byla do kraťoučkých šortek a košile s krátkým rukávem. V ruce držela zrcátko, svítila mi jím do očí a uličnicky se usmívala.

Naklonil jsem se bez zájmu dopředu, jen aby viděla, že jsem si jí všiml a dala pokoj.

Dívčina opravdu sklonila zrcátko, ale neodešla. S pohledem zelených očí stále upřeným na mě vytáhla z kapsy něco malého bílého a zvedla to nad hlavu. Automaticky jsem na to zaostřil pohled a přečetl si ryzí češtinou psaný vzkaz: „Pojďte dolů. Bude vás to zajímat i ve stavu, v jakém se nacházíte.“

A zůstala stát uprostřed lidí, kteří se jí museli vyhýbat, s tím vzkazem pořád nad hlavou.

Mohl jsem tam sedět dál, koukat na lidi a čekat, až pro mě přijde papež s oznámením, že rakev čeká. Stejně tak jsem mohl jít dolů na náměstí a zjistit, co po mně ta holka chce. Obě možnosti mě naplňovaly stejným nezájmem, neměl jsem žádný důvod vybrat si mezi nimi. Zvědavost byla mrtvá stejně jako všechno ostatní. Nevím tedy, proč jsem nakonec vstal a sešel na náměstí. Možná se ve mně naposled probudil nějaký pocit, možná za to mohla prostá rozumová úvaha, která říkala, že když je mi to jedno, můžu se jít dolů klidně podívat. K sezení na balkóně se můžu vrátit kdykoli, kdybych po něm zatoužil. Což určitě nezatoužím.

Sešel jsem tedy do přízemí papežského paláce, bez zájmu minul gardisty střežící vchod a proplétal se mezi turisty až k dívčině. Jen mimochodem jsem zaznamenal, že se mezi těmi lidmi ani nemusím proplétat – nějak mi uhýbali z cesty, jen spatřili, že jdu jejich směrem. Nebylo to nijak nápadné, neprchali přede mnou, jen se prostě chovali, jako bych byl potenciálně nebezpečný, pokud by se dostali do mé bezprostřední blízkosti. Nepátral jsem po tom, proč se tak děje, bylo mi to jedno.

„Díky, že jste přišel,“ ukázala bílé zuby dívčina a podívala se na mě přes obroučky svých slunečních brýlí. „Nebudete litovat.“

„Jistě, že nebudu. Nemůžu litovat, jsem mrtvý,“ řekl jsem jí bez obalu.

„Ano, já vím. Proto jsem tady,“ řekla a vyčkávavě se odmlčela.

Nezeptal jsem se jí, co tím myslí, vůbec mě to nezajímalo.

„Vás to nepřekvapuje?“ podivila se dívčina a nadzdvihla své hezky tvarované obočí.

„Ne,“ řekl jsem já.

„Aha, chápu. Poslední dobou jste trochu netečný, že?“ zeptala se a v očích jí pobaveně zablesklo.

„Mrtví takoví bývají,“ řekl jsem já.

„Ano, to asi ano. Nepůjdeme si někam sednout? Někam, kde je klid?“

„Jak chcete,“ neprotestoval jsem. Proč bych taky měl.

Dívčina mě zcela bezostyšně chytila za ruku a vedla mě náměstím mezi proudy turistů. Měla to celkem jednoduché, protože lidé přede mnou pořád uhýbali. Tak trochu jsem čekal, že se mi nějaký tajný sledovatel pokusí zabránit v opuštění Vatikánu, ale nestalo se tak. Bez problémů jsme překročili hranice tohoto ministátu a vstoupili do Říma. Ve Vatikánu restauraci nenajdete.

„Dáte si zmrzlinu?“ otočila se na mě dívka, když jsme se usadili pod slunečník nějaké restaurace.

„Je mi to jedno,“ řekl jsem já.

Dívka pokrčila rameny, něco italsky zašveholila mladému číšníkovi a když odešel, upřela zamyšlený pohled zpátky na mě.

„Vypadá to s vámi vážněji, než jsem čekala,“ řekla. „To vás nezajímá opravdu vůbec, ale vůbec nic? Ani trochu?“

„Ne. Před chvílí jsem řekl papeži, aby mě klidně zahrabal pod zem a ani nevím, proč jsem šel za vámi. Je mi docela jedno, co chcete, nezajímá mě, že mluvíte česky a nepřekvapuje mě, že víte, co se mnou je. A není mi líto, pokud působím poněkud nespolečensky.“

„No dobře, věci jsou tedy trochu vážnější, než jsem si myslela, ale to nevadí,“ řekla dívčina tónem někoho, kdo se snaží připravit na valící se katastrofu. „Mimochodem, jmenuji se Emanuelle Sellfer, kdyby vás to zajímalo. Já vím, nezajímá,“ dodala okamžitě. Měla pravdu.

Číšník před nás postavil dva velké, krásné zmrzlinové poháry a zase decentně zmizel. Emanuelle do toho svého zabořila lžičku s výrazem šestileté holčičky, já si nabral naprosto bez zájmu. Možná jsem jenom nechtěl působit tak nepříjemným dojmem, i když ani to pro mě nic neznamenalo.

Zmrzlina postrádala zcela a naprosto chuť.

„Je skvělá, nemyslíte?“ usmála se dívka s pusou růžovou od jahodové zmrzliny. „Já vím, nemyslíte, jste mrtvý.“

„Jsem mrtvý. Nemyslím způsobem, jakým si myslíte, že myslím,“ použil jsem citát z jednoho mého oblíbeného seriálu. Tedy kdysi oblíbeného. Ani nevím, proč jsem to udělal.

„Ano, to znám,“ zasmála se Emanuelle zvonivým smíchem, až se po ní otočilo osazenstvo vedlejšího stolu. „Asi jste si nemyslel, že se stanete něčím takovým, když jste to sledoval, že? Jen účes máte normálnější.“

„Hm,“ řekl jsem bez zájmu.

„No dobře, nepřišla jsem s vámi společensky konverzovat,“ zvážněla dívka a podívala se mi do slunečních brýlí jakoby přemýšlivým způsobem. „Abyste věděl, jsem satanistka. Posledních třináct let jsem obětovala vše proto, abych dosáhla spojení s Ďáblem. Věřte nebo ne, před týdnem se mi to podařilo.“

„Neříkejte,“ řekl jsem hluše.

„Ano. Dostala jsem se do nějakého transu, nebo co, a slyšela hlas. Ten hlas mi řekl, že je ďábel, že zaslechl moje volání a že by ode mě potřeboval malou službičku. Pokud prý budu souhlasit, dá mi moc, bohatství a nesmrtelnost. Samozřejmě jsem neváhala ani chviličku a se slzami radosti v očích souhlasila, ať už jde o cokoli.“

„Hm,“ řekl jsem zase já.

„Takže Satan mi vylíčil, že se mu před několika dny podařilo na Zem seslat jistou knihu, kterou jste získal vy. Řekl mi, co se s vámi stalo a nakázal mi, že vás mám vyhledat ve Vatikánu a předat vám jistou zprávu.“ A odmlčela se.

„Proč mi to neřekl sám?“ zeptal jsem se, protože se to tak nějak čekalo.

„To jsem se nezeptala. Chci říct, kdybyste se třináct let snažil o kontakt a pak se vám to najednou povedlo, asi byste nekladl nemístné otázky, ne?“

„Asi ne,“ souhlasil jsem. „Proč jste s ním vůbec chtěla mluvit?“

„Vám to asi bude jedno, tak nevidím důvod, proč to tajit. Už od puberty jsem cítila, že kdybych měla moc, mohla bych změnit svět k obrazu svému. Vždycky jsem nesnášela autority, jako malá jsem utíkala z domu a ve škole jsem většinu vyučovacích hodin proklečela, jak jsem měla zadek seřezaný.“ Emanuelle se po tom přiznání začervenala jako malá holka. Kdybych byl živý, asi bych si pomyslel, že jí to docela sluší.

„Abyste rozuměl, měla jsem bohaté rodiče, kteří mi mohli platit soukromé školy,“ vysvětlovala mi dívka, protože pochopila můj netečný výraz jako nechápavý. Já si vzpomínal, že na internátních školách byly počátkem století znovu zavedeny tělesné tresty, když mládež nezvladatelným způsobem začala učitelům přerůstat přes hlavu. Evropské státní školy tohle opatření minulo, takže jsem sice nebyl jedinkrát bit, ale zato jsem byl svědkem násilné smrti čtyř třídních učitelů. Americké školství, náš vzor.

„Každopádně jsem byla vždycky přesvědčená, že jakákoli forma nadvlády je špatná,“ pokračovala Emanuelle vášnivě. „Jako malá jsem to nedokázala vyjádřit, ale čím jsem byla starší, tím víc jsem v to věřila. Pak jsem narazila na ďáblovo učení a bylo mi jasné, že on je tím jediným, kdo by se měl stát vládcem světa. On by dal těm nejschopnějším moc, on by ze světa udělal skvělé místo pro život.“

„Říkala jste, že jste proti jakékoli formě nadvlády,“ namítl jsem logicky.

„Jistě, ale tohle je něco jiného. On by nebyl vládcem tak, jak to chápete vy, on by se stal naším učitelem.“

„To vám řekl Satan?“ zeptal jsem se – něco hodně podobného tvrdil i papež. A podle něj zná pravdu jen několik málo vyvolených.

„Ano, potvrdil mi to, co jsem si přečetla v jeho bibli.“

„Aha,“ řekl jsem.

„No a tím se dostáváme k vám. Mimochodem, nemohli bychom si tykat? Tohle je strašně formální.“

„Jak chcete,“ napřáhl jsem ruku. „Ondra.“

„Emanuelle,“ stiskla mi ji celkem pevně.

„Jsi krásně studený,“ usmála se vzápětí. „Nesnáším tohle hnusné počasí.“

„Takže zpátky k tobě – ďábel mi řekl, abych ti vyřídila, že ti může vrátit tvůj život, když pro něj uděláš takovou malou službičku.“ A zase se vyčkávavě odmlčela.

„Hm,“ řekl jsem do třetice.

„Řekla jsem, že ti může vrátit tvůj život, copak tě to nezajímá?“ vytřeštila na mě oči a olízla si rty od zbytků zmrzliny.

„Nezajímá. Jsem mrtvý, nemám žádné pocity, nic nechci, po ničem netoužím,“ řekl jsem popravdě.

„A kruci, tak nějak jsem počítala s tím, že nebudeš takový… takový kompletní mrtvák.“

„Měla jsi přijít o pár dní dřív, to jsem ještě nebyl,“ řekl jsem.

„Zatraceně!“ zaklela.

„To tě opravdu vůbec nezajímá možnost, že bys nebyl takhle nechutně netečný? Nemusel by ses nechat zahrabat pod zem, cítil bys jako dřív, měl bys tu nadlidskou sílu, nezranitelnost a všechno okolo. Copak tě to ani trochu neláká?“

„Ne,“ odpověděl jsem netečně.

„Ale no tak, už z logického hlediska přece musíš chtít být tím, čím jsi byl dřív. Vždyť to nedává smysl, abys nechtěl vůbec nic.“

„Možná to nedává smysl, ale je to tak. Snad by ses měla zeptat nějakého psychologa, co se s člověkem stane, když přestane mít pocity, emoce a všechno to, co já nemám. Já psychologii nikdy nestudoval, ale myslím, že někdo takový by dopadl přesně jako já.“

„Sakra!“ zaklela Emanuelle znovu.

„Tak jo, zkusíme to z druhého konce,“ řekla znatelně nervózně. Satan jí možná sdělil, co ji čeká v případě neúspěchu. „Máš něco proti tomu, abys byl znovu živý?“

„Nemám,“ odpověděl jsem.

„Tak vidíš. Potom nemáš nic proti tomu, abys pro Satana vykonal tu malou službičku, ne?“

„Asi nemám. Ale současně nevidím jediný důvod, proč bych to měl dělat.“

„No z logického hlediska by to pro tebe bylo výhodnější, ne? Logiku přece pořád používáš, kdybys nepoužíval, nedal bys dohromady větu.“

„Hm. Na tom něco je. Ale znovu ti opakuju, že necítím absolutně žádnou chuť něco dělat, nejsem motivovaný k žádným činům. Logika možná říká, že bych měl, že je to výhodnější, ale nedokáže mě vnitřně přesvědčit. Nebo jak bych ti to popsal.“

„Ale to je zkrátka nesmysl!“ vykřikla dívka, až se lidé procházející kolem pohoršeně otočili, i když jí nemohli rozumět. „Když máš na vybranou mezi studeným hrobem a tím, že budeš znovu žít, musíš přece chtít to druhé!“

„A vidíš. Nechci.“

Emanuelle se na mě zahleděla s výrazem úplného zoufalství.

„Podívej, Ondro, když to pro něj – pro mě – uděláš, získáš zpátky svoje pocity, Satan se ti odmění tak, že si to neumíš představit a já se s tebou ochotně vyspím. Neříkej, že by sis nedal říct.“

„Neuraz se, ale jsi pro mě stejně přitažlivá jako tenhle slunečník,“ zaťukal jsem prstem na tyčku zmíněné věci. „Sexualita mě opustila mezi prvními pocity.“

„To je v řiti!“ zaječela dívka a praštila pěstí do stolu.

„Asi ano,“ souhlasil jsem bez špetky pobavení nebo čehokoli jiného.

Dívka si sevřela hlavu v dlaních a dobré dvě minuty upřeně hleděla do desky stolu a nic neříkala. Pak se ke mně naklonila a svýma zelenýma očima rozšířenýma strachy se zahleděla přímo do mých mrtvých očí.

„Prosím, prosím, prosím,“ začala takovým tónem, že by se i kámen ustrnul. „Satan mi jen tak mezi řečí sdělil, že pokud ho zklamu, můžu se po smrti těšit na speciální verzi pekla, ve kterém se mi osobně bude věnovat. Až doteď jsem pevně věřila v něj a tak si nedělám iluze, že bych mohla přijít do nebe a mám strašný strach. Prosím, udělej pro mě tu malou službičku, prosím!“

Díval jsem se netečně do její blednoucí tváře a necítil nic. Bylo mi úplně jedno, co se s touhle kočkou stane, vůbec mě to nezajímalo. Ale někde v mé hlavě se mi pomalu převalila myšlenka na to, že pomoct jí není vůbec špatný nápad. Netušil jsem, odkud se tam vzala, ale to mě zajímalo stejně málo jako všechno ostatní.

„Tak jo,“ řekl jsem dutě.

„Ale no tak, prosím!“ vykvikla dívka. Pak jí došlo, co jsem právě řekl. „Opravdu? Uděláš to? Díky, díky, díky!“ téměř se zhroutila na bílé plastové židli úlevou. Pak vyskočila jako by do ní uhodil blesk a vlepila mi pořádnou pusu. Jako mrtvému mi ani nebylo líto, že jsem přitom nic necítil.

„Wow, jseš studenej jako led. Fakt si někdy musíme zašoustat,“ zase se uličnicky usmála.

„Když myslíš…“ řekl jsem já.

*

„Tak jo, teď ti vysvětlím, o co jde,“ řekla Emanuelle a strčila si do pusy další lžičku zmrzliny. Já tu svoji bez zájmu zpracoval už dávno.

„Ve Vatikánu se prý nachází nejstřeženější knihovna na celém světě.“

„Jo,“ skočil jsem ji do řeči, „to souhlasí.“

„Tys tam byl?“

„Byl. V doprovodu papeže.“

„Skvělý. Takže Satan potřebuje, abys tam šel a pomocí jednoho zaklínadla otevřel bránu, kterou se on bude moci dostat na svět.“

„To nepůjde,“ řekl jsem já.

„Proč? Vždyť jsme se dohodli, že to…“

„O to nejde,“ zase jsem jí vpadl do řeči. „Papež mi sice vykládal, co všechno se může stát, když člověk bude používat magii, jenže to je mi v mém současném stavu úplně jedno. Je tu ale ještě jedna věc – magii může úspěšně použít jenom někdo, kdo opravdu chce. Což já nějak nemůžu, protože je mi všechno jedno.“

„Pořád nějaký komplikace, doprdele práce!“ zavrčela dívčina.

„Mimochodem, kde ses naučila česky?“ zeptal jsem se.

„Otec byl Čech, matka Italka,“ odpověděla Emanuelle nepřítomně. „Ale počkej, já jsem živá, Satanu věrná a tak podobně, takže já bych teoreticky mohla. Co kdybys tu knížku prostě přinesl mně?“

„To by šlo, ale podle papeže církev hlídá každého satanistu, aby nemohl svému pánu takhle posloužit. Takže koupíš kulku mezi oči dřív, než se té knihy dotkneš,“ řekl jsem chladně. „Kdyby mě ještě něco zajímalo, asi bych se divil, že tě pustili až ke mně.“

„To mi Satan vysvětlil. Tvá existence prý začala narušovat realitu natolik, že dokázal nepozorovaně způsobit takové malé, nenápadné rušení v éteru. Taky se mu podařilo vyvolat několikeré mámení smyslů a tak všelijak podobně. Takže jsem se církvi – která stejně měla v poslední době starosti spíš s tebou – mohla ztratit na tak dlouho, dokud jsem se nedostala až k tobě a tys zase mohl vypochodovat z Vatikánu, aniž by si toho katolíci okamžitě všimli. Ale mám dojem, že to je všechno, co pro nás Satan mohl udělat, je prý strašně omezován Bohem.“

Pochopitelně jsem se ani nepodivil, když mi v obyčejné římské cukrárně vykládala fešná zelenooká dívka o tom, jak spolu zápasí Satan a Ďábel stejně přirozeně, jako bychom mluvili o počasí. Já se nedivím ničemu.

„Ale jestli máš opravdu všechny ty schopnosti…“ přejely mě ty zelené oči, „tak bys mohl pomoct možná ty.“

„Mám ti dělat bodyguarda?“ zeptal jsem se.

„Máš něco proti?“ odpověděla mi otázkou.

„Myslím, že odpověď znáš,“ řekl jsem v imitaci humoru.

„Jistě. Jsem mrtvý, nemám nic pro ani proti,“ usmála se Emanuelle pobaveně. „Takže ti nevadí zlikvidovat švýcarskou gardu, dostat mě do nějaké místnosti, která půjde dobře hlídat a pak mě střežit tak dlouho, dokud nepřivolám ďábla na svět?“

„Ne,“ řekl jsem já. Že bych měl myslet na křehkou rovnováhu reality, lidi které mám zabít a tak podobně mě ani nenapadlo.

Ale co chcete od mrtvoly.

*

Pak mi Emanuelle popsala knihu, kterou mám získat. Název jsem nikdy dřív neslyšel, ale zněl mi strašně cizokrajně a nezvykle. Ale já na jazyky nikdy nebyl.

Ještě jsem se bez zájmu zeptal, proč Satan prostě dívce nenadiktoval zaklínadlo, které ho bude moci přivolat na svět. Emanuelle mi vysvětlila, že ve snu si člověk jednak těžko nějaké dlouhé a ukrutně těžké zaklínadlo zapíše, a i kdyby to šlo, bylo by to asi k ničemu. Díky přítomnosti Boha je taková rozmluva s Ďáblem hodně podobná telefonnímu hovoru za silné bouřky. Spousta rušení, spousta výpadků. Na sdělení jednoduchého úkolu to stačí, ale předat přesně slovo od slova neuvěřitelně složité zaklínadlo ve starém jazyce, popsat potřebné ingredience a vysvětlit postup je naprosto neproveditelné. S trochou štěstí by podle toho šly uvařit tak maximálně špagety.

„Dobře. Logika říká, že tě možná sleduje církev a jen tak pro jistotu se tě pokusí uložit do stejného hrobu, jaký mají připravený pro mě,“ řekl jsem. „Možná by ses měla uklidit na nějaké hodně bezpečné místo, ale nevím, jestli takové existuje.“

„Kruci, podle Satana jsi měl otevřít bránu ty, já se měla okamžitě vypařit co nejrychleji z Itálie. Tou dobou už měla mít církev dost starostí s tebou praktikujícím černou magii, tak neměl být problém proklouznout. Ale kdo mohl tušit, že budeš až takhle kompletně mrtvý.“

„No Satana to napadnout mohlo, když chce vládnout světu,“ rýpnul jsem si.

Dívka mě probodla pohledem.

„Dobře, pod svícnem bývá největší tma, co kdybys zkusila kostel?“

„To si děláš srandu?“ vytřeštila oči dívka.

„Jsem mrtvý, nemůžu si dělat srandu,“ ubezpečil jsem ji.

„Tak jo, kostel. Co dál?“

„Já vpadnu do Vatikánu a zlikviduju všechen odpor, na který narazím, jen tak pro jistotu. Ty potom přijdeš za mnou a předneseš to kouzlo. Hotovo.“

„Počkej, to mám za tebou jít do Vatikánu? Proč?“

„Protože proti mně nejspíš vyjede italská armáda. Posledně měli pár tanků, nějaké helikoptéry a tak podobně. Tím by srovnali se zemí každý kostel. Vatikánská knihovna je naštěstí tak hluboko pod zemí, že se nějakého bombardování bát nemusí. Takže bezpečnější místo těžko najdeme.“

„No jo, ale než se dostanu do Vatikánu, budu dávno mrtvá, ne?“

„Ta možnost tu je,“ připustil jsem nevzrušeně. „Ale jako satanistka by sis měla umět poradit.“

„Jako satanistka těžko proklouznu obklíčením, které kolem Vatikánu vytvoří italská armáda.“

„To máš asi pravdu. Ale nic takového nebudeš muset dělat. Až přijdu na místo, pozabíjím všechno, na co narazím. Jelikož je Vatikán samostatný stát, bude italské vládě chvíli trvat, než se rozhodne přijít s vojenskou pomocí, když se nebude moci spojit s papežem. Pokud si najmeš hodně rychlé auto, proklouzneš jako myška dřív, než se sjede vojsko.“

„A potom už bude na zemi můj pán…“ zablýsklo se dívce v očích. „Super, věděla jsem, že mě nezklameš.“

„To nemůžeš vědět. Jako mrtvého mě může klidně papež přesvědčit o výhodnosti mého vlastního hrobu ve chvíli, kdy ho budu rdousit. Nikdy nevíš.“

„Já se z tebe…“ nedokončila Emanuelle větu.

„Rozumím ti,“ řekl jsem já a natočil stříbrný zmrzlinový pohár tak, abych pořádně viděl na střechu nízkého baráčku stojícího za mnou. Už asi čtvrt hodiny se tam někdo pekl na přímém slunci v nenápadné maskovací kombinéze. Ten někdo si teď pevněji přiložil ostřelovačskou pušku k rameni, zatajil dech a jemně stiskl kohoutek.

*

Kulka z takové zbraně se pohybuje fantastickou rychlostí. Já švihl rukou, jako bych chytal dotěrnou mouchu a kulku lapil do dlaně půl metru před Emanuelliným obličejem. Dívala se na mě se stejným výrazem jako předtím, její oči můj pohyb ani nepostřehly. Jen vlasy jí zavlály v prudkém poryvu vzduchu, který jsem vyvolal.

Vyskočil jsem na nohy, v ruce stříbrnou lžičku, kterou jsem jedl zmrzlinu.

I taková lžička se dokáže pohybovat fantastickou rychlostí, když jí mrští někdo jako já.

Stříbro se roztočilo šílenou rychlostí, bleskurychle překonalo vzdálenost mezi mnou a střechou a zabořilo se chlapíkovi do čela. Na pohled to bylo hodně podobné, jako by se jeho hlava střetla se splašeným ventilátorem – mozek vystříkl, lebka se rozlétla, na rozpálených taškách zasyčela tmavá krev. Puška skončila v okapu, tělo zůstalo ležet nehnutě na střeše. Nikdo si ničeho nevšiml.

„Co to děláš?“ zeptala se dívka mírně znepokojeně, když jsem si zase sedl. Z celého uplynulého děje dokázala zaznamenat právě jen to, že jsem vstal. Zbytek mých pohybů byl na ni a zbytek lidí okolo moc rychlý.

„Ale nic, jen na tebe začal hon,“ upustil jsem jí do dlaně rozmáčklou kulku.

Zbledla jako stěna, ale rychle se ovládla.

„Co teď?“ zeptala se a ustrašeně se rozhlédla.

„Teď půjdeme pro mobily, pak se schováš v kostele. Myslím, že církev nečekala žádné problémy, takže tam ten chlap byl sám. Bude chvíli trvat, než dorazí ostatní, tak máš šanci.“

Jak jsem řekl, tak jsme udělali.

*

Koupili jsme dva identické přístroje, do paměti každého z nich uložili svá čísla a pak jsme šli do obchodu s oděvy. Jak jsem se dřív styděl a později mě stud úplně přešel, tak teď mi bylo tuplem jedno, jestli ze mě zase střelba strhá šaty. Ale nahý bych byl poněkud nápadný.

„Hm, sluší ti to,“ ohodnotila Emanuelle můj nový vzhled, když jsem vyšel z převlékací kabinky.

„Když myslíš,“ řekl jsem já.

„To víš, že myslím, seš fešák. Jenom trochu bledý.“

Měla pravdu, smrt mi nejen vzala moji tělesnou teplotu, ale taky ubrala něco na zdravé barvě mojí kůže. Nevypadal jsem naštěstí nějak nápadně bíle, ale bledý jsem byl, jako bych nevylezl celý rok na slunce.

„Tak, jo, to bysme měli,“ podívala se mi dívka do zrcadlovek, když jsme vyšli z obchodu. Tašku s mým novým oblečením držela v ruce a nervózně si s ní točila. Já se bez zájmu rozhlížel kolem, jestli moji společnici nechce někdo zastřelit. Buď nechtěl, nebo se schovával tak dobře, že jsem ho nedokázal odhalit ani svýma očima. Takže spíš nechtěl.

„Takže se do toho pustíme?“ zeptal jsem se já.

„Jo, jdeme do toho,“ polkla nervózně Emanuelle a potom udělala něco, co by mě trochu překvapilo, kdybych byl živý. Objala mě kolem krku a dala další polibek na studené rty.

Pak odběhla, aniž se jedinkrát otočila.

Satanistka a ještě nekrofilka. Jsem rád, že mi už nic nevadí.

No… vlastně ani nejsem.

*

Ani já jsem se jedinkrát neohlédl a vyrazil přímo zpátky do Vatikánu. Nepřemýšlel jsem o tom, co hodlám udělat, nepřemýšlel jsem, jak to udělám. Věděl jsem, že mě nemůže nic zastavit, takže nějaký plán útoku byl totálně zbytečný. Co víc, tentokrát jsem se nebál ani neúspěchu, nebál jsem se nových překvapivých zbraní, nebál jsem se ničeho. Být mrtvý má své výhody, i když jako mrtvému jsou vám všechny výhody a nevýhody ukradené.

Překročil jsem hranici, prošel náměstím (lidé se mi stále vyhýbali) a došel až k hlídce švýcarské gardy stojící před papežským palácem. Mohl jsem jít bez problémů dál a způsobit poplach až ve chvíli, kdy bych se začal dobývat do zakázaného oddělení knihovny, ale pro Emanuelle bude opravdu nejlepší, když Vatikán trochu vylidním.

Tak jsem jen lehce mávl rukou a urazil prvnímu gardistovi hlavu.

Jeho čtyři kolegové nejdřív dostali do obličeje zásah gejzírem krve, jak se mrtvé tělo kymácivě složilo, pak ode mě odskočili jako zasažení elektrickým proudem a ve stejném okamžiku strhli z ramen zbraně. Já už v ruce držel tu, která patřila mé první oběti.

Dřív, než pomaloučké lidské ruce stačily sevřít pažby a neohrabané prsty nahmatat spoušť, já už dávno střílel. Tyhle zbraně jsou možná zdobené, okrasné a dekorativní, ale jejich majitel z nich může vystřelit v okamžiku, kdy sundá zbraň ze zad. Ochrana svatého otce je nějaká zodpovědnost a halapartny, které nosili gardisté ještě před několika desítkami let, byly nahrazeny něčím účinnějším poté, co jeden z předchozích papežů zemřel poněkud násilnou smrtí z rukou islámského teroristického komanda.

Mohl jsem ty nebožáky postřílet dřív, než tělo mé první oběti dopadlo na zem, ale dal jsem přednost palbě do vzduchu. Turistů na náměstí bylo skutečně hodně a já je nechtěl zbytečně pozabíjet. Ono vlastně není přesné, když říkám, že jsem něco chtěl, nebo nechtěl. Necítil jsem žádné chtění, necítil jsem soucit s bezbrannými turisty. Abych řekl pravdu, nevím, proč jsem je varoval palbou do vzduchu… asi tak nějak ze zvyku. Ale ono je to stejně jedno.

Vypukla panika, lidé začali křičet, utíkat, zalehávat na zem a dělat všechny ty věci, které dělá splašený dav.

Moje varovná palba dala gardistům dostatek času k tomu, aby na mě konečně stihli namířit. K palbě se bohužel nedostali.

Podrážky bot se mi zase jednou rozplizly na kamenné dlažbě, pod nohama mi to zapraskalo a pak už jsem se zase pohyboval šílenou rychlostí. Nebyla to rychlost, kterou jsem probíhal policisty u nás v Čechách, tohle byla rychlost daleko vyšší. Rychlost získaná po zásahu tankovými střelami.

První gardista se rozstříkl do vzduchu jako přezrálé rajče, druhého jsem rozsekl úderem malíkové hrany jako sekyrkou polínko, třetímu jsem jemným úderem lokte poslal mozek na oběžnou dráhu a čtvrtý umřel na útěku, když ho do zad zasáhla vržená puška s vystříleným zásobníkem, kterou jsem už nepotřeboval.

*

Těch pět mrtvých nebyla samozřejmě kompletní stráž slavného Vatikánu. Do zad mě zasáhla dávka z pušky, v okně nad svou hlavou jsem uviděl další dva gardisty a na balkón vyběhla celá skupina. Co se týkalo připravenosti, mohli tihle hoši sloužit za vzor všem armádám světa.

Pomalu jsem se rozhlédl, přelétl pohledem rojící se gardisty a pak jsem se pustil do díla. Jediným mocným skokem jsem se přenesl na balkon, zatočil se na patě a rozpaženýma rukama vytvořil něco jako splašenou travní sekačku. Pro obyčejného člověka je nepředstavitelné, jakou sílu jsem mohl dát do takového jednoduchého zatočení. Moje ruce prorážely hrudní koše, rozsekávaly vnitřní orgány a lámaly páteře jako stébla trávy. Na pohled to bylo něco příšerného, na poslech to bylo ještě horší. Já měl brýle zalepené krví, krev jsem měl v uších a kromě toho jsem měl mrtvé svědomí. Tak mi ta zvěrstva nic nedělala.

Odhodil jsem znečištěné brýle na zem (jemný povlak tvořený čímsi mozkem byl neprůhledný i pro mě) a k mým rukám se tak přidaly další dva smrtící nástroje. Levé oko a pravé oko.

Balkónoví gardisté byli ohozeni krví svých spolubojovníků, což by nalomilo morálku každého vojáka. Tihle tvrdí hoši jen zatnuli zuby, protřeli si oči a spustili palbu. Tedy ti, kteří to stihli. Skupinka, k níž jsem stál čelem v okamžiku, kdy jsem přestal rotovat a napodobovat sekačku, dopadla hodně špatně. Několika vojáky jsem proběhl, zbytek zemřel do dvou vteřin. Nejsem si tím jistý, ale myslím, že ani jeden z nich si nestačil uvědomit, kdy udeřila jeho poslední hodinka. Ne, že by mě to zajímalo.

Oddíl pěti vojáků, kteří unikli mému běsnění, teď spořádaně zaklekl a spustil palbu jako jeden muž. Já se otočil jako na obrtlíku a uviděl, jak si to ke mně sviští řada vypálených kulek. Viděl jsem je o něco zřetelněji, než do dlouhých šmouh rozmazané rakety, kulky mi spíš připomínaly rychle letící mouchy. První dávce jsem stačil uhnout, ta další mě nabrala do hrudi, břicha a hlavy a práskla se mnou o krásně zdobené balkónové zábradlí. Mám sice nepředstavitelnou sílu, ale vážím pořád svých osmdesát pět kilo. Takže se mnou nárazová energie nehezky zacvičila.

Na druhou stranu mám díky své síle odpich, proti kterému je kinetická energie každé střely směšně malá. Teď jsem se odpíchl takovým způsobem, až se zábradlí rozletělo na kousky a pokropilo nebohé turisty pode mnou. Nedbal jsem jich stejně, jako jsem nedbal ničeho.

Vojáci byli ode mě vzdáleni řekněme deset metrů. To jim dalo celou jednu desetinu sekundy času, který mohli využít k boji, útěku, nebo libovolně jinak. Lidé bohužel tak rychle jednat nedokáží, takže během dalších pěti desetin sekundy byli všichni mrtví. Z jejich roztrhaných těl se pářilo, pokroucené zbraně se povalovaly všude kolem a na náměstí tekla krev v několika vydatných čůrcích.

V tu chvíli ostatní gardisté zřejmě usoudili, že není zrovna rozumné čekat, až budou mít jistotu, že nezasáhnou své vlastní kolegy. Jinak si nedovedu vysvětlit, proč po mně nikdo nestřílel, zatímco jsem likvidoval gardisty na balkóně. Vzápětí mě totiž zasáhl celý roj kulek. Opět jsem se nedokázal vyhnout ani jedné z nich, byl jsem přiražen na zeď, okno po mé levici se rozprsklo v dešti střepů a třísek a z mé garderóby začaly létat cucky.

Zcela apaticky jsem se zapřel o zeď, ke které jsem byl přiražen, odrazil se a přelétl dobrou polovinu náměstí. Ačkoli jsem se o to přímo nesnažil, podařilo se mi dopadnout přímo doprostřed jednotky, která se usadila uprostřed náměstí. Někteří její členové se snažili dostat pryč turisty, většina po mně pálila z automatických zbraní. Když jsem mezi ně dopadl, palba se stala nejdříve značně chaotickou, aby po velice krátkém časovém úseku zcela ustala. Když jsou lidé blízko u sebe, mohu jich najednou zabít opravdu hodně.

Svýma nekrytýma očima jsem se rozhlédl po náměstí, zabil tím zcela náhodou dvanáct nevinných lidí, kteří se zrovna dívali mým směrem a všiml si, že se to kolem mě začíná gardisty jenom rojit. Nikdy bych si nepomyslel, že Vatikán má tak početnou armádu – a vida. Ne, že by mě to překvapovalo. Mě nepřekvapovalo vůbec nic.

Také se ukázalo, že gardisté nejsou ozbrojeni jenom automatickými puškami, i když jsem si nedokázal představit nic živého, co by jim mohlo odolat. Co jsem věděl o zbraních armády České republiky, tak tyhle pušky byly kvalitativně a účinnostně o dva až tři řády výš. V jedné zdobené bráně jsem lehce rozeznal hlaveň rotačního kulometu, na druhé straně náměstí se na krátkých nožičkách rozkročil automatický raketomet a z nějakého sklepení se vynořilo plamenometné družstvo.

Nepronesl jsem žádnou suchou hlášku, byť by se jistě nějaká hodila. Jako mrtvého mě suché hlášky poněkud nezajímají.

Místo toho jsem se rozběhl k onomu plamenometnému družstvu. Ne snad, že by pro mě znamenalo větší hrozbu, než samohybný raketomet, jen mi prostě zůstali jako poslední v zorném úhlu.

Nevím, jaký je to pocit, když se na vás řítí rychlostí splašeného vlaku něco, z čeho proud vzduchu strhává kapičky krve a rozstřílené oblečení. Nevím, jaký je to pocit, když víte, že se tomu nesmíte podívat do očí, protože pak zemřete dřív, než se k vám ta noční můra dostane. Nevím, jaký je to pocit, a vůbec mě to nezajímá.

Plamenometné družstvo muselo být vycvičeno stejně dobře, jako zbytek švýcarské gardy. Já zaživa bych se dal na panický útěk, oni se metodicky rozprostřeli v mírné rojnici (měli na to strašlivě málo času, tak byla rojnice dost úzká, ale zato hustá) a spustili palbu z plamenometů. Já se o vojenství a zbraně nikdy moc nezajímal a teď už to těžko doženu. Nevím proto, čím se dnešní plamenomety plní. Teď jsem jen zjistil, že zbytek šatstva se na mě změnil v popel rychleji, než jsem stačil zachytit i já svýma očima a taky jsem pocítil prudký žár. Smrt mě ale už změnila natolik, že jsem žár a bolest registroval jen jako další pocity. Necítil jsem je, neprožíval jsem je, jen jsem o nich věděl.

Kdybych v oblaku převalujícího se ohně zastavil, věřím, že to mohla být moje další smrt. Absence emocí mi však tentokrát pomohla – nedostal jsem ve vířícím pekle strach, nepocítil jsem vůbec nic. Nezpanikařil jsem, nezpomalil a vyletěl z koule ohně přímo mezi jeho strůjce.

Pro ty chudáky gardisty to muselo být peklo. Na rozdíl od svých kolegů ozbrojených puškami nemohli obrátit své zbraně proti mně, když jsem byl mezi nimi. To by pro ně znamenalo jen pomalejší a bolestivější smrt. Takhle se tedy někteří pokusili sáhnout pro své služební pistole, některé napadlo uhnout svým kolegům z palebného úhlu, ale většina nestihla vůbec nic.

Teplá krev na mém rozpáleném těle syčela, usychala a drolila se, mozky se mi lepily na hruď, napalm z rozervaných zásobníků smáčel krásně zdobenou dlažbu, lidé umírali. Na pohled to muselo být něco strašného, mně to jako obvykle nic neříkalo. Kde byly ty časy, kdy jsem při likvidaci čety vojáků cítil uspokojení a příval adrenalinu.

Jak už jsem říkal, muselo velitelům gardy dojít, že nemá cenu čekat, až se vypořádám s jednou skupinou. Zřejmě jim došlo, že jak se mi jednou gardisté dostanou pod ruku, je s nimi amen. Tentokrát to nejrychleji došlo veliteli raketometného družstva.

Mě, mrtvoly, napalm a sloupořadí v mém nejbližším okolí pohltila řada explozí.

*

Kdyby na mně zůstala jediná nitka oděvu, přišel bych o ni nyní. Všechno kolem mě se změnilo ve změť trosek, ohně, žáru a dýmu. Všechno kromě mě, pochopitelně.

Exploze mnou třískaly střídavě o zem, prorážely mnou zdi, rozbíjely sloupy a vymršťovaly mě k nebesům. Samohybný raketomet musel být současně i rychlopalný, protože jsem se na pevné zemi nedokázal zdržet dost dlouho na to, abych z toho vybuchujícího pekla unikl. Ne, že by mi to vadilo.

Prostě jsem počkal, až raketometu dojde i poslední raketa.

Pak jsem se v hučící kaluži planoucího napalmu postavil.

Úsek náměstí kolem mě se změnil v nepředstavitelnou hromadu trosek. Dobře pětina krásného sloupořadí prošla transformací ve štěrk, budova za mnou doznala značně divokých architektonických úprav a při opravě dlažby jistě bude maximálně sprostých hodně dlaždičů. Nic z toho mě nezajímalo.

Jako smrt sama jsem pomalým krokem vyrazil k nyní bezbranné obsluze toho raketometu. Bosé nohy mi čvachtaly v hořící chemikálii, pod kterou se rozbitá dlažba rozpalovala do temně rudé barvy. Bez zájmu jsem se podíval, co mi to peklo dělá s kůží a byl jsem tak svědkem další magické transformace – pukající kůže se mi jako zázrakem zacelovala jen proto, aby opět zčernala a popraskala. A tak pořád dokola. Vzpomněl jsem si na papežova slova ohledně narušování entropie, ale bylo mi jedno, jestli kvůli mým nohám skončí celý vesmír. Nezajímalo mě to o nic víc, než dávka z kulometu, která mě minula jen o dvacet centimetrů. Obsluha kulometu musí být asi pořádně nervózní.

Vyšel jsem z hořícího jezírka a na netknuté dlažbě opět zaakceleroval. Tentokrát jsem to možná trochu přehnal, protože mi od pat vystříklo i kamení, ale to nevadí. O to dřív jsem se dostal k samohybnému raketometu, o to dřív jsem ho roztrhal na kusy a o to dřív odevzdala své duše Pánu jeho obsluha.

Pak si mě proud kulek z toho kulometu konečně našel.

Dostal jsem zásah přímo mezi lopatky a prolétl náměstím jako vystřelený z děla. Abych nepřeháněl, uletěl jsem takhle jen pár metrů a zcela neškodně se rozplácl na nějakém turistovi, chránícím si vleže rukama hlavu. Nebylo to od něj zase tak nesmyslné počínání – hlava zůstala spolu se zvednutýma rukama netknutá, zbytek těla jsem polámal svým dopadem.

Nebožák začal kvílet, svíjet se a sténat a při tom se mi podíval do očí. Pak už bylo ticho.

Vleže mě kulomet nedokázal zasáhnout, takže jsem měl dost prostoru na to, abych se vyšvihl na nohy a rozběhl se vstříc gardistům. Aby mě kulometná palba znovu nesrazila na záda, začal jsem kličkovat jako zajíc s raketou v zadku. Lidská obsluha mě tak neměla šanci zasáhnout – ve chvíli, kdy se moje dráha a dráha střel měly protnout, jsem prostě proud olova přeskakoval. V mé rychlosti to bylo něco šíleného.

Když jsem se dostal obsluze nadosah, nastal obvyklý scénář. Svištění mých paží, nechtěné pohledy do očí. Krev, zkáza, smrt. Za necelou vteřinu bylo vymalováno.

*

Znovu jsem se rozhlédl po náměstí a zjistil, že živých turistů nějak ubylo. Část se změnila v mrtvé turisty, část dokázala uprchnout. Většina se krčila za sloupy, ležela na zemi, nebo utíkala, co jim síly stačily.

„Utíkejte do Říma, tady vybuchne bomba!“ zařval jsem z plných plic první teroristickou hlášku, která mě napadla. Přes ležící lidi by se Emanuelle jelo dost špatně.

Po předcházejících událostech to bylo krajně nezvyklé, ale nikdo po mně nestřílel. V dohledu nebyl jediný gardista. Tak trochu jsem čekal, že se na střeše objeví ostřelovači, začnou po mně pálit a následně mou rukou zemřou. Ale spletl jsem se, zbytek jednotek se zřejmě stáhl do budov, kde možná doufali v nějakou strategickou výhodu. Já o něčem takovém pochyboval – změť chodeb by jim mohla pomoci jedině v případě, že by se mi snažili utéct, protože v tom případě by měli jistou šanci se mi někde ztratit. Jinak jsem mohl probíhat zdmi stejně snadno jako vojáky, takže nějaké budovy neznamenaly žádnou výhodu, možná spíš naopak. Takový hroutící se dům není pro obyvatele nic příjemného.

K mému překvapení se však otevřela hlavní brána papežského paláce a v ní stanul sám Jan Matouš II. Svým prvním krokem spočinul v břiše mého prvního zabitého gardisty a tato událost mu poněkud vzala vítr z plachet. Přesto se nezalekl a hromovým hlasem zakřičel přes celé náměstí: „Ondřeji! Co to děláte!?“

Jak jsem k němu pomalým, takřka strojovým krokem vykročil, zachroptělo náhle jedno ze zmasakrovaných těl: „Ot… če! Měl… jste… přeci… prchnout!“ Papeži přeběhl při pohledu na zmučenou, zoufalou tvář právě zemřelého vojáka temný stín, já se takovými podružnostmi nedal vyvézt z konceptu.

„Zabíjím,“ odpověděl jsem dutě.

„Proč, pro Boha živého?“ zděšeně pravil papež. „Před necelou hodinou jste souhlasil, že ulehnete k věčnému spánku! Co se s vámi stalo?“

„Někdo mě požádal o malou službičku,“ odpověděl jsem a díval se papeži přímo do obličeje. On si na tu dálku naštěstí všiml, že jsem přišel o brýle (a taky o šaty, což se přehlíží dost těžko), takže se mi upřeně díval na bosé nohy.

„Satanovi zaprodanci!“ pochopil papež rychle. „Měl jsem předvídat, že bez vlastní vůle můžete poslechnout kohokoli. Ale nic není ztraceno, teď prostě jděte a ulehněte do rakve, která je pro vás připravena.“

Papeži to evidentně pálilo. Když jsem před chvílí poslechl Emanuelle, proč bych teď nemohl poslechnout i jeho? Já o tom nepřemýšlel, jen jsem netečně mávl rukou a urazil papeži hlavu. Nejsem si jistý, proč jsem ho neposlechl, ale na mysli mi vytanuly Emanuelliny zoufalé oči a já si prostě vybral, že poslechnu ji.

Ta do dáli odlétající hlava se ani nestihla zatvářit překvapeně.

*

Mrtvola se překvapeně skácela, hlava obalená prachem, krví a jiným svinstvem se zastavila o jeden ze sloupů. Zůstala ležet obličejem dolů, takže se na mě neupřel poslední vyčítavý pohled. Něco takového se stává jen ve špatných filmech. Podíval jsem se po náměstí, zaregistroval poslední prchající turisty a vstoupil do papežského paláce.

Nemá cenu popisovat, co se tam dělo. Skvěle vycvičená švýcarská garda se mě snažila zastavit na chodbách, v sálech, ve sklepích a všude jinde. Chystali mi pasti, útočili na mě čelně, bočně i zezadu, ale nebylo jim to nic platné. Kulky mě dokázaly maximálně zpomalit, explozemi granátů jsem procházel jakoby nic, prosby umírajících pro mě nic neznamenaly. Ano, našli se i vojáci, kteří při pohledu na své mrtvé druhy prosili o milost, když jsem se k nim blížil. A kdyby jen vojáci. V papežském paláci žije vrchní představenstvo církve. Teď mi ctihodní kněží umírali pod rukama, snažili se mě zastavit modlitbou i násilím a když viděli, že jsou úplně bezbranní, prosili o život stejně, jako gardisté. Nerozuměl jsem jejich jazyku, ale to nevadilo. Prosby pro mě nic neznamenaly, neznal jsem lítost. Zabíjel jsem lidi stejně nevzrušeně, jako bych zašlapával brouky.

Když padl poslední gardista, pustil jsem se do podzemí. Jen pro jistotu jsem vzal jednu nepoškozenou vysílačku a zkusil kontaktovat kohokoli na všech dostupných vojenských frekvencích. Chytil jsem pár hlasů blábolících nesmysly o blížící se živé smrti, pár hlasů se jen šíleně smálo a několik jich chroptělo. Jinak se neozval nikdo. Takže jsem mohl předpokládat, že veškerá věhlasná švýcarská garda padla mou rukou a nemusel jsem se štvát po celém Vatikánu. Sice bylo možné, že se někdo skrývá v chrámu a čeká na svou příležitost, možná jsem mohl nalézt nějakou rotu v zahradách, ale nešel jsem je hledat. S vysokou pravděpodobností jim nyní, po smrti papeže, půjde hlavně o vlastní přežití. I ten nejlépe vycvičený voják je jenom člověk a nechce se mu umírat, když je to zbytečné. A pokoušet se zastavit mě bylo stejně rozumné, jako lehat si pod rozjetý parní válec.

*

Tentokrát jsem nebyl provázen papežem, takže mi chyběly potřebné klíče. Dřevěné brány naštěstí nedokázaly odolávat mé nespoutané síle déle, než několik desetin sekundy, takže jsem se dostal všude, kam jsem potřeboval. Zanechával jsem za sebou spoušť a mířil přímo ke svému cíli.

Když padly i předposlední dveře, zůstal jsem stát před těmi posledními. Byly kovové, zabezpečené tím neuvěřitelně složitým mechanickým zámkem z dávných dob a vypadaly, že jsou schopny odolat i tankové brigádě.

Já jsem trochu výkonnější než jakákoli brigáda.

Urval jsem svrchní krycí pláty, potrhal táhla, rozmačkal vačky, vytrhal čepy. Dveře vypadaly jako vyvržená mrtvola a ochranu knihám skýtaly asi stejnou. Stačilo pořádně zatlačit a otevřely se.

Stanul jsem v místnosti, kam se mnoho smrtelníků nedostalo. Tím jsem vlastně tradici neporušil – mě za smrtelníka považovat nikdo nemůže.

*

Netečně jsem se rozhlédl po knihách, které zde odpočívaly už staletí a tisíciletí. Neměly pro mě větší význam, než včerejší noviny, nečinilo by mi potíže celou zakázanou knihovnu podpálit. A to jsem měl knihy vždycky v úctě.

Kdybych ještě měl smysl pro humor, asi bych se usmál. Emanuelle původně chtěla, abych jí knihu přinesl, což by se teď ukázalo jako nemožné. Ať už bych si starobylý složitý název napsal na papír, nebo na ruku, byl by teď bezpečně pryč. Kapsy jsem jaksi neměl a hořící napalm dokáže smýt každý inkoust.

Nemluvě o likvidaci telefonu.

Být živý, asi bych pořádně zaklel. Takhle jsem ani nepokrčil rameny a vyrazil zpátky do schodů. Pokud vím, nepovažuje katolická církev mobilní telefony za dílo Satanovo a tak bych měl nějaký najít. Emanuellino číslo jsem si náhodou zapamatoval. Ono to ani nebylo tak těžké – nevím, jestli má osud smysl pro humor, ale vyskytovaly se v něm kromě předčíslí i dvě trojice šestek. Možná v tom měl prsty samotný ďábel.

Jeden použitelný telefon jsem našel v kanceláři, na jejíchž dveřích se nacházel rozprsklý kněz. Ani jsem si nepamatoval, že bych ho kdy v životě viděl, ale jelikož měl hlavu nárazem na dveře zploštělou na pět centimetrů, musel jsem ho zabít já. Nikdo jiný na tomto světě takovou sílu nemá.

Vyťukal jsem číslo, vyslechl vyzváněcí tón a uslyšel, jak na druhém konci někdo zavěsil.

Pochopitelně, Emanuelle čeká hovor z mého čísla a jakýkoli jiný jí přijde maximálně podezřelý.

Jako mrtvý jsem měl výhodu nekonečné trpělivosti. Vyzkoušel jsem číslo podruhé, potřetí… podvanácté. Při třináctém zazvonění povolily sličné satanistce nervy a konečně hovor přijala.

„Co do prdele chcete, madonna mia?!“ zaječela hystericky v kombinaci češtiny a italštiny.

„To jsem já,“ řekl jsem já.

„Ondra?“ vyjeklo to v telefonu. „Co to máš za číslo?“

„Nějak jsme zapomněli, že mobilní telefon nepřežije průstřel útočnou puškou,“ řekl jsem beze stopy emocí v hlase. Další výhoda mrtvosti – necítíte se jako naprostý trotl.

„A jo, sakra,“ uznala dívka a já měl dojem, že se určitě musela začervenat. To mi bylo taky jedno.

„Cesta ke knize je volná, můžeš přijet. Vypadá to, že takových deset minut času máš, než se někdo zmůže na odpor,“ řekl jsem zas tak klidně.

„Super, za tři minuty jsem tam. Počkej na mě u brány, jen tak pro jistotu. Zatím čau,“ vychrlila ze sebe dívka a zavěsila.

Tak jsem šel k bráně.

*

K východu to bylo poměrně daleko a mě nepoháněla nervozita, rozrušení, ani jiná emoce. Do jasného slunečního světla jsem tak vstoupil přesně v okamžiku, když před vchodem zastavilo smykem černé Lamborghini Diablo. Emanuelle chtěla být buď stylová, nebo je to jenom náhoda. Nevím a je mi to jedno.

Dívka se vyhoupla z auta, v ruce tašku z obchodu.

„Nedívej se mi do očí,“ řekl jsem dutě. Bylo by trapné, kdyby Emanuelle zemřela takhle zbytečně jen proto, že by zapomněla na takový detail. Ne, že by mi to vadilo a ne, že by moje varování bylo nutné.

Dívka mi bloudila pohledem po těle a na oči si ani nevzpomněla.

„No teda…“ vydechla s potutelným úsměvem, když se zastavila na tři kroky přede mnou.

„Vážně se musíš obléct?“

„Mně je to jedno,“ řekl jsem popravdě.

„Hm… no kdyby šlo o mě… ale ne, radši se obleč, nesmím se nechat rozptylovat od tak důležitého úkolu. I když… mohl by ses otočit jednou dokola?“

Udělal jsem, jak chtěla. Proč by ne.

„Díky,“ mlsně si olízla rty a podala mi tašku s oblečením. Naházel jsem na sebe šaty, nasadil brýle a konečně se mohl podívat dívce bez rizika do obličeje. Tvářila se trochu podobně jako Lucka, když jsme spolu začali chodit.

„Tak jo, fešáku, veď mě,“ řekla Emanuelle pořád s tím zvláštním třpytem v očích a já vyrazil zpátky do sklepení. Cestou jsem poslouchal, jak dívka sem tam usykává, jak jí pohled padl na nějakou obzvlášť nehezky naporcovanou mrtvolu, vyhýbal se hlubokým loužím krve a necítil nic. Ani ten smrad mi vůbec nevadil.

„To všechno ty?“ zasípala Emanuelle, když jsme došli až do knihovny. I přes skla mých tmavých brýlí vypadala velice bledě.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Říkal jsem, že bude nejlepší to tady vyčistit.“

„Ale takový masakr…“ polkla nahlas dívka a kvapně si strčila ruku před pusu. Pak ji nával nevolnosti přešel a následovala otázka: „Ty opravdu necítíš vůbec, vůbec nic? Ani stín špatného svědomí?“

„Ne,“ řekl jsem stejně bezbarvě, jako bych jí popisoval jemné nuance křížkového vyšívání.

Ten třpyt z očí jí nezmizel, jen se k němu přidal takový zvláštní podtón. S mými zrakovými schopnostmi se něco podobného dá zachytit celkem dobře, normální člověk by si toho v životě nevšiml.

*

„Ono se to snad opravdu podaří,“ zašeptala s nábožnou úctou Emanuelle, když prošla mezi poházenými součástmi zámku a vstoupila do místnosti, kam se až dosud dostalo jen málo lidí. Pohybovala se a mluvila tak, jako by na ni uskladněné knihy působily mocným kouzlem, já pochopitelně nemohl soudit, jestli tomu tak skutečně je. Na mě nepůsobilo nic.

„Provedeme to támhle,“ ukázala Emanuelle rukou na malý stolek z leštěného dřeva stojící uprostřed rozlehlé knihovny. Ono by ostatně bylo dost nesmyslné přivolávat Satana v takovém kumbálku, v jakém se skladovaly zapovězené knihy. Jednak by to bylo nepohodlné a jednak bychom se tam tři už nemuseli vejít, pokud ovšem není ďábel vyloženě malé postavy.

„Budeš něco potřebovat?“ zeptal jsem se. S magií jsem měl dosud poměrně málo zkušeností, ale na křídu, svíci a krev jsem si vzpomínal jasně. Aby se dal Satan přivolat bez použití lidské krve, tomu jsem nevěřil. To by nemělo ten správný šmrnc.

„Počkej, hned se to dozvíme,“ otevřela satanistka těžkou knihu a začala opatrně listovat tlustými listy. Nevypadaly jako papírové, spíš připomínaly nějakou kůži. Pravděpodobně šlo o pergamen.

„Tady to je,“ vydechla zase nábožně Emanuelle a ukázala třesoucím se prstem na jednu stránku. Nahlédl jsem jí přes rameno a uviděl zvláštní hieroglyfy seřazené do ještě podivnějších geometrických obrazců. Něco takového asi bude vyžadovat určité znalosti – já například netušil, odkud by se se čtením mělo vůbec začít. Ne, že by mě to zajímalo.

„Tak jo, podíváme se, co jsem se naučila,“ prohlásila Emanuelle a začala očima přejíždět po textu. Nezeptal jsem se, jestli těm znakům rozumí, bylo mi to jedno.

„Ano,“ řekla po chvilce dívka, „takže to vypadá, že budu potřebovat jen jediné – lidskou krev.“

Jako bych to neříkal.

„Krve jsou všude spousty, mám jít nějakou nabrat do kýble?“ zeptal jsem se vážně.

„Ježiš, nepřipomínej mi ta jatka, prosím tě,“ zamračila se na mě dívka. „Takovou krev stejně nemůžeme upotřebit. Kouzlo si žádá prolití čerstvé krve ve chvíli, kdy je dokončeno. A kromě toho jasně říká, že to musí být krev mága, který kouzlo provádí. Takže moje. Máš nůž?“

Nůž jsem neměl, ale stačilo sebrat ze země kousek oceli a na jednom konci ho zmáčknout. Něčím takovým bych se mohl oholit, kdyby mi ještě rostly vousy.

„Skvělé. Takže až se dostanu ke kritickému bodu, strčím do tebe a ty mě řízneš do dlaně tak, aby krev dopadla na stránky knihy. Nemusíš se bát, já bolest snesu.“

„To mi nemusíš říkat, necítím strach. Jsem mrtvý,“ upozornil jsem ji na zjevný fakt. Ve skutečnosti by mi nedělalo problémy ji zaživa vykostit, ale to nebylo potřeba, takže jsem to nepřipomínal.

„Ale já vím, pořád, nebuď tak morbidní,“ zase se zamračila Emanuelle a znovu se sklonila nad starodávnou knihu.

„Začneme,“ prohlásila vzápětí.

*

Netečně jsem poslouchal, jak dívka pronáší slova v jazyce, který jsem nedokázal nikam zařadit. Byl drsný a zároveň i melodický, slova se zdála být složitá i jednoduchá zároveň a celé říkání mělo v sobě ukrytu jakousi podivnou melodii. Bylo to tak trochu podobné mému zaklínání, jen o dost složitější. Asi jako bych srovnával verše ze slabikáře s vrcholným uměním nějakého barda.

Netrvalo ani půl minuty a místnost naplnilo nějaké nedefinovatelné cosi. Zářící křišťálový lustr začal divoce poblikávat, zvedl se jemný vánek a vzduch začal praskat nějakou statickou elektřinou, nebo čím to. Dívce to trochu zježilo účes, já zůstával mrtvolně netečný.

Emanuellin hlas nabíral na síle, skládal k sobě jednotlivá slova jako kousky nekonečně složité skládačky a svět okolo začínal reagovat výrazněji. Pod freskami, jimiž byla knihovna vyzdobena, se náhle vyrýsovaly staré kameny, jako by se omítka stala průhlednou. Během chvilky kameny ožily a začaly se jakýmsi záhadným způsobem přeskupovat. Kdybych neměl tak dokonalé oči, asi bych si toho nevšiml, ale bylo to skutečně tak. Podle jemných rozdílů jsem dokázal rozeznat kameny jeden od druhého a tak jsem si byl jist, že si vyměňují místa. Nepohybovaly se přitom, to ne, jen se prostě střídaly ve svých uloženích. Bylo to hezké, možná i strašidelné, ale Emanuelle se soustředila na text a mně takové věci nic neříkají.

Po další chvilce se vše ještě vyhrotilo. Kameny se začaly střídat závratnou rychlostí, omítka zmizela téměř úplně, dlaždice na podlaze se změnily v obyčejný písek a stůl začal připomínat něco, co vyrostlo volně v přírodě. Jako by se ho pila, hoblík a ostatní nástroje nikdy nedotkly.

Bez zájmu jsem se rozhlédl okolo a uviděl, že celá místnost se mění v cosi jiného. Měl jsem z toho dojem, jako by skutečnost byla namalována na nějakém plátně, za kterým někdo najednou rozsvítil výkonný reflektor a promítl na plátno stíny opravdového světa ležícího za tím plátnem.

V tomhle konkrétním případě bylo plátno na poušti.

A na té poušti už kromě několika vysušených keřů nebylo vůbec nic.

Zdi s měnícími se kameny zmizely, podlaha se proměnila v písečnou pláň a strop byl nahrazen jasně modrou oblohou s pálícím sluncem přímo nad námi.

Mně osobně takové slunce vůbec nevadí, já dokážu plavat i v hořícím napalmu, ale Emanuelle vyvstaly na čele a na zádech velké kapky potu. Díval jsem se, jak se jí triko lepí k tělu, jak jí pot odkapává na stránky knihy a jak se kolem nás vlní horkem vzduch. Dívka se nenechala žádnou změnou skutečnosti vyrušit a četla dál. Její hlas nabral na síle, slova jí hladce splývala ze rtů a svět se ustálil do konečné podoby.

Stáli jsme na poušti, v dohledu nebylo nic a kniha se vznášela před satanistkou volně ve vzduchu, jako by stále ležela na tom stole v knihovně.

*

Když říkám, že v dohledu nebylo nic, tak myslím v dohledu pro moje oči. Čili ve vzdálenosti desítek kilometrů byla jen naprosto plochá krajina, nezrůzněná jedinou dunou. Nejsem si tím jistý, ale mám dojem, že pouště bez dun na Zemi neexistují, protože v každé poušti fouká alespoň mírný větřík. Tady se nehnul jediný vlásek na dívčině hlavě. Já na té své taky necítil žádný pohyb.

Emanuelle se do přednesu naprosto ponořila, neexistovalo pro ni nic jiného, než slova v starodávném jazyce. Pot jí přilepil šaty na tělo, její holá kůže se leskla a tmavla, ale ona jen recitovala a recitovala. Její hlas nabyl takové síly, že by jistě rezonovala okna, kdyby tady někde nějaká byla. Takhle se mi jen chvěly zrcadlovky.

Když dívčin hlasový fond dosáhl mezí nedostupných pro jakéhokoli člověka, začalo se dít cosi dalšího. Modrá obloha získala takový nafialovělý odstín, ale ne snad proto, že by sama změnila barvu. Spíš to vypadalo, jako by se něco objevovalo pod tou oblohou. Jako by nebi vyráželo akné.

Skutečně, lépe se to popsat nedalo a během několika vteřin se to stalo nepřehlédnutelným. Na modrém podkladu se objevily takové malé červené fleky, které začaly rychle růst. Pak se ty fleky začaly otevírat.

*

Emanuellina tvář vypadala vážně a netečně, ale její hlas burácel takovou silou, jako by chtěl strhnout nebesa. Necítil jsem nic, samozřejmě, ale domníval jsem se, že magie má vliv i na osobu, která ji provozuje. Kouzlo dávalo dívce sílu a zpětnou vazbou se samo stávalo silnějším. Člověk, který je kdysi dávno dokázal sepsat, musel být opravdu génius. A zřejmě i naprosto ztracený ve svém šílenství. Pochopit něco takového není pro lidský rozum.

Pod těmi rudými fleky nebylo nic. Bylo to současně černé i sněhově bílé, současně to bylo absolutně prázdné i naplněné až po okraj nepředstavitelnými tvary. Vřelo to současně nesmírnou energií, i vysávalo teplo pouště. Něco takového si člověk dokáže sotva představit. Jediný pohled na něco podobného by ho na místě připravil o zdravý rozum jen několik pikosekund před tím, než by ho hrůza z neznámého zabila. Já se do toho teď díval a cítil se podobně, jako kdybych zíral do automatické pračky. Nuda.

Emanuelle náhle vztáhla ruce k nebi, oči pevně zavřené, ruce rozpažené. Ve výstřihu jí proudily potůčky potu, triko jí tvořilo druhou kůži a horkem rozpraskané rty formulovaly poslední slabiky zaklínadla. Realita kolem nás se chvěla, díry v nebi se s příšerným pulsováním rozšířily tak, že modrá barva téměř zmizela a dívčiny štíhlé prsty sevřely mé rameno.

Švihl jsem rukou, popadl její dlaň a přejel ji jediným bleskurychlým pohybem přes celou šíři provizorním nožem.

Na pergamen dopadla horká rudá krev.

*

Zaklonil jsem hlavu a zadíval se doprostřed největší díry. Té, co byla přímo nad našimi hlavami. Emanuellin hlas zaburácel takovou silou, že by normálnímu člověku popraskaly bubínky, složitá melodie kouzla se přetransformovala v úderný rytmus zakončený triumfálním zvoláním a krev na pergamenu se rozlila do tvaru pentagramu. Ačkoli to vypadalo jako klišé z průměrného hororu, tak člověka by to mohlo svou jednoduchostí a podivnou zlověstností i vyděsit.

Díra do reality nad mou hlavou se zavlnila (je podivné sledovat vlnění něčeho tak nepopsatelného, ale já v tom pohyb opravdu viděl), zabouřila a pak najednou zcela nečekaně vyplivla nějaký předmět.

Díky svému zraku jsem stačil rozeznat, že předmět má tvar lidské postavy a pak se to zabořilo do země, až horký písek vystříkl do výšky.

Rychle jsem se rozhlédl po krajině a zjistil, že je to všude stejné – všude vybuchovaly podobné miniaturní gejzíry. Zvuk dopadajících těl naplnil prostor kolem nás. Znělo to jako kdyby všichni lidé na Zemi najednou vzali do rukou bubny a začali na ně bušit. Jednotlivé dopady nebyly hlasité, ale svým množstvím nahradily nedostatek intenzity. Emanuelle zkřivila tvář bolestí a tak omámeně (jako by se právě probudila) si přitiskla ruce na uši.

Jak náhle padání postav začalo, tak rychle i skončilo. V jediném okamžiku utichlo bubnování, písek se usadil a zavládlo ničím nerušené ticho.

Pak se ozval tichý hvizd a díry na nebi se začaly přeskupovat. Vypadalo to hodně podobně jako Brownův pohyb, co si ze školy pamatuju – díry na nebi vířily, vyhýbaly se jedna druhé a tančily kolem sebe jako milenci. Ani já se svýma očima jsem v tom víření nedokázal rozeznat nějaký řád, tedy až do chvíle, kdy do všech děr jakoby uhodil hrom. Zanechaly víření a rozletěly se přímo k nám.

*

Emanuelle sebou škubla a mimovolně mě chytila za ruku. Mnou to pochopitelně ani nehnulo.

Dívali jsme se, jak se díry ženou po nebeské klenbě k nám a já cítil, jak se dívka třese. Nemohl jsem říci, jestli vyčerpáním po magické evokaci, strachem z neznámého prostředí, nebo zda na ni působí to podivné plné prázdno prosvítající dírami.

Pak první díra dospěla k té největší, té, co se nám rozprostírala nad hlavou. Poměrně dobře jsem uviděl, jak se přibyvší díra vsákla do té veliké – vypadalo to jako setkání dvou kapek vody a bylo to tak rychlé, že Emanuelle to musela vidět nanejvýš jako rozmazané skvrny.

„Co se to děje?“ zeptala se čarodějka, jako bych jí to já mohl snad říct.

Odpovědí jsem se tedy logicky nezatěžoval.

Díry všude kolem nás nabraly na rychlosti a ta brána nad našimi hlavami rostla jako z vody. Když absorbovala poslední dílčí „branku“, rozhostilo se opět ticho.

„Že by to byla brána pro samotného Satana?“ napadlo mě nevzrušeně. Emanuelle jenom nervózně polkla.

Čekal jsem zjevení hlavního pekelníka každou chvilku, ale místo toho se s branou začalo zase něco dít. Rozdělila se na šest menších – pět z nich zaujalo místa v kruhu, jehož středem byla šestá, ta největší brána. Tohle stěhování děr by mi už určitě začalo připadat nudné, kdybych ještě něco jako nudu cítil.

Potom se zase konečně něco stalo – na téměř nepostřehnutelný okamžik mezi jednotlivými branami problesklo několik světelných paprsků, které na obloze nakreslily opět obligátní pentagram a pak z těch menších děr vypadlo zase po jedné postavě. Jak říkám, celkem nudné. Emanuelle se třásla vzrušením a nervozitou.

Jakmile poslední postava dopadla do písku (a zůstala nehybně ležet, stejně jako ty předešlé), vsákly se menší brány zase do té velké.

Potom se na poušti konečně zjevil Satan.

*

Nepoznal jsem ho podle rohů, ocasu nebo kopyta, to ne. Jen mě napadlo, že pekelný vládce nežuchne do písku jako pytel brambor, pokud do toho bude mít ovšem co mluvit. A měl jsem pravdu – ďábel se důstojně snesl na zem a stanul necelé dva metry od nás. Emanuelle se roztřásla jako osika, já jen mrtvě zíral.

Satan vypadal jako člověk. Muž, abych byl přesný. Mohlo mu být něco pod třicet (tedy mého věku), tmavé vlasy ulízané dozadu, zelené oči, hladká tvář s výraznými lícními kostmi, tělo antického boha. Na sobě neměl ani nitku, takže se to dalo hodně dobře posoudit. Zaslechl jsem, jak Emanuelle vedle mě zalapala po dechu a kdybych byl ještě živý, asi by mě bodl osten závisti. Takhle jsem se na Satana díval se stejným zájmem jako na kandelábr pouličního osvětlení. Například.

„Zdravím, přátelé,“ promluvil ďábel příjemně modulovaným hlasem. „Ondřeji, jsem rád, že jsem se v tobě nezmýlil, i když to nakonec nešlo tak hladce, jak jsem doufal. Ale má krásná Emanuelle naštěstí nezklamala a tak se mohu těšit z vaší společnosti a z krásy tohoto místa. Která ovšem bledne před tvou krásou,“ usmál se na dívku.

I já se na ni podíval, abych viděl, co s ní přítomnost jejího pána dělá. Držela se mě za ruku jako malá školačka, střídavě rudla a bledla a očima bloudila Satanovi po těle. Nejsem si jist, ale asi moc nevnímala, co pekelník říká.

„Vidím, že jsem ještě zcela neztratil vkus,“ rozpažil Satan ruce a podíval se na své vlastní tělo. „Možná jsem to na jistých partiích trochu přehnal, ale vem to čert, no ne? Koneckonců jsem tu nebyl přes šest tisíc let. Tak si snad můžu trochu užít, co ty na to, chlape?“ A pleskl mě kamarádsky po rameni.

„Když se ti chce…“ řekl jsem já svým obvyklým monotónním přednesem. Ďáblova skvělá nálada bylo možná nakažlivá, ale určitě jen pro živé.

„Ajajaj, vidím, že ses dostal do velice zajímavého stavu. Já samozřejmě sledoval, jak si vedeš a musím ti říct, taková zasraná smůla se hned tak nevidí. Dostat do hlavy kulku ve chvíli, kdy dokončuješ kouzlo vzkříšení… Máš moji upřímnou soustrast,“ vrtěl Satan hlavou soucitně. Co se mě týkalo, mohl si soucit nechat.

„Jak jsem to pochopil, tak jsi mi nastrčil knihu do cesty schválně,“ řekl jsem spíš proto, abych nestál jako hlupák, než že by mě to zajímalo.

„Jo, ale abych ti řekl pravdu, nečekal jsem, že to vezme takovýhle konec. Tak nějak jsem předpokládal, že zatoužíš změnit svůj poněkud nevydařený život – nic ve zlém – a trochu nám narušíš tuhletu takzvanou realitu okolo. Tak bych se k tobě mohl snáze dostat a mohli jsme si krásně popovídat. Věřím, že nakonec bys udělal přesně to, na co jsem si musel sehnat tuhletu kočičku.“ A mrkl na Emanuelle stále se červenající po mém boku. V mém stavu mi nepřišlo zajímavé, že se chová jako malá holka, když mě ještě nedávno spontánně líbala na rty a vůbec si mě prohlížela jako maso u řezníka. Asi v tom bude ženská psychologie.

„Myslíš, že bych se jako živý dostal až k té knize?“ zeptal jsem se hluše. Za života bych se asi trochu bál Satanovi tykat, ale takhle…

„Ne, ne, jasně že ne. Kdybys trochou magie dostatečně narušil realitu, mohl bych ti to kouzlo krásně nadiktovat, ani bys nemusel studovat pět let jazyk, kterým už nikdo na Zemi nemluví, jako tady fešanda. Jó, kdybych tak mohl magii takové úrovně osobně sepsat a seslat na Zem podobně jako tu tvoji knihu… jenže to už by bylo jednodušší provozovat přímo uprostřed Vatikánu bordel. Obojí by bylo asi tak stejně nenápadné. Ale nebudeme brečet nad rozlitým mlíkem, že jo? Ty máš sílu, já jsem konečně tady a moji věrní se všude kolem válejí v písku a čekají, až jim dovolím pozvednout jejich šeredné ksichty ze země. Tak se mějte, jdu to roztočit.“ A pozdvihl ruku, jako by se chystal lusknout prsty.

„Po-po-po-počkejte, pane,“ vypadlo z rdící se Emanuelle. „Slíbil jste mi moc a Ondrovi vrácení života a… a… a vůbec,“ dokončila roztřeseně.

„Ale no tak, no tak, no tak,“ zatvářil se Satan pobaveně. „Snad bys nečekala, že někdo bude plnit slib, který dal ženské?“ A podíval se na mě tak, jako by nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel a hledal u mě podporu.

Já se tvářil mrtvě.

„No počkejte, slíbil jste mi, že mě zahrnete dary, když vás přivolám na tenhle svět!“ skoro vykřikla Emanuelle a už nevypadala tak omámeně a vyplašeně, jako před chvílí.

„No dobře, tak abys neřekla, něco ti dám. Ale nejdřív počkej, musím vydat příkazy svým legiím a tak. Tíha odpovědnosti, znáš to.“ A s těmi slovy se otočil k postavám válejícím se v písku. Od chvíle, kdy se sám zjevil na poušti, se ani jedna z nich nepohnula.

„Věrní moji!“ zvolal Ďábel mocným hlasem. „Konečně nastala chvíle, na kterou jsme tak dlouho čekali. Otevřela se brána pekelná a my mohli vstoupit na tenhle krásný svět. Dostalo se nám požehnání, na které jsme čekali tisíce let! Tak hejbněte prdelema a mazejte si to pořádně užít! Máte čtyřiadvacet hodin volno, můžete si dělat, co vás napadne. Pak se mí drazí démoni ujmou vlády nad provinciemi – rozdělte si to, jak chcete, hoši, mně je to jedno – a vy, šmejdi bezvýznamní, se přihlásíte pod jejich velení. Tak, to je všechno, chutě do toho a ať to stojí za to!“ Všude kolem nás z písku povstávaly ty postavy a jedna po druhé začaly prostě mizet. V jednu chvíli tam byly, ve druhou už ne. Ďábel se otočil zpátky k nám s veselým úsměvem.

„Celkem dobrá řeč, co?“

Já neříkal nic, Emanuelle si Satana měřila se směsicí touhy, očekávání, strachu a mírného naštvání. Aspoň co jsem dokázal vypozorovat.

„Jasně, jasně, ten dárek,“ rozpažil Ďábel ruce a houpavým krokem došel až k dívce. „Abys viděla, že tvůj pán není žádný troškař, tak ti dám hned dva dárky. Ten první už vlastně máš – tady toho fešáka,“ ukázal bradou na mě. Emanuelle se zatvářila pro změnu překvapeně a nechápavě.

„Ale no tak holka, vždyť je to docela jednoduché,“ ušklíbl se pobaveně Satan. „Každý, kdo si začne hrát s magií, ve které mám drápy já, získá jemnou, jemňoučkou pekelnou patinu. Obyčejně to nic moc neznamená, aspoň tedy zpočátku, ale jelikož Ondra bohužel,“ Satan se zasmál vlastní slovní hříčce, „bohužel nemá vlastní vůli, stává se poslušným nástrojem v rukou kohokoli, kdo je mým věrným služebníkem. A jelikož ty, kočičko, jsi mi byla vždycky oddaná, svěřuju ho do tvých pacinek. Jestli seš jen trochu chytrá, tak v mém novém světě s jeho pomocí dokážeš velké věci.“

Emanuelle se tvářila pořád zmateně, i když teď do jejího výrazu začalo pronikat něco jako špetka pochopení.

„A když už jsme u těch velkých věcí,“ pokračoval Satan a přistoupil k dívce ještě o něco blíž, „tak tady mám pro tebe ten druhý dárek. Sice jsem to už dlouho nedělal, ale myslím, že je to jako s jízdou na kole. Teda, mezi náma,“ otočil se ke mně, „zkoušel jsem obojí a nedá se to srovnat.“ A s těmi slovy se otočil zpátky k dívce, popadl ji jednou rukou kolem pasu a lačně se jí přisál na rty. Necítil jsem rozpaky, tak jsem se ani neotočil. Dívka se v první vteřině snad chtěla bránit, ale pak se jen chytila ďábla kolem krku a slastně se nechala líbat. S mýma očima jsem mohl vidět, jak jí rychlostí blesku ztuhly bradavky a naskočila husí kůže.

Ďábel ji ocumlával v tom vražedném klimatu snad pět minut, pak ji zcela negentlemansky upustil do písku, mně zasalutoval a luskl prsty. V tu ránu tam nebyl.

IX.

Bez zájmu jsem se podíval, co dělá Emanuelle. Seděla v písku, na tváři blažený úsměv a nic kolem ní ji vůbec nezajímalo. V tom jsme si byli podobní. Díval jsem se na ni dobrých deset minut, písek kolem nás sálal, slunce pálilo a jinak se nic nedělo. Mně to nevadilo, já jsem nad nudu takříkajíc povznesen.

„Panebože, to bylo…“ vydechla Emanuelle náhle a omámeně potřásla hlavou. Jako by se právě probudila a pokoušela se udržet vzhůru.

„To byl tak dobrý?“ zeptal jsem se nevzrušeně.

„To si neumíš představit…“ zavrněla dívka a slastně přivřela oči. „Už jsem měla v životě pár orgasmů, ale tohle… tohle bylo něco úžasného.“ Znovu jsem nepocítil žádnou závist, žárlivost, či jiný pocit a jen sledoval, jak se Emanuelle škrábe na nohy. Vypadalo to, že se na nich nedokáže udržet.

„Pane jo, točí se to se mnou jak po flámu,“ komentovala svůj stav dívka a z tváře jí nemizel ten blažený výraz. Napadl mě vtip o jeptišce a citrónu, ale kde tady vzít ovoce. Kromě toho stejně nemám smysl pro humor.

„Co kdybys mi pomohl,“ otočila se na mě Emanuelle, když i druhý pokus skončil poněkud neslavně. „Ten zatracený písek strašně pálí do zadku.“

„Když chceš…“ řekl jsem já a natáhl k dívce ruku. Nevážila víc, než standardní peříčko.

„Ale stejně je to parchant zatracenej, slíbil mi hory doly a pak dostanu jen pitomou pusu!“ začala se dívka rozehřívat. „A kde to sakra vůbec jsme, vždyť kolem Vatikánu žádná poušť není! Sakra práce, ještě tu chcípnem!“

Co se jí týkalo, byly obavy jistě oprávněné. Já odhadoval teplotu vzduchu na šedesát stupňů a víc, kolem se nenacházel jediný stín a o vodě tahle krajina pravděpodobně nikdy neslyšela. Nic z toho mi nevadilo, ovšem moje společnice mohla mít vážné zdravotní problémy už po několika hodinách. Takové přehřátí organismu může být tuším i smrtelné.

Emanuelle si svou zranitelnost zřejmě uvědomovala, protože si prakticky prohlédla své zranění, pak mi vyčetla, že jsem to neměl tak přehánět a potom mě požádala o kus obvazu. Řekl jsem jí, že já lékárničku nepotřebuju a tudíž ji u sebe nenosím. Nakonec jsme to vyřešili kusem jejího urvaného trika, kterým jsem jí ruku zavázal. Jako mrtvý nemám gentlemanské sklony, tak mě nenapadlo roztrhat svoje oblečení a Emanuelle se nestihla ozvat dřív, než měla triko o deseticentimetrový pruh kratší. Ale co, holá dívčí bříška přicházejí znovu do módy.

„Tak řekni něco, sakra!“ vyjela po chvíli na mě. Spokojený výraz byl nahrazen hodně naštvaným. Asi jí jde moje netečnost na nervy.

„Co?“ zeptal jsem se věcně.

„Co co?“ už regulérně zaječela dívka.

„Co mám jako říct?“ vysvětlil jsem já.

„Kurva, s tebou je ale domluva!“ zase zařvala a vztekle kopla do písku.

Nepovažoval jsem za nutné na to reagovat.

„Tak jo, asi netušíš, kde můžeme být, co?“

„Na poušti. Ale kde přesně, to netuším. Kromě toho si myslím, že to nebude obyčejná poušť,“ shrnul jsem poznatky, které jsem si udělal o tomhle místě.

„Jak to myslíš, že to nebude obyčejná poušť?“ nepochopila Emanuelle.

„Na poušti jsou většinou duny, fouká tam vítr, ubíhá tam čas. Tady je jenom nekonečná rovina, nehne se tu ani zrníčko písku a slunce za tu dobu, co jsme tady, je pořád na jednom místě. Tak si myslím, že tohle místo má něco společného s magií, kterou jsi sem přivolala toho fešáka.“

„A jo, slunce, sakra,“ zaclonila si dívka oči a pohlédla na žhavý kotouč. Já si toho všiml teprve před chvílí, ale slunce se opravdu nehýbalo. Takže Emanuelle nemůže doufat, že se ochladí aspoň v noci. Smůla.

„Nikdy jsem neslyšela, že by nějaké zaklínadlo fungovalo takhle hnusně,“ začala satanistka uvažovat nahlas. „Vypadá to, jako bych na jedné straně přenesla ďábla z pekla a na druhé straně nás dva někam do neznáma. Ale proč?“

„Možná je tohle místo nějaká přestupní stanice. Někde, kde se střetává metafyzično s realitou. Do naší skutečnosti možná nemůžeš udělat díru vedoucí do pekla, protože bys ji mohla kompletně zničit. Tu realitu myslím. Možná proto potřebuješ nějaké takovéhle místo. Možná.“ A odmlčel jsem se.

„Tys někdy studoval principy magie, nebo tak něco?“ zeptala se dívka a hleděla na mě s profesionálním zájmem a úctou.

„Ne,“ řekl jsem já, „jen jsem si poskládal dohromady to, co mi vykládal papež.“

„Aha,“ pokývala hlavou satanistka. „Papež asi o magii musel vědět hodně. Na tom nápadu totiž každopádně asi něco bude, když se všichni ti pekelníci zjevili tady. Teď jenom, jak se dostat odsud.“ A zamyšleně si prohrábla propocené vlasy. Já měl ty své stejně suché, jako byl písek okolo. Jedna z výhod mrtvosti.

„Co kdybys zkusila přečíst nějakou část toho zaklínadla? Třeba to něco udělá,“ navrhl jsem, ale ve skutečnosti mi to bylo úplně jedno.

„No tak to bych radši opravdu nedělala, nechci ani domyslet, co by se mohlo stát, kdybych otevřela bránu do pekla, ve kterém už není šéf.“

„Proč?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Třeba tam zůstala nějaká stráž, nebo něco,“ pokrčila rameny dívka. „Každopádně mám silný pocit, že to není dobrý nápad. A já na svoje pocity dám.“

Nepřipomněl jsem jí, že v tom případě neměla věřit Satanovi a místo toho jsem jen stál pod pálícím sluncem. Jako mrtvý se ničím vzrušovat nemusím.

Emanuelle se bezradně rozhlédla po monotónní krajině, utřela si pot z čela a pak jen tak namátkou zalistovala magickou knihou. Jen pro zajímavost – ta kniha se pořád vznášela bez viditelné příčiny ve vzduchu, jako by stále ležela na stole ve vatikánské knihovně.

„Co když jsme pořád ve Vatikánu,“ napadlo mě vzápětí. Jako mrtvý možná nemám myšlení zkalené nějakými emocemi a tak mi to myslí rychleji, než smrtelníkům. Nebo možná na Emanuelle působí nepříznivě to horko. Nevím.

„Jak to myslíš?“ vykulila na mě oči.

„Ta kniha,“ ukázal jsem na předmět doličný, „je pořád ve stejné výšce, jako deska stolu. Skoro to vypadá, jako by na tom neviditelném stole pořád ležela.“

„Hm, to máš pravdu, ale zní to divně,“ řekla dívka nedůvěřivě a zašátrala pod vznášející se knihou. Čekal jsem, že její ruce narazí na neviditelnou překážku, ale nestalo se tak. Pod knihou nebylo vůbec nic hmatatelného.

„Tak asi nic,“ řekla zklamaně Emanuelle, když se nad knihou narovnala.

„To nevíš,“ bránil jsem svůj nápad já. „Zkus si představit, že všechno kolem je jenom iluze.“ Nevím přesně, proč mě to napadlo. Snad jsem podobnou situaci viděl v nějakém filmu, snad o ní četl v knize. Stejně na tom nezáleželo.

„No za pokus to možná stojí,“ pokrčila rameny mladá čarodějka a se zavřenýma očima se opřela o knihu.

Chvíli se nedělo nic.

Pak kolem nás probleskla knihovna Vatikánu, jako by někdo spustil promítací přístroj.

*

„Cítilas to?“ zeptal jsem se celkem zbytečně. Emanuelle třeštila oči a rozhlížela se po rozpálené poušti, jako by právě měla vidění.

„Ještě jednou!“ vykřikla.

Pak už to bylo jednoduché. Emanuelle se zase opřela o knihu, svraštila soustředěně čelo a poušť kolem nás začala ztrácet na realističnosti. Pár metrů přede mnou se náhle zhmotnila zeď, měkký písek pod nohama byl nahrazen tvrdým kamenem a nebe nad hlavou zaclonil strop. Ještě malou chvíli spolu obě reality soupeřily, ale nakonec zvítězila setrvačnost, nebo jak to nazvat. Na kůži mě zastudil chladný vzduch, do nosu mi pronikl smrad kazících se mrtvol a Emanuelle vedle mě vydechla úlevou.

„Fujtajxl, potřebuju zmrzlinu, nebo chcípnu,“ zašeptala vyprahle. Když jsem se na ni podíval pozorněji, pochopil jsem, že jí od zhroucení dělily už jenom minuty. Se svým stavem nemám tolik zkušeností, takže je možné, že jsem pouštní teplotu odhadl ještě hodně nízko. Nebo dívka prostě nesnáší vedra. Já je zaživa taky neměl rád.

„Ne, že by mě to zajímalo, ale měla by sis dávat pozor, až polezeš na náměstí. Italská armáda už možná bude před branou,“ řekl jsem nezúčastněně.

„Jak to polezeš?“ zamračila se na mě dívka, „ty nepůjdeš se mnou?“

„Když chceš,“ pokrčil jsem rameny. „Ale na tu armádu by sis stejně měla dávat pozor hlavně ty.“

„Podle mě si s žádnou armádou nemusíme lámat hlavu,“ usmála se světaznale dívka. „Satan je možná parchant prolhanej, ale nevěřím, že by se odsud vypařil jen tak potichoučku polehoučku. Vypadalo to, že se chtěl bavit a pro něj jsou všechny armády světa jako krabice vojáčků pro malého kluka. Vlastně se divím, že tenhle palác ještě stojí.“

Namítl jsem, že Ďábel se možná nezhmotnil uprostřed Vatikánu, ale namířil si to nejdřív do nějakého nevěstince – podle stavu, v jakém jsem ho viděl naposled, to bylo rozhodně pravděpodobnější. Emanuelle se na mě jen nakvašeně podívala a neřekla nic.

Vyšli jsme po kamenných schodech nahoru a bedlivě se rozhlíželi po jakékoli známce života okolo. Kupodivu to všude vypadalo přesně tak, jak jsme to zanechali – roztrhaní kněží, vojáci a církevní hodnostáři všude okolo, jinak ani noha.

„Že by se Satan spletl a poslal svoje démony jinam?“ nechápavě se rozhlédla Emanuelle a přitiskla si ruku na pusu, když jí zrak padl na obzvlášť poničenou mrtvolu. Asi se mi povedl úder nějak naplocho, nebo co.

„Je to divné,“ souhlasil jsem já.

Pak jsme došli k hlavní bráně a opatrně vykoukli do denního světla.

Spatřená scenérie vyrazila Emanuelle dech, přinutila ji v hrůze polknout a ustoupit o pět kroků zpět do paláce.

Co to udělalo se mnou, si nepřejte vědět.

Nic.

*

Ukázalo se, že s tou armádou jsem měl pravdu. Přímo před námi stál menší tančík, po stranách ho doprovázely samohybné raketomety a bylo tam taky pár terénních džípů. Kromě pozemní vojenské techniky se tu nacházely i dva vrtulníky. Ty jsou obvykle označovány za letecké bojové prostředky, ale teď si oba hověly hezky na zemi. Čumáky promáčklé, listy rotoru polámané, do kabin jim nebylo vidět kvůli hustému rudému povlaku skel. Jako by někdo s posádkou udělal podobnou věc, jako dělávám já.

A bylo to horší. Daleko horší. Rozhlédl jsem se po okolí a uviděl, že proti mě vyrazilo opravdu hodně vojska. Odhadem bych to tipl tak na čtyři až pět set mužů. Abyste pochopili – s mýma očima bych je dokázal spočítat v desetině sekundy, ale teď mi jednoduchý početní úkon komplikoval ten drobný fakt, že ani jeden voják nebyl kompletní. Na náměstí se povalovala neuvěřitelná změť končetin, roztrhaných těl, urvaných hlav a dalších lidských součástí. Celá plocha byla doslova zaplavena vyvrženými vnitřnostmi, lidská srdce tu plavala v krvi smísené s dalšími tělními tekutinami. Mezi tím se proplétala střeva jako tencí vodní hadi. V kráterech, kde byla hloubka krve největší, se na vlnkách pohupovaly lidské hlavy, sem tam se dala zahlédnout vytržená oční bulva a když to člověka zajímalo, mohl vůbec spatřit snad všechny orgány, co jich člověk má.

Mě to pochopitelně nezajímalo a Emanuelle se za mnou pokoušela vyzvracet z podoby.

V tom nepředstavitelném sajrajtu se dala zahlédnout osobní výstroj vojáků. Já jejich počet určil taky podle roztrhaných helem, pokroucených pušek a podobných věcí.

Daleko zajímavější (nebo snad důležitější) ale bylo, že náměstí nebylo bez života, jak by se dalo čekat. Kdepak, umřelo tam jen všechno lidské, ale v té odporné změti lidského masa se vesele proháněly zajímavé bytosti. Já mohl i takhle na dálku rozeznat, že ti tvorové vypadají jako lidé, ale současně že to lidé rozhodně nejsou. Měli tmavou kůži jako hispánci nebo cikáni, tmavé vlasy, v nich malé růžky a na sobě oděv, který vyšel z módy někdy koncem šestnáctého století, aspoň co já vím. Kromě toho se daly zahlédnout dlouhé tmavé nehty připomínající spíš drápy a v ústech těch tvorů se blýskaly zažloutlé zuby, které by slušely spíš kočkovitým šelmám, než lidem. Jelikož se ti pekelníci vesele smáli, jak se tak brodili tou páchnoucí rudou záplavou, daly se jim zuby vidět poměrně snadno.

„Panebože, co to je?“ vydechla Emanuelle kousek od mého ucha. Když jsem se na ni otočil, viděl jsem, že je ve tváři pořád ještě bledá, ale jinak se se záchvatem nevolnosti poprala celkem dobře. Jen by si ještě měla utřít pusu.

Než ji to stačilo napadnout, nebo jsem jí to stačil říct já, stalo se něco podivného. Při zvuku jejího hlasu se ta banda ďáblíků zarazila, jako když do nich střelí a všichni se otočili směrem k nám.

„Ženská!“ zasyčel podivně nepřirozeným hlasem tvor, který nám byl nejblíž.

„Bude se šukááát!“ ozval se divoký jek a tvorové začali zahazovat lidské orgány, kusy zbraní a jiné věci, se kterými si hráli, a prodírat se směrem k nám. Emanuelle vydala krátké tiché zaječení, schovala se mi za zády a šeptla se smrtelnou hrůzou v hlase: „Nenech je, aby mi ublížili!“

Dívka v nesnázích, nadlidská síla ve mně, nebezpečí kolem nás. Klasické podmínky pro vznik neohroženého hrdiny bojujícího se silami pekel.

Mně bylo bohužel všechno úplně jedno.

*

„Tak co, kočičko,“ zasyčelo první stvoření, které se k nám přiblížilo na dosah ruky. Připomínalo mi jednoho romského souseda.

„Jak to máš ráda?“

„Nech mě na pokoji, patřím Satanovi!“ vykřikla Emanuelle, stále mi drtíc ramena.

„Jo, tak šéfova děvenka!“ zasmál se tvor. „Tak to si dám jo záležet.“ A začal si rozepínat kalhoty.

„Uhni, červe, nebo si potom pohraju i s tebou!“ zavrčel na mě ten pekelník, když před námi zůstal stát do půli těla nahý. Vybavení měl skutečně impozantní – mně to bylo sice jedno, ale Emanuelle mi do ucha vyjekla hrůzou a na krk mi dopadlo něco mokrého a vlažného. Asi slzy zoufalství.

Pak tvor udělal největší chybu svého života. Pokusil se mě zabít.

Nejsem si jistý, co mě to v tu chvíli napadlo. Normálně nemám pud sebezáchovy, ale Emanuellino zoufalé vydechnutí mě nějak motivovalo, nebo co. Satan měl s tou afinitou asi pravdu.

Z příšerné scény na náměstí se dalo usuzovat, že pro pekelníky nebyl problém zlikvidovat celou armádu, aniž by jim bylo ublíženo. Mohl jsem proto předpokládat, že s lidmi budou mít společnou jen podobu, ale jinak budou nadáni nadlidskou silou, případně jinými schopnostmi. Když mi proti bradě zasvištěla pěst, mohl jsem si oddychnout, kdybych ovšem měl emoce a mohl cítit úlevu. Ta pěst by sice byla pro obyčejného člověka takřka neviditelná, ale pro mě letěla docela, docela pomaloučku.

Chytil jsem ji pár centimetrů před svým obličejem a nenuceně ji zmáčkl.

Mezi prsty mi vystříkla světle hnědá krev (až nehezky autenticky připomínající řídký průjem) a pekelník zaječel vysokým hlasem. Bojovnost ho nějak přešla.

Emanuelle mi do ucha vydechla tentokrát úlevou, zato do zbylých pekelníků znovu jako když uhodí. Strnuli a pátravě se mi podívali do obličeje.

Pak se všichni rozběhli přímo k nám. Nelidskou rychlostí.

*

Odstrčil jsem dívku za sebe, aby náhodou nepadla v lítém boji a připravil se na náraz prvního těla.

První rarach se odrazil, vyskočil čtyři metry do vzduchu a pokusil se mě kopnout do obličeje. Takovou silou by ohnul kandelábr pouličního osvětlení jako kancelářskou sponku. Já ho stihl chytit za kotník, protočit se s ním na patě a použít ho jako tupou zbraň. Pro živé by mohlo být poměrně zajímavé, že narazí-li pekelník na pekelníka silou, kterou jsem schopen vyvinout já, dopadne to jako srážka dvou kusů přezrálého ovoce. Prostě se to hezky rozcákne po okolí.

Když to uviděli ostatní pekelníci, zůstali na chvíli stát jako přimrzlí. Pak zaječeli jako jeden muž a vrhli se zase na mě. Moc inteligence zřejmě nepobrali.

Beze spěchu jsem si sundal tmavé brýle a vyzkoušel na toho nejbližšího svůj mrtvý pohled.

Pekelník zbledl do odstínu nedosažitelného pro jakéhokoli cikána, zaječel vysokým hlasem, padl na kolena a zakryl si rukou oči. Víc nic.

Tak jsem se do zbytku pustil tak říkajíc ručně.

Pohyboval jsem se asi pětkrát rychleji než oni, měl jsem výrazně vyšší odolnost a neznal jsem strach. Oni se pod mýma rukama rozprskávali jako kdysi lidští vojáci a pokud se některému náhodou podařilo třeba zachytit úder mé pěsti, odnesl to rukou rozdrcenou na kaši.

Ale měli výhodu v počtu.

Prvnímu, který mi skočil na záda, jsem prostě utrhl ruce, takže padl na vlastní záda jako pytel brambor. Jeho levačkou jsem urazil hlavu dalšímu pekelníku, který po mně zepředu skočil, kdežto pravačku jsem vrazil až po loket do huby jinému. Nezdálo se, že by mu sousto chutnalo, ale na rozdíl od člověka ho to nezabilo. Když jsem ho kopl do rozkroku tak, že tu ruku překousl, už mrtvý byl.

Smrt mému tělu propůjčila i nečekanou ohebnost kloubů a pružnost svalstva. Proti lidem to nemělo cenu, ale proti těmhle stvůrám se daly kopy, otočky a podobné věci krásně využít.

Rozpoutalo se peklo.

Trhal jsem démony vrhající se na mě dřív, než se jejich pařáty sevřely na mém krku, kopal jsem je do rozkroků takovou silou, že se rozpadali ve dví a moje ruce zase působily jako sekery. Setřásal jsem je jako obtížný hmyz, když se mě pokoušeli chytat za ruce, rozšlapával jsem jim hlavy, když mi chtěli podrazit nohy a občas jsem je paralyzoval pohledem, když jsem neměl žádnou končetinu volnou. Po malé chvíli jsem se do boje tak vžil, že jsem doslova probíhal záplavami hnědé krve – padala k zemi pomaleji, než jsem se já pohyboval. Zkrátka a dobře, věci dostaly spád.

Pro pekelníky jsem se stal stejně neudržitelným, jako kdyby se člověk pokoušel zastavit holýma rukama roztočenou turbínu. Nešťastníky, které jsem nezabil na místě, jsem používal jako distanční prostředky – jejich těla kosila své spolubojovníky jako obilí a mně po několika otočkách zůstávala v ruce jen utržená chodidla – polámaný démon zpravidla nevydržel šílenou odstředivou sílu a odletěl v dáli, kde dopadl mezi své kamarády jako živý granát.

Mně takové točení na patách zase hrozně ničilo boty. A dlažbu náměstí.

Čas od času jsem musel prorazit mezi útočníky uličku (odchycený pekelník je pro takový účel jako stvořený, když se jím správně mrští) a postavit se na neporušený úsek dlažby. Jak se mi do krví rozmočené hlíny pod rozdrceným kamením bořily nohy, to bylo něco neuvěřitelného.

Ale jak jsem řekl, bylo nepřátel moc. Nevím, odkud se brali, ale jejich počet se nějak nezmenšoval, i když měli úmrtnost dva až tři za sekundu. Tak se stalo, že se jim přece jenom podařilo srazit mě na kolena. A to doslova.

Vrhli se na mě svými mohutnými výskoky po desítkách a to už jsem holýma rukama nějak nestíhal. Tak jsem zjistil, že každý váží hodně přes dvě stě kilo, i když byli všichni hubení a ve tvářích vychrtlí – na rozdíl ode mě, kterému dává odolnost a sílu magie, mají oni nejspíš opravdu hustější svaly, či co. Ale kdo ví, z čeho je takový pekelník, že.

Každopádně pro mě neznamenají dva metráky v podstatě žádný problém. Jejich nárazy mi připomínaly maximálně dopadající pytle prachového peří, ale ono stačí, připlete-li se vám takový pytel v nevhodném okamžiku do cesty. Zkrátka a dobře, švihl jsem sebou o zem, jak mi jich několik podrazilo nohy. Skončili sice na několika místech přeražení, ale svůj účel splnili – padl jsem na zadek a zasypala mě hromada démonů.

Na ty první dopadali další a další, až jsem nebyl schopen zahlédnout sluneční světlo a hromada začala vážit pár tun. Ani se svou silou jsem nebyl schopen se zvednout, zvlášť když se mi ti nejbližší pekelníci pokoušeli zakroutit krkem. Měli asi stejné šance, jako ukroutit ocelovou hřídel, ale bylo to trochu otravné a rozptylovalo mě to. Kromě toho mě pořád tahali za ruce a za nohy, takže jsem měl koordinovaný pohyb poněkud ztížený.

Tak jsem použil nekoordinovaný.

Člověk se nedokáže otřepat tak dobře jako pes, ale částečně to dovede taky. Já se svou silou a rychlostí se změnil v napodobeninu vibračního nože – trvalo to jen sekundu nebo dvě, ale z nejbližších rarachů zbylo něco připomínajícího nucený výsek. To rozhodlo.

Jakmile mi na nohou a na rukou přestali viset pekelníci, mohl jsem je zase použít k boji. Zase jsem se změnil ve vířící změť končetin, zase jsem se stal neudržitelným. Prolétl jsem hromadou pekelníků jako utržená fréza a vyletěl na denní světlo. Můj dopad byl ještě horší.

Zjistil jsem, že nejúčinněji zabíjím, když se o to nesnažím. Začal jsem se tedy útočícími davy míhat jako střelený, rozhazuje rukama a vykopávaje nohama. Na pekelníky to mělo strašlivý účinek – nejdříve začali umírat po desítkách, pak je nějak přešla chuť pokoušet se mě zastavit a potom se všichni otočili a dali se na zběsilý útěk, jen jim lidská krev odstřikovala od nohou. Zbylo jich přesně šest. Zbytek mi čvachtal pod nohama.

„Vraťte se a bojujte, vy saláti!“ zařval bych na ně, kdybych byl živý. Takhle jsem zůstal stát, na sobě zase nic a pod nohama kaši přímo z pekla.

Docela hnusně to smrdělo.

*

„Nevím, jak bych ti poděkovala, ti hnusáci mě chtěli znásilnit,“ stanula mi po boku Emanuelle a vděčně mě pohladila po tváři. Měl jsem dojem, že mě nejdřív chtěla políbit, ale nebyl jsem zrovna nejčistší, tak od úmyslu upustila.

„Hm,“ řekl jsem já.

„Tobě je to jedno, že?“ zeptala se dívka s přemýšlivým výrazem v obličeji.

„Jistě,“ řekl jsem já.

„Tak proč jsi mě poslechl? Co přesně tě k tomu vedlo? Co jsi při tom cítil?“

„Nevím,“ řekl jsem po pravdě. „Jako by mě napadlo, že poslechnout tě není špatný nápad. A ve chvíli, kdy nemám motivaci, stačí k mému přesvědčení i ten nejslabší popud.“

„Takže ono to funguje!“ zazubila se Emanuelle od ucha k uchu. „Opravdu musíš poslechnout, když ti cokoli přikážu!“

„Asi ano,“ souhlasil jsem nevzrušeně.

„To je perfektní!“ zajásala dívka a radostí se zatočila kolem dokola. Pohled jí při tom padl na mrtvolami pokryté náměstí, což jí radost nejspíš trochu zkalilo.

„Myslíš, že takhle to vypadá teď všude?“ zeptala se, na tváři znepokojený výraz. Jako by snad začala cítit něco jako výčitky svědomí. Byla to koneckonců ona, kdo přivedl Ďábla a jeho posluhovače na zem.

„Nevím,“ řekl jsem já.

„Tak se půjdeme podívat.“

Tak jsme šli.

Nejdřív jsme se ale vrátili do paláce a sehnali mi šaty a sluneční brýle. Šatů byl v paláci velký výběr, brýle pouze dvoje. Ani jedny nebyly zrovna nejmodernější, ale měly dostatečně tmavá skla, aby to lidi ochránilo před mým pohledem a to bylo to jediné, o co Emanuelle šlo. A móda mne nezajímá.

Pak jsme palác opustili.

*

Po krátké poradě jsem souhlasil s tím, že se půjdeme podívat do Říma. Jednak jsme nepředpokládali, že by někdo ve Vatikánu přežil a jednak já souhlasím se vším. Tak jsme šli.

Emanuelle s rukou přitisknutou na ústa překračovala nejnechutnější louže, já šel jako robot. V botách mi beztak čvachtalo, takže nějaká ta potrhaná vnitřnost na špičce boty už neznamená takový rozdíl.

Až na hranice Říma jsme opravdu nepotkali jedinou živou duši. Veškeré obyvatelstvo jsem vyhubil já, přibyvší vojsko zlikvidovali ti raraši a potom už zřejmě Vatikán nikoho nezajímal. To jsem usoudil v okamžiku, kdy jsme vstoupili do Říma.

*

Emanuelle zase vystrašeně zaječela (tentokrát ovšem podstatně tišeji – chytrá holka), já standardně nepocítil nic. Přestože byla situace před námi jistým způsobem ještě horší, než na kousky roztrhaní vojáci.

Kam až oko dohlédlo, byli pekelníci. A taky lidé. Většinou tvořili skupinky, ve které byl jeden člověk a čtyři až pět pekelníků. Několik metrů od nás byla například nějaká blondýnka znásilňována dvěma rarachy najednou, zatímco dva další ji surově plácali po obnaženém zadku. Ženiny roztrhané šaty se válely všude kolem a pekelníci se vesele smáli. To byl asi ten nejpříjemnější případ.

Jinde si dva ďáblové pohazovali s nemluvnětem, zatímco třetí držel zřejmě jeho matku za vlasy a nehty jí trhal kůži na obličeji. Žena ječela jako siréna. Pekelníci se smáli.

Z jednoho mladíka strhali raraši šaty a pak mu začali stahovat i kůži. Mladík ječel, bytosti se řehtaly na celé kolo.

A tak to vypadalo po celém městě – lidé byli znásilňováni, mučeni, zabíjeni, týráni a mrzačeni, zatímco bytosti pekelné z toho měly nepředstíranou radost. Viděl jsem, jak jsou lidé připravováni o zrak, jak jim pekelníci pak podrážejí nohy a nutí je znovu a znovu vstávat. Viděl jsem, jak jsou dětem trhány hlavy, se kterými si pak bytosti hrály jako s míčem. Viděl jsem, jak jsou mladí muži znásilňováni tím nejbrutálnějším způsobem, zatímco jejich dívky se na to musely dívat před tím, než byly znásilněny samy. A viděl jsem i horší zvěrstva.

Emanuelle nasucho dávila, schovávala se mi za zády a zatínala mi prsty do nového saka. Já se jen netečně díval.

*

Nevím, kam se poděli ti raraši, které jsem zahnal na útěk. Takhle na pohled mi připadali všichni stejní, i když jisté minimální rozdíly ve výšce, stavbě těla a tak podobně jsem byl schopen odlišit. Ale já jejich obličeje spíš vymazával z existence údery pěsti, než že bych se snažil zapamatovat jejich rysy.

„Ani se nehni, nebo si nás všimnou,“ šeptala Emanuelle a zuby jí cvakaly ve zběsilém rytmu. Já se neměl čeho bát, ale pro živou vnadnou dívku je svět plný zlovolných vyslanců pekel asi hodně nepříjemná představa. I když je to satanistka.

Poslechl jsem a stál naprosto strnule. Měl jsem tak možnost důkladně prostudovat chování pekelníků a zjistit, že jsou mezi nimi i ženy. Na zhruba stovku mužských démonů připadal jeden ženský a tak není divu, že jsem si toho dřív nevšiml. Ne, že by to bylo důležité. Ženy vypadaly jako hodně nehezké cikánky a chovaly se stejně jako jejich mužské protějšky. Znásilňovaly mladé chlapce, trhaly obličeje ženám a zabíjely všechny bez rozdílu.

Pak si mě jedna z nich všimla.

„Nazdar, fešáku,“ přivlnila se ke mně svůdným krokem a v ústech jí zablýskly žluté zuby.

Já stál a neříkal nic.

„Nechtěl by sis trochu zašukat tady před tvojí kočičkou?“ provokativně na mě mrkla a současně se výhružně zadívala na Emanuelle. „Pojď, nejdřív budeme hřešit a pak jí trochu upravím fasádu. A ty se na to budeš muset dívat. A pak tě sežeru…“ pokračovala pekelnice a s každým slovem vypadala vzrušenější a vzrušenější.

„Mohl bys ji zabít nějak nenápadně?“ zeptala se Emanuelle vystrašeným hláskem šestileté holčičky.

„Můžu to zkusit,“ řekl jsem já hlasem stoleté mrtvoly.

A zkusil jsem to.

Pekelnice podle mě ani nestačila zaregistrovat, jak jsem švihl rukou, sevřel jí hrdlo a nenuceně stiskl. Krční páteř zapraštěla, jako když se drtí štěrk a pekelná ženská zcepeněla. Upustil jsem ji lhostejně na zem.

„Dobrý,“ ocenila Emanuelle.

„Navrhuju ústup,“ řekl jsem já. Jestli nechceme, aby nás někdo viděl, neměli bychom se vystavovat přímo na vatikánských hranicích.

„Souhlasím,“ zašeptala dívka.

Tak jsme se polehoučku proplížili zpátky do Vatikánu.

*

Tentokrát jsme se usadili v nejbližším chrámu – bylo tam stejně mrtvo, jako všude okolo, jen s tím rozdílem, že tady jsem já nezabíjel. Lidé odsud stačili asi uprchnout ve chvíli, kdy jsem se já pustil do švýcarské gardy. Ne, že by na tom záleželo, důležitý byl pouze úkryt před těmi pekelnými mizery.

„Co si myslíš, že jsou zač?“ zeptal jsem se dívky. Ne, že by mě to zajímalo, ale vypadala, že by se mohla každou chvíli zhroutit. I když i to by mi bylo jedno.

„Já nevím, snad nějací nižší démoni, nebo co…“ vydechla Emanuelle zničeně. Možná satanistka, ale na obrovskou živelnou vlnu bezuzdného násilí zřejmě nebyla připravená, takže teď musela svádět krutý boj se svým svědomím. „Možná sukuby a inkubové,“ vypadlo z ní po chvíli ticha. „Jo, to by mohlo být. Mají zájem o sex…“ odmlčela se, zasažena nepříjemnou vzpomínkou, „… ale zase jsou strašně násilničtí a o tom jsem nikde neslyšela.“

Namítl jsem, že knihy psali lidé, kteří jaksi neměli dostatečně ověřitelné zdroje informací. Takový démon vyvolaný z pekla těžko předvede svoji skutečnou povahu, má-li mít ještě někdy šanci na znovupřivolání. Emanuelle vážně pokývala hlavou, jako že to by mohlo být ono.

„Ale co budeme dělat, jestli takhle vypadá celý svět?“ zeptala se po chvíli zničeně. „Viděls, co udělali s armádou! A jestli je nedokázali zastavit vojáci, tak to nedokáže už nikdo. Zvlášť, jestli se zhmotnili najednou po celém světě.“

Já poznamenal, že něco podobného si přece přála. Vysloužil jsem si zato pohled plný vzteku, ale pak dívka nějak zvadla. „Když já čekala příchod někoho, kdo by lidem vládl spravedlivě, kdo by je přivedl ke skutečnému poznání a tak vůbec. Nemohla jsem tušit, že to dopadne takhle.“

I jako mrtvého mě taktně napadlo, že bych ji neměl jitřit poznámkami o počítačových hrách a filmech, ve kterých to vždycky dopadne přesně takhle a raději jí připomněl, že Ďábel vydal nějaký rozkaz o čtyřiadvaceti hodinách volna a zábavy. „Takže můžeš doufat, že tohle je jenom nutné zlo před tím, než nastane ta moudrá celosvětová vláda,“ zakončil jsem. „Raraši třeba ze sebe potřebují nutně dostat nashromážděnou agresivitu a potom budou hodní.“ Já sice téhle teorii moc nevěřil, ale mně je stejně všechno jedno a Emanuelle jsem do žil vlil aspoň trochu naděje.

„Takže počkáme čtyřiadvacet hodin a pak uvidíme?“ zeptala se mě.

„Jo,“ řekl jsem já.

*

Tak jsme čekali. Já naprosto netečně, Emanuelle plná rostoucí nervozity. Po setmění se její psychický stav výrazně zhoršil, jak bylo z kopule chrámu vidět v dálce množství požárů. Vypadalo to, jako by Zemi zasáhla plošná katastrofa. Což se taky stalo. Pekelníci se zřejmě dobře baví.

Na dívčinu žádost jsem se kolem půlnoci vydal do Říma. Emanuellin žaludek se hlasitě ozýval a rána na ruce ji začala nepříjemně bolet. Tak jsem vyrazil sehnat jídlo a nějaké prášky.

Pohyboval jsem se pokud možno nenápadně, i když jsem měl silný pocit, že takoví ďáblové musejí vidět i v noci. Nejspíš vidí, ale mě si nevšímali – ulice byly plné umučených mrtvol a pekelníci zjevně objevili i další nádhery této reality – všude kolem se rozléhal zvuk rozbíjených věcí, zněl hukot ohně a ozýval se opilý řev. Šla by z toho na mě hrůza, kdybych to nebyl já.

V panujícím chaosu jsem prolezl rozbitou výlohou do lékárny, nabral plné kapsy všeobecných léků a zase vylezl ven.

„Ale, smrtelník!“ zasyčela mi do ucha další sukuba a sevřela mi ocelovým stiskem levou půlku.

„Nejsem smrtelník. Už,“ řekl jsem tiše. Vaz jí zapraskal stejně nenápadně, jako té první.

V jedné restauraci jsem do nalezené igelitky nabral něco potravin a vypravil se s tím zpátky. Napadlo mě přitom, proč na mě nikdo neútočí, když v prvním případě jsem se musel popasovat s několika sty pekelníky, jen co jsem jim přišel na oči. Připadl jsem na tři možná vysvětlení – buď jsem v nich vzbudil značnou nelibost tím, že jsem vylezl z papežského paláce, nebo jim vadilo, že jim odpírám fešnou oběť, nebo (za třetí) byla tamto várka pekelníků, kteří se zhmotnili uprostřed rozestavěné armády, takže Emanuelle považovali za jedinou ženu v dosahu. Poslední možnost se mi zdála nejpravděpodobnější – tady, ve městě, měli pekelníci dostatek obětí všeho druhu, takže jim netečný jedinec mohl bez problémů proklouznout.

Za podobných úvah jsem se vrátil do Svatopetrského chrámu.

*

Nejdřív jsem dívce vyčistil ránu, pak ji převázal čistým obvazem a potom bez zájmu sledoval, jak jí. Bylo by možná přesnější říct, že se cpala, ale ono je to jedno. Po vyvolání Satana, pobytu na nereálné poušti a otřesných zážitcích na to měla právo. Jídlo prý uklidňuje.

„Je dobře, žes toho přinesl tolik,“ pochválila mě Emanuelle, když si se spokojeným výrazem poplácala holé bříško. „Kolik máme do těch čtyřiadvaceti hodin?“

„Nevím, nemám hodinky,“ odpověděl jsem já a napadlo mě, že jsem si měl nějaké vzít v Římě. Stačilo je sebrat nějaké mrtvole. Ale když se stanete chodící mrtvolou a ztratíte veškerou motivaci, je poměrně obtížné jednat nějak účelně. Nic vás k tomu prostě nepohání.

„Já taky ne,“ pokrčila rameny dívka, „ale vojáci přece nějaké hodinky fasovat musejí.“ V bledém měsíčním světle jsem viděl, jak při zmínce o vojácích zbledla.

Já – bledý neustále – jsem prostě šel a z usychající kaše pokrývající dlažbu jedny hodinky vydoloval. Byly neuvěřitelně lepkavé, smrděly a spolehlivě by dokázaly vyvolat záchvat zvracení u každého živého člověka, ale mě se nic z toho netýkalo. Prostě jsem setřel z displeje krev a mozkomíšní mok (aspoň myslím) a zjistil, že do konce časového intervalu udaného ďáblem máme něco kolem dvanácti hodin.

„Hm, měla bych se vyspat,“ zamručela Emanuelle a nerozhodně se na mě podívala.

„Já tě neznásilním, toho se bát nemusíš,“ řekl jsem já a ani se neusmál. O svém nezájmu ohledně sexu a zbytku světa jsem jí přece říkal.

„Toho se nebojím, jenom jsem tě chtěla požádat, jestli bys nemohl hlídat, zatímco budu spát,“ řekla Emanuelle nejistým hlasem. Asi na ni okolní tma a hluk panující v dálce působí silněji, než bych čekal.

„Jistě,“ souhlasil jsem bez zájmu.

„Fajn, já si lehnu někde blízko tebe,“ ulevilo se dívce.

Já se postavil ke vchodu, ona se uvelebila na secesně vyhlížejícím gauči ve vestibulu chrámu a usnula neklidným spánkem.

*

Na to, jak se celou dobu převalovala, spala podivuhodně dlouho. Já celou dobu stál a zíral na zavřené dveře, ale když se přiblížila jedna hodina odpoledne, napadlo mě, že bych měl dívku vzbudit, aby nepropásla následující události. Samotného by mě zajímalo, co se stane, kdyby mě ovšem něco zajímat mohlo.

„Vstávej, bude jedna hodina,“ zatřásl jsem holčinou stočenou do klubíčka.

„Co je, nechte mě, ne!“ vykvikla dřív, než otevřela oči. Stáhl jsem ruku a dal jí čas uvědomit si, kde a s kým je.

„Promiň, měla jsem hnusný sen,“ konečně se jí rozlepily oči a vrátilo rozumné uvažování. „To jsem spala tak dlouho?“

„Jo, dvanáct hodin a pár minut. Ať už se stane cokoli, stane se to brzy.“

Emanuelle se postavila, uhladila na sobě pomačkané triko, prohrábla si rukou vlasy a nerozhodně se na mě podívala.

„Myslíš, že bychom měli jít ven?“

„Myslím, že můžeme. Na náměstí je klid,“ odpověděl jsem. Skutečně, celou noc bylo z dálky slyšet pekelnické oslavování, ale v bezprostřední blízkosti chrámu se nehnula ani myš.

„Ale možná by bylo lepší vylézt na střechu, abychom taky něco viděli,“ dodal jsem po chvíli.

„Jo, dobrý nápad, mně to po probuzení nějak nemyslí,“ souhlasila Emanuelle.

Tak jsme šli na střechu. Respektive na rozhlednu.

Vatikán se koupal ve žhavých paprscích slunce, které jsem na kůži skoro ani necítil. Zato Emanuelle si bez ustání otírala pot z čela a na přímém slunci nevydržela stát ani pět minut. Chrámová rozhledna naštěstí skýtala stínu dost. Já si svým dalekohledným viděním prohlížel Řím v dálce. Všude to vypadalo jako po nějaké globální katastrofě; auta stála bez pohybu na silnicích opuštěná svými majiteli, všude se povalovala mrtvá těla a město celé vypadalo nějak mrtvě. Jako by ho v noci někdo zabil. Snad jediné okno nezůstalo vcelku, na chodnících se válely obsahy bytů a všude byl vůbec příšerný nepořádek. Sem tam jsem zahlédl skupinku démonů – hlasitě hulákali, drželi se kolem ramen a notně si přihýbali z lahví. Kdyby takovým tempem pil člověk, padl by během hodiny mrtvý k zemi v důsledku akutní otravy alkoholem. Tihle ďáblíci vypadali, že takhle pijí celou noc.

Lidí jsem po celém městě zahlédl jen pár. Sluch se mi nezlepšil tak moc jako zrak, ale když jsem se soustředil, byl jsem schopen zaslechnout zoufalý pláč a naříkání. Když jsem lokalizoval zdroj toho zvuku, uviděl jsem nějakou mladou tmavovlásku sklánějící se nad temně rudým uzlíkem hadrů. Když jsem přivřel oči, podařilo se mi rozeznat, že ten uzlík bude patrně dítě, temně rudá barva bude krev a matka dítěte je v takovém psychickém stavu, že jí je všechno ostatní jedno. To jsem usuzoval podle jejího podrápaného obličeje a podle toho, že si vůbec nevšímala tří pekelníků a jedné pekelnice, kteří se k ní blížili. Nezúčastněně jsem se ještě podíval, jak se na tu ženu raraši rozběhli a pak se odvrátil. Její osud mě nezajímal.

V jiné části Říma to vypadalo ještě hůř. Z několika budov šlehaly vysoko do nebe plameny – na jedné z nich se dosud dal rozeznat nápis „Polizia“. Skoro to vypadalo, že někteří démoni se nepřišli jen bezhlavě bavit, ale že se pustili i do organizované likvidace možných nepřátel. Po svém kontaktu s nimi jsem věděl, že jsou několikrát silnější než člověk, ale taková dávka z útočné pušky by jim hlavy provětrat mohla. Na druhou stranu jsem si vzpomněl na zlikvidovanou armádu, která se ještě pořád povalovala pod námi na náměstí – jestli pekelníci dokázali něco takového, pak by se žádné policie bát neměli. Ale možná je zabíjení policajtů ještě větší zábava, než trápení prostého obyvatelstva. Čert ví.

Emanuelle toho nemohla vidět z města tolik, co já, ale jeho celková zdevastovanost jí uniknout nemohla. Přišla až ke mně a stísněným hlasem zašeptala: „To je strašné… to jsem nečekala.“

Já nic neříkal a jen občas koukl na hodinky. Ďábel by se měl ozvat každým okamžikem.

*

Ozval se přesně ve čtvrt na dvě. Emanuelle to nemohla vidět tak jasně jako já, ale v každém slunečním odrazu se náhle zjevila Satanova tvář. Tam, kde před chvílí svítilo slunce přímo do očí, byl najednou jeho portrét. Na blýskavých karosériích aut, v každém střepu rozbitého skla, v roztlučených lahvích, na bílých zdech, na hladině vody. I na naší kopuli se zjevil, přímo pod křížem na jejím vršku.

„Přátelé,“ zaburácel hlas ve stech, tisíci kopiích puštěných najednou. „Lidé. Pozemšťané. Bratři. Já jsem Satan. Jsem Ďábel, jsem Nepřítel, jsem Otec lží. Říkají mi Kníže temnot, Princ pekelný, Lucifer. Určitě jste o mně taky slyšeli. Někteří z vás ve mě věřili, většina se mě bála, moudřejší menšina mě uctívala. Nyní jsem zde. Jsem na této planetě, jsem v tomto vesmíru, jsem v této realitě. Já ano, váš Bůh ne. A tak už to zůstane, ať už si o tom myslíte, co chcete.

Možná se teď modlíte někde v zatuchlé kapličce, možná se chystáte přiložit hlaveň pistole ke své lebce. Co se mě týče, klidně se zabte, ale nejdřív si vyslechněte, co vám chci říct. Ať už vaše náboženství říká co chce, já jsem ten, který přináší svobodu. Absolutní, neomezenou svobodu, ve které neplatí žádná zasraná omezení, žádné příkazy, žádné trapné mantinely. Teď, díky mně, si můžete dělat, co vás napadne. Štval vás šéf? Jděte a vyvrhněte ho jako kuře. Máte hnusnou tchýni? Upečte si ji na grilu a sezvěte celou rodinu! Zasloužíte si to! Spí tvůj manžel s jinou? Vyškrab jí oči! Štve vás váš soused? Kolega? Bratr? Vyřiďte si to s ním po chlapsku, vražda přestala být včerejším odpolednem trestná.“

Emanuelle poslouchala jako uhranutá, oči jí svítily z bledého obličeje a zatínala mi prsty do ramen. Já jen poslouchal ten všudypřítomný, podmanivý hlas a nic to se mnou nedělalo.

„Ptáte se, co se vám stane, když vyrazíte do ulic střílet spoluobčany? Nuže, přátelé, stane se vám pouze to, že se báječně pobavíte! Policii, armádu i podobné nesmyslné organizace, které mají za úkol člověka jen srát, jsem zbavil úřední moci! Mají teď stejná práva nosit zbraň, jako kdokoli jiný. Ale ani vy, přátelé policajti, nemusíte mít strach, nemusíte se bát o své životy, o své rodiny. Jděte a dělejte si, co chcete. Nikdo vás nebude vinit, nikdo vás nezastaví! A pokud by se o to někdo chtěl pokusit, vpalte mu kulku do žaludku, ať si pamatuje, zač je toho loket. Ale pamatujte, od této chvíle nejste rukou zákona. Neboť zákon jsem já a já říkám, že pravidlo je pouze jedno jediné a zní: Silnější je v právu.

Jste slabí a ležíte teď na chodníku, protože si s vámi pohrály mé děti? Pak vám to patřilo. Měli jste jim skočit po krku, proříznout ho a chlemtat jejich krev. Neboť všechno to, co jsem vám teď řekl, platí i pro ně. Vím, vím, zdají se být silnější, jsou silnější než většina z vás, ale pak si nezasloužíte nic jiného, než to, co vás postihlo. Ti z vás, kdo se dokáží ubránit, jsou mi milejší než kterýkoli z impů, kteří zaplavili celý svět. Takže vy, kdo jste přežili, jděte a staňte se pány nad ostatními. Vládněte svému území, spravujte jej, žijte si jako bohové. Staňte se bohy! Ale na to je teď ještě brzy, zatím jste otevřeli oči do prvního svobodného dne vašeho života, tak na vás nemůžu spěchat. A ani nechci. Jste moje děti, bylo vám lháno, byli jste omezováni. Je pochopitelné, že jste teď vystrašení jako malí fakani. To nic, to přejde. A abyste viděli, že mi na vás opravdu záleží, přivedl jsem na tento svět s sebou kromě těch přičmoudlých parchantů i své věrné démony. Oni si rozdělí tuto planetu spravedlivě mezi sebou a budou nad vámi držet ochrannou ruku. Pokud by se snad někomu z vás zachtělo usilovat o jejich postavení, já vám bránit nebudu. Kterýkoli blázen může skončit jako rohožka před trůnem démonovým, mně je to jedno. Ale pokud by se mezi vámi našel jediný, který by dokázal démona porazit, pak tento skvělý člověk získá jeho území a stane se mi stejně drahým, jako byl ten, kterého nahradil. Jak jsem řekl, silnější je v právu!

Jo, abych nezapomněl, to všechno krásné, co jsem vám teď řekl se týká všech, s výjimkou křesťanských duchovních. Kněz je od téhle chvíle lovná zvěř, je to nečisté stvoření, nemá žádná práva. Kdo rozdrtí hlavu knězi, učiní mi radost. Bijte takzvané svaté otce, ničte jejich kostely, vyhubte jim rodiny. Nenechte žádného naživu, nedopřejte jim klidu, učiňte jim to nejhorší. A pamatujte při tom na celá ta staletí, kdy vás církev svatá pronásledovala za vaši přirozenost, kdy vám namlouvali, že sex je špatný, kdy každá vaše radost byla hříchem a kdy jste si nesměli ani myslet, co jste chtěli. Teď se můžete pomstít, teď jim můžete ukázat, zač je toho loket. Ať černoprdelníci trpí, vždyť vždycky hlásali, že utrpení je cesta do nebe. Tak teď jim tu cestu pěkně oslaďte!

A teď mě omluvte, lidé milí, byl jsem tisíce let v pekle a čeká na mě tahle krásná planeta. Jdu se bavit, jdu pít, jdu šoustat. Tak čao!“

A Satan zmizel.

*

Bez zájmu jsem zaznamenal, jak se Emanuellin obličej najednou uvolnil, jak jí z očí zmizel fanatický lesk a jak se jí najednou trochu podlomila kolena.

„Ten Ďábel má na tebe nějaký hypnotický vliv, řekl bych,“ poznamenal jsem.

„Taky mám ten dojem,“ řekla Emanuelle zamyšleně. „Všimla jsem si toho už v poušti – nedokázala jsem z něj odtrhnout oči, nedokázala jsem skoro myslet, když mluvil. A teď to bylo skoro to samé, jako by mi mluvil přímo v hlavě, jako bych vnitřně souhlasila s každým slovem, které pronesl.“

„Říkal jsem si, že to něco takového bude,“ pokýval jsem hlavou. „A nesouhlasila jsi snad? Jako satanistka?“

Emanuelle se na mě zádumčivě podívala a poškrábala se na bradě. „Já ti nevím,“ řekla po chvíli, „vždycky jsem si myslela, že ano, že tohle je přesně to, v co věřím. Ale teď, když jsem viděla, co se stalo s celým městem, nejsem si najednou jistá. Možná jsem čekala trochu víc velení, trochu víc disciplíny. Netušila jsem, že Satan prohlásí ‚Dělejte si co chcete, já jdu šoustat.‘ Tak nějak jsem doufala v jeho osobní dohled.“

„Chceš říct, že v naprosté anarchii se ti líbit nebude?“

„No nevím, naprostá anarchie většinou vyústí v něco opravdu hnusného, protože k moci se dostanou ti nejsilnější, nejbrutálnější a nejnemorálnější.“

„A ještě jsou tu ti démoni,“ poznamenal jsem. „Vlastně démoni ne, démoni jsou asi ti noví vládci světa, tohle bude něco jiného.“

„Impové, Satan jim říkal impové,“ připomněla mi Emanuelle.

„Jak chceš,“ řekl jsem já.

*

Jelikož na střeše bylo pro dívku opravdu k nevydržení, vrátili jsme se zpátky do chrámu. Pořád byl tichý a opuštěný. Emanuelle si dala malou snídani, já se usadil na gauč, na kterém spala. Na jídlo a pití jsem neměl ani pomyšlení, žízeň ani hlad jsem necítil.

„Tak mě napadlo,“ prohlásila dívka mezi dvěma sousty, „proč k nám Satan mluvil česky. Vždyť je v Itálii, proboha, nikdo mu nemohl rozumět.“

„Hm, to mě nenapadlo,“ řekl jsem já. „Ale kdysi jsem četl jednu takovou blbinu a v té ďábel mluvil současně všemi jazyky světa. Třeba je tohle to samé – my Češi slyšíme češtinu, římani italštinu a všem lidem na Zemi se zdá, že ďábel mluví právě jejich rodným jazykem. A ti impové to asi umějí taky.“

„Jo, asi budeš mít pravdu,“ schválila dívka, „to by mohlo být.“

Pak jedla chvíli mlčky.

„To by mě zajímalo,“ nevydržela držet ticho dlouho, „jak se ta démoní vláda projeví. Zatím to kolem vypadá dost neuspořádaně a žádný lokální pán se neozval. Ti impové taky řádí stejně, jako dřív.“ Při těch slovech se trochu otřásla, raraši jí naháněli stále stejný strach.

„Hm, třeba se nějaký démon ozve.“

Nebudete tomu věřit, ale v okamžiku, kdy jsem to dořekl, se ozval ze všech stran příšerný hlas. Burácel, syčel a bzučel, jako by jednotlivá slova tvořila nespočetné myriády hmyzu svým pohybem. V hmyzu se nevyznám, ale tipoval bych to na kobylky, šváby, nebo něco podobně nechutného.

„Lidští červi,“ zabzučel ten příšerný hlas a Emanuelle si s bolestivým výrazem v obličeji přitiskla na uši ruce umazané od marmelády.

„Já jsem Azazel, démon, kníže pekelný. Od nynějška jsem vaším bohem, vaším pánem, vaším osobním otrokářem. Patříte mi všichni do jednoho, můžu si s vámi dělat, co mě napadne, a taky to dělat budu. Nesdílím pocity mého pána, nejste pro mě dětmi, jste jen červi. Nemám vás rád. Ale pokud budete dělat, co chci já, budeme spolu vycházet. Nebo možná ne, nebudeme, ale aspoň vás nepozabíjím. A už za to byste mi měli líbat nohy. Nyní jděte, konejte vůli Satanovu a chopte se vlády nad těmi, kteří jsou slabší než vy. Pro každé město nechť je ustanoven jeden správce, pro každou zemi jeden král. Správci odpovídají králi, král odpovídá mně. Očekávám přísun otroků, zlata, jídla, pití a všeho, na co si vzpomenu. Impům přikazuji, aby zanechali radovánek a zapojili se do běžného života. Každý z vás, parchantů tmavých, se bude chovat slušně. Nepotřebuju, abyste mi vybili všechny otroky. To je prozatím všechno. Máte přesně jeden rok na to, aby se stalo, jak jsem řekl. Jinak vás čeká tohle.“

Démonův hlas se vytratil s posledním zabzučením a mně kolem hlavy zavířilo hejno nějakých brouků, stejně jako Emanuelle. Dívka zaječela vysokým hlasem a začala kolem sebe zuřivě mávat. Já hmyz vždycky nenáviděl, ale teď jsem žádný odpor necítil. Jen jsem zavířil rukama a moje hejno skončilo rozcákané po zdech chrámu. Pak jsem zavířil i kolem dívčiny hlavy a bylo po hmyzu.

„Díky,“ vytřepala si holčina broučí mrtvolky z vlasů s daleko větší úlevou, než když jsem ji zachránil před útokem impů. „Nenávidím hmyz. Nenávidím.“

Já neřekl nic. Normálně bych jí možná sdělil, že máme něco společného, ale v tomhle stavu je pro mě sdílnost neznámou věcí.

„Ten Azazelův proslov nám vnáší do Satanovy vize trochu zmatek, nemyslíš?“ řekla po chvíli.

„Ani bych neřekl, Satan dal všem lidem i démonům absolutní svobodu a démoni se toho ihned chopili. Pokud jsem to správně pochopil, tak má teď každý člověk šanci zaujmout místo v nově se rodící společnosti podle svých schopností. Jestli dokážeš vrazit nůž do zad někoho, kdo se dere na místo starosty, pak jsi pro toto místo vhodnější, než on.“

„Hm, stejně se mi to nelíbí,“ nakrčila čelo dívka. „Co se vůbec tak najednou stalo s vládou, s armádou a s ostatními složkami výkonné moci?“

„Složky výkonné moci,“ použil jsem její formulaci, „teď pravděpodobně dopadly stejně, jako ti na náměstí před chrámem. Ti, kteří se pokusili bojovat, prostě umřeli. Dezertéři a ostatní přeživší mají stejné šance, jako ostatní lidé. Policie, armáda, ani nic podobného už prostě neexistuje.“

„No dobře, ale co třeba Amerika? Mají jaderné zbraně, nejmodernější vojenskou techniku, to mi chceš říct, že tohle všechno vyhladilo pár hnusných cigošů?“

„Nechci nic říct, necítím žádné chtění,“ informoval jsem ji, ani nevím proč. „Vůbec netuším, co se stalo s ostatními zeměmi, ale mně je to samozřejmě jedno.“

„Jedno, jedno, to se máš,“ zavrčela Emanuelle nespokojeně.

„Nemám,“ řekl jsem já bez emocí.

*

V chrámu jsme zůstali dva dny. Většinu toho času jsme strávili na střeše, odkud jsme pozorovali situaci ve městě. Vypadalo to všude poměrně stejně. Impové na Azazelův příkaz přestali pronásledovat občany, ale jinak se zrovna slušně nechovali. Brali si jídlo přímo z vymlácených výloh, kradli šaty, surově mlátili každého, kdo se jim pokoušel postavit. Na jednom malém náměstíčku asi dva kilometry od nás jsem uviděl, jak se jeden prodavač pokoušel bránit, když mu čtyři raraši začali rozhazovat vystavené ovoce. Jako živý bych pocítil mírné uspokojení – měl jsem pravdu, když jsem si myslel, že hlava impa zásah z pušky neustojí. Zbylí impové se dali na útěk, prodavač zůstal stát mezi ovocem a v očích se mu cosi rozsvítilo. Jako by si uvědomil, co právo silnějšího znamená.

Jinde to vypadalo dost podobně. Většina lidí zalezla do bytů, kde se patrně zabarikádovala, ale místy se daly zahlédnout skupinky mužů se zbraněmi. Občas šlo o mladé výrostky ověšené zřejmě kdesi nakradenými pistolemi, ale sem tam jsem spatřil i muže, kteří se honosili pozoruhodně stejnými zbraněmi. Jako by šlo o bývalé policisty vyzbrojené služebními pistolemi.

Dali se zahlédnout i lidé s puškami, dokonce jsem uviděl pár vojáků s plně automatickými zbraněmi.

Všeobecná situace se dala vyjádřit tak, že impové se nechovali sice přátelsky, ale do bezhlavých bojů se většinou nepouštěli. Rozhodně ne s ozbrojenými skupinkami.

Začalo to vypadat, že ve městě vzniká nějaký řád.

*

„Nemohl bys zajít pro něco k jídlu?“ zeptala se mě Emanuelle, když druhého dne k večeru dojedla poslední sušenku.

„Proč ne,“ řekl jsem já a vyrazil zase do města.

Potkal jsem několik osamělých impů, jedna impka si mě zase změřila se zájmem v očích, ale jinak se mi nic zvláštního nestalo. Zašel jsem do jedněch potravin, nechal si od prodavače s pistolí za pasem naplnit plné dvě síťovky všemožným jídlem a chystal se vyrazit zpátky do opuštěného Vatikánu.

Cestu mi zastoupilo pět mladíků.

Jeden z nich mi bleskurychlým (samozřejmě, že ne pro mě) pohybem opřel o bradu hlaveň upilované brokovnice, zbylí čtyři namířili své pistole a jednu pušku na prodavače. Chudák strnul s rukou pět centimetrů od pažby pistole. Já v jeho kůži bych vystřílel zásobník dřív, než by se napnul prst na spoušti jediné zbraně, ale on neměl šanci – umřel by dřív, než by pistoli sevřel v ruce, o nějakém vytažení a namíření ani nemluvě. Tak s rezignovaným povzdechem zvedl ruce nad hlavu.

Jeden z mladíků – do tmavohněda opálený blonďák jenom v riflových šortkách roztržených moderně přímo na zadku – přeskočil pult a nacvičeným pohybem otevřel pokladnu. Zbytek jeho kumpánů se rozlezl po obchodě, ochutnával luxusní druhy jídla a nepřestával přitom hlídat mě a prodavače, jemuž zabavili pistoli. Pokřikovali přitom na sebe rozjařeně jazykem, kterému jsem nerozuměl. Pravděpodobně italštinou.

Netečně jsem stál s rukama nad hlavou, dvě plné tašky položené vedle a opřené o své nohy. Jistě, mohl jsem vypochodovat z obchodu a ozbrojená mládež by proti tomu nezmohla vůbec nic, i kdyby měla munice třeba půl tuny a venku zaparkovaný tank, ale nechtěl jsem si nechat rozstřílet proviant v taškách. Počkat, až to lupiče přestane bavit a odtáhnou, mi přišlo o dost rozumnější.

V povaze podobných individuí bohužel bývá nenechat na pokoji nic a nikoho.

Jeden z mladíků mě hrubě popadl za košili pod krkem a něco mi zabrebentil do obličeje. O čelo mi přitom opřel nablýskanou berettu s vyfrézovaným hadem na závěru. Stejné zvíře měl na pravém bicepsu. Jinak byl kluk opálený stejně jako všichni kolem mě, měl černé kudrnaté vlasy a vůbec vypadal jako typický Ital. Z pusy mu dokonce smrděl česnek.

„Nerozumím,“ řekl jsem dutě.

Teď něco zabrebentil i ten s brokovnicí, pokusil se zabořit mi hlaveň hlouběji do krku a zatvářil se velmi zle.

Pak mi ten druhý hadovitě rychlým pohybem strhl sluneční brýle z očí.

Kluk s brokovnicí, jenž mi výhružně zíral do obličeje z necelých dvaceti centimetrů, to odnesl myslím nejhůř. Oči se mu vyplnily krví, povolily mu oba svěrače a prst na spoušti zasáhla křeč. Výstřel z brokovnice jím mrštil o podlahu, ale to už byl stejně mrtvý.

Já dostal dávku broků přímo do ksichtu.

Olověné broky se poodrážely, nadělaly z ruky druhého kluka hodně jemnou sekanou a vyrvaly mu z ní pistoli. Mladík zaječel vysokým hlasem, chytil se druhou rukou za zápěstí a nevěřícně se mi podíval do obličeje.

Další dva svěrače daly výpověď.

Já chytil padající brýle a ze zvyku si je nasadil. Klukovo tělo zadunělo o podlahu, já se sehnul, uchopil ucha obou tašek a chystal se odejít.

Ale lidé jsou někdy nepoučitelní.

Ten polonahý blonďák po mně vypálil ze své pomenší pistolky. Já v okamžení zjistil, že kulky z něčeho takového létají podstatně pomaleji, než střely z rotačního kulometu nebo moderní vojenské útočné pušky. Tak jsem prostě uhnul.

Kluk vytřeštěně zazíral, jak se střep výlohy čnící k obloze přímo za mnou roztříštil, jako by kulka prošla přímo mnou a nevěřícně si prohlédl vlastní zbraň. Zřejmě dospěl k názoru, že mu to nějak zanáší, ale to mu nezabránilo vystřílet mým směrem celý zbytek zásobníku.

Moje pohyby vyvolaly menší vichřici, obchod zaplnily zvuky rozráženého vzduchu a moje oblečení nedoznalo jediného škrábnutí. Ne, že by mi nějaký zásah vadil, nebo dokonce mohl ublížit, ale proč pořád zbytečně shánět šaty, když můžu prostě uhnout.

„Madre Dios,“ zašeptal kluk a s posvátnou úctou upustil pistoli na zem, padl vedle ní na kolena a začal se modlit. Italové jsou prý velice pobožní.

Zbytek partičky mě vzápětí vyvedl z omylu. Místo toho, aby se přidali k pobožnému, namířili na mě své pistole. Možná bych mohl prokličkovat i mezi takovým proudem olova, ale nač se zbytečně namáhat. Vždyť stačilo vytáhnout ze síťovky dva pěkné pomeranče, hezky zamířit a pak jim udělit rychlost vystřeleného dělového projektilu. Stihl jsem to dřív, než se první mládenec dotkl spouště.

Pomeranč je obvykle poměrně měkké ovoce. Ani zdaleka nemůže konkurovat kokosovému ořechu, je měkčí než meloun a nemá ani pecku jako třeba broskev. Trefí-li vás jím někdo do hlavy, maximálně to nehezky zaštípe. Pokud ovšem ten někdo nejsem já.

Ovoce zasáhlo oba kluky přímo do obličeje rychlostí několikanásobně vyšší, než je rychlost zvuku. Oranžová kůra a šťavnatá dužina se rozcákla promísená s krví, útržky masa a kousky zubů. Jednomu klukovi vyrazila z uší krev, druhému krev a mozek. A ještě jim síla nárazu zlomila vaz.

Blonďatý kluk se vroucně modlil, prodavač stál s otevřenou pusou jako idiot, tak jsem z krabice vzal dva nové pomeranče, hodil je do tašky, na pult pohodil pětieurovou bankovku a odešel, jako by se nechumelilo.

Jak by se taky v tomhle počasí mohlo chumelit.

*

„Jak to šlo?“ přivítala mě Emanuelle, když mi otevřela závorou zajištěná vrata chrámu.

„Měl jsem si vzít náhradní boty,“ řekl jsem suše a oškrábal o schody neuvěřitelný marast, který se mi nalepil na podrážky. Pálící slunce a čas dělaly se zbytky armády příšerné věci. Nebýt mrtvý, asi bych se divil, jak Emanuelle dokáže ve Vatikánu vydržet. Ne snad, že by v Římě bylo málo mrtvých na ulicích, ale přece jenom to nebylo zase tak vážné. A někteří lidé začali dokonce s úklidem mrtvol, co jsem si všiml.

„Jo, možná jo,“ zamyšleně si mě prohlédla dívka. „Možná by bylo dobré nanosit sem všechno, co by se nám mohlo kdy hodit, možná bychom se tu měli zabarikádovat a počkat, jak se věci vyvinou.“

„Z tónu tvého hlasu usuzuju, že jsi přišla na něco jiného, zatímco jsem tu nebyl,“ řekl jsem nevzrušeně. Ani nevím, co mě to napadlo, ale Emanuelle opravdu působila, jako by za mé nepřítomnosti učinila nějaké důležité rozhodnutí.

„Jo, dalo by se to tak říct,“ vylovila satanistka z jedné tašky pomeranč a začala ho soustředěně loupat. Být živý, asi bych ji možná pozlobil historkou o jiných dvou pomerančích, ale takhle nějak nemám smysl pro humor. Ani černý humor mi nic neříká a ten by teoreticky měl být mrtvým blízký. „Přemýšlela jsem o tom, co se asi stane dál se světem. Jestli impové, démoni a bůhvíjaká pekelná pakáž opravdu zlikvidovali všechny vlády světa – a že to tak zatím vypadá – tak se asi stane přesně to, co Azazel požadoval. Ti nejagresivnější se začnou mezi sebou bít o moc, vzniknou nějaké gangy bojující o území a tak podobně. Časem z nich vzejde asi jediný vítěz, který se prohlásí za pána města. Upevní svoje pozice, vybuduje si domobranu, asi opevní město, nebo co… Časem na podobném principu bude Itálii kralovat nějaký novopečený vladař, možná zakladatel rodu, který tady bude dalších tisíc let.“

„Míříš tím někam?“ zeptal jsem se poměrně překvapivě, protože bych klidně vydržel poslouchat cokoli po jakkoli dlouhou dobu. Nuda je mi pojem neznámý.

„Jo, mířím,“ zakousla se dívka do šťavnaté dužiny. Žvýkala tak zamyšleně, že jsem se dál nevyptával. „Napadlo mě, že jestli jsem celý život chtěla něco takového, tak by asi nebylo nejlepší, kdybych se zabarikádovala někde v nějakém domě a čekala na dobu, až ženské ztratí všechna lidská práva. Nechci skončit jako kurvička v harému nějakého novodobého velmože, co sotva vychodil základku. A myslím, že tak skončit nemusím.“

Tentokrát jsem se nezeptal, co tím myslí a čekal jsem, až mi to vysvětlí sama. Emanuelle evidentně byla na svoje myšlenkové pochody pyšná a tak snědla skoro celý pomeranč, než ji moje trpělivost porazila.

„Tak já ti to teda řeknu,“ vyletělo z ní nedočkavě. „Přivolala jsem Satana na svět a získala nezničitelného bodyguarda, takže si myslím, že osud má pro mě připravené velké věci a štěstí mi přeje. Tím pánem města se stanu já!“ A vítězoslavně se na mě podívala.

Já jsem vůči emocím imunní, takže jsem se tvářil pořád stejně. Stejně mrtvě.

„Nechápeš, Ondro? Jsi nezranitelný, nevadí ti zabíjet, pohybuješ se rychlostí vystřelené kulky. Nic ani vzdáleně tak dobrého nemá nikdo z těch primitivů, kteří se třeba už zítra pustí do bitev o jednotlivé uličky. Nic takového si nikdo z nich ani neumí představit, jak jsou omezení. Copak nechápeš, jaké možnosti nám to přináší?“ Zelené oči jí zářily jako broušené smaragdy podsvícené halogenovými reflektory.

„Jistě, chápu. Můžeš se stát starostkou města. Co z toho?“

„Jak, co z toho? Budeme mít všechno, co nás napadne, budeme mít sluhy, bohatství, budeme mít moc. Copak tě nic z toho neláká?“

„Opravdu ti musím odpovídat?“ zeptal jsem se beze stopy ironie v hlase.

„Jéžiš marjá, už zase,“ odhodila Emanuelle zbytek pomeranče na zem a spráskla ruce. „Jsem mrtvý, nic mě nezajímá, je mi všechno jedno. Sakra, chlape, vzpamatuj se!“

„Ze smrti se vzpamatovat nedá, to je vědecký fakt,“ řekl jsem já.

Emanuelle se udeřila dlaní do čela, až se to po chrámu rozlehlo a znechuceně se podívala na svou ruku, ulepenou od pomerančové šťávy. Starosti ohledně ovládnutí Říma byly na malou chvíli vystřídány zájmem o trochu čisté vody. Přinesl jsem i tu.

„Ale Satan přece říkal, že mě budeš poslouchat a to znamená, že…“

„A Satan měl zřejmě pravdu,“ skočil jsem jí do řeči. „Jako mrtvému mi je ale úplně jedno, jestli se staneš vládkyní Říma, nic jiného jsem se ti vysvětlit nesnažil.“

„Aha,“ zvadla dívka. Vzápětí jí ale došlo, že moje nadšení pro věc nepotřebuje, že jí stačí má poslušnost. A tu měla.

„Máš nějaký plán, kde začít?“ zeptal jsem se bez zájmu. S podobnými věcmi nemám zkušenosti, tak mě celkem zajímalo, jak se oznamuje kandidatura na vládkyni města v těchto nových podmínkách. Asi to bude něco jiného, než plechové urny a volební lístky. Spíš olověné kulky a plechové rakve, řekl bych.

„No, o tom jsem ještě tak moc nepřemýšlela,“ poškrábala se dívka na bradě. Za jiných okolností bych asi vyvrátil oči ke stropu a pomyslel si něco o ženské logice. Takhle jsem se jen bez hnutí díval na ni. „Ale nejlepší by bylo dát všem okamžitě na vědomí, kdo je tady pánem. Sice nepochybuju, že bys dokázal postupně pozabíjet všechny ostatní vůdce gangů a získat tak jejich území, ale něco takového by mohlo dost trvat. A Azazel nám dal jeden rok – docela nerada bych zjišťovala, co se stane ve městech, která to nestihnou.“

„Hm,“ řekl jsem já.

„Takže navrhuju jít na nějaké náměstí a tam se prohlásit za paní města.“

„Ne, že bych s tím měl nějaké zkušenosti,“ řekl jsem já, „ale skončíš jako krvavý žmolek uprostřed náměstí, které si vybereš. Nevidím jediný důvod, proč by tě měl někdo respektovat.“

„No myslela jsem, že kdybych ukázala takovou odvahu…“ řekla Emanuelle nejistě.

„Kdybys ukázala takovou odvahu, tak by to všichni považovali za šílenství, to si pamatuj,“ vysvětli jsem jí já. Ani nevím, z které knihy jsem to vzal.

„Tak co kdybys mi taky jednou poradil a nedělal ze sebe pořád takového nihilistu?“ zamračila se na mě dívka.

„Nedělám ze sebe nihilistu, jsem mrtvý,“ řekl jsem zcela zbytečně a pak se vrátil k původnímu tématu. „Nemám s dobýváním měst zkušenosti, ale myslím, že já sám bych začal tím zabíjením jednotlivých hlav gangů. Jenže ty bys musela zůstat někde zalezlá, protože před výstřelem dejme tomu z deseti zbraní najednou tě neochráním ani se svou rychlostí. Zvlášť, když se do boje o moc můžou zapojit i členové bývalé policie a armády. Dávka z automatu se chytá strašně blbě.“

„Takže?“ dala si ruce v bok Emanuelle.

„Takže bych navrhoval, abys využila svoje esoterické znalosti a nakoukla do naší knihovny. V poslední době jsem získal k magii celkem respekt a mám dojem, že by ti mohla pomoct i v tomhle případě.“ A skromně jsem se odmlčel.

Emanuelle na mě přesně podle očekávání vytřeštila oči, pak si zakryla rukama pusu a potom se celá začervenala studem. „Já na to úplně zapomněla!“ vykřikla pronikavým hlasem. „Křesťanská církev je zakázaná, nemá žádnou moc, já můžu používat magii, aniž bych se musela bát vystřelení mozku! A ještě k tomu mám k dispozici tu největší knihovnu magické literatury, jaká na světě existuje. Vždyť já se můžu stát klidně vládkyní celé Evropy!“

„Když myslíš…“ řekl jsem já netečně.

*

Emanuelle nedala jinak, než se okamžitě půjdeme zpátky do papežského paláce a nahlédneme do knih. Já jí pochopitelně nebránil, mně bylo všechno jedno.

Vyšli jsme ven, já počkal, než se dívka vyzvrací, a pak jsme zase scházeli po schodech do slavné vatikánské knihovny. Mrtvoly na chodbách už dosáhly jistého stupně rozkladu, takže Emanuelle pořád nasucho dávila, ale mám dojem, že si pomalu začíná zvykat. Na smrad venku si ovšem normální člověk zvyknout nemůže. O neskutečném množství much, které se nám přelévalo pod nohama, ani nemluvě. Viděl jsem Emanuelle na očích, že by byla strašně ráda, kdybych ji přes povlak hmyzu přenesl, ale nenabídl jsem jí to. Gentleman ve mně spí věčným spánkem.

„Aspoň, že tu nejsou ty mouchy,“ úlevně prohodila Emanuelle, když jsme minuli jednoho gardistu čistě roztrženého ve dví. Jako by mi četla myšlenky.

„Navrhuju si tady udělat základnu a vydržet tu tak dlouho, dokud neprostuduju aspoň některé z těchhle knih, co ty na to?“

„Mně je to jedno,“ řekl jsem já.

„Tak jdi pro to jídlo,“ odmávla mě chladně.

Šel jsem.

*

„To je hnus, studovala jsem tolik jazyků a stejně je mi to k hovnu,“ vztekala se Emanuelle toho večera. To už měla za sebou dobrých šest hodin studia, kdy otevírala jednu starobylou knihu za druhou, usazovala se s nimi do zaprášených křesel a pokoušela se najít cokoli, co by dokázala použít. Buď ale narážela na jazykovou bariéru, nebo nacházela kouzla pro naši situaci nepotřebná (proměna vody ve víno a naopak může být příjemná, ale opilý dav je horší, než střízlivý, aspoň co já vím), nebo zjišťovala, jak moc může být magie složitá.

„A to jsem si myslela, že otevření brány do pekla je těžká věc,“ bručela adeptka magického řemesla nespokojeně. „Ani nechtěj vědět, co všechno bych potřebovala na takovou malou, maličkou davovou hypnózu.“

„Goebbelse?“ navrhl jsem.

„Co?“ vykulila dívka nechápavě oči. „Vole,“ dodala vzápětí.

„Nebo dočasná nezranitelnost, to je taky peklo!“ pokračovala ve stěžování. „Kde bych asi tak našla devatero bylin trhaných při úplňku, nemluvně narozené se čtyřmi prsty na každé ruce, jed korálovce a třikrát drcený prášek z kostí afrického šamana?“

„Na louce, v porodnici, v Americe, v Africe,“ odpověděl jsem bez zájmu.

„A ty si ze mě taky nedělej pořád srandu!“ blýskla po mně očima dívka. „Někdy mám pocit, že tu svoji mrtvost jenom předstíráš, abys mě naštval. A nemusíš hned říkat, že si neumíš dělat srandu, protože jsi mrtvej. To už jsem slyšela stokrát.“

Tak jsem mlčel.

Emanuelle se naštvaně vrátila ke čtení a sem tam jí unikla nějaká peprná poznámka. Já seděl naproti ní a nedělal nic.

„Co kdyby ses pustil taky do zkoumání?“ vyjela na mě dívka. Je evidentně frustrovaná a fakt, že mě nemůže vytočit, jí taky moc nepřidává. Ale mrtvým moc věcí nevadí.

„Umím jenom česky a anglicky, tyhle klikyháky ani nerozeznám jeden od druhého,“ namítl jsem celkem logicky. Já magické knihy nikdy nestudoval, byl jsem vždycky levý i na normální cizí řeči.

„Tak zkus najít nějaké české a anglické knihy!“ už vyloženě zaječela dívka. „I v těchhle zemích se ve středověku čarovalo.“

Proti tomu se nedalo nic namítat a já ani nechtěl. Tak jsem vstal a začal procházet mezi nesčetnými regály. S mýma očima jsem měl tu výhodu, že jsem dokázal přečíst všechny názvy knih během jediné sekundy. Nemusel jsem se tak honit mezi nekonečnými policemi jako Emanuelle. Jedině tehdy, když jsem narazil na nějaký český titul, vnořil jsem se mezi zaprášené svazky a knihu z police vyndal. Za deset minut jsem měl celkem slušnou hromadu.

Za půl hodiny už se mi vedle křesla vršil snad metrák knih, a to jsem se zatím na angličtinu vykašlal.

„To nepřečteš ani do vánoc,“ nedala pokoj dívka.

„To ne,“ souhlasil jsem. „To mám prolistované za hodinu.“

A samozřejmě jsem nelhal – nikdy dřív jsem to nezkoušel, ale logika mi napověděla, že s takovou frekvencí vidění (nebo jak bych to řekl – mám zkrátka na mysli, že dokážu vidět i letící kulku), tedy s takovou frekvencí vidění bych měl být schopen číst nebývalou rychlostí.

A byl jsem.

Stránky se mi pod prsty jen míhaly, oči mi přejížděly po vybledlém textu psaném písmem přísně geometrickým, kudrnatým i nevýslovně pokřiveným a já si do mozku ukládal všechno, čemu jsem dokázal porozumět. Abych se nechlubil (což jako mrtvý nemám stejně zapotřebí), nedokázal jsem pochopit naprostou většinu textu. To, co jsem při prvním pohledu považoval za staročeštinu, na jakou jsem narazil ve svém Necronomiconu, byla zřejmě staročeština opravdu archaická. Slovosled mi nedával smysl, některá slova jsem nedokázal dešifrovat a vůbec se to četlo strašlivě špatně. Asi bych s tím dávno švihl, mít ještě nějaké emoce. Takhle jsem se probíral knihami dál a hledal cokoli, co by se dalo použít pro získání nějaké výhody nad ostatními obyvateli Říma.

„Co kdybych z tebe udělal něco takového, jako jsem já?“ napadlo mě najednou.

„Jako mrtvou?“ vykulila oči Emanuelle.

„Jo, mrtvou. Stačilo by ti párkrát zlomit vaz a měla bys přesně takové schopnosti, jaké mám já. Nemusela by ses bát ničeho.“

„Hm, fakt ne, díky,“ otřásla se dívka. „Ne, že bych netoužila po nezranitelnosti, ne že bych se nechtěla vzdát strachu z nemocí a užívat si věčný život, ale tak nějak mi připadá, že ztratit veškeré emoce je za to všechno trochu vysoká cena. Nezdá se ti?“

„Nezdá,“ řekl jsem já. „Když už jednou emoce nemáš, tak ti automaticky nevadí, že jsi o ně přišla.“

„Brr, to fakt nezní jako něco, co bych si musela vyzkoušet. Co bych asi tak potom měla z toho, že jsem vládkyní města?“

„Neměla bys z toho nic,“ řekl jsem jí bez obalu.

„No vidíš,“ ještě jednou se otřepala dívka. „Hledej radši dál.“

Tak jsem hledal. Emanuelle měla pravdu – některá kouzla vyžadovala takové množství prakticky nesehnatelných ingrediencí, že to bylo až neuvěřitelné. Třikrát rozdrcené kosti afrického šamana se vedle nich jevily jako něco, co se dá přinést ze supermarketu, kdykoli si vzpomenete. Na druhou stranu nabízela takto připravená kouzla opravdu nevídané možnosti. Člověk mohl získat moc, kterou by ničil celé armády, mohl získat duševní schopnosti, které by ho vynesly téměř na úroveň boha, mohl se stát upírem, vlkodlakem, nehmotným duchem. Něco z toho dokonce i natrvalo. Když jsem dívce jednotlivé možnosti přednášel, jen se znechuceně ošklíbala. „Na co mi bude nadlidská síla, když budu muset lovit po nocích lidi a už nikdy si neužiju slunce?“

„Vždyť nemáš ráda teplo,“ namítl jsem logicky.

„Jo, nemám, ale že bych musela žít celý život jenom v noci, to by pro mě taky nebylo,“ mračila se dívka. Mě současně napadlo, že problém se sluncem by mohl vyřešit opalovací krém a že satanisté jsou jiní, než za jaké jsem je považoval. Emanuelle působila jako docela obyčejná holka, která má jen trochu neobvyklého koníčka. Mrtvá být nechce, upírkou se stát nechce… dnešní satanisté už možná nejsou, co bývali.

*

„Ale stejně je tady tolik neuvěřitelných možností, až se tají dech,“ povzdechla si Emanuelle poté, co prohlásila, že nevidí na oči. Však byly taky tři hodiny ráno. „Jenže nic z toho se nedá použít v situaci, kdy potřebujeme uchopit rozstříštěnou moc do svých rukou. Zničit armády, srovnat nepřátelská města se zemí, vyvolat zemětřesení, přivolat pád komety, to všechno se nám bude skvěle hodit ve chvíli, kdy budeme dobývat další území. Ale jak to udělat, když zatím žádné nemááááme,“ protáhla dívka poslední slovo v mocném zívnutí.

„Jdi spát, já budu přemýšlet,“ řekl jsem a vzal do ruky další knihu. V hlavě se mi pomalu rodil plán, ale ještě jsem potřeboval spoustu věcí domyslet. Jak jsem říkal, v takových věcech se vůbec nevyznám a nemá cenu nechat dívku zabít jen proto, že jsem nedomyslel nějaký detail.

„Tak jo,“ souhlasila zívající satanistka. „Myslíš, že si můžu najít nějakou postel s nebesy, nebo je i v tomhle paláci nebezpečno?“

„Impové sem zatím ani nepáchli, ale nikdy nevíš,“ řekl jsem já a otočil stránku. „Jestli na tom trváš, můžu přemýšlet i jinde.“

„To bys byl hodnej,“ usmála se na mě dívka tak mile, až mě to absolutně nezahřálo u srdce.

Emanuelle zívala na každém kroku, ale svého snu o posteli s nebesy se nevzdávala. Prošli jsme asi deset pokojů, až jsme konečně narazili na místnost, kde za prvé neodpočívala roztrhaná mrtvola a za druhé byl dostatečný komfort. Sledoval jsem, jak si dívka dělá z mrtvol čím dál tím míň, jak si na ně zvyká. Napadlo mě, že já na jejím místě bych se asi bál spát vedle někoho, kdo tohle všechno způsobil a nepocítil přitom vůbec žádné výčitky svědomí. Ale Emanuelle si buď myslela, že jí bych neublížil (což je nesmysl, zabil bych ji bez mrknutí oka, kdyby mě k tomu někdo nějakým způsobem přesvědčil), nebo si byla jistá, že bez jakékoli motivace jsem neškodný.

„Sednu si tady,“ ukázal jsem na jedno pohodlně vyhlížející křeslo a když dívka nic nenamítala, svalil jsem se do něj. Stejně je zajímavé, jak ustojím zásah tankovým granátem, jako bych byl odlitý z ochuzeného uranu a nevážím přitom víc, než zaživa. Magie zřejmě opravdu porušuje přírodní zákony už jaksi ze své podstaty.

„Jdu se osprchovat,“ informovala mě Emanuelle naprosto zbytečně a za chůze ze sebe začala shazovat šaty. Já měl křeslo otočené tak, že jsem se díval přímo do zmíněné koupelny a měl jsem tak hodně dobrý výhled. Stejně tak jsem mohl zírat do bíle natřené zdi, takový to pro mě mělo význam.

Přesto jsem ale přemýšlel, jestli se mě Emanuelle pokouší svádět, nebo co vlastně. Svlékala se podobnými vláčnými pohyby, jaké měla i moje bejvalka Lucka, když mi před milováním dělala striptýz. Už dřív jsem si všiml, jak mě Emanuelle okukuje, jak jí svítí oči, když přijdu z boje úplně nahý. Že by se do mě zamilovala?

Jestli ano, tak mohla rovnou vyznávat lásku kameni.

Dívka si dávala se sprchou načas. Dveře za sebou samozřejmě nezavřela, tak jsem mohl sledovat, jak se její krásné, opálené tělo leskne pod záplavou horké vody a mydlinek. Mohl jsem si prohlédnout každý detail jejího těla, jako bych stál přímo u ní, mohl jsem jít a dělat si s ní, co by mě napadlo. Emanuelle si byla pochopitelně vědoma toho, že se na ni dívám a na oplátku neskrývala, že si mého zírání všimla. Nakrucovala se pod proudem horké vody, mazlila se s mycí houbou, nechávala mýdlo klouzat po hebké kůži. Předváděla se, jako bychom se znali odnepaměti, jako bychom do sebe byli bezhlavě zamilovaní. Jako by nemohla snést ani jedinou další minutu, kdy jsem se jí nedotýkal, kdy jsem nebyl s ní, kdy jsem nebyl v ní. Její oči zeleně žhnuly, růžový jazýček smyslně laskal rty…

Ale mrtví se svádějí strašlivě těžko.

„Jdi si dřepět jinam!“ štěkla po mně, když se vynořila z koupelny, zahalená jen do bílého ručníku. Vražednější tón jsem v životě neslyšel.

Šel jsem dřepět jinam.

X.

„Ondro, mafie, přišla jsem na to, mafie!“ vtrhla ke mně do pokoje asi v pět ráno.

„Co je s mafií?“ zeptal jsem se klidně. Mě by nevylekala ani zpráva o konci světa.

„Přišla jsem na to, jak ovládneme tohle město!“

„Spojíme se s mafií?“ nechtěl jsem věřit vlastním uším. Něco takového mi připadalo jako hodně špatný nápad.

„Ne, poslouchej,“ usadila se dívka vedle mě, jako by se před pár hodinami smrtelně neurazila. „Naprosto a úplně jsem se spletla, když jsem uvažovala o tom, jak to s tímhle městem půjde dál. Zapomeň na gangy, zapomeň na boje o uličky. Teď, když padla policie, vláda i armáda, zůstala tou nejmocnější organizací mafie! Takže během pár dnů můžeme čekat vytvoření prvního samosprávného města právě pod jejím vedením. A to je odpověď na náš problém!“

„Tu odpověď pořád nevidím,“ řekl jsem já.

„No tak uvažuj!“ zazářily dívce oči. „Ve chvíli, kdy mafiáni převezmou město, bude nám stačit převzít co?“

„Nemám tušení,“ řekl jsem možná trochu tupě.

„No mafii přece!“ vykřikla dívka vítězoslavně.

Jen díky svému stavu jsem se na ni nepodíval se šokovaným výrazem ve tváři. Jinak by určitě vyhrála cenu za překvapení roku. „Proč?“ řekl jsem chladně.

„Proč? To je přece jasné! V okamžiku, kdy zlikviduješ vedení mafie, budeš mít k dispozici skvěle fungující organizaci, které bude chybět právě vedení. A mám takový dojem, že tenhle typ lidí jde automaticky za tím nejsilnějším. A kdo by jim mohl připadat silnější, než ten, kdo zlikvidoval jejich šéfa?“

„Nevím,“ řekl jsem popravdě.

„No nikdo, ty troubo. Oni prostě budou poslouchat nás! No není ten plán geniální?“

„To nemůžu posoudit. V organizovaném zločinu se zrovna neorientuju.“

„S tebou je taky řeč,“ mávla dívka rukou znechuceně.

„No dobře,“ nechtěl jsem působit tak mrtvě, „jaký máš plán? Víš vůbec, jak se dá najít hlava mafie? Jsi si jistá, že ve městě nějaká mafie skutečně je? A myslíš, že opravdu nedošlo ke zlikvidování i téhle mocenské organizace?“ Mluvil jsem jako policejní vyšetřovatel a Emanuelle se tvářila čím dál tím nakvašeněji.

„No nevím, no. Nic z toho nevím. Ale aspoň jsem přišla s nějakým použitelným nápadem, na rozdíl od tebe.“

„Hm,“ řekl jsem já. Naštěstí necítím potřebu se takovým útokům bránit, to by to mohlo skončit moc pěknou hádkou.

„No tak se nezlob a poraď mi,“ otočila náhle dívka jako splašená plachetnice uprostřed tornáda.

„Nezlobím se,“ informoval jsem ji jen tak pro záznam. „Ale opravdu toho o mafii vím zoufale málo. A abych se vyznal ještě v nějaké její lokální římské pobočce, to toho po mně chceš už opravdu moc. Vždyť jsem v životě v Římě nebyl, netrefil bych skoro ani do Vatikánu a takový Vatikán je zanesený aspoň v mapách a podobně. O sídle mafiánských bossů bych se něco takového tvrdit neodvážil.“

„Jo, tak to jsme na tom stejně. Kdyby se mi nezjevil Satan, tak se sem taky nepodívám…“ a zůstala zadumaně sedět. V tu chvíli mě něco napadlo.

„Ale možná můžeme zjistit všechno, co potřebujeme,“ řekl jsem bez špetky optimismu v hlase. Optimismus necítím a nevím, proč bych měl něco předstírat.

„Jo?“ podívala se na mě dívka překvapeně. „Jak?“

„Poměrně jednoduše, jestli je tedy můj předpoklad správný. Půjdeme a podíváme se do vatikánských archivů. Pokud se nepletu, tak církev svatá byla daleko světštější organizací, než se všeobecně věřilo. A jestli jo, tak by měli mít informace o všem, co se ve světě dělo. A tedy i jména lidí, které chceš zabít.“

„Ty seš poklad!“ vrhla se mi spontánně kolem krku a vlepila mi pusu na ústa. Už zase.

„A studíš,“ odtrhla se ode mě s mírným zachvěním. Člověk by řekl, že už si stačila zvyknout, když mě takhle čas od času svévolně ocucává.

„Mrtvoly studí,“ odtušil jsem taky tak studeně a navrhl, že bychom měli najít nějaký počítač. Emanuelle souhlasila s nadšením desetileté holčičky.

*

Po několika minutách jsme zjistili, že počítač je standardním vybavením každé místní kanceláře. Emanuelle napadlo, jestli i představenstvo církve využívalo služebních počítačů k přístupu na pornostránky, ale to byla jediná, koho to zajímalo.

„Vyznáš se v tom trochu?“ zeptala se mě dívka, když jsme jeden z počítačů spustili. Byl moderní, s ultraplochým monitorem a vůbec evidentně na úrovni.

„Vyznám, ale neumím italsky. Nebo latinsky, nebo v jakém jazyce budou ty archivy.“

„Tak ti budu překládat. Já jsem na techniku trochu levá. Ale fakt jen trochu,“ řekla omluvně dívka, jako bych se jí snad chtěl smát.

„Jak chceš,“ pokrčil jsem rameny a usadil se do pohodlného křesla. Ve Vatikánu bych byl čekal spíš klekátka, ale nejspíš jsem měl jen moc bujnou fantazii. I největší hlavouni církve možná klečí jen při modlení.

„Hm, to vypadá jako obyčejné kancelářské vybavení,“ zamručela Emanuelle zklamaně, když naběhl operační systém. Když se Microsoftu podařilo získat kontrakt s Vatikánem, musel ďábel v pekle slavit určitě nejmíň týden.

„Taky bych řekl,“ souhlasil jsem bez emocí. Na ploše byl soubor ikon, které mi vzdáleně něco připomínaly, byly tu i ikony naprosto známé a některé jsem naopak viděl poprvé.

„Jak seš na tom s hackerstvím?“ zeptala se dívka s nadějí v hlase.

„Mizerně,“ řekl jsem já beznadějně.

„Kruci.“

Já se svou chladnou hlavou nenadával a radši se podíval na seznam nejčastěji spouštěných programů. A bylo po záhadě.

Mezi tabulkovým procesorem, textovým editorem a přehrávačem empé pětek byl i mně neznámý program. Když jsem ho spustil, ukázalo se, že jde o nějaký rešeršní systém. To mi přeložila Emanuelle. Že to po mně chce heslo, jsem už pochopil sám.

„Krucifix!“ zaklela dívka stylově. „Přes tenhle systém hesel se v životě nedostaneme, jestli ho neměl ten černoprdelník někde napsaný.“

„Systém hesel?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ chmurně zahučela Emanuelle. „Vypadá to na nějaký systém otázek, na které musíš správně odpovědět. Konkrétně teď se nás to ptá jméno vesnice, ve které Ježíš mluvil o oslici a oslátku.“

„To nevíš?“ zeptal jsem se.

„Ses zbláznil, ne?“ vyjela dívka. „Jsem satanistka, křesťanskou literaturu jsem nikdy nestudovala a jestli křesťani považujou tohle za důležité, tak bys mi měl k tomu rozhodnutí pogratulovat.“

„Tak se kouknem do manuálu,“ řekl jsem nevzrušeně a mezi desítkami knih našel v kůži vázanou Bibli. Byla v latině a působila dojmem, jako by se na její první straně dal najít podpis samotného autora.

„Ještě že umím latinsky,“ oddechla si Emanuelle a pustila se do hledání. Evidentně nelhala, když tvrdila, že křesťanskou literaturu v životě nečetla. Najít pasáž s oslicí jí trvalo dobrou hodinu.

„Taková kravina,“ zavrčela s patrnou úlevou v hlase a já opsal požadované slovo. Jen proto, abych byl odměněn dalším oknem s otázkou.

„Sakra práce,“ bouchla dívka do stolu. „Teď se to ptá na čísla kapitol, ve kterých se Ježíš vyjadřuje o otázce odpuštění. To v životě nedáme dohromady.“

„Jak se řekne odpuštění latinsky?“ zeptal jsem se já.

„Dimissio,“ řekla překvapeně Emanuelle. „Na co to potřebuješ vědět?“

Já se místo odpovědi posadil do pohodlného křesla a otevřel Bibli na první stránce.

S mou rychlostí se taková Bible dá přečíst rychleji, než byste řekli „Ježíš Kristus“.

*

„Ježíši Kriste, tys už to přečetl!“ vytřeštila Emanuelle oči, když jsem tlustou knihu zaklapl ani ne po dvou sekundách.

„Jo,“ řekl jsem skromně. „A mimochodem jsem zjistil, že mám asi fotografickou paměť, nebo něco takového. Ty čísla kapitol jsou následující.“ A nadiktoval jsem jí patnáct čísel.

V podobném duchu jsme systém hesel během pěti minut porazili. Na zemi se nakupila hromada knih a já zjistil, že s tou fotografickou pamětí to nebude tak žhavé. Sice jsem si chvíli pamatoval, kde co v knize je, ale postupně mi to začalo z hlavy mizet. Ještě že mi to nemohlo vadit.

„Tys to dokázal!“ obdivně se na mě zadívala dívka.

„Jistě,“ řekl jsem nevzrušeně a zadíval se na nabídku té databáze. Latina, latina, latina. Nerozuměl jsem ani slovu.

„Tak teď zase já,“ vystrnadila mě satanistka ze židle a zkoumavě se zahleděla do monitoru.

„Teda, ti věřící maj názvy,“ bručela si pro sebe a ani se nenamáhala mi něco překládat. Ne, že by se mě to dotklo.

„Hele, tohle by mohlo být ono,“ spustila dívka nějaký podprogram a na obrazovce se začaly objevovat fotografie mužů v tmavých dvouřadových oblecích. Vypadali jako byznysmeni nebo mafiáni.

„Našlas to?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Jo, představ si, žes měl pravdu. Církev svatá, čistá a nevinná, tady má informace o všem, co se kdy na světě stalo. Kdybys chtěl vědět, kdo zabil Kennedyho, kdy zemřel Hitler, nebo co se skrývá v Oblasti 51, stačí říct. Všechno je to tady.“

Kdybych se mohl divit, divil bych se. Tak nějak jsem nepředpokládal, že církev bude mít natolik komplexní informace. Kancelář, ve které jsme seděli, zřejmě nepatřila jen tak nějakému obyčejnému kardinálovi, když měl k něčemu podobnému přístup.

„Ale že měli tak mizerné jištění?“ svěřil jsem se dívce se svým podezřením.

„No v tom se nevyznám,“ zopakovala mi Emanuelle, „ale třeba ty znalosti, které jsi vyčetl z knih, nejsou zase tak dostupné běžným lidem. Některé knížky vypadají dost vzácně a vzhledem k tomu, že tady běžně hlídkuje švýcarská garda, může být hlavním problémem čas. Každý nečte tak rychle jako ty.“

„Jo. A v tom případě jsou vysoce specializované otázky lepší ochranou, než nějaké uhodnutelné heslo,“ dodal jsem já. Ne snad, že by mě cokoli z toho nějak vnitřně interesovalo, ale napadla mě možnost, že jsme se dostali do nějaké falešné databáze, určené právě hackerům a podobným živlům. Ale Emanuellino vysvětlení bylo taky použitelné. Víc jsme se o tom nebavili.

„Takže kdo jsou ti pánové?“ vrátil jsem se k původnímu tématu.

„Všechno v podstatě nedotknutelná individua. Mafiáni, ti nejmocnější z nejmocnějších. Ale nejvyšší hlavou Mafia romana je tenhle chlapík,“ zabodla prst do čela muži prošedivělých vlasů a ostrých rysů. V očích měl něco, co v živých určitě vzbuzuje strach a nejistotu. „Jmenuje se Gianni Torrelli a proslul opravdu nemilosrdným jednáním se svými protivníky. Tedy v době, kdy ještě nějaké měl. Říká se mu neapolský žralok.“

„V Neapoli žijí žraloci?“ zeptal jsem se nevinně.

„Kdybych nevěděla, že si neděláš legraci,“ zamračila se Emanuelle podezřívavě a mně došlo, že Gianni zřejmě z Neapole pochází a žralok má vystihovat povahu tohohle gentlemana. Je poměrně zajímavé, jak mi občas věci nedocházejí a jak mám na druhou stranu sem tam přímo geniální nápad. To mi zůstalo ještě z mého života.

„Takže máme náš cíl. Co teď?“ zeptal jsem se.

„Teď se půjdeme podívat po městě, jak se věci vyvíjejí a jestli jsem měla pravdu, tak půjdeš ke Giannimu na návštěvu.“

*

Zastrčil jsem si fotografii i stručný popisek do kapsy a vyrazili jsme do Říma.

„Kdyby něco, budeš mě bránit,“ instruovala mě dívka, než jsme vyšli z paláce. Já ji ubezpečil, že budu, když tedy chce. Podívala se na mě divně, ale nic neřekla. Na jednání s mrtvolou se asi zvyká dost špatně.

V ulicích Říma to opravdu vypadalo jinak, než jsem já osobně čekal. Jako by tu zavládl jistý řád a pořádek. Všiml jsem si, že místy postávají takoví nenápadní pánové s mobilními telefony a boulemi pod saky, doprovázeni vždy několika hůře oblečenými, ale zato lépe vyzbrojenými chasníky. Kdyby Emanuelle nepřišla s tím nápadem ohledně mafie, asi by mě to netrklo, ale takhle se opravdu dala vysledovat jistá organizovanost. Taky bylo poměrně zajímavé, že se mafie zmohla na nějakou akci až teď. Když jsem tudy šel naposled, nebylo po chlápcích v kvádrech ani vidu, ani slechu. Ale co já můžu vědět, jak to chodí v mafii.

„Hele, ti mafiáni se domlouvaj s impama!“ zašeptala mi dívka do ucha, když jsme na konci ulice zahlédli jednu skupinku lidí hovořících s pekelníky. Impové nevypadali tak agresivně, jak jsem si je pamatoval a před zbraněmi měli evidentně respekt. Znovu jsem si vzpomněl na rozšmelcovanou armádu, ale vzápětí jsem tuhle znepokojivou myšlenku potlačil. Jeden z chasníků vtiskl svoji brokovnici do ruky rarachovi a ten se zasmál takovým způsobem, až se Emanuelle otřásla. Na tu dálku jsem rozeznal, jak se spokojeně zazubil i dobře oblečený chlapík a jak se jeho společníci nějak uvolnili. Jako by se jim právě podařilo dohodnout něco, na čem jim hodně záleželo.

„Vypadá to, že raraši se spolčují s mafií,“ sdělil jsem dívce svůj poznatek.

„Jo,“ souhlasila chmurně, „to není dobrý. Budeme muset jednat rychle.“

Já neříkal nic a jen jsem se díval. Mafiánů v ulicích nebylo zase tak moc, nebo se nedali rozeznat od ostatních ozbrojených občanů, to nevím. Viděl jsem ale, jak jeden hlouček takových ozbrojených mladíků skončil jako hrubá sekaná, když se pokusil vyjednávat s desetičlennou skupinkou impů. Nechápal jsem, proč ta nečekaná agresivita, ale uložil jsem si poznatek do paměti. Možná se Torrelli dohodl s nějakým hlavním impem, takže pekelníci teď poslouchají jenom mafiány. Nebo se možná pekelníci sklánějí před největší organizovanou silou a ostatní lidi považují za nepřátele. Nebo se tu děje ještě něco jiného, čemu nerozumím. Prozatím jsem to nehodlal řešit.

„Sakra, to fakt vypadá, že jsem se trefila,“ bručela si Emanuelle pod nos, když jsme se stali svědky drobného incidentu, kdy byl nějaký dobře oblečený muž surově zkopán poté, co se pokusil s mafiány promluvit. Jazyková bariéra mi bránila porozumět a na Emanuellin sluch to zase bylo moc daleko, takže jsem nepochopil, o co šlo, ale získal jsem pocit, že mafie dává tvrdě najevo, kdo je ve městě pánem. Jakýkoli odpor nebo sebemenší projevení nesouhlasu bylo evidentně tvrdě trestáno.

„Fajn, viděli jsme dost, stačí,“ zastavila mě Emanuelle, když jsme došli na nějaké náměstí. Bylo skoro úplně prázdné, jen na jeho opačném konci se nějací lidé pokoušeli uhasit požár. Já s mou rychlostí bych to asi stihl, oni neměli šanci. Voda se vypařovala skoro dřív, než se dotkla hořících trosek.

„Takže teď ti vysvětlím, co přesně budeš u pana Torrelliho dělat,“ otočila se ke mě Emanuelle. A předložila mi celý svůj plán. Až na základní premisu ohledně toho, že mafie začne poslouchat nás, jsem k němu neměl žádné výhrady. Holce to docela pálí, když něco takového vymyslela tak nahonem.

Pak se mladá satanistka otočila na patě a držíc se při zdech a ve stínu, vyrazila zpátky do opuštěného Vatikánu. Mě jen tak mimochodem napadlo, že tenhle ministát nezůstane opuštěný dlouho a že zatím nezvané návštěvníky odpuzuje ten neuvěřitelný masakr, co se nám válí před vchodem. Dříve či později ale mafie projeví zájem i o tohle území, tím jsem si byl jistý. Možná jsem měl Emanuelle varovat, že zatímco budu někde lovit nejvyšší hlavu italské mafie, mohlo by se jí něco nepěkného stát.

Ale jako mrtvý se o druhé nedokážu bát, tak jsem jen prostě vyrazil na uvedenou adresu.

*

Cestou jsem se ovšem nejdřív stavil v nejbližším obchodě s počítačovou technikou. Emanuellin plán vyžadoval i jistou dávku komunikace a já se italsky nedoptám ani na cenu chleba. Takže budu potřebovat jistou pomoc. K tomuto účelu jsem si hodlal opatřit hlasový translátor. Jestli to neznáte, tak tahle mašinka je něco jako hodně pokročilý interaktivní slovník. Má v paměti uloženy snad všechny výrazy z několika desítek jazyků a díky superrychlému procesoru a vymakanému softwaru je schopen slova překládat z jednoho jazyka do druhého, upravovat jejich slovosled a posléze je vypouštět jako smysluplné věty. Zkrátka a dobře, takový elektronický tlumočník. Ideální věc pro člověka mého typu, kterému jazyky nikdy nešly. Ještě za svého života jsem ovšem nikdy nic takového nepotřeboval, a i kdybych potřebu pocítil, stejně by mi chyběly finance. Ty jsem sice neměl ani teď, ale se zhroucením policie a mafií, které budeme brzy šéfovat, jsem se nemusel placením zabývat. Svědomí mě po krádeži trápit určitě nebude.

Ač bylo poměrně brzy ráno, měli v obchodě otevřeno. I když, jak se to vezme. Nebyl tady nikdo jako prodavač, výlohy byly vymlácené a automatické dveře někdo rozbil tak, že už se nedokázaly zavřít. Na jednu stranu jsem je nemusel vyrážet já, na stranu druhou to znamenalo jisté komplikace. V obchodě už někdo byl. A nakupoval.

„Potřebuji jen jednu věc. Tu si vezmu a zase půjdu,“ řekl jsem temně pětici postav, které házely spotřební elektroniku do velkých plastových pytlů. Čtyři z postav se na mě nechápavě zadívaly, ta pátá se široce zašklebila.

„Ty už nepůjdeš nikam, se zlámanýma nohama a rukama se nebudeš moct ani plazit,“ proneslo to umouněné stvoření ryzí češtinou.

„Tak vida, pekelníci se aklimatizovali,“ pomyslel jsem si při pohledu na zbylé postavy. To byli bezpochyby lidé a stejně tak bezpochyby rozuměli všemu, co rarach řekl. Takže tyhlety vícejazyčné schopnosti nemá jenom Satan a démoni, ty jsou zřejmě opravdu vrozené všem stvůrám pekelným.

Muži zanechali nakládání elektroniky a začali se ke mně výhružně blížit. Dva z nich svírali baseballové pálky, jeden měl dlouhou mačetu a třetí starobyle vyhlížející revolver. Imp v jejich čele byl neozbrojený, ale přesto se choval nejsuverénněji z nich.

„Nemusím vám ublížit, chci jen elektronického tlumočníka,“ řekl jsem já zase úplně bez emocí. Ne, že by mi vadilo pozabíjet tyhle zlodějíčky třeba pomalou a mučivou smrtí, ale nechtěl jsem se zase zdržovat sháněním nových šatů. Minimálně při bitce s impem bych si je mohl potrhat.

„Tak ty nám nechceš ublížit, lidský červe?“ došel imp až ke mně a zubil se od ucha k uchu. „Tak to máš moc špatný. Já tobě totiž ublížit chci, a to hodně. Já strašně rád ubližuju lidem, strááášně rád.“ A udělal pohyb, jako by mě chtěl chytit za varlata.

S neznatelným povzdechem jsem mu položil pravou ruku na hlavu rychlostí, kterou nemohl absolutně zaznamenat, sevřel jsem mu prsty lebku a s nepatrnou námahou mu otočil hlavu ksichtem dozadu.

Pekelník se nestačil ani zatvářit.

Pustil jsem ho na podlahu jako pytel brambor a netečně se podíval po těch čtyřech.

Polkli jako jeden muž, zahodili zbraně a dali se na útěk zadním vchodem. Jako bych od nich něco takového chtěl. Jenže oni mi vlastně nerozuměli.

Prohrabal jsem rozházené regály, našel elektronického tlumočníka, vyhrabal z nějaké skříňky průhlednou lepicí pásku a přidělal si přístroj pevně k ruce. Kdybych si ho dal normálně do kapsy, skončil by při sebemenší přestřelce jako drahý šrot. Takhle můžu dát ruku v případě potřeby za záda a přístrojek uchránit.

Stejně jsem si vzal ještě jeden rezervní.

*

Gianni Torrelli bydlel v pěkné čtvrti, aspoň to jsme zjistili na netu. Je neuvěřitelné, jak detailní informace o tomto pánovi ve Vatikánu měli – kdybychom se s Emanuelle potkali za jiných okolností, mohli bychom si jeho vydíráním nahrabat menší jmění. Nebo vykoledovat betonové botičky a exkurzi Tibery, to se rozhodně k morálnímu profilu tohoto muže hodilo líp.

Původně jsem se k jeho domu chtěl dostat klasicky taxíkem, ale v ulicích bylo strašně málo aut. Nedivil jsem se tomu – a tentokrát ani ne proto, že jsem byl mrtvý, jako spíš kvůli všeobecně panující situaci. Já být taxikářem, tak pověsím živnost na hřebík a nevystrčím nos z domu. Impové si poměrně rádi hráli s ohněm a s auty, jak jsem si všiml, když jsem na Torrelliho adresu vykročil pěšky.

Měl jsem tedy dost možností prohlédnout si město zasažené pekelnou invazí. Zdálo se, že situace se celkem uklidňuje. Bezuzdné násilí, jehož svědky jsme byli první den, se už nekonalo nikde. Občas se sice daly zahlédnout nějaké menší potyčky, ale v těch měli lidé a impové víceméně stejné postavení. Zkrátka a dobře, démoni mají zřejmě tyhle černé šmejdy vycvičené dost solidně. Město ale stále vypadalo jako zasažené nějakou pohromou, která ho ochromila hrůzou. V oknech se daly zahlédnout vyděšené tváře obyčejných občanů, obchody, kolem kterých jsem procházel, většinou nefungovaly a všude to vůbec vypadalo úplně jinak než v době, kdy mě Emanuelle poprvé kontaktovala. Předtím bylo město plné rozesmátých lidí těšících se ze slunce, kavárny přetékaly hosty a všude panoval spokojený ruch. Teď tu vládla atmosféra strachu, potlačované hysterie a tak podobně. Být živý, asi bych se cítil stejně.

Takhle jsem si mechanicky vykračoval podle mapky, kterou jsem si prozíravě vytiskl, a metodicky kontroloval jména ulic a čísla domů. Můj nefungující orientační smysl zůstal smrtí nedotčen.

Asi po hodině chůze (kdy mě kupodivu nikdo neobtěžoval) byla městská zástavba vystřídána rodinnými domky a malými vilkami. Podle mapy jsem měl projít touhle čtvrtí a dostat se tak do čtvrti opravdových boháčů. Tam bydlí i můj cíl.

I tady, v jinak jistě malebné a poklidné čtvrti, byl vpád pekel naprosto nepřehlédnutelný. Na ulicích se sice neválely mrtvoly, ale mnohé domy byly vypálené a na houpací lavičce před jedním z domů se spokojeně rozvaloval párek impů. Když jsem se na dům zahleděl pozorněji, všiml jsem si, že na větvích mohutné jabloně visí tři lidé za nohy. Muž, žena a asi patnáctileté děvče. Když jsem si je prohlédl pozorněji, dokázal jsem zpozorovat slzy tekoucí té ženě a chvění hrudníku onoho děvčete. Muž byl evidentně mrtvý – v krku mu zela díra, kterou bych byl schopen prostrčit třeba mobilní telefon. Mohl jsem matku s dcerou zachránit, aniž bych si zmačkal šaty, ale šel jsem netečně dál. Být mrtvý je z morálního hlediska někdy poměrně odporné, pokud jste schopni něco jako morálku cítit. Což já nebyl.

Bez jediného incidentu jsem prošel čtvrtí rodinných domků a vyšel na silnici stoupající zvolna do kopce. Vzpomněl jsem si, že Řím byl prý založen na sedmi pahorcích. Tohle mohl být klidně jeden z nich, ale kdo ví. Rozhodně to tady působilo docela impozantně.

Vylezl jsem do kopce, aniž bych se zadýchal (v poslední době už stejně dýchám jenom kvůli mluvení) a rozhlédl se po nějakém názvu ulice.

„Hm, takže rovně, doprava, doleva, rovně, doprava a měl bych tam být,“ řekl jsem si při pohledu do mapy a znovu vyrazil. Přitom jsem si stačil všimnout, že i tady impové museli nehezky řádit – jeden dům byl vypálen až do základů, na bílé omítce dalšího se nehezky vyjímaly nějaké hnědé skvrny a za vysokým plotem dalšího se válely mršiny několika impů.

Pomyslel jsem si, že místní obyvatelstvo si umí s nezvanými návštěvníky poradit a kráčel dál.

Párkrát jsem odbočil a jednou se musel dokonce vrátit, ale nakonec jsem stanul před residencí dona Torreliho. Prohlédl jsem si vysokou zeď, odhadl tloušťku ocelových tyčí tvořících kovanou bránu a pak jsem jemně přitiskl prst na senzor aktivující hlasový komunikátor. Předtím jsem si před pusu přistrčil translátor a do ucha zasunul bezdrátové sluchátko. Na komunikaci v cizím jazyce jsem tak byl připraven.

„Co si přejete?“ přeložil mi translátor poměrně rychle větu v zurčivé italštině, která se čistě vylinula z reproduktoru vedle brány.

„Jmenuji se Alessandro Corleone a chci mluvit s donem Torrellim. Jde o obchod,“ řekl jsem svému tlumočníku a přistrčil jeho reproduktor ke komunikačnímu zařízení. Trochu zdlouhavý postup, ale co se dá dělat.

„Máte domluvenu schůzku, done Corleone?“ zeptal se mě ten bezpohlavní hlas. Neměl jsem domluvenu schůzku, pochopitelně, že ne, ale Corleone je prý v Itálii natolik rozšířené jméno, že by to mohlo zabrat.

„Samozřejmě,“ zalhal jsem proto bez zaváhání.

„Lituji, pane, ale zřejmě došlo k omylu,“ sdělil mi hlas obratem. „Don Torrelli nikoho vašeho jména neočekává.“

A reproduktor zmrtvěl.

„Tak to půjde klasickou cestou,“ pomyslel jsem si bez stopy emocí a vzal za mříže.

I italská ocel se ohýbá jako plastelína.

*

Ohnul jsem mříže tak, abych mohl bez problémů prolézt, a vstoupil na pozemek dona Torrelliho. Vatikánský archiv měl o hlavě mafie velice přesné informace, jak už jsem říkal – v kapse se mi tak skvěla mapka bezpečnostní sítě, kterou tady měl ten gentleman nastavenou. Trávníkem se míhaly neviditelné paprsky, náhodně tu byla rozházena tlaková čidla a nejbližší okolí domu sledovaly kamery. Dvě takové byly nenápadně skryty i po obou stranách brány, ale stačilo se sehnout pro dva sympatické oblázky a kamery zemřely jako po průstřelu kulometem. Nechci se chlubit, ale na videozáznamu to bude nejspíš vypadat tak, že v jednu chvíli stojím před branou a ve chvíli druhé je po kamerách. Jelikož taková kamera snímá jen dvacet pět snímků za sekundu, nemohlo být moje shýbnutí, sebrání kamínků a následné dva hody vůbec zachyceny. Na to jsem se pohyboval moc rychle.

Po likvidaci kamer jsem tedy prolezl branou a postavil se na malý kousek země nezatížený sledovací elektronikou. Podle mapy by se jistě dala najít cestička, po které bych mohl proklouznout až do domu. Jenže to by vyžadovalo dlouhé plánování, ultrapřesné pohyby a hromadu štěstí. A proč dělat něco takového, když existuje daleko jednodušší řešení.

Postavil jsem se na betonovou obrubu cesty, cvičně zapružil v kolenou a pak se mocně odrazil. Něco takového jsem naposledy myslím zkoušel při likvidaci švýcarské gardy.

Vzduch mi zasyčel kolem uší, trávník mi skoro zmizel z dohledu a kolem levého ucha mi proletěl jakýsi šokovaný holub. Pak mě znovu popadla gravitace připravená mi vysvětlit, zač je toho loket.

Proti následující ráně byl jakýkoli svištící zvuk jen nezachytitelnou imitací zvuku. Takové pálené tašky nadělají strašlivého kraválu, když na ně dopadne člověk z dvou set metrů. A vůbec nezáleží na tom, že je ten člověk mrtvý.

Proletěl jsem taškami, prosvištěl půdou a prorazil jsem strop nějakého pokoje. Byl luxusně zařízený, skoro antisepticky čistý a vůbec vypadal jako vystřižený z nějakého katalogu moderního bydlení. Když jsem se rozvalil na podlaze v doprovodu kousků střechy, už to tak moc hezky nevypadalo.

Ale aspoň jsem si nerozbil zrcadlovky.

„Madonna mia, co se to tu děje!“ úslužně mi do ucha zaštěbetal translátor, když se ve dveřích objevila typická italská pokojská. Tlustá, tmavá, ve sněhobílé zástěře a s nezbytnou prachovkou v ruce. Začal jsem si připadat jako v nějakém filmu. A spaghetti western nemyslím.

„Hledám dona Torrelliho,“ řekl jsem svým obvyklým bezbarvým hlasem a vyskočil na nohy, až trosky tašek zabubnovaly po pokoji.

„Don Torrelli tady není, okamžitě odejděte, nebo zavolám Luigiho!“ zaječela pokojská.

Ve zlomku sekundy jsem překonal vzdálenost, která nás dělila a sevřel ženě hrdlo. Ne, že bych se nějakého Luigiho bál, ale nepotřebuju, aby mi Torrelli v nastalé bojové vřavě například utekl nebo umřel.

„Mlčte a budete žít,“ řekl jsem a podíval se ženě do očí. Zjišťuji, že tmavá skla sice blokují jakékoli fatální následky, ale i přes ně je můj pohled hodně silné kafe – ženská zbledla, chytila se za levé ňadro a nevydala ani hlásku.

„Kde je signor Torrelli?“ zeptal jsem se znovu. Je možné, že služebnictvo má pána zapírat před návštěvami, které chodí stropem.

„Signor Torrelli pracuje,“ zasípala žena, když jsem trochu uvolnil stisk. Nevěřil jsem, že by mi mohla lhát, když je takhle vyděšená. Její pot mi skoro tekl přes prsty.

„Dobře,“ řekl jsem stejně bezvýrazně, jako předtím. „Kde ho mohu zastihnout?“

„To vám nemůžu říct! Jestli nevíte, kde dona hledat, pak s ním nemáte povoleno mluvit.“

Zajímavé – na takovéhle úrovni mafiánské moci zřejmě platí, že se všichni znají a nováčci se k takhle vysoko postaveným lidem nedostanou. O normálních občanech ani nemluvě, pokud ovšem nemají v kapse seznam podniků, v nichž se mafiáni obvykle scházejí. Jako například já.

„Kam šel dneska?“ zeptal jsem se a přistrčil papír ženě před obličej.

„Nevím, a i kdybych věděla, nesměla bych vám to říct. Don Torrelli přikázal.“

Nu což, snad to bude vědět Luigi.

Už hodnou chvíli se levá ruka té dobré ženy pomalu pohybovala tak, aby se dostala mezi její a moje tělo. S vědomím, že mi nemůže ublížit, jsem jí v pohybu nebránil. Takže mě teď popadla za varlata.

Sehrál jsem nával bolesti a ženu pustil.

„Luigi! Luigi! Pomoc!“ zaječela, jako by ji brali na nože a pokusila se utéct. Jedinou ranou malíkové hrany jsem jí přerazil vaz než stačila dokončit první krok a hodil mrtvolu přes celou místnost za gauč, aby nebyla ze dveří vidět. Pak jsem se přitiskl ke zdi a čekal na Luigiho. Kdybych byl živý, asi bych cítil pýchu nad tím, jak mě napadlo nechat ženu zavolat spontánně o pomoc – kdybych po ní chtěl, aby mi svého zachránce zavolala, pravděpodobně by neposlechla. A já nehodlám ztrácet čas honěním služebnictva.

*

Luigi vpadl do pokoje jako velká voda. Byl to velký chlupatý chlap v montérkách, který zřejmě zrovna v domě něco spravoval, soudě podle velkého hasáku v mohutné pracce.

„Tady,“ špitl jsem nesměle a odlepil se od zdi.

Luigi byl evidentně muž činu – nepozdravil, nezeptal se co chci, nezajímal ho osud té hospodyně. Prostě se na mě vrhl s hasákem nad hlavou.

Vyrval jsem mu ten instalatérský nástroj se stejnou námahou, jako bych trhal mouše křídlo a popadl milého Luigiho pod krkem stejně, jako mou minulou oběť. Chlap na mě vyvalil oči a začal chroptět. Zřejmě nečekal, že ho dokáže uzvednout někdo tak hubený, jako jsem já. Od pohledu jsem mohl vážit tak o padesát kilo méně, než mohutný Ital, ale v mých svalech dřímala stonásobná síla.

„Kde bych našel dona Torrelliho?“ šel jsem přímo na věc.

Elektronický translátor na mě vychrlil záplavu sprostých slov, až jsem se skoro podivil, na co všechno jeho výrobci mysleli.

„Zeptám se ještě jednou a pak ti rozmačkám levou ruku,“ informoval jsem Luigiho nevzrušeně.

Repertoár nadávek mají Luigi i translátor opravdu veliký.

Řev můj překladač nepřekládal.

„Nevím, kde je don Torrelli, nesvěřil se mi, věřte mi, pro Krista živého!“ ječel Luigi dojemně a z levačky mu na bílý koberec odkapávaly velké tučné kapky krve. Tohle už dohromady žádný doktor nedá.

„Kdo to bude vědět?“ zeptal jsem se stále stejně klidně. Mrtvost má tu výhodu, že necítíte nervozitu, nepříznivý vývoj událostí vás nemůže naštvat a vůbec je vám jedno, jestli se vám věc podaří.

„Paní Torr… ne, nikdo, v domě to nikdo vědět nebude!“ zbledl Luigi ještě víc, než už byl. Úplně jsem viděl, jak ho bolest nejdříve donutila spolupracovat, aby byla vzápětí přemožena loajálností k zaměstnavateli. Ale první slabiky už byly venku a neexistovala žádná síla, která by je mohla vzít zpátky.

„Kde najdu paní Torrelli?“ zeptal jsem se chladně.

„Není tady, v domě je jen služebnictvo!“ zaúpěl Luigi přesvědčivě. Samozřejmě, že lhal.

„Jestli projdu celý dům, zabiju každého, koho potkám. Pokud mi řekneš, kde je manželka dona Torrelliho, možná už nezemře nikdo,“ informoval jsem Luigiho.

Mohutný chlap nejdříve svedl sám se sebou krátkou bitvu a pak mi detailně popsal, jak se dostanu do pokoje mafiánovy manželky.

„Díky,“ řekl jsem beze stopy emocí a rozmačkal Luigimu krční páteř.

*

Prošel jsem chodbou, vystoupal po schodech lemovaných vyřezávaným zábradlím a zlehka vzal za kliku označeného pokoje. Napadlo mě ještě, že mě Luigi mohl poslat takto rafinovaným způsobem klidně do hajzlu, ale za dveřmi se nenalézalo WC. Byl to opravdu pokoj paní Torrelli.

Tiše jsem zavřel dveře a stanul za zády nějaké kudrnaté blondýny oděné pouze v lehkém poloprůhledném župánku, ve kterém muselo být panující vedro určitě celkem snesitelné. Seděla čelem k zrcadlu a zřejmě na sebe nanášela svůj dnešní obličej. Byla do toho tak zabraná, že si mého odrazu všimla až po deseti vteřinách.

„Co tu chcete?“ zaječela nepříjemným hlasem a upustila rtěnku. Na obličeji se jí předtím podařilo vyrobit poměrně neesteticky vypadající čáru. Naštěstí pro ni tu nebyl nikdo, komu by na tom záleželo.

„Chci vědět, kam jel tvůj manžel,“ vykašlal jsem se na vykání – žena byla ostatně stejně stará jako já a co se stalo s gentlemanem ve mně, jsem už myslím říkal.

„Nic vám neřeknu, okamžitě vypadněte, nebo začnu křičet.“

„To klidně můžeš,“ řekl jsem nevzrušeně. „Luigiho jsem už potkal a policie zdá se nefunguje.“

„Luigi vás nechal projít?“ zalapala žena po dechu.

„Dá se to tak říct,“ pokýval jsem souhlasně hlavou. „Ale výpovědí ho nepotrestáte.“

Samozřejmě nemohla pochopit, co jsem tím myslel a já jí k přemýšlení moc času nedal.

„Kde je tvůj manžel? Jestli se budu muset ptát víckrát, bude tě to bolet.“

„Nic vám neřeknu! Pomoc!“

Někteří lidé jsou k slušnému jednání prostě hluší. Přikročil jsem k ní rychlostí vystřelené kulky a jemně ji uchopil za pravé zápěstí. Vytřeštila nad mým pohybem oči a já jí odlepil nehet z ukazováku. Podle vytrysknuvší krve mi došlo, že původně nalepovací nebyl.

„Áááá!“ zaječela žena a možná ji napadlo omdlít. Když se mi podívala do očí, došlo jí, že to není zase tak dobrý nápad.

„A můžu dělat horší věci, tohle se dá spravit během deseti minut,“ informoval jsem ji o pokročilosti současné lékařské techniky.

Paní Torrelli se podívala na své pěstěné lakované nehty, sjela pohledem na stejně upravené prsty u nohou a pak se mi znova podívala do skel brýlí. Hlavou jí zřejmě proběhla úvaha, nakolik miluje své tělo a nakolik svého manžela. Tělo vyhrálo na celé čáře.

„Gianni jel na Pazziho náměstí, má jednání v budově Omnitechu,“ vysypala ze sebe a znovu se pokusila neomdlít. Vytržený nehet zřejmě dost bolí.

Vylovil jsem z kapsy svůj seznam adres a zjistil, že Omnitech je opravdu stínová organizace používaná mafií. Takže její hlava může rokovat klidně zrovna tam.

„Díky,“ řekl jsem vděčně té dobré ženě a otočil jí hlavu namalovaným obličejem o třistašedesát stupňů kolem vertikální osy. Myslím, že si to ani neuvědomila.

*

Dům jsem opustil tradičnější cestou, než byla ta, kterou jsem do něj vstoupil. Prostě jsem vyšel hlavním vchodem a střežené území proběhl rychlostí naštvaného orkánu. Nemusel jsem se bát spuštění žádného alarmu – v domě jsem našel hlídkové stanoviště a z jeho hardwarového vybavení a lidského personálu udělal směs rovnoměrně pokrývající podlahu místnosti. V zabíjení jsem čím dál tím lepší – tentokrát jsem se ani nepocákal krví.

Sbíhal jsem z kopečka a lovil při tom z kapsy mapu. Pazziho náměstí mi říkalo stejně hodně, jako zbytek římských náměstí.

Krátkým pohledem do mapy jsem určil nejkratší vzdálenost a když už jsem byl tak hezky rozběhlý, rozhodl jsem se nezpomalovat. Proč taky, normální člověk mě dokáže vidět leda jako rozmazanou skvrnu a impové spolupracují s mafií. Která bude patřit Emanuelle. Takže se nějakého prozrazení nemusím bát.

*

Na náměstí jsem doběhl v poněkud neupraveném stavu. Jak už jsem říkal dřív, dělá tenhle rychlý pohyb s oblečením nehezké věci. Kdyby mi na tom ještě záleželo, pravděpodobně bych zašel do obchodu se superoděvy a zase se zásobil něčím odolnějším. Takhle asi nechám svoje oblékání na Emanuelle.

Na Pazziho náměstí to vypadalo zhruba stejně jako na těch, kterými jsem cestou sem probíhal. Sem tam neuklizená mrtvola, lidé skrývající se doma, hloučky mafiánů a rarachů. Všechny tři skupiny si mě se zájmem nebo nepřátelstvím změřily, ale než se kdokoli odhodlal k akci, zaplul jsem do vestibulu budovy Omnitechu. Navzdory mému očekávání nešlo o vysoký mrakodrap plný kanceláří, ale o historický čtyřpatrový dům.

Uvnitř to už ovšem historii nepřipomínalo ani trochu. Moderní recepce, šedý mramor, chromovaná zábradlí. Dle mého soudu to trochu kazilo dojem, ale co mně je do toho.

„Kde bych našel dona Torrelliho?“ zeptal jsem se s pracně nahozeným úsměvem chlapíka sedícího za recepčním pultem. Vypadal drsně, nepřátelsky a slovo „mafia“ mohl mít rovnou vytetované na čele. Jestli dojde k nějakým násilnostem, bude tady krve po kolena.

„Okamžitě vypadni, dokud ještě můžeš chodit,“ obořil se na mě chlap a výhružně si zajel rukou pod sako.

Kdo chce kam…

Jeho ruku dělily od pažby pistole pouhé centimetry, já od něj stál dva metry daleko. Přesto se mi ta zbraň dostala do ruky dřív, než jeho ruka urazila pět milimetrů.

„Co to?“ zalapal po dechu mafián, když měl najednou podpažní pouzdro prázdné a sako mu hyzdila nehezká díra.

„Kde je don Torrelli?“ zeptal jsem se, ignoruje jeho otázku. Pistolí jsem si přitom nenuceně točil na prstě takovou rychlostí, až vzduch v hlavni hvízdal.

Chlapík bohužel nebyl zrovna z nejbystřejších. Místo aby mi dal požadovanou informaci a pak se ztratil na druhý konec světa, „bleskurychle“ sáhl po poplašném zařízení. Netřeba dodávat, že moje ruka byla stokrát rychlejší.

„Potřetí se nezeptám,“ řekl jsem mu důvěrně, když se mu podrážky bot zavznášely třicet čísel nad podlahou.

„Pomoc!“ zaječel ten hlupák a dveře po pravé a levé straně recepce se otevřely. V nich stanuly další mafiánské gorily. A to jsem se chtěl vyhnout násilí. No vlastně nechtěl, víte jak to myslím.

Mrštil jsem tupým vrátným do levých dveří a sám skočil do těch pravých. Máte-li takhle nelidskou rychlost, můžete si vybrat, jakým způsobem chcete zabít. Já těm dvěma mužům sahajícím si pod saka prostě srazil hlavy k sobě. Nepěkně to zapraštělo, vyšplíchla krev a mozky se slily v jeden. Jak to bylo nechutné, tak to aspoň nenadělalo žádný kravál.

Strčil jsem obě mrtvoly zpátky do pokoje, z něhož vylezly (zřejmě nějaký kumbál pro gorily – dvě křesla, stolek, televize, minibar) a šel se podívat, jak dopadl můj recepční.

Nebyl to hezký pohled, když se to tak vezme. Tělo vymrštěné obrovskou rychlostí se srazilo se dvěma dalšími a následovalo drcení kostí, praskání páteří a trhání vnitřních orgánů. Muselo to být dost nepříjemné umírání, já měl rozhodně rychlejší smrt. Vlastně všechny smrti.

„Kde může takové jednání probíhat?“ zeptal jsem se sám sebe v duchu a bezradně se rozhlédl po okolí. Do dálky se táhla chodba lemovaná dveřmi, byly tu dva výtahy a rovněž dvě schodiště. Jinak tu bylo absolutně mrtvo.

Nenapadlo mě nic lepšího, než jít a vyzkoušet první dveře. Kancelář za nimi byla prázdná. Vyzkoušel jsem tedy druhé. Se stejným výsledkem.

V hlavě mi blikl nápad, že obyčejní zaměstnanci možná dneska nepřišli do práce stejně jako taxikáři a že v budově je pouze mafie. Tím pádem bych měl eso v rukávu – stál jsem u jediného domovního vchodu, pokud ovšem někde není ještě nějaký nouzový. Ale každopádně jsem byl v přízemí a minimálně obě schodiště končila tady. Takže prchající lidé musejí přese mě. Taky plán.

Sebral jsem dvěma mrtvolám pistole, namířil na strop a několikrát zmáčkl spouště. Hlavněmi se prohnaly smrště olova a střelba se po vestibulu hlasitě rozlehla.

Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat – slyšel jsem, jak se kdesi nahoře otevřely dveře a na schodech zaznělo rychlé staccato kroků. Ještě že mám tak dobrý sluch.

„Poplách!“ zaječel mi do ucha můj translátor, když mě někdo na schodech zpozoroval, jak stojím nad třemi mrtvolami, v rukou držím pistole a tvářím se jako sama smrt.

Nevím přesně, kolik členů ochranky jsem čekal. Možná tak deset, dvacet. A čekal jsem lidi. Místo nich se ale na schodišti objevilo pět impů následovaných snad sedmi mafiány. Lidé drželi v rukou krátké samopaly, všichni měli tmavá saka a podobné brýle, jakými jsem se honosil já. Impové měli holé ruce, tmavé obličeje a v nich výraz čisté krvežíznivosti.

„Nechte to na mně, už dlóuho jsem neměl teplý mozeček,“ řekl jeden z pekelníků. Od ostatních ho odlišovala nakrátko ostříhaná hlava, zlatý kruh v nose a stříbrně nalakované drápy. Kromě toho se nepromenádoval v obvyklém oděvu evokujícím středověk, ale měl na sobě něco jako kompletní motorkářskou výbavu. Kůže, cvoky, řetězy. Napadlo mě, že tenhle chasník se na Zem musel těšit přinejmenším stejně jako samotný Satan – takové vyžívání se v cizí kultuře člověk jen tak nevidí.

„Chci mluvit s donem Torrellim. Nikomu jinému se nemusí nic stát,“ řekl jsem přesně tak, jak po mně chtěla Emanuelle.

„Ale stane se, blbečku,“ uchechtl se imp-motorkář. „Tobě!“

A skočil po mně.

Já si jen zběžně prohlédl ty jeho nalakované drápy, pomyslel jsem si, že s Torrellim bych neměl mluvit jako potrhaný šupák a sevřel jsem ruku na zábradlí. Jak už jsem řekl, bylo moderní a chromované. To znamená, že bylo vyrobeno ze svařovaných trubek. A to zase znamená, že jsem teď jednu trubku vyrval, jako bych trhal na louce kopretinu.

Vzduch zaječel jako při startu tryskového letadla, když jsem tou trubkou mávl. Měla asi metr a půl na délku a ohnula se skoro do pravého úhlu, když jsem jí letícího pekelníka zasáhl. On ovšem dopadl hůř. Tak trochu.

Trubka ho nepřesekla vpůli, jak bych byl čekal. Místo toho se mi povedl nějaký divný zásah, takže se nelidské tělo rozprsklo, jako bych trefil totálně shnilou bramboru. Tentokrát mi kupodivu přálo štěstí a všechen ten sajrajt odletěl směrem ke zbytku ochranky.

Nejdřív jen tak stáli, po ksichtech jim tekl rozcáklý pekelník a neříkali nic. Pak někteří zahodili zbraně a dali se na útěk. I tentokrát jsem se ve svém odhadu spletl – místo aby utíkali ke dveřím, vzali to radši směrem k oknům. Být živý, asi bych se podivil, jakou hrůzu jsem v těch drsných mužích vyvolal jediným zabitím – ani se neobtěžovali ta okna otvírat, prostě vyskákali na ulici skrz sklo. Za zády jsem zaslechl, jak venku zaječela nějaká žena, když se nejdřív ozvalo takové nehezké zapraštění. Přízemí nebo ne, okna zase tak nízko nebyla.

„Zlomené nohy jsou ničím v porovnáním s tím, co vám můžu udělat já,“ řekl jsem temně, narovnal v rukách trubku do původního tvaru a pomalu vykročil do schodů. Lidem se klepaly ruce, až z hlavní automatů odstřikovaly kapky hnědé pekelnické krve, a zbylí impové na mě nevěřícně zírali. Nemohl jsem to vědět, ale mrtvý motorkář byl asi někdo.

„Zabte ho!“ vzpamatoval se najednou jeden z mužů. Buď opravdu tvrďák, nebo blázen.

Impové jako by na tenhle příkaz čekali. Nejdříve ze sebe oklepali zbytky svého kolegy jako psi vodu a pak po mně skočili jako šelmy na lovu.

Nevím, na co ti pekelní blázni mysleli, když se po mně takhle vrhli. Čekali snad, že budou rychlejší než já? Pravda, člověk by je viděl jako rozmazané skvrny, ale já člověk nejsem.

Vyběhl jsem jim v ústrety takovou rychlostí, až mým odrazem zase popraskaly mramorové dlaždice. Během setiny sekundy jsem je tak dostal na dosah své nové zbraně.

Trubka tentokrát zahvízdala přímo démonicky.

Cákance hnědé krve pokryly zdi, utrhané končetiny zavířily vzduchem a dlouhé smyčky střev se vpletly do chromovaného zábradlí. Zurážené hlavy si to odskotačily po schodech dolů a já stanul před lidským zbytkem ochranky.

Ačkoli měli všichni moderní zbraně připravené k okamžité palbě, zmohli se maximálně na nevěřícné zírání. To v případě těch nejstatečnějších. Ti zbylí vyskákali hojně používanými okny dřív, než se první impí hlava dotkla popraskaných dlaždic pod schody.

„Tak zabte ho?“ zeptal jsem se se zkoumavým výrazem ve tváři toho nedrsnějšího z mafiánů. V ksichtě byl hnědý a lesklý, jak dostal naplno zásah nějakým tím šplíchancem, zbraň se mu neužitečně houpala na ukazováku a oči měl přes půl obličeje. Asi věděl, co takový imp dokáže a já ho teď jejich snadnou likvidací tak trochu vylekal.

„Co-co-co?“ zakoktal chlap a vyděšeně se rozhlédl po svých kolezích. Ti své automaty už dávno upustili na podlahu a teď jen pomalu couvali.

„Kde je don Torrelli?“ položil jsem konec své milé trubky mafiánovi na rameno a podíval se mu do očí docela zblízka. Chlap pohlédl na konec trubky, zaznamenal čísi oční bulvu, která se mi v trubce pokusila ukrýt, a omdlel.

„Jestli omdlí ještě někdo z vás, udělám s vámi strašné věci,“ pronesl jsem směrem ke zbylým pánům a jemně trubkou zatřepal, abych vypudil nevítané oko. Dopadlo na dlažbu s jemným mlasknutím a odkutálelo se směrem k mým mafiánům. Dívalo se na ně docela vyčítavě.

Omdlít si nedovolil nikdo.

Místo toho mi až skoro ochotně prozradili, kde je don Torrelli a jako bonus přidali informaci, že u něj ještě nějaká ochranka je.

„Díky, pánové,“ řekl jsem a párkrát se ohnal trubkou.

Jeden mozek odlétl až na strop a zůstal tam tak vyčkávavě viset hned vedle křišťálového lustru. Až tudy bude procházet Emanuelle, neměla by narazit na nikoho ani potenciálně nebezpečného. A někteří lidé se mohou z prožitého šoku vzpamatovávat rychleji, než by se mi teď hodilo.

Překročil jsem mrtvoly a vydal se do schodů. Kdyby to někoho zajímalo, tak mozek se odlepil dříve, než jsem zdolal poslední schod.

*

Prošel jsem dvěma patry a zaznamenal, že dnes tady opravdu úřadují jen mafiáni. Takže zaměstnanci mohli dostat klidně normální volno, s příchodem pekel na Zemi to nemuselo mít nic společného. Jako by to nebylo jedno.

Ve čtvrtém patře jsem se na cestu už nikoho ptát nemusel. Byla tam sice chodba plná dveří, ale jen před jedněmi stáli dva opravdu nabušení týpci. Svaly jim jen hrály i pod tmavými saky, porosty na jejich hlavách nemohly být delší než několik mikronů a automatické minisamopaly se jim v mohutných prackách jenom ztrácely. Kromě toho měli evidentně luxusnější brýle než já.

Došel jsem k nim vycházkovým krokem, ťukaje si přitom trubkou o mramorovou podlahu. Chlapy to ani moc neznervóznilo.

„Támhle je okno,“ sdělil mi nečekanou informaci jeden z goril. „Pokud okamžitě půjdeš a vyskočíš z něj, ani se tě nedotkneme.“

„Jinak poletíš s roztlučenými klouby,“ dodal důvěrně druhý gorila.

„Torrelli je tam?“ zeptal jsem se věcně.

„Vybral sis sám,“ usmál se sadisticky ten první gorila a natáhl ke mně ruku.

Myslím, že nikdy nestačil zjistit, co se s ním stalo.

Stejně, jako ten druhý.

A taky si myslím, že za svého života by to nikdy vědět nechtěli. Člověk obvykle neposlouchá rád povídání o tom, jak jednoho dne skončí svůj život průletem cihlovou zdí.

Ale já je vážně chtěl prohodit jenom oknem.

No… vlastně nechtěl.

*

Torrelliho jednání probíhalo za zamčenými dveřmi. Já dřevěnou deskou prošel stejně hladce, jako by byla z pěnového polystyrenu a zastavil se přímo před dlouhým leštěným stolem, kolem kterého seděli čtyři muži a tři impové. Všichni se na mě podívali, jako bych právě sestoupil komínem a zapomněl při tom na dárky.

„Kdo jste?“ vstal dramaticky jeden z mužů. Zalovil jsem v kapse pro fotografii a zjistil, že jde o Vita Salvatoreho, hlavního účetního římské mafie.

„Jmenuju se Ševčák. Kdo se hne, zemře,“ představil jsem se a přidal zdarma cennou informaci.

Samozřejmě, vždycky se najde někdo, kdo nedokáže přijmout dobře míněnou radu.

Vito Salvatore si sice konsternovaně sedl, ale don Torrelli zato vyskočil jako na pružině a ukázal dlouhým prstem s kvalitní manikurou přímo mně mezi oči.

„Zabte ho!“ následoval poměrně očekávaný rozkaz.

Jeden z impů se Torrellimu posměšně uklonil, odkopl židli, na které seděl a vyrazil výhružným krokem ke mně. Sebedůvěra z něj jenom odkapávala, svaly mu pod těsnou koženou vestou jen hrály (lidská móda je evidentně mezi vyššími kruhy impů dost v kurzu, jak se zdá) a žluté zuby mu blýskaly skoro stejně jako rudé oči.

„Udělám ti na tý tyčce uzel a pak ti ji zarazím do prdele,“ řekl mi mile.

Jako na mrvého na mě milé řeči nemají žádný vliv, tak jsem mu konec své trubky zarazil přímo do huby.

„Panebože!“ zaječel další muž (Vincenzo Lupare, pravá ruka dona Torrelliho a kromě toho i pedofil). Chápal jsem Lupareho nadšení, podařil se mi opravdu krásný zásah. Trubka vnikla pekelníkovi do úst, projela jícnem, hltanem, žaludkem, střevy i konečníkem, a následně se zabodla do mramorové podlahy. Mrtvý imp tam zůstal stát jako nabodnutý brouk.

„Ještě někdo?“ zeptal jsem se nevzrušeně.

Jak se zdá, mají impové vzdor k rozkazům nějak vrozený, či co. Ti dva zbývající se po sobě podívali, nehezky se ušklíbli a tradičně mi skočili po krku. Natáhl jsem se vlevo, roztrhl jedno hrdlo, natáhl jsem se vpravo, roztrhl druhé hrdlo. S mou rychlostí toho milí mafiáni moc vidět nemohli, ale mně se povedlo uhnout dokonce i mocným šplíchancům krve.

„Doufám, že si uvědomujete, jak je člověk v porovnání s těmihle bestiemi pomalý,“ podíval jsem se na zbývající osazenstvo místnosti. Bylo bledé, částečně se pokoušelo dostat ode mě co nejdál a částečně na mě hledělo se směsicí zájmu a fascinace. Abych byl přesný, hleděli na mě Torrelli a ještě jeden muž, sedící mu po pravici. Když jsem znovu nahlédl do svých fotek, zjistil jsem, že jde o Roberta Vercetiho, pravou ruku svého šéfa.

„Zajímavá ukázka, příteli,“ řekl nevzrušeně Torrelli. „Proč jste za námi přišel?“

„Potřebuju, abyste sem zavolal zbytek představenstva vaší organizace. Lidi, kteří jsou podřízeni už jen přímo vám,“ vysvětlil jsem mu Emanuellin požadavek.

„A proč bych to měl dělat?“ zeptal se klidně Torrelli a v očích mu zablýsklo takovým způsobem, že to opravdu na kratičký okamžik připomínalo žraloka.

„Protože jinak umřete,“ sdělil jsem mu netečně.

„Příteli… příteli,“ usmál se Torrelli opravdu skoro jako zmíněná paryba. „Člověk, který by se mě odvážil dotknout, by považoval smrt za vysvobození.“

Až doteď jsem si myslel, že podobné hlášky používají mafiáni pouze ve filmech. Člověk se učí, i když je mrtvý.

„Možná bych vám měl říct, že já už mrtvý jsem,“ řekl jsem a posadil se do čela stolu naproti Torrellimu. Dva ze zbylých mužů se nervózně uchechtli, Torrelli se pobaveně zašklebil, ale Verceti zůstal vážný. Možná je ze všech čtyř nejchytřejší.

„No v tom případě vám nebude vadit, když se s vámi rozloučíme, že?“ zdvihl obočí Torrelli a bleskurychlým pohybem sáhl pod sako. Když říkám bleskurychlým, mám na mysli, že já bych si za ten čas stihl dát snídani, přečíst noviny a ještě bych se asi začal nudit. Jenže jako mrtvý nejím, čtení mě nezajímá a nudu neznám. To jen tak mimochodem. Zkrátka a dobře, nechal jsem Torrelliho vytrhnout krásný chromovaný kolt a vypálit mi kulku přímo mezi oči. To se zas musí nechat – mafián střílel buď velmi dobře, nebo se mu aspoň podařila dobrá rána. Střela mi opravdu cinkla o čelo, odrazila se od stropu a zavrtala se někam do hustého koberce. Jelikož jsem náraz kulky čekal, ani to se mnou neprásklo o zem.

„Ještě něco?“ zeptal jsem se nevýrazně.

Torrelli se nevěřícně podíval na svou zbraň, přejel pohledem na mou hlavu, nervózně mrkl na své kolegy a pak v něm asi zvítězily mafiánské návyky. Vypálil mi do obličeje postupně zbytek bubínku.

Emanuelle mě instruovala, abych Torrelliho nezabíjel dřív, než přivolá svoje podřízené. Tak jsem pětici kulek pochytal, aby mi nějaká odražená mafiána nesprovodila ze světa, nebo aby mi náhodou nerozbila brýle. Můj pohled by určitě nevydržel ani neapolský žralok.

„Co se to kurva…?“ vypadl Torrelli z role uhlazeného mafiána a prudce vstal. Já se rychlostí blesku přemístil až k němu a nonšalantně upustil na stůl obsah své ruky. Zdeformované kulky na leštěném dřevě vydaly hezký zvuk.

„Jak jsem řekl,“ navázal jsem hladce, „jsem mrtvý, nemůžete mi ublížit a nemůžete mě uplatit. Uděláte, co chci. Buď jako kompletní lidská bytost, nebo jako dárce náhradních dílů.“ A nepostřehnutelným pohybem jsem ho chytil za ruku a ukazovák, jako bych mu ho chtěl utrhnout.

Torrelli možná byl hodně obávanou postavou i mezi mafiány, pro které je vražda něčím stejně běžným, jako pro obyčejného člověka uvaření ranní kávy. Přesto teď tento muž pod zdravým opálením zbledl a na čele mu vyrazily velké kapky potu.

„To si netroufnete!“ vyrazil ze sebe a naprosto nesmyslně se mi pokusil vytrhnout. Jako by holým rukama tahal stoletý dub ze země.

Místo odpovědi jsem mu trochu povysadil kloub z jamky.

„Dobře, přestaňte, zavolám je!“ zaječel Torrelli.

„Nikam!“ zahřměl jsem na Salvatora, který se nenápadně posouval i se židlí ke dveřím. Zmrtvěl uprostřed pohybu a pod tíhou mého pohledu se zase poslušně přisunul zpátky ke stolu.

„A vy volejte,“ vyzval jsem Torrelliho.

Neřekl už ani slovo, vytáhl mobilní telefon a začal obvolávat jednotlivé podřízené. Já si vytáhl jejich seznam a vypůjčenou tužkou si odškrtával jednoho po druhém. Ještě před tím, než mafián vytočil první číslo, vysvětlil jsem mu, co se stane, když se pokusí kohokoli varovat. Jen polkl a přikývl. Jeho končetiny mu asi byly dražší než podřízení.

*

Přesně podle mých pokynů se před domem během čtvrt hodiny objevilo první nablýskané auto. Vystoupil z něj muž oblečený podle poslední italské módy a vešel do domu. Napadlo mě, jak je pěkné, když podřízení poslouchají svého šéfa – Torrelli všem přikázal, aby dovnitř šli sami a ochranku poslali zase pryč. Když jim popisoval, že na místě jsou jeho vlastní lidé, dokonce se do telefonu smál a žertoval v tom smyslu, že hoši by se ještě mohli poprat.

„Posaď se, Antonio,“ vyzval Torrelli prvního příchozího a ukázal na volnou židli.

„V hale je poněkud bordel, done Torrelli,“ svěřil se Antonio se svým poznatkem.

„Vím, Antonio, vím. Všechno ti vysvětlím, až přijede zbytek,“ řekl Torrelli takovým přívětivým hlasem, až bych ho musel jako živý obdivovat. Já, kdyby mi stál za zády nezničitelný vrah bez svědomí, bych se asi takhle nenuceně chovat nedokázal. Ale kdyby mi hrozila pomalá a bolestivá smrt, tak vlastně možná ano. To už asi nikdy nezjistím.

Antonio se usadil na nabízenou židli a začal vrhat nechápavé a zhnusené pohledy střídavě na mě a na zbytky impů válejících se na podlaze. Respekt ze šéfa mu ale nedovolil žádné otázky.

Zbytek Torreliho podřízených dorazil během slabé půlhodinky. Byli srdečně přivítáni, byla jim nabídnuta místa a byli ujištěni, že se jim dostane vysvětlení, jen co dorazí poslední z nich. Já zatím vyťukal Emanuellino číslo, naposled se přesvědčil o stavu před domem a pak jí stručně vylíčil, že zbytek mafie dorazí za pár minut a že by se tedy mohla dostavit i ona.

„Už jedu!“ skoro zavýskla do telefonu a zavěsila. Já zastrčil přístroj do kapsy a vrátil se k nečinnému postávání za Torrelliho křeslem. Mrtvola stojící za zády musí být asi něco hrozného, ale Torrelli to až na přílišné pocení zvládal celkem dobře. Asi je na mrtvoly zvyklý.

*

Emanuelle dorazila opravdu velmi rychle. Nečinně jsem přihlížel, jak překračuje kaluže hnědé krve, jak uznalým pohledem přejíždí po impovi, který si pořád ještě pomaličku sedal do dřepu a jak si nakonec prohlíží všechny přítomné. Mně věnovala uznalý úsměv.

„Pánové, jsem ráda, že jste dorazili,“ opřela se rukama o naleštěné dřevo stolu a energicky se na všechny usmála.

Nikdo z přítomných se nezmohl na slovo.

„Abych se představila,“ zazubila se Emanuelle vstřícně, „jmenuju se Emanuelle Sellfer a od dnešního dne jsem vaší přímou nadřízenou, vaší vládkyní, vaší bohyní. Jen já budu rozhodovat o vašem životě a smrti, jen na mně záleží, jestli vás potká osud horší než smrt, nebo se budete topit v bohatství, o jakém se vám ani nesnilo.“

„Co je to za děvku, done?“ zařval jeden z mafiánů.

Don Torrelli byl z mé přítomnosti za svými zády trochu nervózní, tak jen neurčitě pokrčil rameny.

„Mám dojem, že jsem říkala nadřízená, vládkyně, bohyně,“ nakrčila Emanuelle čelo jakoby usilovným přemýšlením, „nevzpomínám si, že bych mluvila o děvce. A víte proč? Protože já žádná kurva nejsem!“ A nenápadně mi pokynula, abych šel k ní. Šel jsem.

„Podle mě nejseš nic jiného, než špinavá, drzá děvka, která neví, kde je její místo,“ vstal ten mafián – jmenuje se Bernardo Pantucci a je znám svým výbušným temperamentem. Když na Torrelliho tváři nezahlédl ani stín nesouhlasu, evidentně mu to dodalo odvahy.

„Ještě jednou opakuju, že od nynějška jsem vaše nadřízená, takže to bylo naposledy, co jste se mnou takhle mluvil. Ale protentokrát vám to prominu, protože mi záleží na dobrých vztazích s mými lidmi,“ řekla Emanuelle a v očích jí blýskalo, aspoň co jsem takhle z boku viděl.

„Ale co není, může být,“ rozhlédl se Pantucci po kolezích mafiánech se světaznalým úsměvem. „Pokud si okamžitě sundáš hadry, co máš na sobě, tak slibuju, že to nebude až tak moc bolet. Někdy koncem týdne možná dáš i nohy k sobě.“ A zasmál se burácivým oplzlým smíchem, rozhlížeje se po ostatních. Ti se taky začali uculovat.

„Komu není rady…“ řekla Emanuelle zřetelně a mně pošeptala česky něco do ucha.

„Jak chceš,“ řekl jsem já a vyrazil.

Koberec se mi pod nohama roztrhal, betonová podlaha ztratila soudržnost a já ve zlomečku sekundy stál u Pantucciho. Než se mafiáni stačili leknout, provedl jsem s tím bavícím se mužem opravdu nehezkou věc a zase si to přifičel zpátky k dívce. Nikdo z přítomných nemohl zaznamenat víc, než dvě krátká zahučení rozráženého vzduchu a i to se jim muselo slít do jediného.

Následně se ovšem situace prudce změnila. Nejdřív si Bernardo Pantucci sedl, jako by ho náhle opustily všechny síly a pak všichni zbylí mafiáni zaječeli jako malé holky.

„Toto jsou všechny klouby, které dřív patřily panu Pantuccimu,“ usmála se Emanuelle mile a začala ukazovat na krvavé lesklé věci, které jsem naskládal doprostřed stolu. „Támhleto budou kolenní čéšky, hned vedle bych to tipla na bércové klouby, dále tady máme klouby z ramen a vůbec všechny ostatní. Všechny získané bez použití jakéhokoli lékařského nástroje, prosím.“ Zase se uličnicky usmála a já zvedl ruce. Měl jsem je až po zápěstí temně rudé – operovat bez skalpelu, jen za použití vlastních nehtů není zrovna nejčistší práce.

„A teď vážně, vy hlavy skopové,“ ztvrdla Emanuellina tvář. „Pantuccimu to udělal tady můj přítel,“ pokývla hlavou směrem ke mně. „A udělal to přímo před vašima očima. A udělá to komukoli dalšímu, kdo se odváží třeba jen promluvit ve chvíli, kdy si to nebudu přát. Bernardo měl to neuvěřitelné štěstí, že přišel o klouby dřív, než to mohl pocítit. Ujišťuji vás, že byl první a poslední. Můj přítel nezná slitování, necítí bolest, nemůžete ho uplatit, přesvědčit, zastrašit. Když budu chtít, předvede vám jen pomocí krabičky zápalek a vašich varlat, jak vypadá peklo na zemi. Když budu chtít, udělá daleko horší věci i vašim rodinám, vašim blízkým, vám samotným. Tak co si vyberete, gentlemani? Týdny příšerné bolesti, nebo bohatství a moc, které vám tady nabízím?“

Mafiáni zůstali zaraženě sedět, ve tvářích bledí jako smrt. Torrellimu už zase tekl po čele vydatný proud potu, možná proto, že klouby byly na stole přímo mezi ním a dívkou. Něco takového asi není moc příjemné.

Pak se ukázala stará pravda – blbců je na světě víc, než těch chytrých.

Pět mužů téměř současně vstalo, v rukou zbraně. Musel jsem ocenit jejich rychlost – z podpažních pouzder vylovili své pistole stejně rychle, jako klasičtí westernoví pistolníci. A všichni zase téměř najednou vypálili po Emanuelle.

Sledoval jsem ten proud olova po celou dobu, co k dívce letěl. Ta se stačila zatvářit překvapeně, ale k šoku její mimika zatím nedospěla. Lidské mimické svaly se nedokáží přizpůsobovat tak rychle.

Kdyby mi neřekla, abych ji bránil za každých okolností, nejspíš bych jí nechal rozcáknout blonďatou hlavu po pokoji. Bylo by mi to úplně jedno. Takhle jsem jen nastavil dlaň do dráhy kulkám a pozoroval, jak se hezky odrážejí.

Bez jakéhokoli pocitu jsem se díval, jak se po některých mafiánských obličejích rozlévá šok a překvapení a po dvou jiných krev – odražené kulky si vybraly svou daň. Pak jsem se zase bleskově pohnul.

„Zajímavý pocit, že?“ zeptala se Emanuelle, když se jí podařilo trochu se vzpamatovat z toho, jak právě zírala smrti do tváře. Já v té době stihl všem pěti střelcům utrhat všechny prsty na rukou a hezky jim je naaranžovat přímo na stůl před ně. Torrelli a ostatní zbledli ještě víc, střelci řevem spíš brunátněli.

„Zab je, v tom kraválu se nedá mluvit,“ otočila se zpátky na mě. Vypůjčil jsem si od nejbližšího muže jeho pistoli a ukončil těm chudákům trápení.

*

„Máte ještě další zajímavé nápady, jak se pobavit, nebo si můžeme konečně vážně promluvit?“ zeptala se dívka zbývajících mužů, když čerstvé mrtvoly popadaly částečně na koberec a částečně na stůl. Ti na stole vypadali, jako by právě usnuli, ti na koberci se svůj stav zastírat nesnažili.

„Jistě, jistě, mluvte,“ vykoktal ze sebe Torrelli. Víc než žraloka teď připomínal kapra před Štědrým dnem.

„Výborně,“ posadila se Emanuelle a elegantně si přehodila nohu přes nohu. „Takže jak víte, nastala nám na světě poněkud nečekaná situace. Brána pekelná se otevřela a seslala nám dar v podobě Satana, pána temnot a jeho následníků. Někteří z nich se v ničem neliší od vás, jsou to jen násilnická hovada bez jakéhokoli užitku,“ ukázala na toho probodnutého impa. „Ale na Zem sestoupili i démoni a samozřejmě Lucifer. Jak jste jistě nemohli přeslechnout, stal se naším pánem démon Azazel. Ten požaduje, aby v kraji zavládla pevná ruka a aby všechno získalo jistý řád. Pokud se nepletu, mluvil o správcích města a italském králi. Já jakožto osoba, která bránu otevřela – ne, pánové, gratulace až po jednání – jsem se rozhodla, že správcem tohoto města se stanu sama. A k tomuto bohulibému cíli potřebuji vás. Vy máte své lidi, máte zkušenosti, zbraně, máte všechno. Pod mým vedením bude Řím brzy náš a všichni si budeme žít jako prasata v žitě. No není to krásná představa?“ podívala se dívka po ostatních tak, jako by každou chvílí čekala frenetický potlesk.

Potlesk nenastal, zato don Torrelli nesměle zvedl ruku. Jako malý školák, který se bojí, že by přes ni mohl dostat.

„Ano?“ usmála se na něj dívka mile.

„Nejsem si jist, jestli o tom víte, slečno, ale mafie už dávno v podstatě ovládá celý tento stát, nejen město,“ řekl Torrelli už dost vyplašeně. Jako by si nebyl jist, jestli ho za ta odvážlivá slova nečeká okamžitá kastrace.

„Cože?“ vyvedlo to dívku z konceptu.

„Všichni starostové, většina vlády a důležití byrokrati jsou na našich výplatních listinách. Ne, že bych se chtěl dotknout vaší inteligence, ale to ví každé malé dítě, každý stařec a každá žena. Doslechl jsem se dokonce, že policie uvažuje o zahrnutí tohoto faktu do svých učebních osnov,“ vysvětlil Torrelli se samolibým úsměvem.

Emanuelle se vzpamatovala poměrně rychle. „Jak jsme na tom v téhle situaci?“ zeptala se ostře. „Jsou vaši lidé schopni aktivně převzít moc nad městy, jsou schopni si ji udržet proti případným dalším zájemcům o moc? Jsou schopni efektivně spravovat města?“

„Jistě,“ odvětil don Torrelli s profesionální hrdostí v hlase.

„Výborně. Vydáte příkazy svým lidem, seznámíte je se situací a uděláte všechno, co je potřeba. Vy, pánové, se stáváte správci jednotlivých měst. Jak jsem vyrozuměla, padla veškerá státní moc, takže starostové měst patrně skončili hodně nepříjemně. Na jejich místa nastupte vy, panujte nad svými městy a zodpovídejte pouze donu Torrellimu, který se bude zodpovídat přímo mně. Že?“ obrátila se na posledně jmenovaného.

Don Torrelli si během několika málo sekund patrně stačil zvážit všechny možnosti. Mohl na místě odmítnout a zemřít mou rukou. Mohl říct něco neuctivého o ženách obecně a zemřít mou rukou. Mohl namítnout, že jeho lidé nejsou schopni splnit požadované a zemřít mou rukou. Místo toho si vybral život.

„Samozřejmě, slečno Sellfer. Cokoli řeknete.“

XI.

Následující týdny byly mírně řečeno hektické. Mafiáni po celé Itálii měli tolik práce, že navečer padali únavou a ráno se probouzeli ještě před svítáním a s kruhy pod očima vyráželi do práce. Jednotlivá města se chovala téměř stejně – mafiáni se usazovali v nejhonosnějších vilách, aby odtud řídili chod města. K žádným otevřeným bojům s občany v drtivé většině případů nedocházelo, mafie si za staletí své existence osvojila metody vládnutí téměř dokonale. Jediným problémem se ukázaly stovky vesnic, co jich po Itálii je, ale to byl problém malý, jeho vyřešení napomohly bohaté zásoby zbraní získaných z policejních stanic, kasáren a podobných míst. Vesničané byli navíc sice horliví, pro věc zapálení, ale v boji nezkušení. Dobře organizované tlupy mafiánů se při dobývání vzpurných vesnic brzy začaly skvěle bavit.

Časem se osvědčil jednoduchý postup – vzpurná vesnice se vypálila do základů, přeživší obyvatelstvo se narazilo na kůly kolem spáleniště a celé místo bylo hojně doporučováno jako cíl turistického ruchu ve vesnicích, které si nebyly jisty svou loajalitou. Člověk by nevěřil, jak něco takového zabírá.

Z vísek, v nichž proti nadvládě mafie neměl nikdo nic, se staly jakési provincie spadající pod nejbližší město.

Pro obyčejné lidi se život vrátil takřka do starých kolejí. Nebděla nad nimi policie a vláda, nýbrž naši správci; úroveň občanských svobod se oproti dobám vlády EU o dost zvýšila, ale jinak lidé chodili do práce, platili daně a ve volném čase dělali přesně to, co před příchodem pekel. Pravda, život byl o něco drsnější – dřív vás nemohli za bílého dne jen tak pověsit na sloup veřejného osvětlení. Ale impové měli zkrátka poněkud divočejší povahu a Emanuelle se nezdálo vhodné jim tuto občasnou zábavu rovnou zakazovat.

„Ještě by se nám mohli vzbouřit, Gianni,“ říkala, když jí vrchní mafiánský šéf a správce Říma podával obvyklé týdenní hlášení. Já se do jejího vládnutí nikdy nemíchal, protože mě nezajímalo, ale deset lidí týdně objektivně opravdu nebyla zvlášť ohromující cifra.

Oproti době před Tím se ale změnily i další věci – Emanuelle si pamatovala Azazelův proslov docela přesně a hlavně jí v paměti utkvěly řeči o otrocích, zlatu a „vůbec všem“, které si démon přál. V prvních měsících své vlády proto ustanovila systém daní a zavedla otroctví. Pracující lidé samozřejmě dostávali plat jako dřív a stejně tak platili daně, samozřejmě nám místo státu. Nevím, jak přesně takový stát funguje na ekonomické bázi a ani mě to samozřejmě vůbec nezajímá, ale věřím, že kdyby tenkrát nedostala Emanuelle ten spásný nápad s mafií, nepodařilo by se jí ovládnout ani tu nejmenší vesničku. Ani já, ani ona bychom na to neměli dostatek vědomostí, zkušeností a vůbec všeho. Mafiáni ovšem byli jiné kafe – věděli, jak to chodí v politice, jejich finanční znalosti se neomezovaly jen na praní špinavých peněz a co do práce s prostým italským občanem byl jejich přístup přímo k nezaplacení.

Gianni Torrelli a jeho přímí podřízení se navíc ukázali jako velice flexibilní lidé – v okamžiku, kdy ze dne na den padl mezinárodní obchod a Itálie začala být odkázána sama na sebe, dokázali oni odhadnout ekonomické, sociální a jiné dopady na fungování našich měst a podařilo se jim přijít se strategií, která se ukázala být velice životaschopnou. Zkrátka a dobře, Itálie fungovala, lidé pracovali a Emanuelle, Torrelli a zbytek mafiánského předsednictva bohatlo.

Ale abych se vrátil k tomu otroctví – novodobí nevolníci pocházeli ze dvou zdrojů. Za prvé tady byly živly, které zřejmě nedokáží akceptovat žádnou formu vlády. Torrelli jako člověk pragmatický s okamžitou platností zrušil všechna vězení a odnětí svobody nahradil otroctvím. „Vězení je pro stát strašlivě nákladné zařízení, slečno Sellfer,“ vysvětloval jednou Emanuelle, když takhle navečer seděli na terase a popíjeli archivní víno. „Kdybychom něco takového měli organizovat, nevyšli bychom z problémů. Takhle budeme mít pracovní sílu, kterou nemusíme platit a ještě vyřešíme problém s nespokojenci a rozvraceči pořádku. Z vlastní zkušenosti vám můžu říct, že byly doby, kdy pro mě vězení znamenalo totéž, jako zajít na kus řeči s kamarády. Ve vězení člověk nemusí pracovat, dostává najíst a může si dělat v podstatě co chce. Kdyby za mého mládí existovaly galeje, asi by se ze mě nikdy nestal šéf organizovaného zločinu.“

Druhým zdrojem byli neplatiči daní a vězni takříkajíc političtí. Emanuelle si vzpomněla, jak se Satan zmiňoval o členech katolické církve. Svěřila se proto Torrellimu (u kterého v podobných situacích hledala radu) a společně přišli na velice zajímavý nápad, jak získat další pracovní sílu a přitom udělat radost novému pánu světa. Z evidence Vatikánu si nechali vyjet seznam všech lidí, kteří kdy měli co do činění s katolickou církví. Ti byli ze dne na den prohlášeni za zločince, byla jim odebrána veškerá lidská práva a byli hromadně uvrhováni do otroctví.

Ke vzniku otroctví se váže i další věc – nebylo možné trestat pouze jedním trestem. Stejně jako jsou pestré lidské zločiny, musí být pestré i tresty. Tak byly uzákoněny tělesné tresty. Na náměstích vyrostly pranýře jako vystřižené ze středověku a trestaní provinilci se stali oblíbenou zábavou měšťanů. Já bych byl předpokládal, že pohled na souseda bičovaného až k bezvědomí vzbudí v obyčejném slušném člověku maximální pohoršení a odpor k vládě, ale nebylo tomu tak. Podobné kruté výjevy zřejmě v člověku uspokojují nějaké barbarské pudy, nebo v nich upevňují víru v zákony, to nevím. Faktem zůstává, že zločinnost poklesla, lidé se chovali v mezích mafií stanovených zákonů a provinilec vystavený na pranýři se stal obvyklým jevem.

Tyto drakonické tresty měly ještě další výhodu – raraši byli stále mezi námi a z lidského utrpení měli pořád nemalou radost. Teď byli zaměstnáváni jako kati a jejich pomocníci a myslím, že pro toto rozhodnutí si Emanuelle docela zamilovali.

Když už mluvím o těch pekelnících – po počátečních problémech se zařadili do společnosti překvapivě hladce. Mafiáni si nemohli vynachválit jejich bojové nasazení, takže se impové stali vítanou posilou našich ozbrojených jednotek. Z Emanuellina rozhodnutí jim byla svěřena role strážců nad pořádkem, jakýchsi novodobých policistů. Kromě toho pracovali v armádě, jako vyhazovači v nočních klubech a vůbec ve všech zaměstnáních, kde se předpokládalo násilné jednání s lidmi.

V téhle souvislosti bych se myslím měl zmínit trochu víc o tom, jak to bylo se mnou a Emanuelle. V prvních dnech naší vlády nad Itálií jsme se usadili v papežském paláci. Nechali jsme vyčistit náměstí, zabydleli jsme se a zařídili si něco jako hlavní štáb. Já se podle Emanuellina příkazu od ní neměl vzdálit ani na krok po celých čtyřiadvacet hodin. Emanuelle se totiž bála podrazu ze strany Torrelliho. Původně z toho důvodu zvažovala, jestli bych ho neměl zabít, ale proti mluvily jeho nevyčerpatelné zkušenosti a nepřekonatelné schopnosti. Tak jsme to vyřešili takhle – přes den jsem za dívkou chodil jako stín a v noci jsem jí stál u postele.

První dny jejího velení byly náročné – byla přesvědčena o tom, že musí hlídat každý Torrelliho krok. Osobně tak rozhodovala o osudech miliónů lidí, řešila organizační záležitosti, zabývala se každým problémem, který se naskytl. „Nemůžu nechat všechno na Torrellim, Ondro,“ svěřovala se mi. „Je mi jasné, že by celou zemi převzít dokázal, ale současně jsem si jistá, že by mě tím efektivně vyšachoval ze hry. Pokud nebudu trvat na tom, abych všechno řídila osobně, můžu se rovnou vzdát tohohle paláce.“ Já jakožto mrtvý ani nepoznamenal, že tímhle vypětím se rovnou zabije. To do mojí role bodyguarda nespadalo.

V těch prvních dnech to opravdu vypadalo, že se dívka psychicky zhroutí. Z očí jí sálalo fanatické světlo, na jídlo a pití skoro nemyslela a jen řešila jeden problém za druhým. Řada mobilních i pevných telefonů na jejím (dříve papežově) stole nepřestávala zvonit a dívka vydávala jeden rozkaz za druhým. Ale neumdlévala a zdála se být živena jakousi svojí vnitřní vizí, svou touhou po moci.

Nevím už, kdo to řekl, ale kdesi jsem slyšel, že moc korumpuje a absolutní moc korumpuje absolutně. Ať už to byl kdo chtěl, měl absolutní pravdu. Já sledoval, jak z Emanuelle den po dni opadává obyčejný lidský soucit – tam, kde se dřív zamýšlela nad brutalitou davu, teď dávala pálit vesnice a narážet prosté Italy na naostřené kůly jen proto, aby to psychicky zapůsobilo na ostatní potenciální potížisty a abychom posílili svou moc. Tam, kde jí bylo úzko z řádění impů, teď podepisovala stovky rozsudků k otroctví. Z prosté dívky věřící v neomezenou svobodu jedince se stala nelítostná žena zřizující koncentrační tábory pro bývalé členy katolické církve. Kdybych byl tou dobou naživu, možná bych na ni mohl působit jako jakýsi morální poradce. Jenže jako mrtvému mi bylo všechno jedno, lidské životy pro mě znamenaly dokonce míň, než pro ni, zprávy o lidském utrpení pro mě byly ničím. Emanuelle se navíc čím dál tím míň ptala na radu mě a za poradce si vybrala Torrelliho. Pokud jsem mohl soudit, nikdy mezi nimi nevzniklo přátelství, ale respektovali se. Scházeli se v našem paláci, večeřeli spolu a probírali další nezbytné tahy, jež musejí být provedeny do konce lhůty, kterou nám dal Azazel. Musí být vybudováno tolik a tolik táborů, tolik a tolik lidí potřebujeme na nucené práce, tolik a tolik lidí je třeba dát popravit.

Pokud můžu říct, tak její sexuální zájem o mě naprosto vychladl. Chodil jsem za ní jako stín, hlídal jsem ji na každém kroku. Časem si zvykla mít v paláci řadu otroků a mezi těmi mladými a hezkými si vybírala jedince pro svoje erotické radovánky. I při těch jsem byl a netečně zíral do zdi. Zkrátka a dobře, začala mě brát jako věc. Mluvící, myslící a rozhodně užitečnou, ale pořád jenom jako věc. Samozřejmě mi to nevadilo.

*

Další zajímavou věcí byly zbytky armády a policie. Satan ve svém proslovu dal těmto neorganizovaným ozbrojencům stejná práva, jako ostatním lidem. V okamžiku, kdy jsme převzali vládu nad Itálií, nastala zajímavá situace. Jak Torrelli, tak Emanuelle si dělali s tímto problémem od začátku nemalé starosti. Torrelli prorokoval vznik nějaké armády ozbrojenců řídících se vlastními zákony, projíždějících krajinou a ničících plody naší těžké práce. Místo toho se ukázalo, že vojáci jsou taky jenom pragmaticky uvažující lidé. V okamžiku, kdy ztratili status státní organizace, začali se rozhlížet, jak ze vzniklé situace vyjít co nejlépe. A ve chvíli, kdy se vlády nad státem ujímala léty prověřená organizace, byla volba poměrně jasná. Zkrátka a dobře, naše řady se rozšířily o velké množství odhodlaných mužů vycvičených k boji.

Emanuelle tak získala svou vlastní armádu necelý měsíc poté, co poprvé předstoupila před dona Torrelliho. Nebýt toho, asi by nám rebelující vesnice dokázaly nadělat daleko větší problémy.

*

„Já se snad zblázním, sakra,“ řekla toho dne Emanuelle už asi po desáté. Od rána přecházela po pokoji sem a tam, nedokázala se na nic soustředit a měla vyloženě nebezpečnou náladu. Otroci se klepali strachy (Emanuelle dokázala trestat tvrdě a nelítostně, většinou vlastní rukou) a i Torrelli byl v její blízkosti celý nesvůj. Byl sice vrchní hlavou mafiánstva, v podstatě druhým nejmocnějším člověkem v zemi, ale stačil jediný Emanuellin rozkaz a roztrhal bych ho pomalu na maličké kousky. V absolutistickém režimu je druhý nejmocnější stejně mocný, jako poslední žebrák, když se to tak vezme.

„Co když se mu něco nebude líbit! Co když mě neuzná královnou? Co když má na ženy stejný názor jako Satan?“ přecházela dívka po místnosti a kousala si nehty. Dnes uplynul právě rok od chvíle, kdy k nám promluvil démon Azazel. Nikde to sice nebylo napsáno, nikdo nic takového neříkal, ale Emanuelle věřila, že dneska si s ní démon bude chtít promluvit. Co se mě týkalo, souhlasil jsem s ní. Připadalo mi to logické. Jenže mě se na názor už dávno nezeptala, se mnou nikdo nepromluvil už dobré tři měsíce. Nevadí mi to.

„Nemáte se čeho bát, slečno Sellfer,“ snažil se ji uklidnit Torrelli. „Dosáhli jsme za ten rok fantastického úspěchu, nikde jinde se nic takového nepodařilo v takovém měřítku. Azazel nemůže být nespokojen!“ Emanuelle se po těchle slovech trochu uklidnila – do Itálie opravdu pronikly zprávy z okolních zemí, jednak od emigrantů, jednak díky televiznímu a rádiovému vysílání. V okolí Itálie probíhaly stejné procesy jako u nás, jen neměly tu výhodu organizovanosti, kterou nám poskytla mafie. Vznikaly prý jakési městské státy, které mezi sebou soupeřily o moc a o nějakém celostátně uznávaném králi nemohla být ani řeč. Nevěděli jsme, co se děje ve zbytku světa, ale Torrelli (a já s ním souhlasil) předpokládal, že například na Blízkém východě bude situace podobná jako u nás. Moc nad státy převezmou ti nejschopnější, jako například vůdci náboženských skupin a naftoví magnáti. Já osobně sázel spíš na ty magnáty, protože náboženství obecně doba moc nepřála. Satan se sice nevyjádřil nelichotivě o nikom jiném, než o křesťanech, ale když na Zem sestoupí někdo takový jako Lucifer, zasadí to nepříjemnou ránu všem náboženstvím bez rozdílu už jaksi ze své podstaty. Těžko věřit v netělesného boha, když vám v uších hřmí hlas křesťanského démona.

*

Azazel projevil svou přítomnost v pravé poledne.

Tentokrát nezazněl hlas složený z hmyzího bzučení, uprostřed pokoje se nezhmotnil démonův obličej, ani nenastalo nic takového. Jen Emanuelle prostě najednou zmizela v půli kroku.

*

„Co se stalo?“ vykřikl Torrelli na mě. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, s kým to mluví – jak už jsem říkal, nejsem na něco takového v poslední době zvyklý.

„Nevím,“ odpověděl jsem netečně. I pro moje oči tu v jednu chvíli Emanuelle byla a v tu druhou už ne. Kdybych řekl, že její zmizení zabralo celou femtosekundu, tak bych celý děj nemístně protahoval. Stalo se to prostě okamžitě.

„Ale co si myslíte, sakra?“ vyjel na mě mafián, jemuž evidentně otrnulo od chvíle, kdy se mnou měl jednání osobnějšího charakteru. Pravda, v poslední době jsem si moc ruce neumazal.

„Myslím, že si Azazel s naší královnou chtěl promluvit osobně,“ řekl jsem hluše. Tou dobou jsem už elektronického tlumočníka dávno nepotřeboval, Emanuelle mi sehnala učitele italštiny. Neprotestoval jsem a během jednoho měsíce se naučil perfektně italsky. Jak jsem dřív na jazyky ani trochu nebyl, tak teď tenhle problém nějak pominul. Jako by zemřel.

„A myslíte, že ji vrátí?“ staral se Torrelli a v hlase mu zazněl takový smíšený tón. Jako by na jednu stranu v dívčin návrat doufal a na stranu druhou si už v duchu sumíroval, co by potřeboval k totálnímu převzetí moci. I on už dávno pochopil, že jsem jen loutka bez vlastní vůle. Ve chvíli, kdy by mě nedirigovala Emanuelle, mohl by mi rozkazovat on. Sice by mu možná nějakou dobu trvalo, než by přišel na to, že se musí stát satanistou, abych při jeho rozkazech cítil to téměř nepatrné puzení, ale Torrelli byl bystrý muž a tak by mu to asi netrvalo moc dlouho.

„Nevím,“ řekl jsem zase. „S jednáním démonů nemám moc zkušeností.“

Torrelli se na mě podíval, jako by si nebyl jistý, jestli to byl vtip či sarkasmus, ale nakonec nad tím mávl rukou. Místo toho si nechal od jedné bohatě obdařené otrokyně nalít víno, usadil se do královsky zdobeného křesla a zadumaně zíral před sebe.

*

Čekali jsme přesně sedm hodin. Torrelli byl čím dál nervóznější, kouřil jeden doutník za druhým a po čele mu zase tekly stružky potu. Já byl stejně netečný jako vždy.

Po uplynutí té doby se uprostřed místnosti oslnivě zablesklo, zazněl zvuk připomínající hrom v dálce a na podlahu dopadla Emanuelle. Byla zcela nahá, leskla se potem, vlasy měla rozcuchané a ve tváři měla nepřítomný výraz. Kromě toho dýchala jako by právě uběhla maraton. Torrelli se vymrštil na nohy jako by ho něco kouslo do zadku, i když evidentně nevěděl, co dělat. Zůstal nad dívkou stát a nerozhodně těkal očima mezi mnou a ní.

„Ondro, odnes mě do postele,“ zalapala dívka náhle po dechu. „A do rána nechci nikoho vidět.“ Torrelli mi kvapně ustoupil z cesty, já vzal Emanuelle do náruče (hřála, jako by měla nejmíň čtyřicet stupňů horečky) a odnesl ji do ložnice.

Usnula dřív, než jsem ji uložil do postele.

*

„Áááá, už je ráno?“ probudila se dívka v jednu odpoledne příštího dne.

„Ani ne,“ odpověděl jsem neurčitě.

„Jdu se osprchovat, zavolej Torrelliho do jednací síně, musím vám něco říct,“ vyhrabala se Emanuelle z postele a zamířila do koupelny. Bosé nohy jí šustily v dlouhém vlasu koberce a já si všiml, že má docela nejistou chůzi. Jako by měla po opici.

Přesně podle rozkazu jsem zašel za Torrellim (spal v ložnici pro hosty) a jemně ho probudil.

„Slečna Sellfer s vámi chce mluvit. Za půl hodiny v jednací síni,“ sdělil jsem mu důvěrně. „J-jistě, budu tam,“ zakoktal se. Mám dojem, že vidět můj mrtvolně bledý obličej hned po ránu nepatří mezi nejpříjemnější zážitky.

Emanuelle trvalo to její sprchování opravdu celou půlhodinu. Pak se zato dostavila elegantně oblečená, s vlasy staženými do svého obvyklého ohonu a s navýsost spokojeným úsměvem ve tváři.

„Posaďte se, pánové,“ vyzvala Torrelliho a mě. Mafián se usadil naproti ní a nedočkavost z něj přímo prýštila. Já se posadil zcela netečně, jak bylo mým zvykem.

„Jak vám asi došlo, naplnilo se včera moje očekávání,“ začala dívka hlasem připomínajícím předení spokojené kočky. „Démon Azazel, pán Evropy a Asie, si mě pozval na osobní audienci.“

„Vy jste byla přímo u Azazela?“ podivil se Torrelli. „Jak vypadá?“

„Azazel vypadá jak chce,“ odpověděla dívka se zasněným výrazem. „V mém případě zvolil podobu antického boha, za což jsem byla docela vděčná. Bylo to určitě lepší, než kdyby se mi zjevil v nějaké biblické podobě, jak mi sám řekl. Ale byla bych vám vděčná, Gianni, kdybyste mě nepřerušoval. Nechte mě říct, jak to probíhalo, případné dotazy zodpovím potom, platí?“

„Jistě, jak si přejete,“ pochopitelně souhlasil mafián.

„Výborně. Takže v jednu chvíli jsem byla tady s vámi, nervózní jako prvorodička a pak, v okamžiku, jsem stála před překrásným trůnem v nějaké neuvěřitelně vyzdobené komnatě a na sobě jsem neměla ani nitku.“ Přes Torrelliho tvář přejel přemítavý výraz, ale zase okamžitě zmizel. „Pochopitelně jsem nevěděla, kde jsem, proč tam jsem, ani co se mnou bude. A tak nějak mi v první chvíli nedošlo, že ten neuvěřitelný krasavec rozvalující se na trůně může mít něco společného s tvorem, který se projevuje pomocí hmyzího bzučení. Ale stačilo se tomu muži podívat do očí a hned mi bylo všechno jasné. Kdybyste chtěl, Gianni, získat aspoň přibližnou představu, co se skrývá v démonových očích, můžete se podívat do očí tady Ondrovi.“ Torrelli se při té představě zachvěl a definitivně ho přešla chuť představovat si scénu s démonem a nahou Emanuelle. Jak už jsem říkal, je můj pohled nepříjemný i přes zrcadlovky, které jsem z očí nesundal už celý rok.

„Takže jsem raději zabodla pohled do podlahy,“ pokračovala dívka, „a padla na kolena v póze naznačující naprostou oddanost. Nevím, co mě to napadlo, ale ukázalo se to jako velice chytrý tah. Azazel vstal, došel až ke mně a příjemným hlasem mě vybídl, abych vstala. Pak řekl: ‚Vidím, že máš jisté způsoby a víš, jak se chovat. To se mi u mých služebníků líbí. Navíc jsi celkem kočka a tak je možné, že spolu budeme vycházet. Nyní pojď, posaď se se mnou a vyslechni, co ti chci říct.‘ Samozřejmě jsem poslechla. Usadili jsme se uprostřed místnosti na hromadu polštářů, před námi se zhmotnily ty nejvybranější lahůdky a láhve s vínem. Kdybych nevěděla, že jde o démona, mohla bych si představovat, že mě do svého paláce pozval nějaký římský císař. Chvíli jsem jen tak uždibovala z jídla, popíjela víno a byla pořádně nervózní. Azazel si mě neskrývaně prohlížel a já jasně viděla, že se mu líbím čím dál víc. Pak zase promluvil: ‚Abych ti řekl pravdu, zvu si sem všechny, kteří v tomhle světě něco znamenají. Ty, kteří se prohlásili za krále, diktátory, vůdce svého lidu. Taky pány městských států z míst, ve kterých zatím žádný král nepovstal. Mluvil jsem s nimi všemi a tebe jsem si nechal až nakonec.‘ Málem jsem se tam složila,“ kysele se ušklíbla Emanuelle. Torrelli chápavě přikývl, já seděl jako vyřezaný ze dřeva.

„Ale démon mě se smíchem uklidnil: ‚Nemusíš se lekat, kotě, i když mě se vystrašené holčiny líbí a tobě se moc hezky houpou kozičky, když se třeseš.‘“ Emanuelle se při své reprodukci démonových slov současně znechuceně ušklíbla a trochu začervenala. „Potom mi vysvětlil, že jako poslední si mě zavolal proto, že jsem na něj udělala z těch všech lidí největší dojem. Podařilo se mi prý sjednotit celou Itálii bez toho, abych se vypracovala ze správkyně města, nezapomněla jsem prý na přání Satanovo a začala hubit jeho největší nepřátele. ‚Tím sis mimochodem vysloužila i můj obdiv, holčičko,‘ řekl mi Azazel. ‚Je jen málo těch, kteří si na tohle přání vzpomněli.‘ Potom zhodnotil všechno, co jsme za ten rok s Itálií dokázali, pochválil mě za začlenění ‚těch černých hajzlíků‘ do naší společnosti a řekl, že můžu během pár dnů očekávat posla s jeho požadavky. Budeme Azazelovi dodávat otroky, zboží a vůbec všechno, na co si vzpomene, jak už říkal při svém zjevení na tomhle světě. Potom mi vytkl jedinou věc – sedím si prý na největší magické knihovně na světě a ještě mě nenapadlo začít magii používat k potírání svých nepřátel. ‚Máš před sebou velkou budoucnost, holka,‘ řekl mi, ‚a můj pán je používání černého umění velmi nakloněn. Měla bys hejbnout tou svojí pěknou prdelkou, zajít do knihovny a stát se mágem. Možná bych ti to neměl říkat, ale budoucnost patří právě mágům. Kdo se bude spoléhat na stupidní lidské hračky, bude odsouzen k nezdaru. Skončí jako otrok ve vlastnictví toho, kdo dokáže plně využít svůj potenciál. Možná se ti to tak nezdá, dobyla jsi jen za pomocí konvenčních lidských zbraní celý stát, ale v tomhle mi můžeš věřit. Začnou povstávat mágové a moc přejde do jejich rukou. Ti, kteří si dneska sedí ve svých palácích a shromažďují kolem sebe mocné armády, můžou být zítra obráceni v prach pouhými několika slovy z úst někoho, kdo ovládne temné síly. Jelikož jsi nám ty sama umožnila příchod na tento svět, dávám ti výhodu vědomosti a říkám, že si svou pozici můžeš udržet.‘ No a to je skoro všechno,“ odmlčela se dívka.

„Skoro všechno?“ naklonil se Torrelli nad stolem. „Proč jste se tady zhmotnila ve stavu, kdy jste nebyla schopná stát na vlastních nohou?“

„Protože, můj milý Gianni, mi Azazel v následujícím okamžiku vrazil jazyk do pusy a pak se mě zeptal, jestli bych si nedala sex. A určitě chápete, že odmítnout prostě nešlo.“

„Aha, jistě, chápu,“ stáhl se mafián. Myslím, že mu bylo trochu trapně a určitě ne kvůli své otázce. Spíš asi uvažoval o tom, že jemu se nikdy nepodařilo přivést ženu do takového stavu, v jakém byla minulý den Emanuelle. Já si vzpomněl na Satana a napadlo mě, že všichni tvorové pekelní mají v tomhle směru možná jakési přirozené nadání. Ne, že by mě to zajímalo.

*

V následujících dnech si Emanuelle vzala démonovu radu náležitě k srdci. Správu nad státem přenechala Torrellimu (s náležitým varováním) a sama, jen v mém doprovodu, sestoupila do vatikánské knihovny. Dlouhé hodiny procházela mezi nekonečnými regály a vybírala si knihy v jazycích, kterým rozuměla. „Nechám si tady zařídit studovnu,“ vysvětlovala mi, zatímco jsme chodili mezi knihami. „Otroci mi sem přinesou všechno potřebné, ty budeš střežit můj klid a já se stanu nejmocnější ženou v lidské historii. Torrelliho nechám řídit Itálii a sama se naučím všechno, co tahle knihovna skrývá. Potom mi nebude patřit jenom Itálie, potom se můžu stát paní celé Evropy.“

„Myslel jsem, že tím je Azazel,“ namítl jsem já.

„Jistě, Azazelovi patří Evropa a Asie, stejně jako ostatním čtyřem démonům patří zbytek světa. Ale co jsem tak dokázala vypozorovat, je jim jedno, jestli vládnou stovkám lokálních správců, králů, šejků a podobných lidí, nebo jestli budou mít pod sebou jednoho jediného vládce. Dokonce bych řekla, že taková varianta by se konkrétně Azazelovi zamlouvala víc. Co jsem ho během těch pár hodin mohla poznat, je to ten nejvíc požitkářský chlap, s jakým jsem se kdy setkala.“ Emanuelle se zatvářila takovým způsobem, jako když si malá holčička představuje šlehačkový dort. „Takže mám dojem, že když dobudu celou Evropu a Asii, bude se mnou jenom spokojen. Proč by mi jinak radil, že se mám pustit do praktikování černé magie?“

„To nevím,“ řekl jsem já. „Ale co říkáš, zní logicky.“

„Že jo?“ zaradovala se dívka. „Proč bych se měla spokojit jenom s Itálií, když můžu mít všechno. Proč bych měla čekat, až mi nějaký samozvaný král vyhlásí válku, když můžu preventivně udeřit jako první. A navíc si myslím, že nám to vládnutí jde tak dobře, že lidem jenom prospěje, když se stanu jejich paní. Co mi Azazel popisoval, tak ve zbytku světa se nežije tak dobře jako u nás. Lidi nemají řád, panuje anarchie, válčí se, je hlad a tak podobně.“

„Takže se staneš paní Evropy z čistě nesobeckých důvodů,“ řekl jsem já bez jakéhokoli pokusu o humor či sarkasmus.

„Jistě!“ řekla Emanuelle s přesvědčeným výrazem. „Ale samozřejmě je mi představa moci nad celou Evropou příjemná i z čistě sobeckých příčin. Ale na sobectví není nic špatného, sobectví je správné. Pohání člověka kupředu. To ví přece každý.“

Jistě, s pádem křesťanství se tohle učení začalo nenápadně šířit po světě. Nevím, kdo s tím nápadem přišel jako první, jestli Torrelli, Emanuelle, nebo šlo přímo o ďábelské vnuknutí. Každopádně se mezi lidmi začaly šířit názory, které poprvé někdy v minulém století zformuloval velký satanista A. S. LaVey. Šlo o jakési antidesatero a mezi lidmi se uchytilo překvapivě dobře. Když už nic jiného, hodilo se do nové doby víc, než kterékoli jiné zásady.

*

Koncem týdne opravdu dorazil posel od samotného Azazela. Byl to obyčejný člověk, ale tvářil se tak nadutě, jako by mu patřilo všechno okolo. Předal nám zlacený pergamen dlouhý přes půl metru, na kterém bylo drobným písmem sepsáno všechno, co po nás démon požadoval.

„Hm, otroků máme dost, zlato se těží uspokojivým tempem, vinice rodí dobře,“ vypočítávala od studia vyrušená Emanuelle spokojeně. „Neměl by s tím být žádný problém. Můžeš jít a vyřídit svému pánu, že nám bude potěšením jeho přání vyplnit,“ odmávla posla a gestem mě vyzvala, že se máme vrátit do knihovny.

„Je to něco neuvěřitelného, co všechno můžu dokázat,“ svěřovala se mi ve chvílích, kdy už nedokázala zaostřit zrak na podivně vypadající písmena. „Teď, když vládnu celému státu, není pro mě problém získat všechno, co tahle zaklínadla vyžadují. Můžu mít nemluvňata narozená o úplňku, můžu mít krev panen, můžu mít, co mě napadne. Budu mocná!“

Kdybych byl psycholog, asi bych se zaradoval nad ukázkovým případem megalomanství. Takhle jsem jenom souhlasně přikývl a neříkal nic.

Ve středu příštího týdne vyzkoušela Emanuelle své první kouzlo.

*

„Ne snad, že bych nevěřila ve tvé schopnosti,“ vysvětlovala mi Emanuelle, „ale je zbytečným mrháním tvého potenciálu, když mi pořád stojíš jenom za zadkem. Narazila jsem na kouzlo, které by mě mělo dokázat ochránit před jakýmkoli fyzickým útokem. Vytvoří kolem mě jakýsi štít, kterým neprojde žádný předmět mající takovou dopadovou energii, která by mi mohla ublížit. Tak budu chráněná před nožem, kulkou nebo kovadlinou padající mi na hlavu.“

„Myslíš, že je to nutné? Za ten rok se tě nikdo zabít nepokusil,“ namítl jsem.

„Jasně, že nepokusil. Torrelli si zvykl na to, že je mu pod mým vedením dobře a kromě toho ví, že by ho čekal opravdu hnusný osud, kdyby se o něco pokusil, protože se ode mě nehneš na krok. A jelikož jsme převzali celou Itálii najednou, nebylo moc šancí, jak nějaké mocnější nepřátele získat. Obyčejný člověk se ke mně nedostane. Ale jestli začneme dobývat Evropu, může se stát, že mi nepřátel rapidně přibude. A kromě toho jde jenom o zkoušku mých magických schopností.“

Tak jsem už nic nenamítal.

„Budu k tomu potřebovat krev nevinného, to by neměl být problém,“ začala mi Emanuelle popisovat jemné nuance kouzla. „Dále musíme počkat na úplněk a to by mělo být všechno. Jak říkám, je tohle kouzlo z těch jednodušších.“

To bylo v pondělí. Ve středu nastal úplněk (celkem náhoda, ale i to se stává) a dívka si bez nejmenších výčitek svědomí dala sehnat novorozeně. Mě nezajímalo odkud je a Torrelli, který ho měl za úkol přinést, se komentářů zdržel. Magický rituál mohl vypuknout.

Emanuelle dala zamknout dveře do své studovny, mě postavila před ně a na stůl uložila malé řvoucí dítě. Pak se svlékla donaha (je poměrně zajímavé, jak některá kouzla vyžadují absenci mágových šatů. Možná vliv ďábelských sil, které si v erotice evidentně libují) a vzala do ruky malou stříbrnou dýku, kterou si nechala speciálně pro tohle kouzlo vykovat. Následně zaujala předepsanou pózu a začala se zaříkáním.

Tentokrát byla slova hodně podobná těm, která jsem tenkrát pronášel já při svém kříšení akvarijní rybky. Rytmus byl prostý, měl spád a vyvolával svou podmanivostí až husí kůži – tedy těm živým. Tedy Emanuelle a dítěti. Kouzlo nebylo provázeno žádnými vedlejšími účinky až na jemné jiskřičky statické elektřiny prohánějící se po čepeli dýky. Zaříkadlo taky nebylo obzvlášť dlouhé – po několika minutách vyústilo v několik hlasitých zvolání a pak Emanuelle hladce prořízla dětský krk a do nastavené zlaté číše zachytila proud krve.

„Staniž se!“ vykřikla dívka a zhluboka se dětské krve napila.

A to bylo všechno.

*

„Fuj,“ uplivla si Emanuelle a odhodila pohár na stůl vedle mrtvého dítěte. Jeho krev stále stékala na stůl a v tenkém čůrku skrápěla podlahu.

„Vyšlo to?“ zeptal jsem se bez zájmu.

„Nevím,“ utřela si Emanuelle pusu hřbetem ruky. „Vyzkoušíme to. Hoď po mně něco s úmyslem mi ublížit.“

„Jestli ti to nevyšlo, rozcáknu ti mozek po místnosti,“ varoval jsem ji.

„Tak miř třeba na nohu nebo na ruku,“ instruovala mě po krátkém zamyšlení dívka a hodila mi tu stříbrnou dýku.

„Jak chceš,“ pokrčil jsem rameny a mrštil po Emanuelle nožem. Dýka zasvištěla vzduchem, dívka vykřikla leknutím a pak se ve vzduchu zablesklo, zaznělo prásknutí a nůž se odrazil jako od neviditelného silového pole.

„Funguje to!“ vykřikla nahá kouzelnice a skoro radostí zatleskala rukama. Pak se ke mně rozběhla, chytila mě kolem krku, vlepila mi pusu na tvář a rozesmála se radostí. „Budu mocná, budu vládnout světu, budu mít všechno, na co si vzpomenu! Ono to funguje!“

Popravdě řečeno jsem nechápal, proč ten povyk. Už dřív si přece vyzkoušela, že magie je skutečná, že ji ona sama dokáže použít a že pro ni má takříkajíc talent. Ale tohle bylo možná poprvé, co si dívka uvědomila, jakou moc může magie znamenat pro ni osobně. Přivést na svět síly pekelné je sice velký čin, ale zpříjemnit život sám sobě je zřejmě něco docela jiného. Mohl jsem se na to zeptat, ale neudělal jsem to. Proč taky, bylo mi to jedno.

„Zkus to znova,“ vyrušila mě Emanuelle z mých úvah, „ale teď do toho dej všechnu svoji sílu!“

„Všechnu?“ ujistil jsem se.

„Jo. Plnou rychlost, plnou sílu, jaké jsi schopen. Jestli to kouzlo neprorazíš ty, tak se nemusím bát ani tankové brigády.“

„Souhlasím. Ale jestli to nevyjde, nezachrání ti ruku už žádný doktor a nejspíš tě na místě zabije balistický šok,“ informoval jsem ji nezúčastněně.

Tohle pomyšlení stačilo citelně zchladit dívčino nadšení. Zvažovala všechna pro a proti celých pět minut, než dospěla k rozhodnutí, sebrala ze země nůž a vložila mi ho do ruky. „Já si věřím,“ řekla prostě.

Počkal jsem, až odejde na deset metrů ode mě, pečlivě jsem zamířil a hodil plnou silou. Nůž hladce prorazil zvukovou bariéru, překonal vzdálenost dřív, než dívka stačila jednou mrknout a pak dospěl k cíli.

Tentokrát to bylo trochu jiné, než posledně. Nůž sice nevjel dívce do masa, neutrhl jí paži, ani ji neškrábl na holé kůži. Zato se celou místností prohnal neuvěřitelně intenzivní záblesk, zahřmělo to, jako by přímo vedle mě uhodil blesk, a z nože nezbylo víc, než pár kapek rozžhaveného stříbra a něco popela. Emanuelle udělala pár kroků pozpátku, jako by ji zasáhla tlaková vlna.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Páni!“ vydechla dívka. „Ono to funguje. Necítila jsem vůbec nic, jen mě to jemně odstrčilo.“

„A vidíš?“ položil jsem další otázku. Ten světelný záblesk mi připadal dostatečně intenzivní na to, aby z lidské sítnice udělal hromádku popela.

„Jasně, proč bych neměla?“

Vysvětlil jsem jí to.

„Zajímavé,“ zamyslela se stále nahá kouzelnice. „Já si všimla jenom slaboučkého blýsknutí a myslím, že jsem zaslechla i nějaký zvuk. Ale nejsem si tím jistá a nemám dojem, že bych mohla přehlédnout a přeslechnout takové efekty, jaké popisuješ ty.“

„Možná další efekt toho kouzla, v tom by ses měla vyznat spíš ty,“ řekl jsem já.

„Jo, nestudovala jsem zase tak pečlivě všechny doprovodné jevy, je to psané v hodně archaické řeči a myslím, že dneska už nežije nikdo, kdo by tomu jazyku rozuměl natolik, aby si mohl být jistý přesným výkladem. Ale kouknu na to.“

A stále v rouše Evině se usadila do svého hypermoderního pohodlného studijního křesla a dala se do čtení. Kterýkoli chlap by měl po takovémto pohledu neklidné spaní. Ale to by musel být živý.

*

Plynuly dny, týdny, měsíce. Emanuelle nedělala nic jiného, než že studovala magii. Občas vyšla ze své studovny, udělila Torrellimu rozkazy a nechala si přednést hlášení, jak to vypadá s její zemí a zbytkem světa. Pak se zase vrátila ke svým knihám. Kdybych ji potkal ještě za svého života a stačil se s ní spřátelit, nebo se do ní zamilovat, asi by mi na ní teď dost záleželo. Dělal bych si starosti o její zdraví, jak fyzické, tak psychické. Emanuelle byla v poslední době pohublá, bledá a jen její zelené oči se zdály být nabité nezdolnou energií. Oblékala se do tmavé kůže, nosila stříbrné šperky a ve vlasech jednoduchou zlatou obroučku. Kromě toho měla u sebe několik magických talismanů, amuletů a podobných věcí. Většinu z nich vytvářela sama, jen za mojí asistence. Má neuvěřitelná odolnost byla velice výhodná ve chvíli, kdy jsem tavil kovy, mísil je s magickými ingrediencemi a tvaroval je do podoby složitých šperků. Vždycky jsem měl šikovné ruce a teď, ve spojení s mou silou a nelidsky dokonalými smysly se ze mě stal přímo mistr kovář. Emanuelliny šperky ukrývaly netušené možnosti – dřív, když s kouzlením začínala, potřebovala jedno živé dítě týdně, aby obnovila svůj magický štít. Teď nosila na krku pokroucený kousek stříbra s vsazenými rubíny, který jí zaručoval trvalou ochranu. K výrobě tohoto amuletu nebylo třeba nic jiného, než moje šikovnost, devatery byliny, jedna právě dospělá panna a deset nemluvňat. V krvi všech obětí se desetkrát namočilo stříbro, pronesla se magická formule a bylo to. Podobně vznikly i ostatní Emanuelliny šperky – černá magie je docela drastická záležitost, když se to tak vezme. Ale já svědomí pochopitelně nemám a mladou kouzelnici zaslepovala touha po moci a strach o vlastní bezpečí. Ten byl v posledních dnech dokonce i oprávněný.

Torrelli měl s Emanuelle jednu společnou vášeň – touhu po moci. Pro černou magii neměl jednak vlohy, a dívka by mu ani nedovolila, aby se stal jejím konkurentem, ale co se týkalo získávání území, byl s ní mafián stoprocentně zajedno. Během půlroku po dívčině návštěvě u Azazela začal Torrelli plánovat útok na Rakousko. Němci i Rakušané platili odjakživa za pořádný, disciplinovaný národ, ale teď zklamali na celé čáře. V celé zemi se nenašel jediný člověk, který by dokázal aspirovat na krále, nebo alespoň vládce jednoho regionu. Rakousko bylo rozdrobeno na městské státy, jež mezi sebou sice udržovaly mír a obchodní vztahy, ale jinak byly kdykoli připraveny vytáhnout do války jeden proti druhému.

„Taková situace už nemusí nikdy přijít, Vaše Výsosti,“ říkával Torrelli Emanuelle, která se nechala prohlásil královnou. „Musíme udeřit dřív, než se v zemi najde někdo schopný a sjednotí ji pod svou vládou. A je téměř jisté, že se tak stane. Ve spoustě evropských států to zpočátku vypadalo úplně stejně jako teď v Rakousku, jak sama jistě víte, ale ve většině zemí se situace začíná prudce zlepšovat. Helmut von Rossbach v Německu už vládne dobře polovině území. Josef Vetek se prohlásil českým králem a pravděpodobně se mu v nejbližších měsících podaří dobýt i Moravu, která náleží Jiřímu Polívkovi. Polsko je na tom podobně, stejně tak Švýcarsko. Portugalsku a Španělsku vládne Nová církev Satanova a o Rusku radši ani nemluvím. Zkrátka a dobře, ostatní země nás začínají dohánět. Jestli budeme nečinně sedět na zadku, ztratíme výhodu, kterou jsme získali díky organizovanosti mafie.“

„Vím, Gianni, vím,“ odpovídala Emanuelle v takových chvílích. „Ale jestli začneme válku, může se stát, že se proti nám spojí ostatní. Itálie je možná vzkvétajícím státem, ale co do vojenské moci bychom se více útočníkům najednou neubránili. A kromě toho nezapomínej, že od našich jižních sousedů se ještě nevrátil jediný špion. O tom, co se děje tam, nemáme vůbec žádné informace.“ To byla pravda. O dění v zahraničí jsme se dozvídali jen díky dobře vycvičeným informátorům. Z Afriky k nám nepronikla jediná informace, jako by tam panovala ještě efektivnější a ostražitější organizace, než byla ta naše. Torrelli si s tím dělal nemalé starosti – ve snech ho strašily invazní flotily a na italských březích vyrůstalo impozantní opevnění. Útok nicméně nepřicházel, stejně jako jakýkoli mírový kontakt. Emanuelle napadlo, že jednotliví démoni spolu nepěstují kontakty a neumožňují je ani svým otrokům. A Afrika pod Azazela nespadala, patřila démonovi, jehož jméno jsme neznali.

Jednoho dne nicméně Emanuelle obrátila. „Dostala jsem vynikající nápad, jak upokojit tvé dobyvatelské ambice, Gianni,“ usmála se sladce na mafiána. „Ve svém studiu jsem zatím nepokročila tak daleko, jak bych si přála, ale o svou osobu se nemusím bát ani v situaci, kdy by vypukla válka. Mohu se tak vzdát svého osobního strážce, který se ode mě v posledních letech nehnul ani na krok. A to je řešení našeho problému. Ondra je nejenom oddaný a nezničitelný ochránce, ale rovněž může vykonávat daleko zajímavější práci. Práci, která se nám bude velice hodit. Tímto tě jmenuji hlavním královským zabijákem, Ondřeji,“ otočila se ke mně s pochmurným výrazem ve tváři. Torrelli se zdál být současně zaskočen i potěšen a já skoro viděl, jak mu v hlavě myšlenky létají sem a tam.

„Nechápeš, Gianni?“ obrátila se kouzelnice a královna zpátky k Torrellimu. „Ondra je nesmrtelný, nezničitelný, neúplatný a díky Satanovi poslouchá jenom mě. Není v lidských silách ho zastavit. Je proto ideálním nástrojem ve chvíli, kdy potřebujeme zasáhnout nepřítele na nejcitlivějším místě.“

„Rozumím,“ blesklo mafiánovi v očích světlo poznání. „Místo dlouhého obléhání městských států tam vyšleme tohoto nezničitelného zabijáka a necháme ho zlikvidovat hlavu vybraného státu. Pak už bude dobytí města přímo hračkou!“

„Správně. A nejen samotnou hlavu, ale i všechny členy tamní vlády, nebo čehokoli, co tam mají. Ondra zkrátka zlikviduje všechny důležité osoby a na jejich místo pak přijdou naši lidé. Nemyslím si, že by někdo z tamních občanů mohl něco namítat proti naší pokrokové a lidumilné formě vlády.“

Ještě toho dne byl návrh jednomyslně prohlášen za geniální a já byl jmenován hlavním státním vrahem.

Pochopitelně mi to bylo jedno.

*

„Pojď za mnou,“ vyzvala mě druhého dne Emanuelle. Poslušně jsem ji následoval do jejích studijních komnat. „Včera se mi konečně podařilo rozluštit tajemství vidění na dálku,“ otočila se ke mně dívka, když za námi zapadly těžké dveře. „Byla mi dána schopnost vidět věci a lidi na vzdálených místech, jako bych tam byla přítomna. Pojď se podívat.“

Přistoupili jsme k velkému zrcadlu vsazenému do masivního dřevěného rámu. Když jsem tu byl naposled, ještě tu nic takového nestálo.

„Karie, marga, kann!“ vzkřikla dívka s rukou nataženou k zrcadlu. Po skle se rozeběhly jemné prasklinky, jako by sklo bylo náhle vystaveno nepředstavitelné zimě. „Sleduj!“ zablýsklo se Emanuelle v očích a několika úspornými gesty vyvolala na stříbřitém povrchu nějaký rozmazaný obraz. „Kageri, mastafa, Hermagor!“ zvolala dívka panovačně a obraz se zavlnil, rozjasnil a ukázal jakési město v hornaté krajině.

„To je věc, co? Kam se na tohle hrabou satelity a podobné vojenské blbiny,“ usmála se kouzelnice spokojeně a já si všiml, že po prstenech na jejích útlých prstech přebíhají jiskřičky statické elektřiny. Jelikož jsem tyhle prsteny pomáhal stvořit, věděl jsem, že slouží k posilování magické moci. Emanuelle se nemusela jako dřív dopovat bylinami a přirozenou silou nejrůznějších krystalů, přísun magické many jí teď zajišťovaly šperky, které nikdy neodkládala.

„Působivé,“ souhlasil jsem.

„To město se jmenuje Hermagor. Jeho správcem je jistý Hans Stullman, navenek nenápadný a neškodný muž. Nebýt jedné věci, mohl by sis myslet, že takových jako on je v Rakousku spousta.“

„Jaké věci?“ zeptal jsem se, abych napomohl konverzaci.

„Tenhle šikovný chlapík si začal hrát s magií. Zatím mi pochopitelně nesahá ani po kotníky, ale z vlastní zkušenosti vím, že s jídlem roste chuť. Už za rok by se mohl stát docela nepříjemným trnem v patě. Naštěstí jsem pocítila jemné vibrace v éteru a dokázala tohohle chlapa lokalizovat. Asi ti nemusím vysvětlovat, co čekám od tebe, že?“

„Ne,“ odpověděl jsem dutě. „Chceš, abych šel a zabil ho.“

„Chytrej,“ poplácala mě dívka spokojeně po tváři. „Jdi za Torrellim a vysvětli mu, kam se potřebuješ dostat. Dá ti auto, zbraně a vůbec všechno, co budeš potřebovat. Možná i nějakou tu radu, i když s tvým způsobem zabíjení nemá žádné zkušenosti. Ale zase je to mafián, tak těžko říct, co ho napadne.“

„Co mám udělat, až bude po Stullmanovi?“ zeptal jsem bez zájmu.

„Seženeš si telefon, zavoláš Torrellimu a budeš držet město, dokud nedorazí naše invazní síly. Pak se vrátíš sem. Jasné?“

„Jistě.“

*

Emanuelle mi ještě ukázala, jak Stullman vypadá a já vyrazil za správcem Říma.

„Potřebuju se dostat do Hermagoru,“ řekl jsem mu prostě.

„Souvisí to nějak s tvojí novou funkcí?“ zeptal se Torrelli zvědavě.

„Ano.“

„Fajn, pojď za mnou, podíváme se na mapu,“ vyzval mě mafián a já šel. Následovali mě čtyři černě odění impové, svalnatí, zarostlí a na pohled nepříjemní. Torrelliho osobní stráž. Jednou jsem viděl, jak roztrhli nějakého chlapa, jako by byl vystřižený z papíru. Proti mně měli asi tolik šancí, jako dvouleté batole, ale Torrellimu dodávali možná aspoň zdání pocitu bezpečí. Neptal jsem se ho.

Mafián mě zavedl do prostorného pokoje, na jehož zdech visely mapy, satelitní snímky, hustě popsané listy papíru a podobné věci. Torrelliho válečný štáb.

„Tak se podíváme, kde ten Hermagor leží,“ zabručel si mafián pro sebe a začal jezdit prstem po mapě. Já jen nečinně přihlížel – na cestování jsem nikdy nebyl a v mapách se tedy neorientuju.

„Á, tady to je,“ zastavil se Torrelliho prst na nenápadném kroužku někde na úpatí Alp. „Tak to bude vyžadovat nejspíš vrtulník, a potom dopravu po vlastních, nebo v čemkoli, co si seženeš. Až na rakouské hranice se dostaneš tím vrtulníkem, ale potom by tě protivzdušná obrana sundala jak holuba. Neříkám, že bys to nepřežil,“ podíval se mi mafián nervózně do obličeje. „Jen tvrdím, že by z vrtulníku nezůstalo dost na to, aby ses s tím udržel ve vzduchu.“

„Dobře. Vystoupím před hranicemi a zbytek dojdu,“ řekl jsem nevzrušeně.

„Jo,“ pokýval Torrelli zamyšleně hlavou. „Asi ti nemá cenu připomínat, že hranice jsou střežené tak jako nikdy v historii?“

„Nemá,“ odtušil jsem chladně. Rakousko nemá nic, čím by mě dokázalo zastavit. To nemá žádná země na světě.

„Budeš potřebovat ještě něco?“ staral se Torrelli. „Jako zbraně, oblečení, pár chlapů na výpomoc?“

„Myslím že ne. Jestli se dostanu do palby, přijdu stejně o všechno. Je zbytečné, abych se s tím tahal.“

„Jo, jasně, jak chceš,“ nehádal se Torrelli a doprovodil mě do vojenského hangáru. „Umíš s tím lítat?“

„Hm. Neumím,“ zarazil jsem se. „Budu potřebovat pilota.“

„Jasně, najdu ti někoho postradatelného,“ horlivě pokýval hlavou Torrelli a vylovil z kapsy mobilní telefon. Jeho zurčivé italštině jsem téměř nerozuměl, ale během deseti minut se do hangáru přiřítil nějaký vyhublý mladík s tváří červenou a zalitou potem. Zasalutoval Torrellimu a zbledl při tom jako stěna. V posledních měsících jsem se mezi lidi moc nedostal a o veškerém dění venku jsem věděl jenom ze zpráv nošených Emanuelle, ale vypadalo to, že z Torrelliho se stal nejobávanější muž země.

„Poletíte na hranice s Rakouskem a budete se řídit rozkazy tohoto muže!“ zavelel mafián a mladík si málem přivodil trvalou invaliditu, jak prudce srazil paty k sobě.

Pak jsme odletěli.

*

Mladý voják celou cestu zíral upřeně před sebe a na mě ani nepohlédl. Nebyl jsem si jistý, jestli o mně taky slyšel něco hrůzostrašného, nebo mu stačilo, že mě viděl v Torrelliho společnosti, ale bylo mi to jedno. Netečně jsem koukal z okna a sledoval ubíhající krajinu. Za poslední měsíce jsem byl maximálně v Římě, když jsem někam doprovázel Emanuelle. Teď bych si tedy vychutnával krajinu, kdybych ještě byl nějakého vychutnávání schopen. Takže se dá říct, že jsem ubíhající scenérii spíš analyzoval. Takhle z výšky to vypadalo víceméně stejně, jak jsem si to pamatoval ze svého letu k papeži. Na silnicích se míhala auta, ve městech proudily davy lidí a všude panoval obvyklý ruch. Byly tu ovšem drobné změny – kolem měst přibyly hradby připomínající středověké, ve volné krajině vyrostly ohrady tvořené ostnatým drátem a obepínající ubohé dřevěné baráčky. Z Torrelliho hlášení jsem věděl, že jde o koncentrační tábory pro katolíky. Co jsem byl takhle z výšky schopen zahlédnout, tak neznámý architekt se dal inspirovat zřejmě druhou světovou válkou. Nechyběla vysoko posazená střelecká stanoviště, ploty sestávaly z několika řad a uprostřed většinou rozbahněné půdy se nacházel vybetonovaný čtverec, na kterém se pravděpodobně pořádaly nějaké přehlídky vězňů, či co. S mýma očima jsem ještě dokázal zahlédnout nepravidelné hnědé skvrny na tom betonu a pár nechutných detailů.

„Za deset minut budeme u rakouských hranic. Co si přejete, abych udělal?“ zeptal se mě pilot znenadání roztřeseným hlasem.

„Leťte tak dlouho, dokud to bude bezpečné. Pak zastavte a já vystoupím.“

„Rozkaz,“ zareagoval pilot.

Na dostřel rakouské protivzdušné obrany jsme se dostali během sedmi minut. Pilot zastavil stroj ve vzduchu a chystal se klesat.

„To nebude nutné,“ řekl jsem mu, otevřel dveře a vystoupil.

V Alpách by se strojem nejspíš stejně nedokázal přistát a mně nějakých pár set metrů volného pádu nemůže ublížit.

*

Studený vítr mě praštil do obličeje, nafoukl mi šaty a pokusil se mnou bacit o nejbližší skalní stěnu. Já rozpřáhl ruce, nabral vítr a sklouzl se po nějakém obzvlášť prudkém závanu. Spíš než sklouzl by se možná hodilo říct, že mě ten vítr popadl a zatočil mnou jako uschlým listem. Buď jak buď, můj let netrval dlouho. Práskl jsem sebou o zem, až hlína a drobné kamínky vylétly do vzduchu.

Tak trochu mi to pokazilo vizáž, ale to nevadí. Před odletem jsem si nechal zjistit, kde zhruba bude slunce ve chvíli, kdy dorazím na místo. Teď jsem se zahleděl k obloze, lokalizoval vzdálenou hvězdu a vyrazil do prudkého kopce. Mířil jsem přímo ke svému cíli.

Je poměrně zajímavé, že člověk normálně potřebuje spousty lan, skob, hřebů a jedno kladivo, chce-li šplhat po skalách. Já teď zjistil, že člověk ve skutečnosti nepotřebuje víc, než své vlastní prsty. Jen je třeba je mít natolik silné, aby se dokázaly zabořit do kamene.

Já je takové měl.

Šplhal jsem po skalních stěnách, vybíhal kopce nadlidskou rychlostí a přeskakoval široké průrvy. Pravda, mohl jsem se vydat po dlouho nepoužívaných silnicích, ale něco mi říkalo, abych to nedělal. Alpy se staly hraničním pohořím a já tušil, že v tak nepřístupném terénu bude nastraženo maximální množství pastí. Ne snad, že by mě uměle vytvořená lavina mohla zastavit, ale byl bych nerad, kdyby mě zdržela. Původně jsem se dokonce chtěl Alpám zcela vyhnout a dostat se do Rakouska stejným způsobem, jakým jsem přijel do Itálie – tedy tunelem. Ale Torrelli mě informoval, že tunel byl zavalen nedlouho po tom, co na zem přibyly síly pekelné. To bylo ostatně logické – takový tunel se dá sice skvěle bránit, ale ve chvíli, kdy obrana selže, může nepřítel napochodovat přímo doprostřed nepřátelského území. To věděl Torrelli stejně dobře jako neznámý správce města, u kterého tunel ústil. Tak došlo k zasypání na obou koncích. Kromě toho jsme potřebovali přístupovou cestu pro invazní armádu. Jelikož nebyl tunel a silnicím se nedalo věřit, bude to muset zvládnout letectvo. Takže bude nutné odstranit protivzdušnou obranu.

Přelezl jsem další okraj nějakého srázu a z ničeho nic stanul tváří v tvář zasněženému bunkru z šedého železobetonu. Přímo do obličeje mi mířilo menší dvojhlavňové dělo a vedle něj skromně vykukoval svazek hlavní rotačního kulometu.

Pohnul jsem se jako blesk.

*

Pohraničníci by mě možná jen zdvořile požádali, abych opustil příhraniční oblast a pokojně se vrátil tam, odkud jsem přišel. Možná by mě dokonce pozvali na grog a nějakou rakouskou specialitu. Jenže já nejím, nepiju a nemohl jsem si dovolit, aby mě salva děla srazila zase tam, odkud jsem se právě vyškrábal. Tak jsem zaútočil.

Dělo se pod mými údery změnilo v pokroucenou napodobeninu vodovodního řadu, rotační kulomet odlétl v dáli a z desetičlenné posádky nezůstalo víc, než hustý povlak na zdech. Za ten rok nečinnosti jsem nějak vyšel ze cviku, nebo co – byl jsem zase od krve od hlavy až k patě a jeden z pohraničníků na mě skoro stihl vystřelit. Skoro.

Po krátké logické úvaze jsem prošel celou celnicí (nebo jak tomu říkat) a objevil civilní oblečení, které mi sedělo. Svého starého, promočeného rakouskou krví jsem se zbavil, ve sněhu ze sebe smyl i poslední kapku krve (šlo to špatně, ale mně nevadí mráz a s mou silou se dá umýt naprosto cokoli) a navlékl se do nalezených šatů. Pak jsem si za opasek zastrčil jednu služební pistoli a vyrazil směrem do údolí. Od celnice k němu vedla úzká cestička, tak jsem se nemusel bát, že si svoje nově nabyté svršky potrhám.

*

Kdybych ještě měl nějaké pocity, asi bych si připadal jako turista na výletě. Chyběla mi jen hůl a zdravé nadšení pro pobyt v přírodě. Mezi statnými stromy jsem si vykračoval jako ztělesněná smrt a nedíval se nalevo ani napravo. Jen jsem zíral do dálky a čekal, až spatřím své cílové město. Když jsem se nedočkal ani po půl hodině, zvážil jsem všechna pro a proti a rozběhl se jako vítr. V takové rychlosti mě žádná lavina nedožene.

A že jsem jich pár strhl.

Nevím, kolik kilometrů jsem uběhl, ale během dvaceti minut se přede mnou ukázal skoro stejný obrázek, jaký jsem viděl v Emanuellině zrcadle. Město v dálce mělo podobné hradby jako větší italská města, rozeznal jsem střílny, rozeznal jsem ochozy. Jinak to tam vypadalo úplně obyčejně, jako u nás. I impové vypadali stejně začlenění do obyčejného života jako v Itálii.

Kolem městečka už to bylo trochu jiné. Takové divočejší. S mýma očima jsem rozeznával lidské kosti obrané doběla zřejmě zvěří. Kromě toho se tu povalovaly zrezivělé trosky zbraní a vůbec věci, které by člověk čekal na bojišti. Evidentně pozůstatky války, která vypukla mezi městskými státy.

Nechtěl jsem způsobit rozruch dřív, než budu Stullmanovi na dosah a tak jsem zhruba pět kilometrů před Hermagorem zpomalil na normální lidskou chůzi. Na případného pozorovatele jsem musel působit jako obyčejný turista. V těchto dnech jsou ovšem turisté vyhynulým druhem. Což na mě, jako na mrtvého, sedělo o to líp.

„Stop und hände hoch!“ ozvalo se ve chvíli, kdy jsem se dostal k městským hradbám na doslech.

Nechal jsem si svým věrným translátorem přeložit, co že se po mně chce (ještě že jsem si na ten přístroj vzpomněl) a poslušně zastavil a zvedl ruce nad hlavu.

„Ať jste kdo jste, okamžitě se otočte a vypadněte odsud,“ zachraplalo to z megafonu zase.

„Potřebuju se dostat do města, nesu vašemu správci důležitou informaci!“ zařval jsem a přivodil tak megafonu akutní syndrom méněcennosti.

„Pan Stullman ví všechno, co potřebuje,“ zařvalo to do třetice. „Máte přesně deset sekund na to, abyste odsud zmizel. Pak zahájíme palbu.“

S odpovědí jsem se neobtěžoval. Od hradeb mě dělilo odhadem sto padesát metrů – překonal jsem je jediným skokem.

Pro Rakušany na hradbách to musela být ohromná podívaná. V jednu chvíli jsem stál před jejich branou, mířilo na mě snad deset velkorážních zbraní a v příštím okamžiku jsem si to svištěl vzduchem jako superman.

Pak už na mém letu nebylo krásného vůbec nic. Mezi hlídkující měšťany jsem dopadl standardně jako granát.

*

Krev vystříkla na pět metrů do vzduchu, útočné pušky se pomalu začaly obracet směrem ke mně a já přešel do obvyklého bojového módu. Mával jsem rukama, trhal lidská těla, ničil zbraně. Z města muselo být na hradby dobře vidět a já věřím, že jsem mnoha měšťanům přivodil hodně zlé noční můry. Krev tekla po betonových panelech, ze kterých byly hradby zbudovány, stříkala na metry vysoko do vzduchu a jako jemný deštíček padala na nejbližší okolí. S mou rychlostí to naštěstí netrvalo dlouho, možná minutu, možná dvě. Pak jsem celý mokrý a nacucaný krví seskočil na městskou silnici a jediným bleskurychlým švihem popadl pod krkem nejodvážnějšího měšťana, který se přišel podívat, co se to na hradbách děje. Kdyby se dal s křikem na útěk jako ostatní, udělal by líp. Ale podobné typy se najdou vždy a všude.

„Kde najdu Hanse Stullmana?“ zeptal jsem se chladně a mezi zuby mi vyteklo trochu krve. Ne vlastní, pochopitelně.

Muž byl pravděpodobně velmi odvážný. Zřejmě patřil k nějaké místní složce domobrany, či co, protože měl na zádech masivní ručnici. Zřejmě to byl chlap prudký, emocionální a vůbec všemi obávaný. Teď mu stačil jediný pohled do mých krví pokrytých brýlí (které se mi dokonce nerozbily, pravý zázrak), aby třesoucí se rukou ukázal k vysoké věži uprostřed města. „Tam,“ podařilo se mu ze sebe vypravit.

Rozdrtil jsem mu hrtan (spíš ze zvyku nenechávat za sebou živé, než z nějakého rozumného důvodu) a vyrazil udaným směrem.

Hermagor mi takhle blízko u hradeb připomínal Ostravu, respektive ty části, ve kterých žili pánové Stoklasa a Jantula. Tady byla jen trochu jiná architektura (spíš činžovní domy, než paneláky) a působilo to tady víc středověce. Taky smradu bylo víc, jako by se kanalizace už nepovažovala za něco nezbytného. Můj nos byl ovšem odolný a tak jsem netečně kráčel směrem k udané budově. Hrubým odhadem stála na náměstí (ještě že jsem si město prohlédl z kopce, nemohl jsem se tak ztratit ani s mým orientačním smyslem) a od toho mě dělil zhruba kilometr.

Byla by to zajímavá cesta, kdyby mi ještě mohlo něco připadat zajímavé. Městský ruch jsem narušoval velmi výrazně, lidé oblečení do nepříliš čistých a moderních šatů kvapně mizeli jen co mě zahlédli a nějakou pořádkovou službu jsem nepotkal. A to jsem se ani nenamáhal skrývat se v postranních uličkách a rázoval si to rovnou nejširší ulicí, na kterou jsem natrefil. Takže těch prchajících lidí bylo docela dost.

Jako bych to svými úvahami přivolal, vyloupla se z jednoho nenápadného podchodu po zuby ozbrojená skupinka impů. Je poměrně zajímavé, že podobné uniformy nosila i naše pekelná policie. Některé věci se prostě nemění.

„Kampak, příteli?“ zeptal se mě největší z rarachů ryzí češtinou a o dlaň si přitom výmluvně poplácával dobře metr dlouhým ocelovým obuškem. Něčím takovým dokáže zabít i rachitická dívčina, která se v noci bojí chodit přes park. Co teprve taková stvůra pekelná.

Nebo já.

Vytrhl jsem impovi obušek z ruky takovou rychlostí, že to odnesly tři jeho prsty. Následovala chvilka tělesné námahy a pak jsem byl uprostřed ulice zase sám, v ruce jsem držel poměrně horkou trubku zohýbanou jako paragraf a pod nohama mi čvachtalo hnědé bahno líně odkapávající do nejbližšího kanálu.

Vyčvachtal jsem z něj a pokračoval původním směrem.

Až na náměstí mi cestu nikdo nezkřížil.

*

Z označené budovy se vyklubala městská radnice. Měla solidní dubová vrata (pro našince stejně odolná jako krepový papír), z oken prvního patra trčely hlavně automatických zbraní a na věži, tam, kde býval normálně asi zvon, se proti nebi rýsovalo něco jako dělo.

Rozhlédl jsem se po náměstí a vyrazil pevným krokem přímo k té dubové bráně. Toho dne se zřejmě zrovna konal trh, takže můj příchod vyvolal nemalé pozdvižení. Pokud bych to měl odhadnout, tak na náměstí zůstali jenom ti nejodvážnější měšťané a trhovci, kteří nedokázali tak rychle sbalit své zboží. Jinak se měšťanstvo rozprchlo jako hejno slepic, když se do nich střelí. Odevšad zaznívala hlasitá, emocemi podbarvená němčina, až jsem si musel vypnout translátor. I moje neprůstřelné ušní bubínky z toho začínaly tak trochu brnět.

Je poměrně zajímavé, jak rychle se taková hromada lidí dokáže rozutéct, když mezi ně vkročí krví nasáklá postava s bílým obličejem postrádajícím jakýkoli výraz. Filmové horory možná dělají svoje.

Zaznamenal jsem fortelně zrobený pranýř nacházející se vedle městské kašny, nevšímavě prošel kolem polonahého pubescenta, který tam trávil den v nepříjemném předklonu a konečně došel k vratům radnice. Kdybych mohl cítit překvapení, asi bych se dost divil, že po mně nevystřelila žádná ze zbraní, kterými byla radnice viditelně vyzbrojena. A to by se ani nemuseli bát, že si postřílí vlastní měšťany; před pár vteřinami stačili zmizet i ti nejpomalejší trhovci.

„Musím mluvit s Hansem Stullmanem,“ oslovil jsem plochým hlasem dva masivní impy stojící před branou. Připomínali mi Torrelliho ochranku a zřejmě plnili stejnou funkci.

„Ctihodným panem Stullmanem jsi chtěl říct,“ vyjel na mě větší z impů bojovně. Přesahoval mě dobře o jednu a půl hlavy a do jeho oblečení bych se vešel dvakrát, kdybych něco takového chtěl zkoušet.

„Pro mě za mě,“ odtušil jsem se stále stejným kamenným výrazem v obličeji. „Zavedete mě za ním, nebo si ho musím najít sám?“

Raraši nejdřív zůstali nad tou neomaleností stát jako vyřezaní ze dřeva a pak se na mě oba vrhli. Je prostě neuvěřitelné, jak někteří tvorové postrádají pud sebezáchovy.

*

Jemně jsem nohou odstrčil urvanou hlavu válející se před dveřmi a vzal za kliku pokrytou něčím mazlavým a lepkavým. Tipoval bych to na pekelnický mozek, kdyby mě nějaké sázení ještě zajímalo.

Za dveřmi se nacházela opuštěná recepce, jeden výtah a solidní kamenné schody. Z Emanuellina vidění jsem vyrozuměl, že Stullman má kancelář někde vysoko. Jelikož jsem se nechtěl nechat uvěznit ve výtahu a kromě toho jsem si nebyl jistý, jestli vůbec jde elektřina, vyrazil jsem hezky pěšky po schodech.

Až do čtvrtého patra jsem nikoho nepotkal.

Pak už ano.

Nevím, jestli v tomhle patře sídlila celá městská rada, ale pokud ano, pak na každého radního připadala desetičlenná ochranka výstavních rarachů. Nevím, jestli Rakušani tyhle pekelníky nějak speciálně krmí, ale zase jsem tomu nejmenšímu nesahal ani po bradu. Ještě že se nemůžu leknout.

Tentokrát se milé pekelnictvo neobtěžovalo žádnými řečmi. Prostě vytasili všemožné zbraně a pustili se do mě.

Přerazil jsem jeden starožitně vyhlížející meč, rozlámal pravou japonskou katanu, chytil do dlaně půl zásobníku z nějaké automatické pistole a vytrhl nejbližšímu pekelníku dlouhou ocelovou trubku.

Pak už to šlo skoro samo.

S mou silou, rychlostí a nezničitelností bych je zabil během několika vteřin klidně s jednou rukou za zády. Vybaven trubkou jsem byl jen rychlejší, efektivnější a nadělal jsem víc nepořádku a kraválu. Jak dokáže hvízdat vzduch v trubce, kterou nad hlavou točím já, to je něco neuvěřitelného. Myslím, že i pekelníkům ten zvuk trhal bubínky, ale nemohl jsem si tím být tak úplně jistý. Krve bylo ve vzduchu tolik, že se nedalo říct, která teče rarachům z uší a kterou jsem rozlil já. Ono je to stejně jedno.

Hnědá břečka plná nejrůznějších potrhaných tkání líně tekla po schodech a já si totálně zničil boty, když jsem se tím svinstvem brodil k nejbližším dveřím. Nevím, kde přesně sedí starosta Stullman, ale těch dveří tu zase tak moc není. Jelikož jsem měl stále funkční translátor, mohl jsem se dokonce i zeptat.

Rozrazil jsem první dveře, k smrti vyděsil jednoho brunátného muže v důchodovém věku a po krátké konverzaci zjistil, že pan starosta sedí přímo na konci chodby. Pravda, musel jsem se na toho chlapíka nehezky usmát a utrhnout mu oba palce, než mi to řekl, ale to nevadí. Ono takové utržení palců moc času nezabere, pokud člověk není na tyhle věci háklivý. Což já nejsem.

Vyhození toho chlapa z jeho vlastního okna se mnou taky nic neudělalo.

*

Došel jsem až ke starostově kanceláři a zauvažoval, mám-li zaklepat.

Nakonec jsem zaklepal. Pokud by to někoho zajímalo, tak dubové dveře toho zase tak moc nevydrží.

„No jen pojď dál,“ vyzval mě s úsměvem vyhublý chlapík sedící za masivním dubovým stolem. „Uzené koleno, ďábel a bratwurst!“ dodal vzápětí.

Jen díky mé mrtvosti mě jeho prohlášení nepřekvapilo. Stejně jako skutečnost, že se přede mnou vztyčila matně se lesknoucí průhledná stěna z nedefinovatelného materiálu. Zřejmě tedy šlo o zaklínadlo, se kterým si můj translátor neporadil zrovna nejlépe.

„Hans Stullman?“ zeptal jsem se, ignoruje mužovy magické schopnosti.

„Ctihodný pan Stullman!“ opravil mě nerudně muž a beze strachu vstal a došel až ke mně. „Co jsi zač a kdo tě posílá?“

„Na tom nezáleží,“ řekl jsem já a prudce mávl rukou, připraven tomu muži roztrhnout hrdlo.

Moje ruka narazila do něčeho pružného, celá téměř neviditelná stěna zajiskřila a Stullmana to posunulo o dobrý metr dozadu. Musel se zachytit svého stolu, aby se neposadil na zadek. Z jeho sebevědomého výrazu zůstaly jenom trosky a já udeřil podruhé. Zase jsem vyvolal zablýsknutí, zase jsem smýkl panem starostou a tentokrát jsem i postoupil kupředu, jak silové pole přede mnou ustoupilo.

„Ganesha magre omni!“ zaječel starosta a napřáhl proti mě pravou ruku. Nejdřív mu v ní vykvetl krásný ohnivý květ a pak jeho ruka napodobila plamenomet.

Zahalil mě takový žár, že se mi plast ze zrcadlovek roztekl po obličeji a z mého oblečení zůstal v jediném okamžiku jen popel. O chudáku translátoru ani nemluvím.

Přes hučení ohně jsem zaslechl, jak si pan starosta něco spokojeně zamumlal a pak plameny uhasly stejně náhle, jako vzplanuly. Já před Stullmanem zůstal stát zase úplně nahý.

Ten pohled s ním udělal strašné věci. Nejdřív zaječel jako malá holka, pak vychrlil nějakou záplavu slov v němčině a potom se mě pokusil zastavit dalším zaklínadlem. Nevím, co mělo udělat, pan starosta ho nikdy nestihl dopovědět. V okamžiku, kdy uhasl oheň, jsem neviditelné bariéře zasadil poslední ránu z milosti a svou obvyklou rychlostí sevřel muži hrdlo. Tentokrát jsem nemusel ani svírat ruku a drtit hrtan – chlap se mi podíval do očí zbavených obvyklé ochrany a zemřel jako kdyby ho trefil šlak. Dokonce na mě vykašlal několik pořádných šplíchanců krve. Asi z plic potrhaných explodujícím srdcem.

Upustil jsem bezvládnou mrtvolu na podlahu a začal se shánět po telefonu. Jeden zachovalý jsem objevil v zásuvce starostova stolu, vytočil číslo a chvíli poslouchal vyzvánění. Kdyby příchod pekel nějak výrazně zasáhl telekomunikační služby, asi bych teď musel shánět nějakou vojenskou vysílačku. Ale v nově organizované společnosti je možnost domluvit se na dálku velice vítanou výhodou, takže se například u nás na fungující telefonní síť hodně dbalo. V Hermagoru a přilehlých oblastech tomu bylo evidentně stejně.

„Torrelli,“ štěkl mi do ucha mafiánův hlas. V kostce jsem mu vylíčil své činy v Hermagoru a informoval ho o Stullmanově konci.

„Jdi a zlikviduj zbytek radních,“ nařídil Torrelli a připomněl mi, že bych měl dočasně vyřadit z provozu případnou protileteckou obranu města. Vzpomněl jsem si na dělo na věži a bez špetky jakékoli emoce souhlasil.

Tak jak jsem byl, jsem vyrazil na lov radních. Zabití Stullmana nezabralo ani zdaleka tolik času, kolik jsem si myslel a tak se nejrychlejší člen představenstva stačil dostat do půlky náměstí, než jsem ho dostihl. Kdyby na svém útěku místo zoufalého křiku radši přemýšlel a pokusil se mi ztratit v nějaké přilehlé uličce, zřejmě mohl žít. Takhle získal pranýřovaný klučina výhled na profesionálně vytrženou páteř rozvalující se vedle chladnoucí mrtvoly a já se vrátil zpátky na radnici. Podle Torrelliho plánu jsem měl městským rozhlasem informovat měšťany o příchodu nových pánů a důkladně jim vysvětlit druhou alternativu.

Nejdříve jsem na věži zabezpečil to dělo, pak jsem se v radniční umývárně trochu zkulturnil a potom jsem si našel nové oblečení. Dokonce i zrcadlovky tam jedny byly. Nevypadaly tak dobře jako ty zpopelněné, ale proti neúmyslným zabitím budou stačit. Jako mrtvý jsem na ně žádné jiné požadavky nekladl.

Následovalo zprovoznění místního rozhlasu a chladným hlasem odříkaný projev. Emanuelle mi moudře nařídila naučit se těch pár vět v němčině nazpaměť, takže jsem se teď nemusel uchylovat k italštině nebo angličtině. Bůh ví, jestli by mi tady někdo rozuměl.

Po vypnutí rozhlasu jsem se rozvalil za Stullmanovým stolem a počkal, dokud se na náměstí nesnesl první invazní vrtulník. Pak jsem se vrátil zpátky do Vatikánu.

Můj první den v roli královského vrchního vraha tedy skončil poměrně uspokojivě.

XII.

Můj další život se smrskl na sled cestování, vraždění a návratů do Říma. Nevyrážel jsem proti cizím vládcům každý den, to rozhodně ne. Torrelli se s královnou shodl na tom, že bude nejlépe se v dobytém městě nejdříve usadit, zvládnout samosprávu a vůbec tak nějak zakořenit, než se pustíme dál. Lidé z dobytých měst naštěstí neměli téměř žádné výhrady proti novým pánům. Když se to tak vezme, neměli si na co stěžovat. Pravda, vládli jim cizinci, ale jinak si všichni spíš polepšili. Dostalo se jim lepší organizace a lepšího zboží, i když za to zaplatili jistou ztrátou svobody. Usazování tak zabralo vždy zhruba dva měsíce, pak už jsme si mohli být jistí, že ve městě nepropukne nějaká revolta, která by mohla dosazené vládce stát život a nás území.

Na vražedné výlety jsem tedy vyrážel zhruba co dva měsíce. Čas mezi nimi jsem vyplňoval ležením v rakvi.

Nebyla to samozřejmě rakev obyčejná, ani nebyla naplněná hřbitovní prstí, nejsem koneckonců žádný upír. V podstatě to ani nebyla rakev, k uložení pod zem nebyla nikdy určena. To jen Emanuellina paranoia přišla s nápadem, že by mě někdo mohl poštvat proti ní, teď, když už se mnou není čtyřiadvacet hodin denně. Obávala se, že by se mohl odněkud vynořit nějaký ještě oddanější satanista a přikázat mi, abych jí ve spánku třeba utrhl hlavu. Co se mě týkalo, nevylučoval jsem žádnou možnost. Nemá-li člověk emoce, chybí-li mu motivace, může se opravdu stát cokoli. Takže dívku napadlo, že si mě pojistí a ve chvílích, kdy nebudu mít co na práci, budu odpočívat bezpečně uložený v nedobytné schráně. Kdesi v nějaké staré knize vyčetla poměrně jednoduché zamykací kouzlo a aplikovala je na rakev, do které jsem ulehl. S mou silou jsem samozřejmě mohl své dočasné vězení roztrhat jako papír, ale bez vlastní vůle jsem k tomu neměl žádný důvod a Emanuelle nechala rakev zhotovit zvukotěsnou, takže mi nikdo nemohl nic přikázat. Kromě toho se mi před každou misí a před každým návratem do rakve zadívala do mých zrcadlových brýlí a vemlouvavým hlasem pronesla: „Neposlouchej žádný příkaz, který ti dá kdokoli jiný. Jedině já jsem tvoje paní a jedině já ti rozkazuji.“ Nejsem si jistý, jestli to mělo vůbec nějaký smysl, protože žádnou z mých obětí pochopitelně nenapadlo mi prostě rozkázat, abych šel pryč, ale Emanuelle se po tom možná lépe spalo. Když se to vezme kolem a kolem, bylo to velice propracované řešení.

Každé dva měsíce mě Emanuelle budila, popisovala mi moje cíle a já vyrážel. Vracíval jsem se v jiných šatech, občas bez brýlí, ale vždycky jako vítěz. Pak jsem bez jediného slova ulehával do rakve, kterou dívka vzápětí zapečetila kouzlem.

Kromě vražd jsem byl vypouštěn na svobodu i ve chvílích, kdy si Emanuelle potřebovala vyzkoušet nějaké nově zvládnuté kouzlo. Jelikož jsem drtivou většinu času strávil v rakvi, připadalo mi, že Emanuelle nabývá sil jaksi po skocích. Při jednom probuzení experimentovala s podobnou bariérou, jakou na mě vyzkoušel Stullman a při dalším se byla schopna ohradit vysokou kamennou zdí vyčarovanou přímo ze vzduchu. A to bylo jen to nejmenší. Měl jsem příležitost sledovat, jak experimentuje s počasím, jak na vzdálené nepřátele posílá krupobití, bouřky a deště žab, viděl jsem, jak se úrodné kraje mění ve vyprahlé napodobeniny pouště. To vše aplikováno na vzdálenosti tisíce kilometrů, na země, které měla v plánu dobýt až v hodně vzdálené budoucnosti. Na Rakousko, Švýcarsko a Maďarsko podobnými magickými zbraněmi neplýtvala, ty chtěla dobýt jen s mou pomocí.

A nemůžu říct, že by plán nevycházel. Mýma rukama skonalo tolik mužů, že bych je možná už ani nespočítal. Prošel jsem tolika městskými obrannými systémy, že bych jejich vyjmenováváním strávil dlouhé odpoledne. Viděl jsem tolik zoufalého odporu, kolik ho není popsáno v žádné kronice lidstva. Stala se ze mě oživlá smrt, slepě plnící rozkazy italské královny a nezastavující se před ničím a před nikým. Mé činy se staly legendárními a desítky panovníků trnuly strachy ze dne, kdy se před branami jejich města objeví sinalá postava v tmavém odění.

Na to bych málem zapomněl. Jednoho dne (odhadem uplynuly tak tři, čtyři roky od mého prvního dobyvačného tažení) se víko rakve nadzvedlo a nade mnou se zjevila obvyklá bledá tvář rámovaná blond vlasy, jejíž největší dominantu tvořily jasně planoucí zelené oči.

„Koho chceš, abych zabil?“ zeptal jsem se bezbarvým hlasem jako už tolikrát.

„Dneska nikoho, vylez, musíme něco vyzkoušet,“ poručila mi Emanuelle natěšeným hlasem.

Následoval jsem ji do její studovny, alchymistické laboratoře, nebo jak to nazvat a při tom si lhostejně prohlížel její postavu. Stále chodila oblečená do tmavé lesklé kůže, na těle měla množství stříbrných šperků a ve vlasech pořád nosila tu jednoduchou zlatou korunku. Jinak se ale z příjemně atletické dívky stala vychrtlá anorektička, jíž se dala počítat žebra i takhle přes oblečení. Ale její krok byl energičtější než dřív a také z každého gesta přímo prýštila její moc. Takže se nedá říct, že by jí praktikování magie ubližovalo. Spíš ji měnilo. A mně bylo úplně jedno, jestli k dobrému či k zlému.

„Nemám ráda, když při těch svých úkolech přicházíš o šaty,“ začala Emanuelle hlasem divoké kočky. „Není to reprezentativní, když můj osobní zabiják vykonává svou práci tak, jak ho příroda stvořila. Není to důstojné, nebudí to tolik hrůzy, kolik by mohlo a vůbec se to tak nějak nehodí. Proto jsem přišla s nápadem, jak tvým nechtěným exhibicím udělat přítrž.“ A dramaticky otevřela jednu knihu v rudé kůži.

Naklonil jsem se nad stránky a začetl se do sáhodlouhého pojednání. Jak už jsem si vyzkoušel svého času ve Vatikánu, číst dokážu opravdu rychle.

„Zajímavé,“ řekl jsem bez zájmu, „ale pro obyčejné oblečení to i tak nebude stačit.“ Řeč byla o kouzlu, které trvale zvýší mechanické vlastnosti jakéhokoli materiálu. Kdybyste něco takového aplikovali na obyčejnou ocel, dostanete materiál, kterým půjde strouhat diamant. Při aplikaci na obyčejné šaty by zřejmě vzniklo něco podobného jako moje někdejší titanové oblečení, ale ani něco takového neodolá peklu, které mě většinou vítalo před hradbami měst.

„A oblečení vyztužené titanem je skoro průhledné. Tím bych si moc nepomohl,“ dodal jsem.

„Vím, vím,“ mávala rukou Emanuelle. „Neměla jsem na mysli zkoušet vylepšovat stávající oblečení. Spíš jsem si představovala něco takového.“ A s výrazem kabaretního kouzelníka vytáhla z jednoho šuplíku nějaký poskládaný papír.

Když jsem jej rozložil, ukázalo se, že jde o nějaký technický výkres. Za svého života jsem s podobnými věcmi pracoval každý den, takže teď pro mě nebyl problém rozluštit, o co že na výkrese jde. No, skoro.

Na první pohled to vypadalo jako obyčejná drátěná košile, která se dala sehnat u mistra kováře před několika sty lety. Lišilo se to pouze v tom, že to evidentně mělo pokrývat celé tělo od krku až po paty, mělo to na sobě přidělané takové tenké lamelovité pláty na hrudi, ramenou, stehnech a holeních a bylo to ušité s ohledem na módu. A taky to mělo tak futuristicky řešené boty, že jsem skoro žasl. Zaráželo mě jen to, že kóty naznačovaly rozměry v desítkách metrů. V něčem takovém bych se dokázal bezpečně ztratit.

„Co to je?“ zeptal jsem se proto.

„Tvůj nový bojový oblek. Vidím, že nechápeš, proč je to tak velké, ale to ti hned vysvětlím. Určitě je ti jasné, že kdybychom něco takového chtěli udělat z obyčejného drátu, nastaly by nevyhnutelné technické potíže s výrobou a spojováním kroužků. To jsem si nechala vysvětlit od konstruktéra, který tohle navrhl, já sama se ve strojařině neorientuju. Ten šikovný člověk mi vysvětlil, že buď můžeme získat v podstatě obyčejnou drátěnou košili, jaká se dřív vyráběla pro hvězdy šoubyznysu, nebo použijeme další špetku magie a přijdeme s něčím stejně tenkým jako obyčejná látka a přesto naprosto nezničitelným. Tak jsem si řekla, že v normální drátěné košili bys působil poněkud hloupě. Nechám proto ukovat oblek, do kterého by se vešel člověk vysoký deset metrů a pak jej pomocí magie zmenším a vytvrdím. Získáš tak něco, co bude připomínat obyčejné šaty a co přečká i zásah menším jaderným granátem. Konečně se budeš pohybovat v něčem reprezentativním.“

„Jak chceš,“ zněl celý můj komentář.

*

Následující dny jsem poprvé po dlouhé době netrávil v rakvi. Místo toho jsem přihlížel, jak vzniká můj nový bojový oblek. Denně jsem docházel do přísně utajené laboratoře, ve které se vyráběly kroužky z tvrzeného titanu. Ty se zde i spojovaly do dlouhých řetězů, které zase tvořily rozlehlé kovové plachty „střižené“ podle nákresů. Ten tvrzený titan byl vyráběn bez použití magie, dřív se s ním experimentovalo ve vojenství a k Emanuelle se tahle vědomost dostala spolu s dalšími, když převzala moc nad Itálií. Já ten materiál téměř nedokázal přetrhnout a to se ještě chystalo magické vytvrzování. Být živý, asi bych se na svou neprůstřelnou garderóbu začal těšit.

Výroba oděvu zabrala přesně měsíc a půl. Po uplynutí téhle doby jsme mohli obléknout desetimetrovou Torrelliho sochu stojící před jeho palácem do něčeho antracitově černého, co ze všeho nejvíc připomínalo křížence mezi jégrovkami, samurajským brněním a bitevní kombinézou z knih mého kdysi nejoblíbenějšího spisovatele. V době před příchodem pekel bych se asi v něčem takovém mohl ukázat na veřejnosti, ale pravděpodobně bych na sebe nezdravě strhával pozornost strážců pořádku. V téhle době působil obleček pořád hodně extravagantně, ale mezi motorkářsky vymóděné impy bych zapadl jedna báseň.

Aby s tím mohla Emanuelle provést magický rituál, museli jsme to rozložit na vatikánské náměstí. Stovka impů hekala, nadávala a proklínala nebesa, když oblek roztahovala po té volné prostoře. Nedivil jsem se jim, tvrzený titan nějak ztratil výhodu nízké hmotnosti a celý obleček teď vážil slušných pár tun. Emanuelle mě ujistila, že se to redukcí velikosti ztratí, jinak bych se při každém kroku bořil do země.

„Ustupte!“ zvolala kouzelnice přísně, když byl oblek roztažený na náměstí. Stáli jsme na balkóně, odkud dívka hodlala provést svůj rituál.

Impové se poslušně rozběhli do stran a Emanuelle začala se zaříkáváním. Já jí držel knihu.

Slova byla tentokrát podivnější, než kdy jindy. Býval bych se vsadil, že něco takového se nedá lidskými ústy vyslovit, ale dívce splývaly verše ze rtů stejně hladce, jako by mluvila česky a ne nějakou kombinací norštiny s africkým nářečím. Možná vliv bůhvíjakého jejího amuletu, nebo se řádně pocvičila v artikulaci. Nevím.

Daleko zajímavější než recitující Emanuelle bylo dění na náměstí. Po černé ploše mého bojového obleku začaly přebíhat standardní elektrické jiskřičky a vzduch nad ním se vlnil, jako by tvrzený titan vydával enormní množství tepla. Zpočátku jsem si tím nebyl jistý, ale pak jsem zpozoroval, jak se okraje obleku pomalu, pomaličku sunou po dlaždicích – proces zmenšování začal. Díval jsem se, jak zmenšování nabírá na rychlosti, poslouchal jemné cinkání, se kterým se kroužky posouvaly po dláždění a čekal, až bude proces u konce. Co jsem taky měl dělat jiného.

„Tak a je to,“ spokojeně si zamnula ruce dívka, když uprostřed náměstí zůstalo ležet cosi černého, připomínajícího zapomenuté sváteční šaty z nějakého lesklého materiálu.

„Ty tam, přines to sem,“ ukázala prstem na jednoho z impů postávajících na okraji náměstí. Pekelník horlivě pokýval hlavou a se smotaným oblekem se rozběhl ke vchodu do paláce. Já si vzpomněl, jak se tihle raraši chovali při prvním setkání s Emanuelle a musel bych se usmát, být živý. Dneska si ani jediný z nich ke královně nedovolil sebemenší drzost, všichni se chovali stejně uctivě a podlézavě, jako její lidští poddaní. Nedivil jsem se – se získáním magických znalostí nad nimi dívka nabyla moci a nebála se ji použít. Na pranýř ještě žádný imp nešel, ale pár jich skončilo zaživa stažených z kůže, nebo rozčtvrcených hodně pomalým způsobem.

Rarach se k nám přihnal a s hlubokou úklonou mi předal můj nový oblek. Pochybovačně jsem si ho prohlédl – kroužky titanu se magickým působením zmenšily tak, že nebyly větší než obyčejná špendlíková hlavička. Jak Emanuelle předpokládala, tvořily neprůhlednou souvislou látku, studenou na dotek a jemně cinkající při sebemenším pohybu. Ale to cinkání možná dokázaly slyšet jenom moje uši.

„Výborně,“ promnula kouzelnice rukáv obleku mezi prsty. „Teď ta důležitější část.“ Vrátili jsme se do sálu, kde jsem oblek pověsil na obyčejné ramínko. Drát se trochu narovnal, ale vydržel.

Kouzlo na zpevnění materiálu bylo zřejmě stejného druhu, jako to na zmenšování. Alespoň mně zněla ta řeč hodně podobně a verše měly i podobný spád. Stejně tak stačila pouhá slova, nemusel jsem shánět panny, nemluvňata, ani podobné věci. A do třetice byly stejné i efekty provázející celý magický proces. Statická elektřina mi byla už důvěrně známá, znovu se opakovalo vlnění vzduchu a kromě toho začalo ovzduší kolem pověšeného obleku tak nějak houstnout a tmavnout. Jako by se oblek vsakoval do prostoru kolem něj. Napadlo mě, jestli dívka nespletla kouzlo a pracně vyráběnou kombinézu naopak nerozpouští, než aby ji zhušťovala. Ale přesně v tom okamžiku nastal prudký obrat – ozval se hlasitý třesk, zaplálo prudké světlo a na zem dopadlo několik velkých sněhových vloček.

„Hotovo,“ prohlásila Emanuelle.

*

Já přistoupil až k obleku a zblízka si ho prohlédl. Ani pro moje oči nevypadal jinak, než před malou chvílí. Temná látka se leskla stejně jako předtím, na omak působila stejně hladce a vůbec v ničem mi nepřipadala odlišná.

„Nad čím dumáš?“ došla Emanuelle až ke mně a zvědavě mi nakoukla přes rameno, jak jsem se tak nad oblekem skláněl.

„Vypadá to stejně jako předtím,“ svěřil jsem se jí.

„Jo? Tak zkus urvat třeba ten rukáv,“ vyzvala mě kouzelnice se sebevědomým výrazem ve tváři.

„Když ho urvu, už ho nikdo zpátky nepřidělá,“ varoval jsem ji. Ne, že by mi na tom záleželo, ale z logického hlediska bylo škoda ničit věc, kterou vyráběli tak dlouho.

„Jestli ten rukáv urveš, tak je celý tenhle obleček stejně k ničemu,“ pokrčila rameny Emanuelle.

Tak jsem látkou mocně škubl.

„Zajímavé,“ byl jsem nucen přiznat, když nejenže mi v rukách nezůstaly dva kusy obleku, ale nepodařilo se mi látku natáhnout ani o milimetr.

„No jen se neostýchej, dej do toho všechno,“ vyzvala mě dívka a tvářila se čím dál spokojeněji. Jako někdo, kdo si je jistý svým dílem.

Tak jsem do toho dal všechno. A poprvé po hodně dlouhé době jsem spatřil svou krev, jak mi tenká látka prořízla kůži.

„Jsem geniální!“ zasmála se Emanuelle zvonivě a objala mě kolem krku. Musel jsem jí dát za pravdu – jako první v historii vytvořila zřejmě naprosto nezničitelný materiál.

„No nestůj tady jen tak, vyzkoušej si to!“ popoháněla mě dívka, když jsem nepřestával obleček zkoumat.

Beze slova odporu jsem se tedy svlékl donaha a nasoukal se do bojového obleku. Na mém chladném těle skoro vůbec nestudil. Celé se to zapínalo pomocí dvou řad knoflíků, jednoho zipu a tenkého pásku ze stejných kroužků, jako zbytek obleku. Místo tkaniček byly boty vybaveny utahovacími přezkami. Celý oblek tak neobsahoval jedinou součást, která by se dala zničit konvenčními lidskými zbraněmi. Podrážky bot, mimochodem co do technologie nejpropracovanější součást téhle kombinézy, pochopitelně také nebyly z gumy, ale z tenkých lamel pospojovaných nýtky, čepy a táhly. Výkres obleku jsem si neprohlížel do takových detailů, ale boty byly evidentně dílem hodně nadaného konstruktéra. Napodobit pružnou podrážku bez pružinek a jakýchkoli poddajných materiálů není zrovna snadný úkol.

„Dokonalé! Jedním slovem dokonalé!“ rozplývala se Emanuelle, zatímco jsem se cvičně procházel a zkoušel, jak boty reagují na různé pohyby. Ač to znělo neuvěřitelně, fungovaly jako kterékoli kožené boty, které jsem měl kdy na nohou. Už jsem se skoro těšil, jak si s nimi vyzkouším své smrtící zrychlení. Jestli se naplní Emanuellino očekávání, tak už nikdy nezažiju podrážky rozplizávající se do stran.

„A to není všechno,“ zatvářila se kouzelnice jako Ježíšek a vylovila odněkud obyčejné sluneční brýle. „Nasaď si je.“

Počkal jsem, až dívka odvrátí hlavu, pak jsem sundal svoje staré zrcadlovky a nasadil si tyhle. Pokud jsem ve svém stavu mohl soudit, tak mi velice slušely. Byly prudce moderní, lehké, přiléhavé a naprosto neprůhledné – pochopitelně jen z jedné strany. Jen jsem měl dojem, že mi je první raketová exploze vygumuje z obličeje.

„Odteď se už nemusíš bát, že v boji ztratíš brýle,“ řekla Emanuelle, jako by mi četla myšlenky. „Tyhle podstoupily stejný proces jako tvůj oblek. Jsou proto téměř nezničitelné a kromě toho ti jen tak lehce nespadnou. Ono se to nezdá, ale jsou navrženy speciálně pro tvoji hlavu tak, aby seděly co nejpevněji. Zkus to.“

Cvičně jsem párkrát švihl hlavou a opravdu. Brýle se mi svezly na špičku nosu, ale neuletěly mi ani jednou. Vzhledem k přetížení, které musely snášet, se to dalo považovat za obdivuhodný výkon.

„Mám tomu rozumět tak, že jsou stejně odolné jako ten oblek?“ zeptal jsem se.

„No to zrovna ne, ale pokud nebudeš ksichtem vykrývat tankovou střelbu, nemělo by se jim hned tak něco stát. Skla jsou na nich samozřejmě nejkřehčí, ale i tak předčí to nejkvalitnější neprůstřelné sklo. Obroučky jsou ze stejného materiálu, jako tvůj oblek.“

„Skvělé,“ řekl jsem bez přesvědčení a poklepal si na jednu kapsu, co jsem měl na stehně. „Na co to je?“

„Na rezervní brýle. A to poutko na opasku je na tohle.“ A dívka mi podala asi pětadvaceticentimetrový kovový váleček.

„Teleskop?“ podivil jsem se a mávnutím ruky získal necelý metr dlouhou tyč skládající se ze čtyř segmentů.

„Jo, teleskop. Sledovala jsem některá tvoje tažení a zjistila, že s nějakou tyčí nebo trubkou ti jde zabíjení od ruky daleko líp, než když používáš holé ruce. Tak jsem si řekla, že k obleku se bude hodit nějaká stálá zbraň. A nechala jsem vyrobit a následně vytvrdila tohle.“

„Díky,“ řekl jsem se svou obvyklou dávkou nadšení a zahákl si obušek za opasek. Jestli se Emanuelle v tom materiálu nemýlí, pak jsem právě získal věrnou a spolehlivou zbraň, se kterou nebudu muset zacházet jako s dětskou hračkou z obavy, abych ji nerozbil. A taková trubka je v mých rukou opravdu nebezpečná věc.

*

Plynuly týdny, měsíce, roky. Já se ve svém bojovém obleku stal legendárním poslem smrti. Celé regiony vypravovaly k Emanuelle své posly a nabízely jí vládu nad svými městy. Prozíraví správcové těchto regionů si dokázali dobře spočítat, že je lépe stát se řadovým měšťanem někde na druhém konci světa, než čekat, až zaklepu na dveře jejich vladařských rezidencí. Z toho důvodu mi tak nějak ubylo práce. Ležíval jsem celé měsíce v zapečetěné rakvi, zíral do temného stropu a nemyslel na nic. Čas pro mě nic neznamenal, mrtvost měla tu výhodu, že se mi nuda stala zcela neznámým pojmem. Mohl bych takhle ležet celá staletí, aniž bych zatoužil třeba po otočení na bok.

Když už to ale začalo vypadat, že zůstanu v rakvi navěky, objevil se jiný problém. Nejen Emanuelle se věnovala temnému umění, magii začalo používat čím dál více lidí. Vladaři států si jako ve středověku na svůj dvůr zvali kouzelníky, kteří jim měli zajistit bezpečí. Na světě se totiž s příchodem magie objevil nový způsob boje, jehož průkopníkem se stala právě moje královna. Tam, kde nejdříve na znepřátelené země posílala nehezké počasí a deště žab, tam nyní používala magii k přivolání meteoritických bouří, vyvolání epidemií moru a podobným zábavám. Jak říkám, stal bych se naprosto zbytečným – když můžete proměnit celou armádu v hromádku strusky jedním zaklínadlem, nepotřebujete nezničitelného zabijáka. Ale k Emanuellině smůle dokázali cizí mágové její útoky odrážet se stejnou námahou, s jakou je ona přivolávala.

Takže jsem se stal vrahem specializujícím se na kouzelníky. Svého prvního jsem dostal v Hermagoru a neměl jsem s ním žádnou velkou práci. Ti další už byli jiné kafe. Přicházíval jsem do měst, vyhledával tyto lidi a pak opouštěl doutnající krátery, ve které se tato města změnila. Mágové ve snaze zastavit mě často popustili uzdu své fantazii a vyvolali takové síly, které dokázaly v minutě spálit celé kilometry čtvereční. Občas při tom dokonce zapomněli na svou vlastní ochranu a tak vzpláli spolu s městem. Většinou jsem však jejich život ukončil vlastnoručně poté, co jim došly síly a nápady. Vracíval jsem se ohořelý, potlučený, ale nezraněný. I můj oblek přežíval – Emanuellino kouzlo ho dokázalo udržet pohromadě, i když na mě působily neskutečné jevy.

Politická situace ve světě se tak postupem času klonila v náš prospěch. Emanuelle panovala tvrdou rukou nad polovinou Evropy – dobyli jsme roztahovačné Německo, získali jsme jižní státy – lovení členů Nové církve Satanovy mi zabralo plných pět let a za tu dobu jsem na vlastní kůži ochutnal tolik magie, že to bylo nepředstavitelné. Mimo jiné jsem tak zjistil, že magie na mě nepůsobí – mohl mě sice zahalit oblak ohně, ale donutit mé tělo k samovolnému vzplanutí nebylo možné žádným kouzlem. A to speciálně tenhle způsob zabití praktikovala Emanuelle hodně často. Bylo to rychlé, jednoduché a ještě to hnojilo půdu, jak sama se smíchem říkávala. S Ruskem uzavřela královna příměří – jednou jedinkrát se pokusila vyhledat svým obvyklým způsobem všechny mágy tohohle státu a dostala zásah takovou zpětnou vazbou, že ji to na místě skoro zabilo. Následovalo tedy vyslání mírových poslů a podepsání mírové dohody mezi královnou a carem Rasputinem II. Co jsem zaslechl, tak tenhle člověk byl přímým potomkem kouzelníka praktikujícího kdysi v carském Rusku a měl takový magický potenciál, že se bez obav odvážil přijet podepsat smlouvu až k nám do Vatikánu. K té příležitosti mě Emanuelle vypustila z rakve a důkladně mě instruovala – měla v úmyslu hosta nenápadně prověřit a případně mi dát rozkaz ho zabít.

„Věřím, že bys to nakonec dokázal,“ řekla mi příštího dne, kdy car opět odcestoval. „Ale Rasputin II. měl kolem sebe takovou neuvěřitelnou ochranu, že bychom přišli odhadem o polovinu Itálie, kdybys na něj ve zlém vztáhl ruku. Ze stovek kilometrů čtverečních by se stala rovná planina pokrytá jemným popelem. Mám dojem, že jsem rozpoznala i kouzlo, kterým se zabezpečil a přiznávám, že mi po tom zjištění přeběhl desetkrát mráz po zádech. Tolik lidské krve by se mně v životě nepodařilo nashromáždit, kdybych vyhubila celou Itálii. Ovšem Rasputin má k dispozici celou širou Rus, jemu se to praktikuje,“ dodala s profesionální závistí v hlase.

Na Rusko jsme si tedy museli nechat zajít chuť. Na severu se dále nacházelo ještě Království české. Téměř při každém mém povstání z rakve jsem poslouchal stesky na „toho zatraceného parchanta Vetka“. Český král byl co do magických schopností evidentně velice mocný a dokázal úspěšně blokovat Emanuelliny magické sondy. Dívka tak ani nevěděla, kde přesně Vetek kraluje. Aby navíc dokázala Česku nějak uškodit, o tom si mohla nechat jenom zdát. Naopak, měla dost práce se zajištěním naší vlastní bezpečnosti. Josef Vetek se ukázal být nejenom mocným mágem, ale také králem s podobným dobyvačným komplexem, jaký měla Emanuelle. Slovensko se tak znovu stalo součástí svého dřívějšího souseda, Polská říše byla jednoho krásného dne anektována a v Maďarsku se lidé začali povinně učit česky. Právě Maďarsko leželo královně v žaludku nejvíc – co jsem se tam nachodil, abych získal jednotlivá města pro nás. Jednoho obzvlášť nevydařeného dne přišel ohnivý déšť, námi zabraná města vymazal z mapy a ze zbytku Maďarska se stalo území patřící českému králi. Emanuelle toho dne vlastní rukou umlátila dva otroky a jednu otrokyni, než se jí podařilo alespoň trochu se uklidnit. Torrelli projevil dostatek moudrosti, aby ve svém paláci zalezl do nejhlubšího sklepení a neukázal ani nos do chvíle, než královnu přešel vražedný vztek.

Samozřejmě, už od začátku toužila proti českému králi poslat mě, ale nešlo to. Pravděpodobně bych Josefa Vetka dokázal zabít, jenže Emanuelle netušila, jakou pohromu by český král dokázal přivolat ve chvíli, kdy by si byl jistý svou smrtí. Přítomnost vlastní smrti dává mágům netušené schopnosti – to jednak někde vyčetla Emanuelle a jednak jsem to zjistil já při jejich vraždění. Kdyby polovina z nich disponovala takovým magickým potenciálem za svého běžného života, změnila by se Evropa v jedno jediné bitevní pole. Já si po tom zjištění vzpomněl na svůj první pokus s magií – přítomnost mé smrti taky dodala kouzlu neuvěřitelnou sílu.

Takže čas českého krále přišel až po dlouhých patnácti letech Emanuelliny vlády. Tou dobou se z dívky stala magií nabitá bytost, jejíž oči v noci zeleně zářily a která si uchovávala mládí, jako by pro ni čas neexistoval. Z její dřívější vyhublosti se vyklubala oslnivá krása, které její magické schopnosti jen dodávaly na důrazu. Co jsem dokázal zpozorovat, tak mladí otroci určení k sexuálním radovánkám se na své povinnosti současně těšili, i z nich trnuli hrůzou. Nespokojená královna dokázala být nehezky vynalézavá a její svědomí se podobalo mému. Ale abych se vrátil k českému králi – Emanuelle nabyla praktikováním magie a svědomitým studiem takovou moc, že se Vetkovy pokusy staly víceméně jen symbolickou hrozbou. Královna si byla téměř jistá, že by případnou seslanou pohromu dokázala odvrátit, takže vlastně neexistoval jediný důvod, proč by český král měl zůstávat naživu. Naopak, existoval velice pádný důvod, proč by zůstávat neměl – severní regiony Rakouska byly probíhající válkou zdevastovány do nepředstavitelné podoby a neustávajícím bojem jsme přicházeli o cenné zdroje. Nad bojištěm se proháněly neuvěřitelné magické jevy, které decimovaly armády obou států. Vojáci umírali po stovkách, aby byli během několika sekund kříšeni k životu. Samozřejmě že dívku napadlo nasadit proti české armádě mě. Napadlo ji to pouze jednou. Od té doby je z okolí jednoho velkoměsta vyprahlá pustina, na které nic neporoste dobrých pět set let. Králův vzkaz byl jasný – pokud proti němu dívka použije ultimátní zbraň, tedy mne, bude jeho odpovědí totální devastace krajiny, z čehož nebude mít užitek nikdo. To bylo samozřejmě dřív, než Emanuelle dospěla do stádia, kdy si byla jistá svou magickou převahou nad králem. V tom okamžiku jsme mohli obrátit válku v náš prospěch a české síly zahnat zpátky, ale pochopitelně bylo logičtější zaútočit přímo na krále.

Emanuelle nedokázala magickými způsoby zjistit, kde se král nachází, ani jaká je jeho obrana, ale nějaké informace jsme měli. Síť špionů byla neuvěřitelně hustá a ani s pomocí magie se zřejmě nedali odhalit všichni. Tak jsme se dozvěděli, že Vetek sídlí v Praze. Torrelli se domníval, že král bude úřadovat na Hradě, ale Emanuelle byla toho názoru, že by to bylo příliš nápadné. Torrelli argumentoval tím, že ona sama přece sídlí v papežském paláci, Emanuelle se bránila, že to je něco jiného, ona se před nezničitelným zabijákem skrývat nemusí. Nezničitelný zabiják stál vedle své rakve a neříkal nic.

*

Do Prahy jsem se dostal nestandardním způsobem. Jelikož ještě nikdo neobjevil kouzlo umožňující teleportaci (které by na mě stejně asi nepůsobilo), musely se k přepravě používat obyčejné mechanické prostředky. Samozřejmě, mágové dokázali létat pouze s použitím vlastních sil, ale rychlost letu se nevyrovnala ani obyčejnému jednomotorovému letadlu.

Já tedy na římském letišti nastoupil do neviditelného letounu Stealth, který italská vláda stačila nakoupit v deseti vydáních rok před příchodem pekla, a nechal se vynést do stratosféry. Tak vysoko žádná protivzdušná obrana nesahá, ale z vojenského hlediska to neskýtalo žádnou výhodu. Jakákoli bomba vypuštěná z tohoto letounu by se na dostřel zákonitě musela dostat, chtěla-li by způsobit nějaké škody a dnešní sofistikovanými počítači řízené zbraně jsou schopny sestřelit jakýkoli padající předmět.

Není-li ten předmět nezničitelný.

Já uložený v nepohodlné poloze v jinak prázdné bombovnici (či jak se tomu říká) počkal, dokud se pode mnou neotevřou dvířka, kterými se standardně bomby shazují. Pak jsem se pustil.

Když člověk padá z výšky několika desítek kilometrů, zpravidla nabere docela slušnou rychlost. Já přitiskl ruce k tělu, brýle si uložil do vyztuženého pouzdra na pravém stehně a nechal gravitaci, aby odvedla svou práci. Řídký vzduch kolem mě jedovatě syčel a mraky se blížily. Prolétl jsem tou nadýchanou mokrou vatou a téměř současně dostal zásah několika vražedně rychlými raketami. Česká protivzdušná obrana se přihlásila o slovo.

Nechal jsem do svého těla strefovat nejrůznější explozivní projektily, chvíli jsem poletoval jako motýl, jak mě jednotlivé salvy nakopávaly a padal jsem a padal. Nevím, co si mohly myslet obsluhy protivzdušných zbraní, když jsem se po zásahu z tolika zbraní nerozptýlil na malé kousky, ale dobře na duši jim asi nebylo. Děl a kulometů s prodlouženým dostřelem bohužel neměli tolik, aby mě jednotlivé zásahy udržely ve vzduchu, takže jsem krásně zpomalený dopadl nedaleko Prahy. Kouřilo se ze mě, na několika místech mi černý oblek zrudl naakumulovaným žárem, ale jinak jsem byl v pořádku. Výkonná děla mě samozřejmě nedokázala ani jednou zabít, ale to už se zřejmě žádné konvenční zbrani povést nemůže.

Vyhrabal jsem se z dvoumetrové jámy, kterou jsem vyrobil vlastním dopadem, setřásl ze sebe vysušené bláto a nevzrušeným pohledem si změřil blízké město. Necítil jsem z toho místa nic, ale v tomhle případě to byla spíš nevýhoda – případný zdroj magie by mi mohl prozradit, kde se nachází můj cíl.

Jelikož jsem nedostal lepší nápad, vyrazil jsem svižným krokem ku Praze, na očích opět pevně usazené svoje věrné brýle. Uvažoval jsem, jestli prostý Pražan bude vědět, kde sídlí jeho král, nebo jestli se Jeho Veličenstvo ukrývá i před vlastními poddanými. Z logických úvah mi vycházelo, že alespoň někdo z královského dvora by to vědět měl. Takže si zase možná procvičím trhání palců.

*

Když vyrážím na své vražedné výlety, nezajímá mě zpravidla, jestli budu nápadný. Mágové nižší kategorie se nedokáží před Emanuellinými sondami maskovat, takže vždycky vím, kde svůj cíl hledat. Pomocí satelitního telefonu dostávám tak přesné informace, jako bych byl napojený přímo na nějaký vojenský satelit. Teď to bylo něco jiného – pokud by se po Praze rozeběhli měšťané s hlasitým křikem plným hrůzy, mohlo by se stát, že se král potichoučku polehoučku vypaří a já ho budu lovit třeba několik let. Pravda, vládnout by v takové situaci asi nedokázal, ale jeho magické schopnosti by mohly naší říši vydatně škodit.

Takže jsem nejdřív zašel nakoupit.

Pražské předměstí hodně připomíná to římské. Jsou tu nevzhledné domy volající po nutných opravách, dají se tu potkat ti nejnuznější lidé a sběratel pohlavních chorob by se tu jistě cítil jako v zemi zaslíbené. Tolik šlapek, pouličních dealerů a lidí namočených do všech druhů kriminality se jinde potkat nedá. Pravda, v Římě a jistě i tady funguje pořádková policie složená z krvelačných impů, ale tenhle druh lidí je v podstatě nevyhubitelný. Kromě toho i šlapky a zloději odvádějí daně, takže v doslovném smyslu slova by se jich zbavit sice šlo, ale stát by se připravoval o peníze a samozřejmě otroky. A kromě jiného je taková vhodně instruovaná šlapka skvělým zdrojem nemluvňat použitelných pro satanistické rituály. Skutečně, Emanuelle vyhlásila v celé říši zákaz antikoncepce a dala zřídit takzvané odkládací domy. Žena do nich může přinést své nechtěné dítě, je jí vyplacena určitá suma a obě strany můžou být spokojené. Nevím, jak tomu je tady, ale magie funguje všude na stejných principech.

Vešel jsem tedy mezi domy zpustlého předměstí a zalezl do prvního second handu, který mi zkřížil cestu. Místní prodavač vypadal, jako by zrovna včera vychodil základní školu – tvář měl pokrytu akné, na sobě hadry o tři čísla větší a na hlavě čepici, která mu jediná, spolu s botami, byla tak akorát.

„Co to bude, strejdo?“ zeptal se mě nevzrušeně, jako by mu do obchodu lezli podivně ustrojení lidé s bledými obličeji každý den. V téhle části města to bylo i docela možné.

„Potřebuju něco nenápadného na sebe,“ řekl jsem po dlouhé době něco česky. Nemůžu říct, jaký je něco takového pocit, jsem mrtvý.

„Jasně, šéfe, něco vyberem. Mimochodem super brejle,“ vyskočil pubescent jako nakopnutý a vedl mě mezi poházené papírové krabice plné nejrůznějšího šatstva. Začal se v nich přehrabovat, jako by doufal v nalezení štěchovického pokladu.

„To ne, něco nenápadnějšího,“ odmítl jsem havajskou košili vybarvenou jako radiací prosycený papoušek.

„Jo tak něco nenápadnýho, to jste si možná neměl vyrazit v tomhle,“ rýpnul mě prstem do hrudi. Neobtěžoval jsem se s odpovědí.

Trvalo to dlouho, musel jsem odmítnout asi půl tuny neuvěřitelných hadrů, ale nakonec jsem před klukem stál v prošívaných riflích, černém triku a kožené bundě. Jenom boty působily nezdravě nápadně, ale s tím se nedalo nic dělat – jedině že bych si sundal celou kombinézu. Ne, že bych ji potřeboval, ale Emanuelle si ji přála z důvodů reprezentace a já neměl vlastní vůli, abych mohl její přání porušit.

„Pět ticek, strejdo,“ nastavil klučina nedočkavě dlaň a důvěřivě se na mě zazubil.

Původně jsem byl na tuto misi vybaven i českými korunami, ale takový zásah raketou dokáže zpopelnit skoro cokoli, takže jsem mu tedy neměl čím zaplatit.

„Chtěl bys kvůli pěti tisícům umřít?“ podíval jsem se na něj bez jakéhokoli výrazu.

„Pěknej den, strejdo, stavte se zase někdy!“ pochopil mládenec a zacouval ode mě do obchodu takovou rychlostí, až se málem přerazil o jednu bednu.

Inteligentní lidé se občas najdou i na naprosto nečekaných místech.

*

Vyšel jsem z obchodu jako nový člověk. Děvky si mě teď prohlížely jako potenciálního kunčofta místo toho, aby přede mnou zalézaly hlouběji do temných zákoutí. Nejsem si jistý, jestli jako mrtvý můžu provozovat sex, ale neměl jsem zájem to zjišťovat. Místní erotické údernice byly naštěstí vybaveny dostatečně velkou dávkou empatie, takže stačilo jasně odmítnout a stáhly se. Alespoň jsem si krví nezacákal nové oblečení.

Prošel jsem předměstím a dostal se mezi slušnější lidi. Stejně jako v Hermagoru to i tady vypadalo podobně jako u nás. Lidé byli zakřiknutí, sem tam se dala zahlédnout hlídka složená z pekelníků a město jako celek působilo tak trochu středověce. Jinak to ale pořád byla Praha jedenadvacátého století. Obchody nacpané elektronikou, auta v ulicích, neonové reklamy a vůbec všechno, co je každému člověku žijícímu ve městě důvěrně známé. Dokonce i taxíky tu jezdily.

Na jeden z nich jsem kývl, nevěda, proč bych se měl až na pražský hrad štrachat pěšky. Auto u mě zastavilo skoro smykem, já se uvelebil na sedadle spolujezdce a už jsme jeli. Taxikáři stačil jediný pohled na můj obličej, aby se rozumně nepokusil protáhnout jízdu ve vyhlídkovou trasu po celé Praze. Nebo možná do města nepřijde moc turistů, tak si zvykl vozit hlavně Pražáky, kteří svoje město znají.

„Nevíte náhodou, kde bych mohl zastihnout Jeho Veličenstvo?“ rozhodl jsem se zkusit štěstí.

„No jasně, že vím, zrovna ráno mi volal, že bude lovit na Konopišti,“ zachechtal se chlapík a dalším smykem vybral jednu ostrou zatáčku.

„Tak to nemyslím,“ neurazil jsem se. „Jsem z Kladna a chtěl jsem doma povyprávět rodině, jak vypadá takové královské sídlo.“

„Jo, Kladno, to je to město,“ zanotoval taxikář a pak opět zvážněl. „Král pochopitelně sídlí na hradě, kam jedeme. To jste Čech, že to nevíte?“ A podíval se na mě s nesouhlasným výrazem v tučném obličeji.

„No to by bylo na delší povídání,“ mávl jsem rukou. Taxikář si po celý zbytek cesty bručel něco nelichotivého o lidech, kteří nevědí, co je národní hrdost a mám dojem, že schválně zpomalil.

Já mám času dost.

*

„Dvě stě třicet pět korun českých,“ zavrčel na mě chlap a natáhl ruku. O své finanční situaci jsem už myslím mluvil.

„Chtěl jste někdy umřít kvůli dvěma stovkám?“ položil jsem mu zásadní otázku.

„Jo takhle, panáčku, tak to si ještě povíme,“ zlomyslně se usmál taxikář a hmátl po nějakém tlačítku vedle volantu. Mohl jsem mu urvat ruku dřív, než se ho dotkl, ale z čistě informativních důvodů mě zajímalo, co se stane.

Nestalo se nic horšího, než že mi kovovým oblekem projelo pár tisíc voltů proudících přímo ze sedadla.

„Hm, zajímavé. Ale neodpověděl jste mi na moji otázku,“ otočil jsem se zpátky na šoféra a mezi zuby mi proběhlo pár elektrických jiskřiček.

„Síly pekelné, stůjte při mně!“ zaječel šofér a začal se drát z auta. Nemohl jsem ho nechat vyvolat rozruch. Svým oblíbeným hmatem jsem ho chytil za temeno hlavy a otočil o třistašedesát stupňů. Zakřupalo to jako obvykle.

Vystoupil jsem a rozhlédl se po hradním nádvoří. Byl jsem tady jednou jako malý kluk a co jsem si dokázal vybavit, tak se toho zase tak moc nezměnilo. Jen vyparáděnou hradní stráž nahradili obligátní pekelníci, přibyly jakési dvě střílny s automatickými rotačními kulomety hned vedle pruhovaných budek hradní stráže a taky tu někdo nainstaloval čtyři ocelové šibenice, na kterých se houpaly objemné klece. V každé z nich byl polonahý, na kost vyhublý muž, pokrytý neuvěřitelnou špínou. Přečetl jsem si cedulku nad každou z klecí, hlásající „kněz církve svaté“ a chápavě pokýval hlavou. I Josef Vetek patřil k lidem, kteří věděli, komu je dobré se zavděčit. Ale jinak to tady opravdu vypadalo jako dřív. Tak jsem vyrazil svižným krokem přímo k hradní bráně.

Pekelníky se zřejmě nikdy nepodařilo přesvědčit, aby stáli stejně nehnutě jako dřívější proslulá hradní stráž. Konkrétně tihle dva si pohrávali s moderními útočnými puškami, škrábali se na hlavách a vyprávěli si oplzlé vtipy. Nejsem si tím jistý, ale hádám, že za něco takového by je Emanuelle nechala pomaličku opéct na rožni. Ovšem my hradní stráž nemáme.

„Kampak, červe?“ zeptal se mě ten vyšší a ošklivější, když jsem k nim došel na dosah.

„Za králem,“ nezastíral jsem pravdu.

„A co takhle na krchov, to by se ti nechtělo?“ zeptal se ten druhý.

„Jestli prodáváte rakve, tak tu mám jednu vlastní,“ odtušil jsem klidně.

Zaúčinkovalo to přesně tak, jak jsem čekal. Pekelníci na sebe pohlédli, zavrčeli a skočili po mně. Počkal jsem, až se mi dostanou oba na dosah a prostě jim srazil hlavy k sobě. Vyšplíchl mozek, kudrnaté vlasy se rozlétly spolu s kousky lebky a hradní stráž se sesunula k zemi. Nenadělalo to víc hluku, než kdyby mi na dlažbu upadl meloun, a existovala jen minimální šance, že si toho někdo všiml. Bleskurychle jsem obě mrtvoly uklidil do jejich budek a prošel branou. Byla zavřená, takže jsem musel ohnout pár mříží.

Bohužel, v životě lidském přicházejí okamžiky, kdy se ne všechno daří tak, jak by člověk chtěl. Platí to i tehdy, jste-li mrtvý. Konkrétně mně teď do zad narazila jakási dvě kladiva, až jsem sebou sekl na pečlivě vydlážděnou cestu. Automatické kulomety evidentně nebyly závislé na životě těch dvou individuí.

Mohl jsem se na místě otočit a s kulomety se vypořádat, ale bylo mi jasné, že mám ve skutečnosti velmi málo času. Ryk pálících kulometů se nedal přeslechnout a bylo možné, že český král nebude na nic čekat a odebéře se rovnou do nějakého tajného úkrytu. Nepochyboval jsem o přítomnosti mnoha tajných chodeb a nemohl jsem být na všech místech zároveň. I přes mou rychlost by král mohl stihnout uprchnout na jedno z mnoha míst, která měl pro takovou situaci připravená.

Tak jsem nelenil a rozběhl se přímo k hradu.

I samotná vrata vedoucí dovnitř byla kupodivu zamčená, ale po mém průletu z nich zůstal jen déšť drobných třísek. Kulky z kulometů mi jen dodaly potřebnou kinetickou energii, tak jsem se zastavil až o široké kamenné schodiště. Na prvním schodu zůstane už navždy otisk mých zubů.

„Tak děvka vatikánská se konečně odvážila,“ ozvalo se odkudsi shora.

Josef Vetek, král český, stanul ani ne sto metrů ode mě.

*

„To je od tebe poměrně rozumné, že se nepokoušíš o útěk,“ vyšvihl jsem se na nohy. Český král byl o hlavu vyšší než já, na sobě měl luxusní italský oblek a čelo mu zdobila podobná koruna, jakou nosila Emanuelle. Takhle byla jen o něco masivnější a uprostřed se jí skvěl veliký zelený drahokam.

„Proč bych utíkal?“ rozpřáhl král tázavě ruce. „Nejsem z těch, kteří by se schovávali a stejně nemám k útěku důvod. Slyšel jsem o tobě mnohé a jednou jsem tě dokonce viděl v akci. Mám poměrně jasnou představu, co jsi a co dokážeš.“

„V tom případě by se ti mělo za patami prášit jako ještě nikomu jinému,“ řekl jsem klidně a vydal se pomalu do schodů. Otrhával jsem přitom ze sebe šaty, které po několika kulometných dávkách a průletem dveřmi stejně nějak ztratily soudržnost.

„Ale no tak, no tak, no tak,“ teatrálně se zašklebil český král. „Opravdu si myslíš, že jsi nezastavitelný? Že není v lidských silách tě porazit?“

„Ano,“ řekl jsem. Zkušenost mluvila v můj prospěch.

„Tak sleduj, mrtvolo,“ ztvrdl králův pohled. Následovalo pár úsporných gest a nějaká drsná slova v mně neznámém jazyce. Kouzlo, jak jinak.

Když jsem tvrdil, že v prvním schodu zůstane navždy otisk mých zubů, neměl jsem pravdu. Poctivý kámen se mi pod nohama zavlnil, jako by šlo o rozehřátý asfalt a pak prostě vyrazil a zahalil mě od hlavy až k patě. Poslední, co jsem zaslechl, byl králův smích.

*

Nevím, jaký je to pocit, když vás pokryje souvislá vrstva pevného kamene. Já pocity nemám.

Dřív, než pohyb kamene ustal, jsem proti drtivému sevření vynaložil všechnu sílu, co jí mám. Kámen byl možná magickým působením přetransformován ve tvar, který mě měl navždy uvěznit tak, že se stále jednalo o jednolitou masu, ale pořád šlo jenom o kámen. Silou mých svalů se rozletěl po celé prostoře ve formě jemného štěrku.

„Zajímavé, něco takového by nedokázala ani dynamitová patrona,“ přemýšlivě se usmál král a ustoupil od propasti, ve kterou se mu změnilo schodiště. „Ale to byla jenom taková drobná zkouška. Byl bych zklamaný, kdybych tě tím zastavil.“

Já neříkal nic a radši jsem se vyhoupl na odpočívadlo, na kterém spočíval král. Už v letu jsem vytasil teleskop a dřív než se moje podrážky dotkly podlahy, jsem králi zasadil mocný úder do ramene. Tedy skoro.

Zablýsklo se, zvuková vlna vytloukla všechna okna a můj speciální obušek se v mžiku rozžhavil do temně rudého žáru. Král ustoupil o pár metrů a přes obličej mu přeletěl sebevědomý úsměv. Podobným se honosila většina mágů, se kterými jsem se setkal. Většině odpadl dřív, než umřeli.

Následovalo zaklínadlo.

Myslím, že jsem po dlouhé době zemřel.

*

Na tu postavu v bílém jsem dočista zapomněl. Naposled jsem ji zahlédl chvíli poté, co mě mezi oči zasáhla tanková střela tam pod Alpami. Ale tenkrát jsem byl plný adrenalinu a na svůj obvyklý sen jsem v žáru bitvy okamžitě zapomněl. Teď jsem z té bytosti stačil rozeznat, že se jedná nepochybně o ženu bílých vlasů, oblečenou do přiléhavého koženého oblečku rovněž z bílé kůže. Pleť měla velice bledou a byla krásná.

Víc jsem zahlédnout nestačil.

*

Moje bezvědomí nemohlo zabrat víc, než pár sekund. Král se spokojeně culil opodál, podlaha kolem mě bublala nepředstavitelným žárem a já ležel na obleku rozžhaveném doběla.

„Co… co… CO?“ zařval král a vytřeštil oči jako pan žabák.

„Copak?“ zeptal jsem se já nevzrušeně a vytrhl kombinézu z roztavené podlahy dřív, než mi v ní mohla zatuhnout.

„Byl jsi hromádka popela! Poletoval jsi ve vzduchu! Byl jsi mrtvý!“ zaječel zase král obviňujícím hlasem, jako bych za to mohl.

„Pořád jsem mrtvý,“ řekl jsem klidně a prohlédl si svůj oblek, jestli už je bezpečné se do něj soukat. Prsty mi pod žhavým kovem syčely a doutnaly, ale kovu samotnému ten žár zřejmě neublížil. Emanuellino kouzlo bylo nejspíš lepší, než ona sama čekala.

Využil jsem králova překvapení a mrštil po něm hrstí taveniny. Neúčinně se rozpleskla kousek před jeho obličejem. No co, aspoň jsem to zkusil.

S mou rychlostí nezabere ani soukání do bojového obleku víc, než několik setin sekundy. Stanul jsem tak před králem oblečený dřív, než se zmohl na nějakou další akci. Což pro něj bylo osudné.

Nevím, jak takový magický štít přesně funguje a ani mě to nezajímá. Během půl hodiny jsem jen zjistil, že se dá vyčerpat, pokud do něj bušíte s frekvencí několika stovek úderů za sekundu a dáváte do nich všechnu svou mrtvou sílu, znásobenou právě prožitou smrtí. Jinak řečeno, král by asi ustál celotýdenní palbu tankové brigády a ještě by se u toho mohl nudit. Moje údery jsou ovšem daleko intenzivnější, než nějaká salva z děla, takže se král nezmohl ani na nejjednodušší kouzlo – zvukové a světelné efekty musely být i uvnitř jeho ochranné sféry hodně nepříjemné – oči měl během deseti sekund červené, jako by zíral do svářečského plamene a tvář křivil bolestí, jak ho zvukové rázy bodaly do uší.

Nechci se chlubit, ale moje bušení muselo být slyšet a vidět na desítky kilometrů. Ne že by se někdo odvážil přispěchat králi na pomoc.

Pak, z ničeho nic, jsem králi přerazil klíční kost. Magický štít ještě neměl úplně vybitý, to by ho můj úder rozmázl jako podbíjecí palice mouchu, ale kouzlo evidentně mlelo z posledního. Vybil jsem ho sérií naznačených úderů dosucha a chytil náhle bezmocného krále pod krkem.

*

„Já nevidím!“ naříkal král a po jeho sebevědomí nebylo ani stopy. Pravá ruka se mu neužitečně houpala podél těla a z levého ucha mu vytékal pramínek krve.

„Moje královna si přála, abys sešel se světa obzvlášť pomalou a bolestivou smrtí,“ informoval jsem ho nevzrušeně. Musel jsem mu to dvakrát zopakovat, než to jeho poničený sluch dokázal dešifrovat. Pak se chudák král pomočil hrůzou.

*

Následovala hodina zvěrstev. Emanuelle si nechala zavolat nějakého mafiánského specialistu, který se vyznal ve výsleších a který mi tři hodiny před odletem popisoval jemné nuance svého řemesla.

Teď tedy králův hlasový projev soutěžil co do hlasitosti s poplašnou sirénou a já měl ruce až po lokty zamazány krví a jinými tělesnými tekutinami. Je poměrně zajímavé, jaké příšernosti dokáže člověk přežít, aniž by zemřel, pokud víte, co si můžete dovolit a kam v žádném případě nesahat. Kdybych měl svědomí, asi by mě tížilo do konce mých dnů, ale takhle jsem králi mechanicky vytrhával nehty, vrážel dřevěné třísky do citlivých míst a pokládal mu na holou kůži žhavé uhlíky. Těch jsem měl dost – královo kouzlo nezůstalo bez odezvy a uvolněný žár zapálil zlatem protkávané závěsy. Požár se teď se stále větší vervou rozlézal po hradě a já uvažoval, jestli nebudu muset změnit působiště.

Nakonec jsem nemusel – Josef Vetek zemřel bolestí dřív, než vzplanuly dveře komnaty, do které jsem se uchýlil. Naposled jsem si prohlédl tělo plné ošklivých ran po vytrhaných kouscích masa (moje prsty jsou lepší než kterékoli kleště a dají se krátkým podržením v ohni rozpálit na nepříjemnou teplotu stejně jako železo) a vyrazil ke dveřím.

Plápolající oheň ze mě spolehlivě odstranil krev a jiné svinstvo a já z hořícího hradu vyšel jako ďábel z brány pekelné. Oblek jsem měl zase zahřátý na vysokou teplotu, ale teď jsem ji už vůbec necítil. Další smrt posunula mé tělo dále k dokonalosti a já procházel plameny, aniž by na to moje kůže reagovala.

Před branou na mě čekala hradní stráž. Celá. Impové zaujímali předpisové postoje a mířili na mě vším, co měli k dispozici. Mé staré známé rotační kulomety samozřejmě nemohly chybět.

Mrtvým pohledem jsem přelétl všechny zúčastněné a prohlásil zvučným hlasem: „Tato země patří královně Emanuelle I. Král Josef Vetek právě zemřel a před smrtí jí předal svůj úřad. Kdo se bude protivit vůli královny, pozná peklo na zemi.“

Bohapustě jsem lhal – král svůj úřad nikomu nepředal. Za prvé to po něm nikdo nechtěl a za druhé už k tomu neměl dostatek pravomocí – bolestí se zbláznil tuším někdy mezi první a druhou čtvrthodinou mých aktivit.

Nicméně se nenašel jediný živý tvor, který by se odvážil cokoli namítnout. Když se člověk vynoří z plápolající budovy, ve které musí teplota přesahovat bod tavení většiny kovů, a na hlavě mu neshoří jediný vlas, asi to dost zapůsobí. Když je ten člověk ještě ke všemu ledově klidný a právě prohlásí, že zabil nejmocnějšího mága široko daleko, asi to zapůsobí ještě víc. Buď jak buď, předstoupil přede mě jeden z pekelníků, poklonil se mi až k zemi a prohlásil se za oddaného služebníka mé královny. Nařídil jsem, aby poslal několik svých mužů a skoncoval se zbytkem české vlády a pak jsem si nechal přinést mobilní telefon.

„Čechy jsou naše,“ oznámil jsem suše Emanuelle a šel vyčkat příletu invazních vojsk.

Toho dne se Evropa rozdělila na pouhé dva státy. Na Rasputinovo Rusko na východě a Emanuellinu říši zabírající ten zbytek.

Vypukl trvalý mír.

Já si šel lehnout do rakve.

XIII.

Mých služeb nebylo třeba po celých dlouhých pět let. Proti Rusku se Emanuelle neodvažovala a v naší vlastní říši ji všichni poslouchali. Máte-li k dispozici ultimátní zbraň, před kterou není úniku, nemusíte ji ani použít. Stačí, když se každý dozví, že ji vlastníte. A o konci Josefa Vetka se dozvěděl každý, kdo něco znamenal. Ne snad, že by Emanuellina moc závisela jenom na mně, to zdaleka ne. Její magické schopnosti se staly legendárními a pod její vládou města vzkvétala a poddaní se množili. Magie, ač černá, se dá použít i pro konání dobra. Déšť, který přivodí ničivé záplavy, se dá použít i pro zavlažování suchých oblastí. Prší-li z nebe žáby, znamená to dost potravy pro čápy, například. Příkladů bylo jistě víc, ale já se v rakvi moc o dění kolem sebe nedozvídal. Zkrátka jsem jen ležel, zíral do stropu a neuvažoval nad ničím. Od mrtvoly jsem byl prakticky k nerozeznání.

Až jednoho zimního dne se víko rakve znovu odklopilo.

„Koho chceš, abych zabil?“ posadil jsem se prkenně a upřel svůj pohled do Emanuelliny tváře. Co jsem ji viděl naposledy, nezestárla snad ani o den. Jen pohledem zelených očí by mohla prorážet díry do zdí, taková se v nich skrývala energie a moc.

„Nikoho, můj věrný zabijáku. Dneska nebudeš zabíjet, dneska mi dáš život věčný.“ A bez jediného dalšího slova jsme odešli do její laboratoře.

Ani tady se toho moc nezměnilo. Rozečtené knihy se válely na stole, křeslech, podlaze, smíšené s nákresy symbolů, pergamenovými svitky a dalšími magickými proprietami.

„Čti!“ vložila mi dívka do rukou nějakou knihu v kožených deskách. Jen tak mimochodem jsem zaznamenal, že kůže se pod mými prsty téměř rozpadá a pergamenové listy jsou stářím až hnědé. Možná to byla nejstarší kniha, jakou jsem kdy držel v ruce.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se, když jsem očima přelétl označenou pasáž.

„A jo, já zapomněla, že jsi nestudoval jazyky,“ sebrala mi Emanuelle knihu. „Tohle jsem objevila před třemi lety ve sklepeních pražské katedrály. Je to tři tisíce let staré a psané je to jakousi zparchantělou latinou, které jsem skoro nebyla schopna porozumět. Trvalo mi dva roky, než jsem rozluštila, o co v celé knize jde a než mi došlo, jakou to má cenu. Abys rozuměl, nacházejí se v ní proroctví a popisy magických rituálů, o jakých jsem ještě neslyšela. Jak si možná vzpomínáš, četli jsme si v prvních dnech naší vlády o způsobech, jak člověka téměř přiblížit k bohu. Ale ingredience a podmínky k tomu potřebné byly sehnatelné jen jednou za tisíciletí a výsledek ještě k tomu nebyl zaručen. Ale tohle, tohle je něco úplně jiného! Konkrétně to, co sis měl přečíst, mluví o rituálu, který je schopen obyčejného člověka proměnit v tvora, který dokáže jedinou myšlenkou tvořit světy, tvora, jehož moc se klene nad všemi králi světa. Říká se tomu rituál osmého vstoupení a s mocí, kterou by mi přinesl, bych se mohla vyrovnat samotnému Satanovi. Rasputin by pro mě nebyl nebezpečnější než dotěrná moucha a Azazel by se mi plazil u nohou jako poslední otrok. Ten rituál musím provést!“

„Co chceš ode mě?“ přešel jsem nevzrušeně k věci.

„Jak jsem říkala, ta kniha obsahuje proroctví. Její autor, ať už to byl kdo chtěl, dokázal prohlédnout čas na pět tisíc let dopředu s neuvěřitelnou přesností. Díky tomu archaickému jazyku jsem si dlouho nebyla jistá, ale nakonec se mi podařilo proniknout do zákoutí jeho používání. V té knize se píše o některých důležitých událostech historie. Dokázala jsem dešifrovat zprávy o světových válkách, hladomorech, velkých požárech. Přečetla jsem si o velké kouzelnici, která přivede peklo na Zemi.“ A spokojeně se odmlčela.

„A jaká bude budoucnost?“ zeptal jsem se já, když se dívčino mlčení protahovalo dál a dál.

„No o budoucnosti jsou zprávy nejasné, to mají mimochodem společné všechny knihy s touhle tématikou. Ale v tomhle případě bych řekla, že je chyba na mojí straně – zprávy o budoucnosti budou nejspíš stejně pravdivé jako ten zbytek, akorát já je nedokážu úplně pochopit, jelikož neznám souvislosti. Asi jako by sis na začátku dvacátého století přečetl o Hitlerovi – nejspíš by sis myslel, žes něco pochopil špatně, že není možné, aby jediný člověk skoro dobyl svět.“

„Tak aspoň v kostce,“ slevil jsem.

„Je tam něco o válce mezi dobrem a zlem, ale je to strašně zamotané a plné jinotajů. Kromě toho jsem se soustředila hlavně na ten rituál. Nebudeš tomu věřit, ale ono to vypadá, že mi bylo souzeno, abych jej provedla já.“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se.

„Ono je tam totiž psáno o tobě,“ usmála se Emanuelle tajnůstkářsky.

Ve mně se jí zvědavost vzkřísit nepodaří, to už by mohla vědět.

„Kdybych to měla přeložit do současného jazyka,“ nevydržela kouzelnice dlouho čekat, „tak by tam stálo asi toto: ‚Až syn neslitovného mrtvého otcovou rukou zemře, smísí se krev umírajícího s náhle vytrysknuvšími slzami vrahovými. Pak nápoj vznikne, jenž v sobě božství ukrývá.‘ Konec citátu.“

„Syn mrtvého? Jestli myslíš mě, tak já syna nemám,“ řekl jsem bez zájmu. „A nechápu, proč si myslíš, že to pasuje zrovna na mě.“

„No přemýšlej!“ vyzvala mě kouzelnice a v očích se jí zablesklo. „Krev umírajícího a nečekané slzy mrtvého! Jestli jsem to správně pochopila, tak ten mrtvý zapláče ve chvíli, kdy zabije vlastního syna. A kolik je na světě mrtvých, kteří dokáží zabíjet?“

„Jeden,“ řekl jsem já. „Ale bez emocí těžko zapláču nad smrtí jakéhokoli člověka, i kdyby to měl být můj zázrakem se narodivší syn.“

„To mě taky trochu znervózňuje,“ přiznala Emanuelle. „Ale jsem rozhodnutá to vyzkoušet. Sakra, jsem rozhodnutá nechat pozabíjet třeba všechny syny rukou jejich otců a pak třeba vlastnoručně pozabíjet ty otce, když to bude nutné. Božská moc mi za to stojí!“ A plamen megalomanie se jí prudce rozhořel v očích.

„Jak chceš, mně je to jedno,“ řekl jsem nevzrušeně.

„Nic jiného jsem ani nepředpokládala,“ zamnula si kouzelnice ruce. „Takže zavzpomínej, se kterou bys mohl mít děcko a nevědět o tom.“

„Se žádnou,“ řekl jsem podle svého nejlepšího svědomí. Se svými holkami jsem se rozcházel pokaždé v dobrém a myslím, že bych se tedy dozvěděl, kdyby mi nějaká zatajila dítě.

„Ale to není možné, musíš to být ty, to proroctví na tebe sedí naprosto přesně! Co tvoje poslední holka, ta, cos ji nechal pár měsíců před svojí smrtí?“ nevzdávala se dívka.

„Lucka. A asi bych měl říct, že ona nechala mě. To nevím, už nikdy jsem ji potom neviděl. Myslím, že jsem do ní byl pořád zamilovaný a schválně jsem se jí vyhýbal, abych na ni mohl vůbec přestat myslet.“

„No vidíš, to bude ona. Hned zítra půjdeš a zjistíš, jestli s tebou nemá dítě. Když to bude nutné, přivedeš ji sem a zeptá se jí Carlo.“

Carlo byl ten člověk, který mi radil před návštěvou českého krále. Jinak vykonával obyčejné povolání vrchního velitele všech koncentračních církevních táborů a co jsem slyšel, měli z něj kněží větší strach, než vládci zemí ze mne. To jen tak na okraj.

Královna nakonec svůj rozkaz změnila. Neletěl jsem druhého dne, do Čech jsem se vypravil ještě toho večera.

*

Jelikož Čechy patřily nám, nemusel jsem se tentokrát starat o nějakou protileteckou obranu. Prostě a jednoduše jsem nasedl do tryskového letadla, nechal se dopravit na ostravské letiště, kde už na mě čekalo auto i s řidičem a brzy nad ránem jsem stanul u cíle. Emanuellino kouzlo mi poskytlo přesnou adresu, kde svou bývalou hledat – kouzelnice se zlepšila natolik, že jí to nezabralo ani pět minut.

Samozřejmě jsem tentokrát nejel oblečený jenom do svého bojového obleku. Navlékl jsem si přes něj obyčejné rifle, košili a kdysi tak oblíbenou koženou bundu. Jen ty boty mohly budit trochu pozornost.

„Horáčková,“ přečetl jsem si na zvonku jméno své bývalé a vyrazil do schodů. Zajímavé, za těch dvacet let se ani nevdala.

Vylezl jsem do pátého patra a přitiskl prst na zvonek. Zevnitř bytu se ozvalo elektronické trylkování a netrvalo ani dvacet vteřin, než se dveře otevřely na několik centimetrů, které povoloval chromovaný bezpečnostní řetízek.

„Ano?“ zeptal se mě odhadem šestnáctiletý klučina. Měl hnědé vlasy, hnědé oči, souměrné rysy obličeje a poměrně drobnou postavu. V jeho tváři bylo něco, co mi připomínalo mne.

„Je Lucka doma?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ odpověděl kluk a zaječel přes rameno: „Mami, návštěva!“

Kluka vystřídala ve dveřích moje bývalá. Na sobě ani Emanuelle jsem to nedokázal poznat a s ostatními lidmi jsem moc do styku nepřicházel, ale teď jsem na Lucčině tváři spatřil celých těch dvacet let, co jsme se neviděli. Z fešné třicítky se stala stále pohledná padesátnice jen s minimem vrásek a pořád velice udržovanou postavou.

„Co si přejete?“ zeptala se vlídně.

„Musím s tebou mluvit,“ odpověděl jsem svým obvyklým hlasem. „Nepozveš mě dál?“

„Kdo jste?“ nakrčila nos Lucka. Pak se jí po tváři rozlil výraz čirého šoku: „Ondra?“

„Jo,“ řekl jsem klidně.

„Ale to nemůžeš být ty, vypadáš tak, tak… mladě!“ Zajímavé, většina lidí si na mně všímá nepřirozené bledosti a podivného oblečení. Moje bývalá mi závidí mládí.

„Ale jo, jasně, pojď dál,“ vzpamatovala se překvapivě rychle z šoku a odjistila řetěz. Kdyby se rozhodla pojmout podezření, přetrhl bych ho stejně snadno jako vařenou špagetu.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý! Když na zem přišli ti pekelníci, snažila jsem se tě najít, ale tvůj byt byl zalepený policejní izolepou a nikdo o tobě nevěděl. Neměla jsem tušení, co se s tebou stalo!“ brebentila Lucka.

„To by bylo na dlouho,“ odvětil jsem klidně. „A já jsem tu tak říkajíc služebně.“

„Služebně?“ podivila se moje bývalá. „To ses jako dal k policajtům, nebo děláš u plynáren, nebo co?“

„Pracuju pro královnu téhle země,“ řekl jsem, jako bych se jí svěřoval s cenou rohlíků v samoobsluze na rohu.

„Haha, tvůj smysl pro humor jsem vždycky milovala,“ řekla Lucka poměrně naštvaně. Asi by nemělo cenu jí vysvětlovat, že teď už žádný smysl pro humor nemám.

„Mami!“ vyjekl najednou kluk, který si mě ze tří metrů nepřátelsky měřil.

Něco v chlapcově hlasu Lucku přimělo otočit se. „Co je?“ zeptala se láskyplně.

„To je… to je… ON!“ vypadlo z chlapce. Oči měl přes půl obličeje a prst, kterým na mě ukazoval, se mu třásl jako list ve větru.

„Kdo on, Tomíku?“ přistoupila Lucka ke klukovi a starostlivě ho vzala kolem ramen. Celkem bych se vsadil, že za normálních okolností by se jí kluk vytrhl s pohoršeným výrazem, jaký nasazují pubescenti tak často. Teď se jenom schoulil a zakoktal: „On! Smrťák!“

Tak vida, legenda měla dokonce i jméno.

Abych řekl pravdu, netuším, co se o mně povídá mezi lidmi. Ležíte-li pět let ve zvukotěsné rakvi, moc povídaček se k vám nedonese. Teď jsem jenom pochopil, že i samotné moje jméno budí hrůzu, jakou pociťovali lidé v primitivnějších dobách při vyslovení jména nějaké nadpřirozené bytosti. Lucka na mě vytřeštila oči a objala Tomáše tak, že mu skoro vyrazila dech.

„To ne! To nemůžeš být ty! Co jsi zač?“ zaječela na mě a couvala pozpátku do obýváku, jako by tam mohla najít záchranu.

„Jsem Ondra Ševčák, tvůj bývalý kluk, který v současné době vykonává zaměstnání hlavního královského zabijáka,“ řekl jsem chladně. „Jak se to stalo, je myslím vedlejší. Pokud mi odpovíš na jednoduchou otázku, nemusíš se ničeho bát. Jinak budu nucen odvézt tě s sebou do Říma, kde budeš podrobena právu útrpnému.“

„Ale proč?“ zaječela hystericky Lucka. „Dvacet let jsem tě neviděla! To mně pořád nenávidíš kvůli tomu rozchodu?“

Kdybych existoval ještě tisíc let, tohle nepochopím nikdy. Naprosto klidným hlasem jí sdělím, že jsem tu úředně a že se jí chci jenom na něco zeptat a ona to vezme jako odplatu za rozchod, který se odehrál před dvaceti lety. Ženy jsou úžasná stvoření.

„Jestli tě to uklidní, tak k tobě necítím vůbec nic,“ řekl jsem stále stejně bezvýrazným hlasem. „Necítím nic k nikomu, nemůžu proto cítit nenávist ani k tobě. Jak jsem řekl, jsem tady služebně.“

„Co se to s tebou stalo?“ zaječela zase Lucka a sevřela kluka ještě pevněji. To ho možná probralo k životu. Podařilo se mu matce vyklouznout a zmizel v nejbližších dveřích. Nechal jsem ho prozatím jít, z pátého patra mi neuteče.

„Umřel jsem,“ řekl jsem radši Lucce.

To jí na chvíli vzalo tak trochu vítr z plachet. Využil jsem to k tomu, abych jí položil zásadní otázku: „Měla jsi se mnou někdy dítě? Přesněji řečeno syna?“

Nejsem si jistý, co se v té chvíli v Lucčině hlavě odehrálo. Nejspíš se jí vybavily všechny příšerné historky, které o mně kdy slyšela, nejspíš jí fantazie přihrála další dokreslení mého charakteru a velmi pravděpodobně zaúřadovala mateřská láska. Ženská logika bohužel taky.

„Tomáš není tvůj!“ vykřikla tak zapáleně, že by jí na to neskočil ani člověk, který ji neznal z dřívějška.

Bez jediného slova jsem jí sevřel rameno, až kloub zavrzal. „Kde máš dokumenty?“ zeptal jsem se temně.

Lucka byla změnou tématu tak zaskočena, že bezděčně pohlédla ke skříni stojící v rohu obýváku. Bez jediného slova jsem ji odstrčil a otevřel dveře skříně.

„Dejte ruce nahoru!“ zaječelo to za mnou nervozitou přeskakujícím hlasem.

*

Nedal jsem ruce nahoru. Místo toho jsem se otočil, až se z parket zakouřilo a pohlédl do hlavně masivní chromované automatické pistole. Tomáš ji svíral ve svých dětských rukou a se směsí strachu, nenávisti a odhodlání mi jí mířil do obličeje. Kdyby to byl opravdu můj syn a já byl ještě živý, asi bych pocítil otcovskou pýchu. Takhle jsem nepocítil jako obvykle nic.

„Jestli víš, kdo jsem, pak ti musí být jasné, že mi tím nemůžeš ublížit,“ řekl jsem bez zájmu. Zabil bych ho dřív, než by se mu napjal ukazovák na spoušti, ale měl jsem to od Emanuelle zakázané. Takže mu budu muset sebrat pistoli dřív, než si nějak ublíží.

„Okamžitě vypadněte, nebo vás zabiju!“ zaječel kluk a já si všiml, jak střídavě bledne a rudne. Bledý se mi podobal víc.

„Nemůžeš mě zabít. Jsem mrtvý,“ řekl jsem mu zase klidně a pak začal jednat. Pro lidské oči jsou mé pohyby téměř nezachytitelné. Tomášovi se teď ani nestačily rozšířit zorničky a už jsem stál u něj. Desetinou své obvyklé rychlosti jsem uchopil pistoli tak, že jsem vsunul palec mezi spoušť a lučík. Z takhle uchopené pistole se už vystřelit nedá, pokud ovšem máte maso stejně nepoddajné, jako mám já.

Tomáš se nejdřív pokusil vystřelit, pak mi zkusil pistoli vytrhnout, ale pro něj to bylo stejně nemožné, jako by pistole vězela zalitá v betonu. Já jen stál a čekal, až to klukovi dojde. Nějakým neopatrným pohybem bych mu ještě mohl utrhat prsty.

Pak se do toho vložila Lucka.

„Nech ho, ty hajzle!“ zaječela a plnou silou mě vzala po hlavě židlí.

„Vůbec nic mu nedělám,“ ohradil jsem se a do své bývalé strčil tak, že přeletěla celý byt. Vždyť mohla tomu klukovi ublížit.

„Nech moji mámu!“ zaječel pro změnu Tomáš. Kdybych něco cítil, asi by mě to začalo unavovat. Jemně, jemňounce jsem klukovi sevřel krk. Reflexivně mě chytil za ruku a konečně pustil pistoli. Prohodil jsem ji balkónovým oknem a kluka chytil za triko. Lucka se ještě pořád sbírala ze země, tak jsem měl dost času dojít k otevřené skříni a vytáhnout složku s úředními papíry. Tomáš se mi pokoušel vykroutit, ale měl asi tolik šancí jako třídenní kotě.

„Neubližuj mu, je to tvůj syn!“ zařvala najednou Lucka, která se asi zrovna probrala z mrákot.

„Tak vidíš, že to šlo,“ řekl jsem v imitaci spokojenosti.

*

Dál už to bylo jednoduché. Nahlédl jsem do klukova rodného listu, zjistil, že v prosinci mu bude dvacet (na což tedy nevypadal, takhle mladě působícího kluka vidím poprvé v životě) a že tedy teoreticky můžu být jeho táta.

Lucka byla z toho, jak Tomáše držím pod krkem, značně nervózní, tak nedělala problémy a celkem ochotně mi vysvětlila, jak to tenkrát bylo. Když se se mnou rozcházela, byla v prvním měsíci těhotenství.

„Těsně před naším rozchodem jsem si už byla skoro jistá, že s tebou nechci žít,“ vyprávěla Lucka. „Když jsem se potom dozvěděla, že jsem těhotná, jenom to náš rozchod uspíšilo. Nechtěla jsem vychovávat dítě s někým takovým, tak jsem ti dala kopačky a vrátila se k mamince.“

„Hm,“ řekl jsem já. „Kdy ses vrátila do Ostravy?“

„Brzo po tom, co na Zem přišli tihle… pekelníci. V Benešově to bylo strašně divoké, ti hajzli vraždili každého, koho potkali. Tak jsem se vrátila sem a doufala, žes to přežil. Nechtěla jsem vychovávat syna v takovém světě sama, i kdyby se později nenašel nikdo lepší, než ty.“

Nebyl jsem si jistý, jestli mi Lucka chce svou upřímností ublížit, ale bylo mi to jedno. Pro co jsem přišel, to jsem měl. Jestli mě někdy v minulosti chtěla tahle ženská využít jako dočasného živitele a pak mě odkopnout, to mě v nejmenším nezajímalo. Smrt má jisté výhody, když se to tak vezme.

„Dobře. Jelikož jsem zjistil všechno, co jsem potřeboval, můžu odejít. Dík za spolupráci.“

Lucka se zatvářila nejdřív nevěřícně, pak se jí po tváři rozlila nekonečná úleva.

Když jsem si Tomáše hodil přes rameno jako pytel brambor, zaječela v čiré hrůze.

„Ne! Neber mi ho!“ ječela, až drnčelo sklo. „Nikdy nikomu nic neudělal, je to ten nejhodnější kluk na světě! Neber mi ho, prosím tě, zabij mně, ale neubližuj jemu!“

Do toho kraválu mi ještě Tomáš vřískal na zádech a snažil se mě přimět, abych ho pustil. Jeho drobné pěsti na mě měly stejný účinek jako pomalu se snášející vločky sněhu a prosby a výhrůžky znamenaly ještě míň. Netečně jsem se vydal ke dveřím, dvakrát odstrčil Lucku, která se mě snažila vlastním tělem zastavit, a pak jsem dveře konečně otevřel.

„Ne, prosím, Tomáše ne!“ kvílela moje bývalá a chytila svého syna za ruce. Musel to být srdceryvný pohled, jak se ta žena snažila zachránit své jediné dítě, jak byla ochotná obětovat všechno, jen abych jí nebral to jediné, na čem jí záleželo. Já měl bohužel srdce jako z kamene.

Otočil jsem se na patě a dvěma bleskurychlými stisky zmáčkl ženě nejdřív pravou a pak i levou ruku, obě těsně nad zápěstím.

Rukama s rozdrcenými kostmi se toho moc udržet nedá.

„Mamííí!“ zaječel Tomáš a Lucie zakvílela bolestí. Přesto se mi znovu pokusila zabránit v odchodu.

Jak jsem už říkal mnohokrát, nemám žádné svědomí. Necítím lítost, nedokážu se vžít do pocitů jiných. Teď jsem ženě, kterou jsem kdysi miloval celým srdcem, bez jediného pocitu zlomil vaz jako suchou větvičku. V chodbě to zaznělo strašně hlasitě.

„Nééé!! Mami!!“ rozvzlykalo se mi to na zádech.

Nevšímavě jsem překročil mrtvolu, zabouchl dveře a začal sestupovat ze schodů.

*

Šofér se opíral o kapotu auta, z úst mu trčela zpola dokouřená cigareta a v očích měl podobně mrtvý nezájem jako já. Nad mým vřískajícím břemenem nepohnul ani brvou. Jako by už v životě viděl podivnější věci.

„Jedeme,“ přikázal jsem mu. Jen nezúčastněně přikývl, odhodil cigaretu kamsi přes rameno a usadil se za volantem. Já shodil kluka vedle sebe na sedadlo a obejmul ho kolem ramen. Mohlo to vypadat jako gesto otcovské lásky, ale mně nešlo o nic jiného, než zabránit mu v nějakých nepředloženostech.

„Proč jste to udělal?“ vmetl mi kluk do tváře otázku s takovým výrazem, že by se kámen ustrnul. Oči měl červené, z nosu mu teklo a brada se mu chvěla.

„Proč ne?“ zeptal jsem se bezbarvě. Buď moje odpověď, nebo můj hlas vzaly Tomášovi chuť k jakékoli další konverzaci. Nedivil jsem se mu – pochopit duševní pochody mrtvého je obtížné i v daleko méně emocionálně vypjaté situaci.

Zbytek cesty na letiště jenom seděl v mém pevném objetí a ze všech sil se snažil zastavit příval slz. Nešlo mu to a kdyby mi na tom záleželo, asi bych mu řekl, ať se vybrečí. V autě stejně nebyl nikdo, před kým by se měl stydět – řidiči bylo evidentně všechno jedno a jak je to se mnou, je myslím jasné.

Když jsme zaparkovali u ranveje, hodil jsem si kluka zase přes rameno a vyrazil k tryskáči, který už čekal na začátku rozjezdové dráhy. Pilot v podobných zrcadlovkách, jako nosím já, se vyškrábal do kokpitu jen nás spatřil a začal žhavit motory. Já se svým nákladem vlezl do luxusně vybavené kabiny a připoutal jak sebe, tak Tomáše. Ten už byl tak vyčerpaný, že se ani nesnažil bránit.

Pak už jsme letěli.

*

„Proč? Proč jste to udělal? A co chcete dělat se mnou?“ sebral se Tomáš někde nad Rakouskem (bývalým, teď se to asi jmenuje jinak).

„Tvoje matka mi bránila v cestě, s tebou chce mluvit královna,“ řekl jsem po krátké úvaze. Na klukově duševním stavu mi nezáleželo, jen jsem si spočítal, že informace o chystaném magickém rituálu by mu na klidu nepřidala a já bych ho nakonec musel ještě svazovat, aby si neublížil. Logicky uvažovat dokážu i jako mrtvý.

„Ale proč jste mi musel zabíjet mámu?“ zaječel zase kluk.

„Jsem mrtvý, nemám žádné pocity. Smrt tvojí matky pro mě nic neznamenala,“ řekl jsem mu pravdu. Vzalo mu to chuť k řeči na celý zbytek cesty a ještě se ode mě odtáhl tak daleko, jak mu bezpečnostní pásy dovolovaly.

*

„To je on?“ vyběhla mi Emanuelle v ústrety, když jsem vystoupil z letadla, svůj náklad zase hezky na rameni.

„Jo. Tomáš Horáček, můj syn,“ řekl jsem bez emocí.

„Má tvůj zadek,“ zavtipkovala královna poměrně zbytečně. Tomáš neměl na vtipy náladu a já jsem k nim poněkud chladný už přes dvacet let.

„Tak jdeme, už se nemůžu dočkat, až mi bude celý svět ležet u nohou!“ zavelela královna jako pološílený diktátor ve špatném filmu a nastoupila do svého osobního vozu. Bylo to antracitově černé sportovní auto vyrobené na zakázku, kdyby to někoho zajímalo.

Usadil jsem se se svým synem na zadní sedadlo a netečně zíral před sebe. Tomáš byl z uplynulých událostí v takovém stavu, že se ani nepokoušel o útěk. Jen se tvářil vyplašeně a odevzdaně zároveň.

„Tak hněte sebou, hoši,“ popoháněla mě dívka, když smykem zabrzdila na vatikánském náměstí a já si hodil kluka zase na rameno. Vyrazili jsme přímo do její studovny.

„Postav ho na zem,“ instruovala mě dívka. Poslechl jsem a postavil kluka přímo vedle masivního kamenného kvádru, který měl do sebe zapuštěny tlusté řetězy s pouty na koncích. Nevím, kdy to sem dala kouzelnice dopravit a nezajímalo mě, na co to používala, ale Tomáš vytřeštil oči a zalapal po dechu. „Co mi chcete udělat?“ vypravil ze sebe.

„Ale nic zvláštního, miláčku,“ polaskala ho Emanuelle po tváři. „Jenom od tebe potřebuju takový malý dárek, abych se mohla stát bohyní. A můžeš mi věřit, že kdyby šlo o cokoli menšího, tak bych si tě asi radši nechala na hraní. Seš neuvěřitelně roztomilý.“ A s těmi slovy vlepila tomu vyplašenému klukovi takovou štípanou pusu, že to ještě určitě nezažil. Když se od něj Emanuelle odtrhla, vypadal tak vyjeveně, že by se asi nepokusil o útěk, ani kdybych tam nebyl.

„Fakt to bude škoda,“ řekla dívka zasněně a v očích se jí mihlo něco podobného, co tam dřív mívala při pohledu na mě. Dřív než se stala vládkyní tří čtvrtin Evropy, dřív než začala zabíjet nemluvňata.

„Připoutej ho na oltář, já se jdu připravit,“ vrátil se jí do očí obvyklý necitelný lesk a vytratila se někam za závěs z těžké látky. To tu taky nebývalo.

Tomáš se při těch slovech probral z transu a pokusil se utéct. Samozřejmě neměl šanci. Chytil jsem ho kolem pasu, vyzdvihl na kamennou desku a opatrně mu zacvakl na zápěstích a kotnících pouta na dlouhých řetězech. Oltář byl vybaven jakýmsi napínacím mechanismem – stačilo párkrát otočit takovým velkým kolem a kluk ležel na plochém kameni roztažený jako žába.

„Pusťte mě, prosím!“ upřel na mě ty svoje hnědé oči zalité už zase slzami. Asi mu došlo, co se na takových soklech většinou dělá.

Ani jsem mu neodpověděl.

„Neboj, nebude to bolet,“ ozvala se Emanuelle z druhého konce místnosti. Zpoza závěsu vyšla oděná pouze do svých stříbrných šperků a zlaté korunky ve vlasech. Já bez zájmu zaznamenal, že je pořád stejně nezdravě hubená, zato Tomáš vytřeštil oči a zrůžověl ve tváři.

Emanuelle mu prohrábla vlasy a mně do ruky strčila stříbrnou dýku. „Budeš se mu dívat do očí a prořízneš mu krk. Já zachytím krev do poháru,“ ukázala mi zlacenou číši, „a potom bys měl podle proroctví zaplakat. Tak uvidíme.“

„Žádné zaklínadlo? Myslel jsem, že budeš kouzlit, když máš na sobě jenom tohle,“ ujasňoval jsem si.

„Ne, žádné zaklínání. Tohle kouzlo vyžaduje mrtvého a jeho syna. Nic víc. To je na něm to geniální.“

„Aha,“ řekl jsem já.

„Nedělejte to, prosím!“ vložil se do debaty připoutaný klučina. Nikdo ho nebral na vědomí.

Já se postavil vedle oltáře, Emanuelle stanula naproti mně s číší blízko Tomášova krku. Já se klukovi zahleděl podle instrukcí do očí a přiložil mu dýku ke krční tepně.

„Tati, ne!“ vykřikl kluk zoufale.

Já řízl.

Krev vyšplíchla do nastavené číše.

Zoufalství mě zasáhlo jako úder kladiva.

*

V jednu chvíli jsem stál nad oltářem a netečně sledoval, jak stříbrné ostří projíždí kůží, masem a tepnou mého syna. V té další se v chlapcových očích něco změnilo – jako by v nich něco zemřelo, nebo se naopak zrodilo. Vzápětí to něco přeskočilo jako neviditelná elektrická jiskra z jeho vyhasínajících očí do mých dávno mrtvých. A já pocítil, jak vlastní rukou zabíjím svého zrovna nalezeného syna.

Něco takového se nedá popsat. Něco takového může člověka na místě připravit o rozum, může mu to spálit mozek na prach, může to z něj udělat slintající trosku, která se bude až do konce života už jen třást a nesmyslně blábolit. Pokud něco takového pocítíte po dvaceti letech naprosté necitelnosti, bude to ještě horší.

Dýka zazvonila o kamennou podlahu a mně z očí vytryskly slzy. Nevnímal jsem, jak Emanuelle zavýskla čirou radostí a nastavila mi svou číši před obličej. Skoro jsem neviděl, jak mé průzračné slzy dopadly na sytě rudou hladinu, nezajímal mě výraz nekonečného hladu v Emanuellině obličeji. Měl jsem oči jen pro svého syna, jehož tělo se naposledy zazmítalo a pak navždy zmrtvělo.

Zaklonil jsem hlavu a vydal ze sebe zvuk nejčistšího zoufalství.

Rozlehl se studovnou, otřásl kamennými zdmi, prolétl stropem, dospěl až k oblakům a dotkl se hvězd.

A ve mně se cosi zlomilo.

*

„Budu bohyní, budu všemocná!“ tančila Emanuelle po místnosti a oči měla jen pro svůj pohár, ve kterém se moje slzy mísily s chlapcovou krví.

Studovnou práskl sonický třesk, jak jsem se maximální rychlostí přemístil dívce přímo do cesty. „Nebudeš,“ řekl jsem takovým hlasem, který by dokázal zmrazit hrůzou krev v žilách kteréhokoli člověka.

„Co?“ vytřeštila na mě kouzelnice oči a výraz čiré radosti v jejím obličeji vystřídalo naprosté zděšení. Ten chlad vanoucí z mého hlasu musela pocítit i ona.

Vyrazil jsem jí pohár z ruky. Krev se rozlila po dlažbě a Emanuelle zavřískla hrůzou. „Co to děláš?! Nééé!!“

Pokusila se pokleknout a dostat krev zpátky do poháru. Možná by jí stačila jen jediná kapka promísené tekutiny, aby se z mocné kouzelnice stala bohyně, ale já jí nehodlal dopřát ani tu jedinou kapku. Místností se prohnal oslnivý záblesk, jak jsem narazil do jejího magického štítu a odhodil ji dobrých deset metrů od kaluže.

„Nedělej to!“ zaburácel dívčin hlas. „To nesmíš!!“ Z jejího sametového hlásku předoucí kočky nezbylo vůbec nic. Teď zněla staře, nebezpečně, zle. „Jsi můj otrok, přikazuji ti, ani se nehni!“

„Už nikdy víc,“ řekl jsem stejně mrazivě jako před chvílí a zase se strašlivě rychle pohnul. Nehodlal jsem dát kouzelnici sebemenší chvilku na to, aby se pokusila dostat ke kaluži nesoucí v sobě příslib božství. Hustá tekutina se vsakovala do pórovitého kamene a dívčin obličej byl maskou čiré zuřivosti a zoufalství. Sledovat, jak člověku uniká taková příležitost, asi musí být strašlivé. S mými pocity se to ovšem nedá srovnat.

„Co je to s tebou?“ zavřískla dívka a v očích se jí blýskalo jako při prudké bouřce. „Proč to děláš?“ Rukama přitom prováděla nenápadná gesta, jako by se pokoušela proti mně něco magického podniknout.

„Vzalas mi mého syna. Donutila jsi mě ho zabít. Víš, jaký je to pocit, když se probudíš uprostřed vraždění vlastního dítěte?“ Z mého hlasu sršela taková nenávist smíšená s bolestí, že jsem si to dřív nedokázal ani představit. Teď jsem ji musel prožívat.

„Ale ty jsi mrtvý! Nemůžeš nic cítit! Nemáš vlastní vůli!“ syčela kouzelnice jako divoká kočka a ruce se jí jen míhaly. Měl jsem dojem, jako by se mezi nimi začalo něco rodit.

„Vědělas, že něco ucítím, vyčetla jsi to z těch svých zatracených knih,“ pokračoval jsem v obviňování. „Čekala jsi slzy, muselo ti být jasné, jak mi bude. A stejně jsi mě to nechala udělat!“ zařval jsem tak, až zdi zarezonovaly. Emanuelle zkřivila tvář bolestí, ale její magický štít počítal i se sonickými útoky.

„No a co! Za chvíli budeš asi zase stejně mrtvý jako vždycky, zato mě čeká božství. Okamžitě mi uhni z cesty, ty zatracená mrtvolo, nehodlám se vzdát takového daru kvůli nějakému zasranému spratkovi.“ A s těmi slovy po mně mrštila to, co se jí tiše proplétalo mezi prsty.

Nejdřív to připomínalo klubko červů, ale než se to dostalo na půl cesty ke mně, byla z toho planoucí koule modrofialového ohně. Sledoval jsem, jak se kámen metr pod tou věcí taví, když si to svištěla nad podlahou a čekal, až žhavá koule dospěje ke mně. Nehodlal jsem kouzelnici uhnout z cesty, nehodlal jsem jí dát jedinou příležitost získat krev mého syna.

Narazilo to do mě jako rozjetá lokomotiva vyrobená z tekuté lávy. Zaplavila mě vlna nepředstavitelného horka, kožená bunda, kalhoty a košile vzplály jako tenký papír a můj oblek se rozpálil do bílého žáru. Ale moje tělo prošlo před pěti lety něčím podobným a teď už nebyl žár dostatečný, aby mě zabil. Nechal jsem fialové plameny vyhasnout a pomalým, zlověstným krokem vyrazil kouzelnici vstříc.

„Okamžitě mi uhni z cesty!“ zaječela na mě znovu a poslala vzduchem další kouli. Byla slabší než ta předchozí, ale i tak dokázala v kamenné podlaze vytvořit stružku tmavě rudé lávy. Na stolech vedle mě s pomalým bafnutím vzplály magické knihy, jak teplota vzduchu dosáhla bodu vznícení.

„Ahashvere!“ křikla Emanuelle a knihy pokryl jemný poprašek sněhu. Já šel pořád dál, na sobě oblek zářící žárem. Kůže se pod ním pálila a tak jsem mohl připomínat posla z pekla, jak se ze mě kouřilo.

„Stůj! Nařizuju ti to!“ křikla Emanuelle a začala pozpátku ustupovat. Nehodlal jsem poslouchat, nehodlal jsem se zastavit, rozhodně ne dřív, než kouzelnici roztrhám na malé kousky.

„Alastar, meonei, halex, nion!“ vztáhla proti mě Emanuelle obě ruce. Do mě narazila nějaká neviditelná vlna, ale neměla žádný pořádný efekt. Šel jsem dál.

Emanuelle se už nesnažila mi rozkazovat, místo toho se soustředila jen na magii. Obalil mě kámen stejně jako tehdy na hradě, do cesty se mi postavily bytosti stvořené z hlíny a kamení. Proměnil jsem je v základ skalky dřív, než na mě stačily zaútočit a šel jsem dál. Emanuelle zuřivě prskala a vysílala proti mně jednu kletbu za druhou. Vzduch kolem mě praskal elektřinou, měnil se v nedýchatelnou mrazivou směs sněhu a vakua, nebo se naopak rozpaloval nepředstavitelným žárem. Cokoli z toho by dokázalo zastavit celé armády, ale já šel, neúprosný a nezastavitelný jako sám čas.

A Emanuelle pochopila, že silou proti mně nic nezmůže.

„Stůj! Udělám, co budeš chtít! Vrátím ti syna!“

Na něco tak jednoduchého jsem jí nehodlal skočit. V minulosti jsem asistoval tolika pokusům o vzkříšení, že jsem si byl jistý Emanuellinou neschopností přivést kohokoli k opravdovému životu.

„To neumíš,“ řekl jsem proto chladně. „Nikdo to neumí.“

„Kdybych se dostala na úroveň boha, mohla bych ti ho vrátit!“ řekla Emanuelle vábivým hlasem. „Jako bohyně bych ti mohla stvořit synů, kolik bys chtěl, stačilo by lusknout prsty.“

Byla to nesmírně lákavá nabídka, samozřejmě. Ve skutečnosti jsem nemohl vědět, co všechno je možné, když člověk získá božskou moc. Možná se do slov a gest nedá zahrnout všechno, co se dá s realitou provést, možná existuje ještě jiná moc, přesahující magii o celé řády, moc, která je dostupná pouze bohům. To všechno mi prolétlo hlavou v jediném okamžiku. Emanuelle se v očích zablýsklo, jak jsem v zamyšlení skoro zastavil. Ale vzápětí zaječela zklamáním, jak jsem se hnul v opačném směru a během zlomku sekundy se vrátil. S ústy zamazanými krví.

Nevěřil jsem té mrše ani slovo, nevěřil jsem jí ani na okamžik. Kdyby se stala bohyní, neměla by jediný důvod splnit jakýkoli svůj slib. Jen by se stala mocnější, bezohlednější a krutější. Umíraly by další děti. Hodně dětí. A já už nechtěl cítit další vinu.

Tak jsem nápoj božství ochutnal sám.

*

Nefungovalo to, samozřejmě že ne. Nevím, co mi vrátilo mé pocity, nevím, jak to mohlo fungovat, ale nápoj na mě měl stejný účinek, jako jakékoli obyčejné kouzlo kdykoli předtím. Vůbec žádný.

*

„Můj Tomášek je mrtvý,“ řekl jsem Emanuelle strnulé očekáváním a do očí mi zase vstoupily slzy. „Budu doufat, že se dostal do nebe nebo na nějaké podobné místo. Nebo si budu představovat, že odešel navždy a už necítí nic. Budu doufat, že je na místě, kde už mu nebude moci nikdo ublížit. Neumíš si představit, jak rád bych ho měl zpátky, ale nemůžu riskovat. Sledoval jsem, co se z tebe stává od chvíle, kdy jsi poprvé ochutnala moc. Zabíjel jsem vládce, kouzelníky i filosofy. Zabíjel jsem mocné, vzdělané i moudré. Zabíjel jsem děti, mladé i starce. Muže i ženy. Zabíjel jsem na tvůj rozkaz, stal jsem se samotnou smrtí ve tvých rukách. A teď si jdu pro tebe!“

A s těmi slovy jsem po ní skočil.

*

Odrazil jsem se jako nikdy před tím. Solidní kamenná dlažba stará stovky let se pod mými botami rozpadla na prach a místností zazněl sonický třesk, jak jsem prolétl vzduchem. Můj náraz do magického štítu způsobil takovou explozi, až se ze stropu spustil vodopád prachu. Emanuelle se zarazila až o zeď, mě síla výbuchu prohodila hromadou knih.

„Nemůžeš mě zabít, ani mrtvý nedokáže projít mou magií!“ vyšvihla se Emanuelle na bosé nohy a ze vzduchu sebrala nějaký zrodivší se tvar. Když jím mrštila proti mně, knihy okolo se obrátily v prach a dřevo ztrouchnivělo. Já vyskočil na nohy stejný jako dřív.

„Zabiju tě!“ zaječela jako smyslů zbavená a začala po mě metat nepředstavitelné formy a tvary. Některé nárazy byly tak mocné, že jsem se neudržel na nohou, některá kouzla měnila skutečnost kolem mě takovým způsobem, že jsem nevěděl, kde je nahoře a kde dole, ale nic z toho mě nedokázalo zastavit. Emanuelle chrlila jedno zaklínadlo za druhým, šperky na její kůži začaly stříbrně světélkovat a na jejím těle začaly vystupovat nejrůznější obrazce.

Knihovna kolem mě se měnila ve změť vířícího popela, mrazivého vzduchu a ohnivých kapes. Z podlahy vystřelovaly kamenné hroty, které mě přibodávaly ke stropu, ale já je údery holýma rukama drtil na prach. Gravitace měnila směr podle dívčiných příkazů, ale mně bylo jedno, jdu-li po podlaze nebo po stropě. A sebevětší síla mi nedokázala ublížit.

Emanuellina nahá kůže byla zalitá potem, všude po těle jí vystupovaly další a další obrazce a stříbro zářilo jako halogenové reflektory. Její oči se změnily v zelené lasery a vlasy jí vlály kolem hlavy, jak vyvolávala další a další magické efekty. Výboje plasmatu, zhušťování vzduchu, bezedné propasti vedoucí do samotných pekel, kamenné pěsti uzavírající se kolem mého těla. Všechno tohle mě dokázalo zdržet, ale nic mi nemohlo ani vzdáleně ublížit. Z uskladněných knih nezbylo nic než hromádka promrzlého popela, magické artefakty byly roztříštěny na tisíce kousků a na mnoha místech zuřil požár. Obětní oltář se změnil v planoucí pohřební hranici. Jen jediné místo bylo zázračně nedotčené – asi dva metry čtvereční podlahy, na které se leskla rozlitá krev. V tom zmatku to vypadalo, jako by se nad kaluží klenul neviditelný poklop.

„O ty knihy neměj strach, už nikdy je nebudeš potřebovat,“ řekl jsem temně, když se mi podařilo zbavit víru menších balvanů, které se mě pokoušely zarazit do podlahy. Vířící oblázky, ve které jsem ty šutry proměnil, už byly jenom otravné.

„Nepotřebuju ty knihy, mám tolik moci, jako nikdo na světě!“ zaječela Emanuelle totálně vyšinutým hlasem a mrštila po mně klubkem svíjejících se blesků. Trochu to zaštípalo, trochu to zajiskřilo a šel jsem dál.

Pak Emanuelle došla asi fantazie.

„Azazeli, vzývám tě!“ zaječela jako smyslů zbavená.

*

Na její popis démona jsem si pamatoval celkem dobře. Teď se přímo přede mnou zjevil chlapík ve slušivém saku, tmavých brýlích a s dozadu ulízanými vlasy. Vypadal skoro stejně jako Satan. Zhmotnil se uprostřed prudce šlehajících plamenů a tázavě se zadíval nejdříve na mě, aby se pak otočil ke kouzelnici. „Co je, kotě?“

„Azazeli, znič ho!“ zavřískla Emanuelle a zabodla prst do vzduchu přímo proti mně.

„Tvého věrného zabijáka?“ podivil se Azazel. „Tvého spolehlivého vraha? Někoho, před kým se třásli vládcové zemí?“

„Ano!“ vykřikla Emanuelle hystericky. „Obrátil se proti mně!“

„No nechci být hrubý, kotě, ale čekal jsem, že jsi mě pozvala na dvouhodinovku kvalitního sexu. Oblečená seš pro ten účel velmi vhodně a uprostřed ohně je to obzvlášť rajcovní. Co říkáš?“

Emanuelle se zdála celkem vyvedená z míry a dokonce i já se zastavil, zvědavý, jak se tohle vyvine. Zvědavost pro mě byla téměř novým prvkem.

„Chce mě zabít, Azazeli, copak to nechápeš?“

Démonovi ztvrdly rysy. „Ale to víš, kotě, že to chápu,“ řekl s hraně laskavým úsměvem. „Ale seš to ty, která nechápe. Nejsem tvůj anděl strážný, já jsem démon! Kdybys chtěla, abych ti vyšoustal duši z těla, s radostí bych tě poslechl. Pokud bys zatoužila poznat způsoby milování, jaké používají impové v říji, mohl bych ti je ukázat. Pokud by ses zatoužila dozvědět něco o temných poměrech panujících v pekle, mohl bych si tě nahatou posadit na kolena a hodinku nebo dvě ti o nich vyprávět, zatímco bych si s tebou hrál. Ale ve chvíli, kdy proti tobě povstane někdo silnější, nemám důvod se do toho míchat. Pokud jsi zapomněla, tak silnější je v právu.“

„Ale, ale…“ nenacházela kouzelnice slov. Já se celkem začínal bavit – taky skoro zapomenutý pocit.

„Ale co, holka? Chceš ten sex, nebo ne?“

„Ne! Chci abys ho zničil!“ zaječela dívka totálně bez sebe.

„Tak to je mi líto,“ pokrčil rameny démon. „Kdybysme se už neviděli, rád jsem tě poznal. Pěknej oblek, frajere.“ A démon luskl prsty a v okamžiku zmizel.

„Chlapi jsou všichni stejný, co?“ usmál jsem se ironicky a znovu po ní skočil.

*

„Néé!“ zaječela Emanuelle a zkřížila před sebou ruce v nějakém obranném gestu. Narazil jsem do neviditelného pole a devastovanou místností se prohnala další rázová vlna. Na některých místech byl oheň uhašen jemným pískem padajícím ze stropu.

„Vzdej to, nemáš šanci,“ zazubil jsem se jí zle do obličeje a strhl si z nosu brýle. Můj smrtící pohled nedokáží vydržet ani pekelníci.

Emanuelle zavrčela jako šelma a klidně mi pohlédla do očí. „Myslíš, že proti tomuhle jsem se nepojistila už dávno? Blázne!“ A chystala se po mně mrštit další dávku magie.

Já radši vytrhl svůj věrný teleskop, nelidsky rychlým švihem jej roztáhl a zaútočil proti jejímu štítu.

„Mojí magií nikdy neprojdeš!“ ječela dívka, když jsem neviditelnou bariéru začal zasahovat s kadencí ultrarychlého rotačního kulometu.

„To si povíme za chvíli!“ zašklebil jsem se na ni a pořádně se do díla opřel. Ať už byl štít jakkoli silný, nedokázal údery absolvovat absolutně. Tak se mi podařilo dívku zahnat doslova do rohu – moje údery se zastavovaly několik decimetrů od jejího těla, aniž by jí nějak ublížily, ale aspoň ji soustavně vrhaly proti zdi. Když už nic jiného, nemohla se pokusit o útěk. O nějakém pití z téměř už vyschlé a vsáklé louže ani nemluvě.

Dívčina magie byla daleko mocnější, než ta, kterou disponoval český král. Ale každá legrace něco stojí.

Když dívka začala ječet vysokým hlasem, nejdřív jsem nechápal, co se to děje. Pak jsem si všiml, že stříbro vypadá nějak jinak než před chvílí a že zpod něj stoupají tenounké pramínky kouře. Jako by byly šperky rozžhavené na pár set stupňů.

Na kratičký okamžik jsem se svými údery ustal a zlomyslně si rýpl: „Kapku ti rozpaluju baterky, co?“ A zase jsem začal tlouct.

Emanuelle se pod svými magickými amulety kroutila, ječela bolestí a kousala se do rtů. Pobaveně jsem čekal, pro co se rozhodne – bude snášet pálení žhavým kovem po dlouhé dny, nebo ze sebe šperky strhá a bude štít držet jen svou vlastní magií? V tom prvním případě bych se k ní sice nemusel dokázat probít po celé týdny, ale po celou tu dobu by ona nelidsky trpěla. V tom druhém by byla její smrt téměř okamžitá, ale zato milosrdně rychlá.

Nakonec se dilema vyřešilo samo od sebe. Emanuellina studovna se změnila ve vnitřek rozpálené pece, požár zachvátil celý palác a na mnoha místech se začal hroutit. Kaluž krve se proměnila v jemný popel ve chvíli, kdy kouzelnici došly síly. Čili přesně ve chvíli, kdy se stříbro na jejím strašlivě popáleném těle dostalo do varu a z jejích prstů, paží, nohou a trupu prostě a jednoduše steklo. Usmál jsem se při představě, jaké to asi je, nechat po svém nahém těle téct stříbro a naposledy udeřil.

Studovnou se naposledy zablýsklo a dívčin štít zkolaboval stejně jako ona sama.

Uprostřed žhnoucího pekla padla na kolena (nehezky to zasyčelo) a vlasy jí téměř okamžitě začaly křehnout a lámat se. Evidentně jí ještě nějaká magie zbývala, jinak by její hrůzně popálené tělo vzplálo jako otep slámy, ale v tomhle případě to byla spíš nevýhoda, než co jiného. Ale mně to aspoň dalo příležitost důkladně si vychutnat poslední okamžiky ženy, která ze mě udělala masového vraha.

Popadl jsem ji za paži v místě, které nebylo poznamenáno rozžhaveným stříbrem, a postavil ji na nohy. Zpod mých prstů vyrazily silné provazce dýmu. Tak nějak jsem zapomněl, že já před žhavými plameny chráněný nejsem – sice jsem nesvítil rudým žárem, ale stejně jsem byl pořádně horký.

„Jen řvi,“ zabodl jsem svůj nechráněný pohled do jejích zelených, horkem se rychle kalících očí. „Doufám, že se dostaneš někam, kde budeš tuhle chvíli prožívat pořád dokola.“ A chystal jsem se jí mrštit přímo do středu hroutící se místnosti, do toho největšího pekla.

„Počkej,“ zaskřehotala dívka a po obličeji se jí začaly rozlézat puchýře z působícího žáru.

„Viděla jsem věci, které si neumíš představit. Vím, kam přicházejí duše zemřelých. A věz, že dokud patří tahle realita Satanovi, nedostane se do nebe nikdo! A v pekle mají takové sladké hošánky moc rádi!“ A rozesmála se šíleným, skřehotavým smíchem, který nabíral na síle, jako by neměl nikdy skončit.

Nehodlal jsem jí dopřát to uspokojení. „Dík za tip,“ zašeptal jsem jí do ucha a překvapenou a neschopnou slova jí mrštil o nejbližší sloup. Doutnající tělo narazilo na pevné zdivo s odporným mlasknutím a to byla poslední kapka, kterou dokázalo sklepení papežského paláce snést. Narušeno výboji magie, drceno sonickými třesky, vystavováno působení znásilněné gravitace se teď zhroutilo ve změti šlehajících plamenů a padajícího kamení.

Nechal jsem rozžhavené trosky zasypat mé tělo a dovolil té strašlivé bolesti, aby mě celého prostoupila. Bylo v tom něco očisťujícího, pocítit najednou vinu za všechny smrti, které jsem kdy způsobil. Můj napůl šílený křik muselo být slyšet i přes hroutící se palác.

*

Nevím, jak dlouho jsem tam ležel pod rozpálenými sutinami. Oheň hučel, trosky paláce si sedaly a mně se hlavou proháněly příšerné vzpomínky. Před očima mi defilovali všichni lidé, které jsem zabil. Někteří si nic jiného nezasloužili, ale kdykoli se mi hlavou mihla vzpomínka na nějakou nevinnou oběť, propadl jsem se o další stupínek hlouběji do mysl stravující deprese. Vojáci bránící papeže, papež sám, stovky nemluvňat, nepočítaně nevinných dívek… moje Lucka… můj syn. Co víc, z paměti se mi vynořovaly všechny příšerné zážitky, kterých jsem byl svědkem. Dřív pro mě nic neznamenaly, díval jsem se na ně stejně chladně jako oko kamery, ale teď jsem byl donucen se na videozáznam podívat. A z většiny zaznamenaných scén by se pozvracel i otrlý sadista. Nikdy dřív jsem si neuměl představit, jak dokáže být vina příšerná, jak hluboká může být propast deprese. Můj zdravý rozum se tavil pod lavinou tváří mých obětí a já vzlykal, řval, proklínal sám sebe i všechny nadpřirozené síly, se kterými jsem měl kdy co do činění.

Nevím, jak dlouho to trvalo, ale když jsem zase jakž takž přišel k sobě, byla kamenná suť kolem mě na dotek studená a kousky mého roztříštěného zdravého rozumu se neochotně spojily do jednoho pošramoceného celku. Byl jsem napůl šílený, ale věděl jsem, co je třeba udělat.

Neexistuje způsob, jak by se moje tělo dalo někde uvěznit. Teď jsem vynaložil všechnu svou energii a vylétl ze zbořeniště jako fénix z popela. Dopadl jsem na propálenou měděnou kopuli a rozhlédl se po zbytku Vatikánu. Chrám svatého Petra byl stráven požárem stejně jako papežský palác a nad vatikánskými zahradami se vznášel hustý oblak kouře. Jinak to tady vypadalo jako kdykoli dřív, jen s tím rozdílem, že dřív tady nepostávala dobrá stovka impů na náměstí a nemířívala na mě svými útočnými puškami. Nebyl jsem venku z rakve dlouhých pět let, ale takhle nějak vypadaly uniformy Emanuelliny osobní gardy.

Oklepal jsem ze sebe prach, suť a popel a na všechny přítomné se zářivě usmál.

„Když mi řeknete, kde najdu Azazela, nechám vás žít.“

Mezi rarachy to zašumělo, zaslechl jsem různé nadávky a viděl, že se raraši mezi sebou domlouvají. Dal jsem těm tupým stvořením trochu času – moje zjevení na troskách paláce jejich královny jim muselo trochu zamotat hlavy. Pamatovali si mě jako nemluvného zabijáka a teď nevěděli, co si mají o nastalé situaci myslet. Pak na něco přišli.

„Posloucháme jenom královnu, ty jsi pouhý otrok.“

Není rozumné mi připomínat Emanuelle a už vůbec není chytré připomínat mi můj život v posledních dvaceti letech.

„Ještě jednou uslyším o té mrše a přestanu se ovládat!“ houkl jsem na shromáždění temně. „A teď se znovu ptám, kde najdu Azazela.“

Moje neuctivá poznámka na adresu jejich paní jim zřejmě dodala odvahy.

„Vrať se do svojí rakve mrtvolo, než tě paní potrestá!“

Byl jsem u něj dřív, než zavřel hubu.

„Já jsem snad něco řekl,“ chytil jsem ho za krk a zvedl do vzduchu, jako by nevážil víc než peříčko. Co je to taky nějakých dvě stě kilo.

Pekelník zachrčel a pokusil se mi odtrhnout prsty ze svého hrdla. Měl asi stejnou šanci, jako kdokoli jiný.

„Já čekám…“ řekl jsem takovým tónem, že to u všech zbývajících rarachů vyvolalo hromadné polknutí. Ten, kterého jsem držel já, nějak polykat nemohl.

„Chrrr… grgh… zabte ho!“ vypadlo po chvíli námahy z pekelníka.

S povzdechem jsem tomu tupému stvoření rozmáčkl krk, až mi hnědá krev smíšená s rozdrcenou páteří vyšplíchla mezi prsty.

„Nechtějte mě nasrat,“ zamračil jsem se na zbytek gardy. „Nasraný se vám nebudu líbit!“

Nevzali si moji radu k srdci, bohužel. Bohužel pro ně, samozřejmě.

Místo toho, aby mi odpověděli na otázku, přiložili všichni jako jeden muž pušky k lícím a spustili palbu. Tedy… chtěli spustit.

Teleskop se roztáhl na plný metr své délky a já mezi ty vyparáděné rarachy vpadl jako tornádo, které někde vcuclo plný vagon trubek. Dopadová energie mého obušku daleko předčí jakýkoli projektil z kterékoli lidské zbraně. Impí těla se rozprskávala na malé kousky, řeky hnědé krve stříkaly na metry vysoko a já mezi těmi ošklivci vířil neskutečnou rychlostí. Pro ně jsem se musel změnit na sotva rozeznatelnou šmouhu, stejně jako se oni pro moje oči pohybovali jako moucha uvázlá ve zcukernatělém medu. Jak jsem před chvílí cítil vinu za všechny vraždy, kterých jsem se dopustil, tak teď jsem se hlasitě smál a krev mi u toho stříkala do úst v mocných proudech. Tohle zabíjení mi vůbec nic nedělalo, tohle nebyli lidé, tohle byla stvoření pekel. Vzpomněl jsem si na jejich povahu, vybavilo se mi sadistické mučení nebohých Italů a teď jsem se mstil. Za těch posledních dvacet let jsem byl svědkem ukrutností, které tihle pekelníci prováděli lidem. Viděl jsem výslechové metody aplikované na křehká lidská těla, byl jsem svědkem brutálních tělesných trestů a teď jsem tedy neměl žádné výčitky svědomí, co se pekelníků týkalo. Zasloužili si horší věci, než nadzvukovou rychlostí se pohybující trubku zaraženou mezi oči.

*

Těch sto bytostí mi nemohlo zabrat víc než minutku nebo dvě. Stál jsem v řídké hnědé kaši, na jejíž hladině se sem tam kolébal nějaký větší kousek tkáně a nevzrušeně si čistil brýle. Krev prosákla i do mojí odolné kapsy a teď jsem měl zrcadlovky nehezky zaprasené. Kam přišly ty původní, to si nějak nepamatuju. Naštěstí odstředivá síla vyvolaná mými pohyby dokáže ze skel sundat i tu nejmenší nečistotu. Těžko bych taky hledal čistý kapesník.

Nasadil jsem si brýle na nos a rozčvachtal se směrem k bývalým římsko-vatikánským hranicím. Někdo bude vědět, kde Azazel sídlí. Nevěřil jsem už, že by mi to pekelníci řekli, ale takový Gianni Torrelli by to vědět mohl. Jako správce Říma se staral o plnění démonových požadavků a když člověk někam posílá stovky otroků, tak asi musí vědět kam. Tak jsem se ho šel zeptat.

„Posílá mě královna. Musím mluvit se správcem,“ napodobil jsem svůj dřívější nevýrazný hlas a přidal kamenný obličej. Pekelníci střežící Torrelliho palác sice vypadali značně nervózně a těkali očima ze mě na dým vznášející se v dálce nad Vatikánem, ale proti mojí přítomnosti nemohli nic namítat. Sice jsem nebyl jako posel využit už hodně let, ale tihle raraši nemohli tušit, co si Emanuelle kdy vymyslí. Tak jsem je ani nemusel zabít.

Poslušně jsem se zastavil v přijímacím salonu a čekal, až jedna z otrokyň doběhne pro Torrelliho. Všiml jsem si, že v dohledu není jediný muž – správce si zřejmě vydržuje jenom ženské otroky. Zajímavé.

„Co si královna přeje?“ vyštěkl na mě Torrelli ještě v půlce schodiště. Neodpověděl jsem a nechal ho sejít až ke mně.

„Královna si teď jistě přeje, aby nebylo tak naloženo pod kotlem,“ široce jsem se zazubil a popadl Torrelliho pod krkem. Jen to sonicky prásklo.

„Co to děláš?“ vyjekl Torrelli a pokusil se uvolnit můj stisk. Jako by zápasil s hydraulickým lisem.

„Potřebuju od tebe vědět jen jedinou věc, Torrelli, a potom zase půjdu. Nechám tě vládnout Římu a ještě ti prozradím, že naše královna právě vypustila duši. Jsem si jistý, že toho dokážeš náležitě využít. To ovšem v případě,“ zvedl jsem varovně prst, „že mi po pravdě odpovíš. Jinak budeš mít v příštích letech jiné starosti – mrtvoly většinou zajímají jenom červi a nekrofilové.“ A výmluvně jsem mu stiskl krk.

Torrelli vždycky chápal rychle. Teď jenom dvakrát zalapal po dechu a zeptal se: „Co chceš vědět?“

„Kde žije Azazel?“ netajil jsem se se svou otázkou.

„To nikdo neví!“ vytřeštil Torrelli zděšeně oči.

„Jak to myslíš?“ nechal jsem ho zatím naživu.

„Je to démon! Myslíš, že dává všem svým otrokům svou adresu?“

„Nemyslím. Ale posíláš mu přece daně, nebo ne?“

„Jo, to jo, ale to se dělá tak, že se přiveze všechno potřebné na jednu širokou louku tady nedaleko Říma. Nechá se to tam stát a ono to samo od sebe zmizí.“

„Kruci, s tím jsem nepočítal,“ přiznal jsem popravdě.

„Ale královna s Azazelem mluvila,“ snažil se pomoct dusící se Torrelli. „Možná bys ho mohl taky zkusit přivolat.“

Jistě, vzpomínal jsem si na Emanuellino zoufalé volání o pomoc, ale tak nějak jsem si myslel, že na moje zavolání by nepřišel. Nevím, na jakém principu funguje přivolání démona, ale na jakoukoli magii je nutná lidská vůle. Kterou já jako mrtvý nemám. „Vlastně neměl jsem…“ napadlo mě vzápětí. Ať už mrtvý, nebo ne, cítil jsem se teď stejně živý jako před dvaceti lety.

„Azazeli, vzývám tě!“ zaburácel jsem takovým hlasem, až Torrelli zaskučel bolestí a někde v patře vypísklo hrůzou několik otrokyň.

Nic se nestalo.

Zkusil jsem to podruhé, potřetí. Pokud mě Azazel slyšel, odmítal se dostavit. Což by od něj byl velice prozíravý tah.

„Zkus to ty,“ postavil jsem Torrelliho na zem a výmluvně se na něj podíval. Tak výmluvně, aby mu došlo, že nemá cenu pokoušet se o útěk nebo cokoli jiného.

„Vzývám tě, Azazeli!“ zařval Torrelli procítěně. Zase nic. „Azazeli, vzývám tě!“ dal do svého hlasového projevu mafián všechno.

„No co je pořád?“ zavrčel chlapík ve světlém obleku, který se před námi se slabým puknutím zhmotnil.

*

Torrelli jen překvapeně vytřeštil oči, já přešel přímo k věci. „Ty jsi Azazel, pán Evropy?“

„Jestli jste mě zavolali jenom kvůli téhle pitomé otázce, tak si budete přát, abyste se nikdy nenarodili, pánové,“ řekl chlapík a v hlase mu zaznělo cosi nelidského.

„Ne, mám na tebe jinou otázku,“ sdělil jsem démonovi podobným tónem. „Kde najdu Satana?“

Démon se na mě nejdřív nevěřícně zahleděl, aby v následující chvíli doslova vybuchl smíchem.

„Satan… kde prý žije Satan!“ vyrážel ze sebe ve chvílích, kdy mu to smích dovoloval, z očí mu tekly proudy slz a na to, aby se dokázal udržet na nohou, musel nejspíš vynakládat přímo nadlidské síly. Já jen stál a čekal, až ho to přejde. Torrelli se téměř neslyšně modlil.

„Teda nevím, který z vás dvou si tohleto vymyslel, ale fakt jste mě dostali, chlapi,“ setřel si démon posledních několik slz ze zarudlého obličeje a uznale mě poplácal po rameni. „Ale teď mě fakt omluvte, mám ještě něco na práci.“

„Já to myslel dost vážně,“ řekl jsem docela tiše a zlehka sevřel Azazelovo předloktí.

Na démonově tváři odumřela veškerá veselost.

„Nikdy, nikdy, nikdy na mě nesahej, mrtvolko,“ zasyčel naprosto nelidským hlasem. „Nikdy!“

„Kde. Najdu. Satana?“ zeptal jsem se znova, démonovu ruku stále ve svém sevření.

V Azazelově obličeji se zazračila nevíra smíšená s divokým vztekem. Přesto odpověděl. Hlasem studeným jako samotné vakuum.

„Jestli je to to poslední, co chceš na tomto světě slyšet, tak ti vyhovím. Nikdo neví, kde náš Vládce je a nikdo s trochou zdravého rozumu se o to ani nezajímá. A teď, když jsem ukojil tvou zvědavost, ukojím i tvou touhu po pomalém a mučivém konci.“

„Jasně,“ ušklíbl jsem se já a mávl pěstí.

Torrelliho oko nemohlo nic zachytit, na to jsem se pohyboval moc rychle. Moje ruka prorazila zvukovou bariéru s mocným prásknutím a neodvratně mířila na Azazelovu bradu.

Pak ta brada z ničeho nic zmizela.

Udeřil jsem do prázdna a stačil zpozorovat, jak se démon ošklivě usmívá. Neviděl jsem, jakým způsobem to udělal, ale stál o metr dál, než před chvílí. Pak už zase ne. Zašklebil se mi do obličeje a potom jsem dostal ránu já.

V uplynulých dvaceti letech jsem zažil tolik zásahů z nejrůznějších zbraní, že se to už nedá ani spočítat. Trefovali se do mě z kulometů, raketometů, děl, tanků a vůbec všeho. Už dávno jsem dospěl za hranici, kdy mi cokoli z toho dokázalo ublížit. Tak co by mi mohlo udělat takové ťuknutí do brady?

Nejdřív jsem prolétl třemi zdmi Torrelliho paláce, pak se na mě sesypala nějaká keramika a potom jsem visel ve vzduchu, držen pod krkem tím nenápadným mužem ve světlém obleku. Rozdrcená čelist a polámaná páteř mi srostly téměř okamžitě.

„Mrtvý lidský červe… roztrhám tě na malé kousky stejně, jako jsem roztrhal to směšné vojsko, co mi stálo v cestě při příchodu na tento svět! Těšíš se?“

„Hrozně,“ plivl jsem mu do očí a odtrhl jeho prsty z mého krku.

Tedy… pokusil se odtrhnout.

Azazel se usmál od ucha k uchu a jediným nepředstavitelně mocným pohybem mě po hlavě zarazil do podlahy.

„Nic lepšího neumíš?“ zašklebil jsem se na něj já a vyplivl rozdrcenou dlaždici, když jsem se vyšvihl z díry.

„Ale to víš že jo, mrtvolko,“ zasmál se démon a skočil po mně.

Aby mi někdo dokázal zlomit vaz holýma rukama, tak to jsem ještě nezažil.

*

„Taky by mě už zajímalo, kde to jsem…“ zavrčel jsem na té bílé pláni. Přímo přede mnou stála ta krasavice a nerozhodně se na mě dívala. Vyskočil jsem na nohy a vyrazil k ní – pravděpodobně mi bude moci odpovědět.

Ale tak dlouho má bezvědomí netrvají.

*

Svět kolem, pro mě už tak vyvedený v kontrastních barvách, získal na pronikavosti. Po dlouhé, dlouhé době jsem zase cítil, jak mnou prochází neuvěřitelná síla.

„Překvápko, rohatej,“ zasmál jsem se tentokrát já a po Azazelovi skočil. Tentokrát jsem jeho pohyby už zahlédnout stačil. Ale nic víc.

Neskutečné údery pěstí mi rozdrtily žebra, vnitřní orgány a vůbec všechno na kaši. Z úst jsem vykašlal snad hektolitr krve a padl na kolena rozdrcená démonovými kopy. Stačil jsem si všimnout, jak poblíž leží Torrelli a z očí a uší mu vytékají tenké pramínky krve. Sonické třesky vydávané démonovými údery musely být něco neuvěřitelného.

Potom mi Azazelova pata dopadla na krk a já zase umřel.

*

„Počkejte, slečno, kdo jste?“ neztrácel jsem drahocenné vteřiny a na dívku v bílém zavolal. Stačil jsem si povšimnout, že překvapeně pozdvihla obočí a nakrčila nos, jako by přemýšlela, co má dělat.

Někdy je rychlost s jakou vstávám z mrtvých vážně k vzteku.

*

„A takhle si můžeme hrát celý, celičký den!“ nakopl jsem Azazela do brady. Nezdálo se, že by ho to bolelo, ale ve zmatku se přímo topil.

„Co jsi zač? Co se to s tebou děje?“ zasyčel mi do ucha, když mi nasadil dvojitého nelsona. Pokusil jsem se mu vytrhnout, ale na to jsem měl pořád málo síly.

„Jsem mrtvý,“ řekl jsem mu s úsměvem a poslouchal, jak moje obratle skřípou. „A ty budeš za chvíli taky. A slibuju, že si na tobě dám záležet!“

„Neslibuj, co nemůžeš splnit, mrtvolo,“ zasyčel démon a tlak na moji páteř povolil.

„No tak, nezdržuj,“ zavrčel jsem. „Ať už mě pustíš nebo zabiješ, znamená to pro tebe to samé. Smrt.“

„Chápu,“ zabzučel démon zase tím hmyzím hlasem. „Každá smrt ti dává víc a víc síly…“

„Chytrej,“ neviděl jsem důvod to tajit. Přesně jak jsem řekl, pro Azazela neexistovala jiná možnost, než mě buď pustit nebo mi další smrtí jen přidat na síle. Možná by mě v tomhle stavu dokázal držet celá staletí, ale to by se pak na Zemi moc nepobavil.

„Díky,“ odvětil démon sladce a pronesl čtyři krátká slova.

„Behemoth. Loki. Belzebuth. Leviathan.“

A přímo před námi se zhmotnila čtveřice postav.

*

„Co je, Azazeli?“ zeptal se neuvěřitelně tlustý muž napresovaný do těsného latexového obleku. „Zrovna se mi podařilo sehnat najednou dvě stě pannen. Musíš otravovat právě teď?“

„To já se zase celkem nudil,“ řekl druhý muž. Na sobě neměl vůbec nic a obě ruce vypadaly jako namočené do čerstvé krve.

„Tak to vysyp a nezdržuj,“ štěkl třetí, tmavý, holohlavý a oblečený do oranžové řízy.

„Jo,“ dodal ten čtvrtý – ze všech nově přibyvších vypadal nejnormálněji. Starý, šedovlasý, v maskáčové uniformě. „Právě jsem rozestavil vojáčky.“

„Bratři moji,“ řekl Azazel úlisně. „Zcela nečekaně jsem narazil na tohle individuum. Je to živý mrtvý a má tu nepříjemnou vlastnost, že se nedá zabít. A kromě toho mu žalem ze ztráty nějakého pitomého fracka tak trochu přeskočilo a tak se rozhodl skoncovat s vládou pekel na tomto krásném světě, pokud jsem teda dobře pochopil ten guláš, co se mu vaří v hlavě. A jako na potvoru začal zrovna u mě. Potřebuju vaši pomoc.“

„Zatím to vypadá, že si vedeš dobře,“ posměšně štěkl ten ve vojenské uniformě.

„Jo, takhle se ti nevysmekne aspoň tisíc let,“ dodal naháč a s výrazem gourmeta ochutnávajícího černé lanýže si olízl pravý ukazovák.

„Ale no tak, hoši, přece tu nebudu takhle stát jako idiot. Víte, že na to nemám trpělivost. Víte, jaký jsem. Po nějakých sto letech ho určitě pustím nebo zabiju a on mi potom zakroutí krkem. A jak mu tak koukám do hlavy, vyrazí okamžitě po mojí likvidaci na vás.“

„Ale no tak, Azazeli,“ zavrtěl znechuceně hlavou ten v oranžové říze. „Jsi démon. Copak tě může zabít pitomý zombík? Uvažuj, chlape.“

„Právě před chvilkou jsem dostal takovou pecku do brady, že mi kolem hlavy zavířil roj hvězdiček. Mám dojem, že poznám, kdy jde do tuhýho, ne?“ zavrčel Azazel. Já jen nevěřícně pozoroval ten absurdní dialog.

„No tak jo, abys neřval,“ spráskl zakrvácené ruce ten naháč a zbytek démonů znechuceně přikývl.

Pak všichni čtyři najednou luskli prsty a svět kolem mě se rozklížil jako obraz na porouchaném televizoru.

*

„Tak jak se ti to líbí, mrtvolko?“ zeptal se mě Azazel s nehezkým úsměvem ve tváři. Stál na nějaké horské louce a v zubech žvýkal stéblo trávy.

„Jestli si myslíš, že mě tohle udrží, tak jsi spad z višně,“ vrátil jsem mu sebevědomě úšklebek. Stál jsem ukřižovaný u jakési skalní stěny a moje ruce a nohy držely jen ubohé ocelové řetězy. Azazel musí mít hodně posunutý smysl pro realitu, když si myslí, že tohle nedokážu přetrhnout během jediné milisekundy.

„No tak do toho, skoč mi po krku,“ usmál se démon a přendal si stéblo do druhého koutku.

Co bych neposlechl.

Poslední smrti mi dodaly neuvěřitelnou, nepředstavitelnou sílu. Teď jsem se mocně zapřel o skálu a trhnul řetězy s takovou rychlostí, že se měly rozpadnout na miliardy kousků.

Nějak se nic nestalo.

Samým překvapením jsem až zalapal po dechu.

„Blbý, co?“ zeptal se Azazel ironicky.

Popadl jsem jeden článek řetězu do hrsti a zmáčkl plnou silou. Dřív bych ocel zdeformoval jako roztopenou plastelínu, ale teď jsem získal pocit, jaký jsem nezažil dvacet let. Jako bych v ruce mačkal nepoddajný kov.

„Ale no tak se netrap, mrtvolko,“ zachechtal se démon. „Já a mí kolegové jsme spojili síly a dali těmhle řetízkům – mimochodem z Behemothovy soukromé výbavy – tak trochu nadpřirozené schopnosti. Nebudu ti popisovat drobné nuance velejemné magie, kterou jsme použili, ale měl bys vědět, že takový řetěz by nedokázal přetrhnout ani samotný Satan.“ A zase se maniakálně zachechtal.

Bezmocně jsem se zamlel a vyzkoušel, jestli si nedokážu aspoň urvat ruku. Nedokázal jsem.

„A tak tu budeš stát a čumět do dálky, dokud nezkameníš, nebo tak něco. Tahle skála nezvětrá, do řetězů se nedá rez a ty tu budeš stát a stát a stát. A celou dobu si budeš představovat, co se děje s tvým hošánkem v pekle. Můžu tě uklidnit – jeho nevinnou dušičku to nezmění ani trošku, ale nejsem si jistý, jestli to bude považovat za výhodu – ono to totiž znamená, že si na svůj pobyt v pekle nikdy nezvykne. A mezi námi – to je na pekle to nejlepší.“

A se srdečným smíchem luskl prsty.

„Nééé!!“ řval jsem jako smyslů zbavený do opuštěné krajiny.

Vlny bezmoci, zoufalství a šílenství mi omývaly mozek.

XIV.

Taková otevřená krajina má oproti rakvi tu výhodu, že se dá sledovat ubíhající čas. Já tak můžu s jistotou říci, že vztek mnou lomcoval plných osmačtyřicet hodin a nějaké drobné. Pak jsem zůstal viset v řetězech a blahodárnou hodinu nemyslel vůbec na nic.

Potom jsem unaveně zvedl hlavu a rozhlédl se po krajině. Nedalo se určit, v jakých horách jsem. Nikde v dálce nebylo vidět jediné město, jen přímo pod skalním štítem, ke kterému jsem byl přikován, stál koncentrační tábor. Zaostřil jsem své nelidské oči a pozoroval, jak je jeden na smrt vyhublý muž právě ubíjen k smrti. Na vybetonovaném plácku stáli v řadě muži, ženy, děti. Všichni na sobě měli něco připomínající jutové pytle a na krku se jim na tenkých řetízcích houpaly masivní šedivé kříže. S mým zrakem nebyl problém zahlédnout, jak se lidem vahou křížů zařezávají řetězy do masa. Někteří měli krky pokryté hnisajícími ranami a jejich stav byl vůbec celkově příšerný. Mezi vězni si to vykračovali snědí impové v impozantních uniformách a nenechali si evidentně ujít jedinou příležitost, jak svěřené lidi potrápit. Vzedmula se ve mně vysoká vlna nenávisti, když jeden z rarachů vytrhl nějaké ženě z rukou malé dítě a ponořil ho do sudu s vodou. Druhý rarach chytil ženu zezadu kolem krku a smál se její bezmoci, zatímco nemluvně spočívalo pod vodou. Vytáhli ho až za hodinu, během které přišla ta žena o rozum. Přivázali ji k nějakému kůlu a nechali tak. Díval jsem se, jak tam ta žena stojí a sám byl v podobné situaci. Jenže já nepotřebuju jíst, nemusím pít, necítím křeče z natažených svalů. Ta nebožačka tohle všechno cítila po celé tři dny. Pak zemřela žízní.

Na podobné scény byl táborový život neuvěřitelně bohatý. Nikdy jsem nestudoval historii, ale mám dojem, že i nacisté a velitelé komunistických gulagů by nad fantazií impů zůstali stát s otevřenými ústy. Tolik nejrůznějších rafinovaných krutostí jsem si nikdy nedokázal představit a teď jsem se na ně musel dívat. Hodiny, dny, týdny. Měsíce.

Roky.

*

Díval jsem se, jak se v táboře rodí děti, jak rostou, dospívají a nakonec umírají jako starci, pokud měli to „štěstí“. Satan odsoudil k věčnému utrpení nejen členy katolické církve, ale i všechny jejich potomky. Viděl jsem vyrůstat vnuky lidí, kteří žili v táboře v době, kdy mě sem Azazel přikoval. Sledoval jsem, jak se vnuci mění ve starce a jak vyrůstají jejich vnukové. Systém v táboře byl nelidský – s vězni bylo zacházeno jako s chovnými zvířaty, jejich porodnost byla evidentně podporována. Normální člověk si nedokáže představit nenávist, kterou musel Satan k věřícím cítit, když něco takového vymýšlel. Jedna věc je odsoudit své nepřátele k doživotnímu utrpení, ale něco jiného je udělat to stejné jejich ještě nenarozeným dětem. Ďábel si při tom byl dobře vědom lidské slabosti pro vlastní potomstvo – sledoval jsem, jak se ženy tváří při pravidelných umělých oplodněních. Ony nechtěly mít děti, ale během těhotenství se jich nedokázaly zbavit, nedokázaly je zabít, i když jim bylo jasné, do jakého příšerného světa je přivedou. Ďáblův plán byl vpravdě ďábelský.

Já za ty desítky let, co jsem byl připoutaný ke skále, pociťoval každým dnem víc a víc nenávisti k silám pekelným. Byl jsem nucen dívat se na pravou povahu pekelníků a přitom jsem věděl, že jsem to byl já, kdo je pomáhal dostat na tenhle svět. Něco takového je pro lidskou psychiku neuvěřitelně zhoubné. Nenáviděl jsem ďábly, nenáviděl jsem sebe a ve chvílích, kdy nenávist polevovala, se mi před očima zjevovala tvář mého syna. V takových chvílích se v horách sypaly laviny uvolněné mým pomateným řevem.

Paradoxně to ale byl Tomášův obličej, který mi bránil upadnout do milosrdného šílenství a nechat svůj rozum utonout v hlubinách nenávisti. Jak by mi bylo krásně, kdybych se zbláznil. Ale kdesi uvnitř mé hlavy se ozýval neodbytný hlásek, který mi v nejhorších chvílích připomínal můj úkol. Jestli se odsud nedostanu, zůstane můj syn navždy v pekle.

A tak jsem se každým dnem zmítal, pokoušel se roztrhat řetězy a vůbec jsem vymýšlel všemožné způsoby, jak se dostat na svobodu. Ale moje síla byla tentokrát zbytečná. Skála i řetězy byly posíleny tak, že jsem s nimi nic nesvedl a moje regenerační schopnosti stály tentokrát proti mně. Ať jsem se snažil, jak chtěl, hojily se mi hluboké rány rychleji, než jsem si je dokázal způsobovat.

Jinak bych si ruce už dávno ukousal.

*

Ve chvílích, kdy už jsem nebyl schopen snášet pohled na utrpení v táboře, jsem se násilím nutil odvracet tvář. Díval jsem se, jak kolem mě sviští čas – roční období se střídala jako na běžícím pásu, jarní deště byly střídány letními žáry, které zase přecházely v sychravý podzim a třeskutou zimu. Za tu jsem býval obzvlášť vděčný – ať už jsem se nacházel kdekoli na Zemi, byly tady zimy kruté. Ledový krunýř mě zahaloval v několikacentimetrové tloušťce a sněhové závěje mi na dlouhé týdny bránily vidět cokoli jiného než nekonečné bílo. A já byl za každý den, ve kterém jsem nebyl nucen snášet pohled na krutosti pode mnou, nevýslovně vděčný.

Kromě fádního střídání ročních období se ale děly i zajímavější věci. Celý jeden měsíc jsem měl možnost na obloze sledovat let něčeho velikého a ohnivého. Zpočátku to pro lidské oči bylo nezachytitelné a dokonce i já to rozeznával jenom jako malou doběla rozžhavenou špendlíkovou hlavičku na obloze. Pak se to začalo zvětšovat a i pohyb té věci byl čím dál tím rychlejší. Nakonec mi došlo, že se jedná o nějakou kometu a během dvou dnů mi bylo dokonale jasné, že míří k Zemi. Měl jsem pravdu. Brzy ráno se po obloze přehnala ohnivá čára a kdesi daleko na východě vzplálo jasné světlo jako při výbuchu termonukleární nálože. Po několik dní byla obloha v těch místech krvavě rudá a já byl dokonce schopen zahlédnout náznak obrovského požáru, který tam zuřil dva týdny. Pak se všechno vrátilo do starých kolejí.

Celé ty roky jsem měl na to, abych mohl přemýšlet. Byl jsem přikován poměrně vysoko v horách a tak jsem neměl žádnou společnost. Samozřejmě, nečekal jsem žádného horala, ale pod nohama mi ani jednou nepřeběhl svišť, a kamzíky jsem vídával jenom z dálky. Dál tu byli ptáci a sem tam nějaký ten hmyz. Ono taky těžko čekat sviště na místě, na kterém jsem byl přikován – byla tu téměř kolmá skalní stěna a pak ještě malinkatý skalní výstupek porostlý trávou, na kterém se tenkrát zhmotnil démon. Jinak jen skála a nic víc. Měl jsem tedy dostatek času snažit se přijít na jakýkoli způsob, jak se odsud dostat – to ve chvílích, kdy jsem na to měl dostatek rozumu. Po většinu času jsem řval bezmocí, hrůzou a nekonečným vztekem. Taky jsem často plakal. Nestydím se za to, kdybych za ty roky nevyplakal litry slz, asi by mi srdce nebo hlava explodovaly nastřádanou vinou. Ano, vina, to bylo to další, co jsem po celý nekonečně dlouhý čas pociťoval.

Zkrátka a dobře, bájný Prométheus ani zdaleka netušil, jak taková muka u skály vypadají. Proti mně byl na rekreační dovolené.

*

Kdyby se mě někdo zeptal, jak dlouho jsem v těch poutech strávil, nebyl bych mu schopen odpovědět. Desítky let, to jistě. Ale bylo jich čtyřicet? Padesát? Sto? Tak málo určitě ne. Vždyť jsem viděl vyrůstat nejméně šest generací koncentráčníků, prožíval jsem s nimi každý den a proklínal pekelníky, kteří je každodenně mučili s neutuchajícím nadšením. Impové, když už o tom mluvím, nestárli zřejmě vůbec. Jakkoli jsem ty bestie nenáviděl, tak jsem je za ten čas dokázal poznat do nejmenších detailů. Dřív mi připadali skoro stejní, teď bych byl schopen po paměti nakreslit každého do poslední vrásky v jejich hnusných obličejích.

Ať už to bylo jakkoli dlouho, jednoho dne to skončilo.

A to ten den začal obzvlášť hnusně.

*

Nevím, jestli se toho letního dne pekelníci vyspali do jednoho nějak špatně, nebo jejich nadřízený – démon Azazel – dostal chuť na trochu lidského utrpení, ale je jisté, že pro lidi v táboře nastalo pravé peklo. Impové uvazovali své zajatce ke kůlům, nechávali je bičovat, svolávali nesmyslné přehlídky na betonových pláccích a bavili se lidmi trpícími pod slunečním úpalem.

Já vysoko v horách řval jako pominutý stejně, jako při tisícovce podobných příležitostí předtím. Proklínal jsem impy, sliboval jim ty nejkrutější způsoby smrti a vymýšlel ta nejpříšernější mučení, jaká si na nich vyzkouším. A při tom jsem se snažil z očí setřást sluneční brýle, abych se aspoň pokusil zabít pohledem. Na desítky kilometrů bych neměl šanci, ani kdyby některý z impů pohlédl mým směrem, ale za ty věky se z toho stalo něco jako posedlost. Nikdy se mi to nepodařilo. Ani teď.

Místo toho jsem ale pocítil něco nového. V půli litanie nadávek nejhrubšího zrna mi v hlavě tak nějak jako puklo a já nabyl dojmu, jako by se mi v mozku něco usídlilo. Byl to podobný pocit, jako když máte něco cizího v zubech.

„Ale no tak, tím si nepomůžeš,“ řeklo to něco.

„Co to?“ zavrčel jsem a zatěkal očima do všech směrů. Nedokázal jsem určit, odkud ten hlas jde a to je s mýma ušima docela podezřelé.

„Asi bych se měl představit,“ řekl zase ten hlas. Byl rozhodně mužský, jemný, kultivovaný a tak nějak žoviální. „Jmenuji se Metatron a jsem hlasem božím.“

„Aha,“ nechal jsem rozhlížení. „Tak to jsem se konečně zbláznil.“

„Ále houby,“ pravilo mi to v hlavě (ano, tam. Konečně se mi podařilo určit polohu, odkud jsem hlas slyšel a byl jsem si jistý, že vychází zprostředka mé lebky.) „Nezbláznil ses, prostě ti do hlavy vstoupil anděl.“

„Ale no tak,“ zavrtěl jsem hlavou a vina na krátký okamžik ustoupila stejně, jako všechny nezkrotné emoce. Rozhovor s jiným člověkem asi opravdu má terapeutickou hodnotu, i když ten člověk je anděl a ještě k tomu vymyšlený. „Podívej se na to z logického hlediska. Visím tady už tak dlouho, že jsem se prostě zbláznil a stal se ze mě schizofrenik. Jestli uvažuješ logicky, tak ti musí být jasné, že je to daleko pravděpodobnější, než Metatron v hlavě.“

„Logiku sem netahej,“ poučil mě hlas. „Ber to prostě tak, že se mi konečně podařilo prorazit bariéru a vstoupit ti do hlavy. Tak to je a čím dřív to přijmeš, tím líp.“

Povídat si s někým (i kdybych to měl být já sám) se ukázalo být velice příjemné. Tak jsem se rozhodl, že svůj vnitřní hlas udolám logickými argumenty.

„Podívej, Metatrone,“ pravil jsem smířlivě. „Já sám byl u toho, když peklo přišlo na Zemi. Mně osobně vysvětloval papež, jak to s realitou chodí doopravdy. Nejsem si tím jistý, ale i Satan osobně řekl něco v tom smyslu, že teď je tenhle svět jeho a Bůh se sem nedostane už vůbec. Tak mi teď vysvětli, jak by se mi do hlavy dostal Hlas boží.“ A virtuálně jsem si založil ruce na prsou s triumfálním výrazem v obličeji.

„Výborně,“ usmál se mi hlas v hlavě. „Pokud na věc jdeš logicky, znamená to, že nejsi blázen. Nebo aspoň ne úplný. A je dobře, že se ptáš právě na tohle. Protože to ti můžu velice jednoduše vysvětlit. Vlastně ne, je to docela složité a plné metafyziky, ale rozhodně to můžu zkusit.“

Já jen stál s rukama virtuálně založenýma.

„Tak tedy, představ si tři vesmíry, tři reality. Pro jednoduchost, ve skutečnosti je jich nepočítaně. Jeden z nich byl ten původní, vytvořený Bohem. Druhý si sám pro sebe stvořil člověk. A ten třetí, který nazýváme peklem, je dílem Satanovým. První dva jsou téměř totožné, ten třetí je pro nás oba nepředstavitelně příšerným místem, na které bolí i jen pomyslet. Teď si představ, že přejít z jednoho vesmíru do druhého je sice možné, ale vyžaduje to jisté znalosti a je to ohromně náročné. V našem případě bylo třeba otevřít bránu do pekel, aby se Satan dostal sem. Jakmile tady byl, upravil zákonitosti této reality tak, aby se stala Bohu ještě nedostupnější než tomu bylo dřív pro něj, pro Satana.“

„No vidíš, tak se sem žádný anděl nemůže dostat,“ usmál jsem se vítězně.

„Neskákej mi do řeči a poslouchej,“ řekl anděl tónem někoho, kdo se snaží neztratit nit. „Jak možná víš, nebo nevíš, má lidská myšlenka neuvěřitelnou schopnost měnit realitu.“

„Jo, to vím,“ byl jsem rozhodnut nenechat se vyšachovat z konverzace.

„Výborně. Takže si představ, že lidské myšlení dokázalo nahlodat bariéru, kterou Satan vztyčil, natolik, že jsem se sem byl schopen dostat. Ovšem – jak vidíš – jenom jako pouhá netělesná entita bez jakékoli magické či jiné síly. Zkrátka a dobře, jsem pouhý hlas.“

„No fajn, neuraz se, ale zní mi to jako blbost. Jak by se normální lidi dozvěděli, že maj narušit nějakou bariéru a jak by to vůbec dokázali? Pokud vím, tak magii se věnuje na světě jen pár, opravdu pár lidí, a nikdo z nich rozhodně netouží, aby se do tohohle světa vrátil dobrotivý Bůh. Se Satanem je těmhle lidem líp než prasatům v žitě.“ A zase jsem se vyčkávavě odmlčel.

„No to máš v podstatě pravdu,“ přiznal anděl. „Nikdo z mocných mágů o něčem takovém ani neuvažuje. Ale jsou tu ještě jiní lidé. Konkrétně tamti lidé.“ A tak nějak mentálně mi naznačil, abych se podíval na tábor pode mnou. Pod námi. Impové tam právě přitloukali na kříž nějakou nahou puberťačku s korunou z ostnatého drátu na čele. Byla to příšerná podívaná a ve mně se zase vzedmula vlna nenávisti.

„Klid, klid, zhluboka dýchej,“ zaznělo mi to v hlavě poplašeně. „Jen jsem ti chtěl naznačit, že tihle lidé mají stále víru v našeho dobrotivého Pána. Po generace si předávají základy víry a čím je jejich utrpení větší, tím pevnější jejich víra je.“

„No a?“ řekl jsem nechápavě.

„No a ta víra je přesně tou myšlenkou, o které jsem mluvil. Myšlenkou schopnou narušit štít vytvořený samotným Satanem ďáblem,“ řekl Metatron triumfálně.

„Hm,“ zamručel jsem já. „Dobře, řekněme, že to zní logicky… Ale proč jste se sem nevrhli s planoucími meči a tak všelijak podobně a nezbavili svět těchhle mizerů?“

„Vždyť jsem ti říkal, že ani já sám jsem se sem nedokázal dostat v jakémkoli hmotném skupenství. Nedokázal jsem s sebou přinést ani vlastní tělo, natož planoucí meč. A ty bys hned chtěl celé legie. Vždyť ti říkám, že jejich víra dokázala oslabit štít jen velice málo. Kdybych ti to měl vysvětlit nějak materiálně, tak ta škvírka měla šířku několika atomových jader.“

„Hm,“ řekl jsem zase. „A co jste dělali v okamžiku, kdy tady ten štít nebyl? Ve chvíli, kdy se otevíraly brány pekelné. To jste nemohli zasáhnout?“

„Tak podívej,“ začal Metatron defensivně. „Musíš si uvědomit, že náš Pán dal člověku možnost spravovat si svoje vlastní věci způsobem, jak člověk uzná za vhodné. Bůh se dokonce na váš vesmír ani nedívá každý den. No zkrátka a dobře, když jsme si všimli, co Satan provedl, bylo už na jakýkoli zásah trochu pozdě. No.“ A provinile se odmlčel.

Nebyl jsem v postavení, kdy bych mohl komukoli vyčítat jeho chyby. Moje vlastní vina se mě snažila připravit o rozum každý den. „Jo, chápu, občas se holt něco nepovede,“ řekl jsem proto smířlivě. „Ale neuraz se – jak mi může pomoct nehmotný anděl v hlavě? Schizofrenii bych si byl patrně vypěstoval někdy příští rok na jaře, takže povídat bych si měl s kým.“

„Ha ha. Miluju lidský humor,“ řekl Metatron bez špetky ironie v hlase. „Mým skutečným přínosem bude rada, pomocí které se budeš moci dostat z téhle skály. Z těchhle pout.“

Tentokrát jsem se zasmál zase já a ironie v tom bylo, že by se dala rozdávat. „Desítky let jsem přemýšlel, jak se odsud dostat. Zkoušel jsem přetrhnout řetězy, zkoušel jsem si urvat vlastní ruce, pokoušel jsem se znovu zabít, abych získal větší sílu. Zkoušel jsem si ruce ukousat, každý den jsem třikrát plival na řetězy, abych podpořil korozi. Nic z toho nezabralo a ty si teď přijdeš s tím, že víš, jak na to. Nic ve zlém, anděli, ale seš blázen.“

„No jen se směj,“ řekl Metatron chladně. „Když je ti milejší si tady viset a vzpomínat na svého syna, tak klidně mojí radou pohrdej. Mně je to jedno.“

Zmínka o mém synovi mi způsobila intenzivní vlnu bolesti a taky mě zcela zbavila nějaké nálady na vtipy.

„Povídej,“ řekl jsem hlasem, ze kterého sálala smrt.

„Výborně, nakonec to s tebou přece jenom půjde,“ skoro jsem viděl, jak si Metatron zamnul ruce. „Takže celým klíčem k našemu problému je tvůj současný stav. Jsi mrtvý, nezničitelný, neporazitelný. Je to tak?“

„Jo,“ zavrčel jsem.

„Výborně. Takže jediné, co musíš udělat, je konečně a definitivně zemřít.“

*

Nebyl jsem schopen slova dobrých deset minut. Pak už ano.

„A o co se myslíš že jsem se kurva pokoušel celou tu dobu, doprdele práce? Mlátil jsem hlavou o zeď, abych zemřel na otřes mozku, zadržoval jsem dech, i když dýchat opravdu nemusím a pokoušel jsem se nějak dostat k nějaké důležité tepně, abych vykrvácel. Ale moje regenerační schopnosti jsou taková svině, že mě ani nerozbolela hlava.“

„Ale no tak, myslíš, že tohle nevím?“ zeptal se anděl trpělivě. „Škvíra ve štítu se rozšiřovala pomalu, pomaloučku a my jsme nejdřív museli jen pozorovat, co se tady děje. Všechno, co tady popisuješ, jsem sledoval na vlastní oči, dokud jsem tedy ještě nějaké měl. A buď si jistý, že pokus o další sebevraždu je to poslední, co bych ti radil.“

„Tak co jsi tím myslel?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Problém tvého současného stavu je v tom, že v podstatě nejsi tradičně mrtvý. Mrtví nechodí, nemluví, nemyslí. Mrtví leží a nevědí o ničem.“

„No a jak to mám podle tebe zařídit? Dokonce i před tím, než jsem zase začal něco cítit, jsem dokázal myslet. A víc mrtvý už asi být nemůžu, ne? A kromě toho, jak by mi skutečná smrt pomohla? Já se musím odsud dostat, musím dostat svého syna z pekla. O moje pohodlí mi vůbec nejde, kdyby šlo jenom o tohle, tak tady klidně zůstanu stát až do konce světa. I když těch lidí dole by mi bylo líto, to zas jo.“

„Já vím, já vím, však mně jde taky jenom o to, aby ses odsud dostal. A k tomu potřebuješ na malý okamžik skutečně umřít. A to v podstatě můžeš, je to docela jednoduché,“ řekl anděl opatrně. „Jak už víš, je tenhle svět v podstatě kopií Ráje. Ale kopií nedokonalou a obsahující řadu chyb. Nicméně Bohem stanovené zásady platí i tady. A jednou z těch zásad je i pravidlo, které – a teď se podrž – říká: ‚Prach jsi a v prach se obrátíš.‘ Chápeš?“

Nechápal jsem.

„Ale no tak, vždyť jsi celkem inteligentní člověk,“ řekl Metatron tak trochu zklamaně. „Vždyť to pravidlo vysvětluje úplně všechno. Přímo ti říká, co je třeba udělat.“

„Obrátit se v prach, jo? Nechápu, jak mi to může pomoct a už vůbec nechápu, jak toho docílit.“

„Nevadí, co kdybys mi zkrátka věřil?“

„Mám věřit někomu, koho znám ani ne hodinu?“

„Máš jinou možnost?“ pocítil jsem v hlavě andělovo zdvižené obočí.

Co se na to dalo říct?

„Tak jo, jak to mám udělat?“ zeptal jsem se odevzdaně. Proti víře v andělovu pomoc jsem v podstatě ani nebyl, v mé situaci jsem už opravdu vypotřeboval všechny nápady, které mi přišly na mysl. Nic nového mě nenapadlo dobrých dvacet let.

„Nu, to je taky celkem jednoduché. To pravidlo pochází z úst Božích a je jeho zákonem. K tomu, aby na tebe zafungovalo, stačí přijmout Boha za svého Pána, odpustit mu a skutečně ho milovat.“

„To asi nepude,“ zamračil jsem se. „Kdyby nebylo těch zatracených křesťanů, nikdy bych se nedostal až sem.“

„Ale no tak, Ondřeji, to už sis snad vyříkal s papežem, ne?“ řekl anděl káravě.

„Nevím,“ řekl jsem umíněně. „Když jsem se bavil s papežem, byl jsem duševně už napůl mrtvý. V takovém stavu člověk přijme v podstatě každý návrh.“

„No dobře, dobře, ale papež ti vysvětlil, jak to je. Zkus se nad tím zamyslet a uvidíš, že Bůh je skutečně nekonečně milosrdný a nikdy nechtěl nikomu ublížit. Věř mi, já ho znám.“

A tak jsem se tedy nad tím vším zamyslel. Jak říkám, všechny moje nápady se ukázaly jako neproveditelné a tak jsem opravdu musel přijmout každou nabídku. Neměl jsem z toho zpočátku radost, ale když jsem si detailně vzpomínal na papežovo vysvětlení, začal jsem nacházet stopy skutečné Boží prozíravosti. Jistě, inkvizice byla příšerná, katolická církev páchala strašlivá zvěrstva, ale mohl jsem snad vinit samotného Boha?

„Bůh nikdy nenařídil natáhnout někoho na skřipec, on to nebyl, kdo vymyslel planoucí hranice,“ řekl mi vážně anděl. „Kdybys věděl, jak mu bylo při pohledu na středověký svět, musel bys ho politovat. Samozřejmě, nemá fyzickou podobu, není to člověk, ale v tu dobu mi připomínal starého muže sedícího u stolu a tisknoucího si hlavu v dlaních. Když jsem za ním jednou přišel, vážně se mi svěřil s tím, že přemýšlí o porušení svého slibu. ‚Metatrone,‘ řekl mi, ‚tohle je přece něco příšerného. Já vím, že jsem slíbil svým dětem, že jim nechám jejich vlastní život, ale tohle… tohle je na mě moc. Úplně cítím, jak se Satan v tom svém pekle směje, a vůbec se mu nedivím. Vždyť ty děti si strašně ubližují, stvůry pekelné by nedokázaly vymyslet nic horšího.‘ Když se na mě podíval, mohl jsem mu v očích vidět všechny ty roky, ty miliony a miliardy let. Byly tam jeden vedle druhého a přede mnou seděl jenom nesmírně starý a unavený muž. A toho dne jsem si poprvé uvědomil, že být pouhým andělem není vůbec špatné, že je to výhra v loterii v porovnání s tím, jaké je to být Bohem.“

Myslím, že tohle upřímné vyznání nakonec rozhodlo. Trvalo to tři měsíce, ale nakonec jsem pochopil, že všechno, co se stalo, se nemohlo stát jinak. Pochopil jsem a Bůh se mi stal sympatickým. Pochopil jsem a Boha si zamiloval stejně, jako dobrý syn miluje svého otce.

„Prach jsi a v prach se obrátíš,“ řekl Metatron.

V tu chvíli jsem ucítil zcela nový pocit. Zahlédl jsem, jak moje prsty vysychají, jak se jejich bledá barva mění v šedivou a jak se po nich rozbíhají drobné prasklinky. Celé tělo mě začalo svědit a z nehtů se v mírném podzimním vánku začaly odvíjet slabé pramínky jemného prachu. Zrak se mi zhoršil tak, že jsem nebyl schopen vidět na dva metry daleko, vlasy mi vypadávaly a ve vzduchu se měnily v jemný prášek a stejný proces zachvacoval celé moje tělo. Myšlenky mi začaly proudit mozkem daleko pomaleji než kdy předtím a stávaly se čím dál tím těžkopádnějšími. Pak jsem poklesl v kolenou (nebo se mi kolena spíš rozpadla) a moje ruce vyklouzly z okovů. Nebo spíš vyklouzl jenom těžký kroužkový oblek, ruce v nich už nebyly ničím víc, než trouchnivějícími kostmi obalenými chomáči prachu. Ucítil jsem, jak se moje rychle se rozkládající tělo řítí k zemi, na ten malý plácek vystupující z jinak hladké skalní stěny. Cítil jsem to, ale neviděl. Moje oči se změnily v rychle vysychající kaluže hnisu, takže už nedokázaly přenášet žádnou informaci.

Stačil jsem ještě pocítit, jak dopadám na vadnoucí trávu a bylo mi, jako bych upadal do hlubokého spánku. Bylo to příjemné, bylo to neodolatelné.

V tu chvíli mi v hlavě promluvil Metatron, tentokrát nelidsky syčivým hlasem.

„Abych nezapomněl,“ řekl a potlačoval u toho smích, „hnusně jsem ti celou dobu kecal. Bůh je ten největší parchant ze všech a vždycky v neděli po obědě chodí do pekla na návštěvu. Usadí se tam s Luciferem u stolu a sledujou, jak celé peklo ojíždí tvýho sladkýho chlapečka. A někdy si dá říct dokonce i On.“

*

Mým trouchnivějícím mozkem prolétl záblesk. Andělova telepatická zpráva dorazila až k mému já a donutila mě zařvat. Všemi rozpadajícími se neuronovými spoji prolétla strašlivá energie mé nenávisti. Jestli jsem si kdy dřív myslel, že cítím bezmoc a nenávist, tak jsem nevěděl, o čem mluvím. Teď jsem byl znovu podveden, nějaká nadpřirozená síla mě napálila a zajistila si tak, že přestanu být součástí hry, že moje nesmrtelnost a nezastavitelnost už jí nikdy nezkříží cestu. A odsoudila tak mého Tomáška k věčnosti v pekle. To pomyšlení se nedalo snést.

„Proklínám tě Bože, proklínám!“ zaječel jsem uvnitř vlastní hlavy a doufal, že moje poslední myšlenka doletí až do jiného vesmíru a vyrazí tam Bohu mozek z hlavy.

Zablesklo se, zahřmělo, ze skalní stěny se uvolnilo pár kamenů a já najednou ležel na zemi a stéblo trávy mě píchalo do pravého oka. Viděl jsem ho jako pod mikroskopem.

*

„Co, co, co?“ zalapal jsem po dechu, nevěda, kde jsem, co jsem a co se stalo.

„Vyšlo to,“ ozvalo se mi v hlavě tak spokojeně.

„TY!“ zaburácel jsem a chytil se za hlavu. Ovšem nehmotné entitě usazené ve vaší vlastní lebce se ubližuje strašlivě těžko.

„Klid, Ondřeji, klid!“ zaječel Metatron. „Nic z toho, co jsem ti právě řekl, nebyla pravda, copak to nechápeš?“

„Je na mě těch lží a pravd poněkud moc!“ zařval jsem, až se skály zatřásly a pokusil se posadit. Pokud strávíte desítky let v jedné pozici, není to zase tak jednoduché, jak by se mohlo zdát. Ruce nějak zapomněly, co je to hrubá motorika. O té jemné radši nemluvě.

„Usmíření s Bohem ti pomohlo obrátit se v prach, ale naším cílem bylo jenom dostat tě z pout. Tak jsme museli usmíření nějak anulovat a jak jinak, než tím, žes pocítil k Bohu nesmiřitelnou nenávist? Osobně mě mrzí, že jsem říkal o tvém synovi takové věci, ale nejbrutálnější způsoby jsou většinou bohužel nejúčinnější. Ale je mi to fakt líto, promiň.“

S odpovědí jsem nespěchal. Uplynulé události mě stály skoro všechny duševní síly a i v mém stavu toho na mě začínalo být trochu moc.

„Můj stav…“ řekl jsem zamyšleně. „Jsem pořád superman, nebo jsem byl vzkříšen jako normální člověk?“

„Koukni dolů,“ řekl anděl prostě.

Podíval jsem se do tábora (z tohohle úhlu jsem jej viděl poprvé) a spokojeně se usmál. Tábor mi ležel jako na dlani, jako bych měl u očí přiložený dalekohled. Zcela jasně jsem viděl obličej modrookého kluka, kterému jeden z impů právě pomalu strhával nehty z prstů u nohou.

„Nevím co vydržíš, anděli,“ řekl jsem takovým tónem, že mně samému přejel mráz po zádech, „ale už dlouho, strašně dlouho mám v plánu splatit pár dluhů. Tak pokud ti vadí pohled na krev stříkající až k nebesům, pokud nemáš rád vysoké hlasy řvoucí bolestí a pokud ti vadí utrpení vůbec, měl bys mě možná opustit. Protože já mám v plánu zajít na návštěvu.“

Kdesi v mojí hlavě to ustrašeně polklo a já se začal soukat do svého obleku. Byl starý, zaprášený, ale v okamžiku, kdy jsem s ním pořádně zatřepal, odlétlo všechno svinstvo do dálky a já v rukou držel svůj starý krásný leskle černý bojový oblek. Nasoukat se do něj mi sice zabralo dvě a půl hodiny, ale pak už jsem svoje tělo ovládal zase celkem uspokojivě a vůbec jsem se cítil daleko líp, než kdykoli dřív. Když jsem si vyzkoušel, jakou moc mi dala série úmrtí při souboji s Azazelem, musel jsem se usmát. Pohyboval jsem se teď jen o něco pomaleji…

Jen o něco pomaleji než světlo.

*

Se sestupem z hory jsem nedělal žádné ciráty. Prostě jsem se mocně odrazil od skalní stěny a sesvištěl volným pádem až na zem. Neviděl jsem, kam až hlína dostříkla, protože se mi podařilo padnout přímo na ústa, ale kráter po mně vznikl poměrně úctyhodný. Několika prudkými pohyby jsem ze sebe setřásl veškeré svinstvo, na oči nasadil brýle, které jsem si prozřetelně schoval do kapsy na stehně a pak jsem pomalým, rovnoměrným krokem vyrazil ke koncentračnímu táboru. A usmíval jsem se přitom jako pako.

„Co chceš dělat?“ vzpamatoval se Metatron v mojí hlavě.

„Zajdu na návštěvu, pobudu na kus řeči a tak podobně,“ řekl jsem mu a úsměv se mi ještě trochu rozšířil. Proč si to nepřiznat, zubil jsem se jako blázen.

Anděl se už neozval a tak jsem zbylý kus cesty urazil mlčky. Vychutnával jsem si každý krok (po desetiletích bez pohybu je taková malá procházka neuvěřitelně příjemná) a vzpomínal, co všechno v táboře musím zařídit. Když se každý den díváte na neuvěřitelné krutosti, za dlouhá léta se vám v hlavě vytvoří opravdu dlouhý seznam.

Neměl jsem v plánu vyrazit hlavní bránu, chtěl jsem si nejdřív se svými budoucími oběťmi trochu pohrát. Asi kilometr před táborem jsem proto přešel do své maximální rychlosti, zasprintoval jsem, odrazil se a přistál přímo na jedné ze čtyř strážních věží. Nevím, jestli se pekelníci opravdu inspirovali koncentračními tábory z dvacátého století, ale tyhle budky vypadaly velice autenticky – vlnitý plech, kulomet na otočném stojánku a jeden znuděný hlídač zírající do tábora. Když jsem dopadl vedle něj, otočil se s leknutím ve své hnusné tváři. Abyste rozuměli, mohl jsem ho zabít dřív, než jeho nervovou soustavou doputoval šok až do mozku, ale byl jsem rozhodnut si každou, každičkou oběť řádně vychutnat. Tak jsem toho hnusáka chytil pod krkem, zazubil se mu do ksichtu a jedním nepostřehnutelným pohybem mu vytrhl jazyk a hlasivky. Při něčem takovém se sice člověk dost umaže, ale ten pocit! Pak následovalo vytržení několika důležitých kloubů a přeskok na vedlejší strážní věž. Nevím, jestli se mi těmi mými úmrtími vylepšila nějak i svalová koordinace, ale trefil jsem se přímo na místo, na které jsem se trefit plánoval. Další pekelník přišel o jazyk, hlasivky a klouby. Nechal jsem ho jemně krvácet na podlaze a přemístil se na další vížku. Neměl jsem strach, že by mi ti hnusáci pomřeli, mají podstatně odolnější těla než lidé a nějaké krvácení jim nemůže příliš ublížit. Čili přesně to, co jsem potřeboval.

„Máš talent,“ ozvalo se mi v hlavě zakřiknutě, když jsem na podlahu položil posledního strážného.

„Taky bych řekl,“ odhodil jsem falešnou skromnost – mého příchodu si nikdo z bytostí dole ani nevšiml – lidé tam pracovali na nějakém poli a tudíž měli hlavy skloněné k zemi a impové byli plně zaměstnáni jejich trápením. Nedivil jsem se tomu, že je tady tak málo hlídek – kdo by v těchhle dobách osvobozoval uvězněné katolíky? A na uprchlé vězně stačili ti čtyři kulometčíci, které jsem právě zneškodnil. Kdyby se to vzalo do důsledku, tak i oni byli v podstatě zbyteční – zubožení lidé měli několikrát menší sílu než impové a tak by pekelníkům k potlačení případné vzpoury stačily jen holé ruce. A teď, když jsem na scénu vešel já, by jim pro změnu nestačily veškeré zbraně světa.

Potichoučku, polehoučku jsem sešplhal po žebříku a dával si dobrý pozor na všechny přítomné impy. Neměl jsem zatím v plánu, aby mě někdo z nich zahlédl, chtěl jsem si je vychutnat. Štěstí stálo při mně – nepozorován jsem sestoupil na zem a téměř po špičkách se nespatřen rozběhl k baráku se zásobami. Potřeboval jsem z něj jednu takovou malou věc.

Na dveřích skladiště visel masivní lesklý zámek. Vypadal jako kombinace mechanického a elektronického a já se podivil, jak hezky se technologie vyvíjela, zatímco jsem já byl ve své horské izolaci. Pak jsem zámek rozmáčkl v ruce, až kov skoro vystříkl mezi mými prsty. Sílu mám tedy pořádnou, jen co je pravda.

Potichoučku jsem otevřel dveře a nahlédl do šera.

„Co tady hledáš?“ nevydržel anděl v mé hlavě.

„Něco stylového na sebe,“ odpověděl jsem mu šeptem a držel se při zemi, aby mě nikdo nezahlédl úzkými zaprášenými okny.

„Nerozumím,“ přiznal Metatron.

„To ani nemusíš, za chvíli ti bude všechno jasné,“ řekl jsem zas tak potichu a dodal: „A mlč chvíli, ať nepůsobím jako blázen.“

„Jak chceš, jak chceš,“ nehádal se anděl a opravdu zmlknul.

Já se nasoukal do prvního padnoucího jutového pytle, který se mi dostal pod ruku a ve skle zrcadlovek si prohlédl, jak vypadám. Až na ty boty a vyčuhující nohavice jsem vypadal skoro jako jeden z koncentráčníků. Byl jsem stejně nezdravě bledý, měl jsem stejné oblečení, ale jinak to zas nebylo tak slavné. Ani po dlouhých, předlouhých letech bez jediného sousta jídla a jediné kapičky vody jsem nebyl vychrtlý na kůži, vypadal jsem pořád jako ve chvíli své smrti.

„Ale co, však nebudu předstírat dlouho,“ řekl jsem si sám pro sebe a zase opatrně vyšel před skladiště. Do ubytovny vězňů bych trefil poslepu.

Uvnitř ubytovny jsem ovšem ještě nikdy nebyl. Když jsem teď opatrně proklouzl dveřmi, zarazila mě atmosféra, která uvnitř panovala. Vězni spali na pryčnách svařených z tenkých trubek (opravdu, byly to jen takové mříže bez jakékoli matrace – spát na něčem takovém musí být něco příšerného), několik se jich potichoučku modlilo a jinak panovalo v baráku úplné ticho jen sem tam přerušené tichým nářkem. Ve vzduchu se vznášel pach strašně dlouho nemytých těl, krve a beznaděje. Nad něčím takovým by se ustrnul i kámen.

Pokud možno nenápadně jsem se uklidil do nejbližšího rohu a čekal na ranní apel. Zvědavé pohledy vězňů jsem ignoroval, něco v jejich očích mě zasahovalo přímo do srdce.

„Vstávat, červi špinaví!“ vletěl dovnitř jeden z pekelníků svírající svůj oblíbený dřevěný obuch. Znal jsem ho, poznal bych ho mezi tisíci. Nevím pochopitelně, jak se jmenoval, ale jinak jsem o něm věděl, že strašně rád láme lidské prsty a nutí takto zmrzačené lidi těma rukama pracovat. Sledovával jsem ho dlouhá léta, pozoroval jeho poživačný výraz v ksichtě, když se uvelebil v houpacím křesle a díval se, jak lidé s rozmačkanými prsty okopávají ztvrdlou a vysušenou zem. Když se jim to nedařilo, když jim padaly nástroje z rukou, spokojeně se usmíval a večer něco oznamoval celému táboru. Na tu dálku jsem netušil, co asi může říkat, ale vězni se po tom tvářili ještě smutněji než obvykle.

Teď jsem poslušně vyskočil na nohy, stáhl si kapuci oděvu hlouběji do očí a vypochodoval spolu s ostatními ven. Slunce právě vycházelo a vězni se museli seřadit tak, aby jim svítilo přímo do očí. Stoupl jsem si do první řady, mezi vychrtlého kluka a kulhající babičku. Oba vypadali tak zbědovaně, že se mi srdce přímo sevřelo. Na ty desítky kilometrů jsem sice rozeznával jejich obličeje, ale zahlédnout je takhle zblízka je tak nějak jiné. Snad osobnější. Ostatně jsem viděl toho kluka vyrůstat, viděl jsem vyrůstat jeho otce, stejně jako jeho dědu. A přitom jsem ani nevěděl, jak se jmenuje.

„Tak co, vy bando špinavců, jakpak jste se vyspinkali,“ začal svou obvyklou procházku kolem seřazených vězňů vedoucí tábora. Měl na sobě černou lesknoucí se uniformu ozdobenou podobnými přívěsky, jaké nosívala Emanuelle a na hlavě široký klobouk. Dál si představte vysoké boty s ostruhami, opasek se zavěšenou dlouhou mačetou a ošklivý odulý ksicht s rudýma pichlavýma očima. A máte obrázek hnusáka, na kterého jsem se těšil už strašlivě dlouho.

„Dobře, pane veliteli!“ zařvalo to zplna hrdla všude kolem mě, až jsem skoro nadskočil.

„Pan velitel vás neslyšel!“ zaječel pekelnický poskok, kterého jsem znal jako náruživého organizátora sexuálních orgií.

„Dobře, pane veliteli!“ zaburácelo to zase všude kolem mě. Já mlčel a bojoval se svými koutky – škubalo to v nich potlačovaným smíchem. To jsem se strašlivě těšil na chvíli, až si jeden z poskoků všimne mého mlčení. Přímo jsem se nemohl dočkat.

„Však vy se to jednoho dne naučíte!“ ozval se druhý poskok – ten, který vyháněl vězně z baráku. „A myslím, že tvrdá práce na sluníčku bez jediné kapičky vody vám v tom učení moc pomůže.“ A sadisticky se usmál.

„Takže to je plán dnešního dne,“ navázal plynule pan velitel. „Kdo by si náhodou stěžoval na teplo, kdo by si náhodou dovolil omdlít, tak ten stráví na kříži příští dva dny. S celou rodinou, samozřejmě. Ten váš Ježíš tam přece taky nevisel sám.“ A zasmál se stejně jako jeho poskoci.

Lidé kolem mě mlčeli a pokorně klopili oči k zemi. Tak můj hlas vynikl opravdu krásně.

„Tak blbé vtipy vyprávíš sám od sebe, nebo tě museli poslat na školení?“ řekl jsem jasně a uplivl si přímo na botu pana velitele. Sice stál pět metrů vedle mě, ale dopliv mám takový, že bych odtud mohl zvlhčovat měsíční krajinu.

Úplně jsem cítil, jak celým davem vězňů projelo něco jako davové zděšení. Zaslechl jsem mnohá zalapání po dechu a zpozoroval, jak se bosé nohy toho klučiny vedle mě nenápadně snaží poodstoupit aspoň o pár milimetrů.

„Neboj, už se nemáš čeho bát,“ řekl jsem zatím jenom v duchu a počkal, až ke mně dorazí poskoci pana velitele. Sice je můj výrok skoro zmrazil na místě, ale pak se zase rozhoupali velice rychle.

„Co jsi to řekl, ty katolické prase?“ chytil mě ten menší pod krkem a druhou rukou mi brutálně sevřel dolní čelist. Viděl jsem ho mnohokrát, jak takhle chytal lidi – ti nebožáci pak vyplivovali zdravé zuby, které jim jeho nelidský stisk vylámal. Nechal jsem ho, aby mi hlavu vytočil tak, aby se mi mohl podívat do očí.

Sledoval jsem tohohle hajzlíka po dlouhá léta a sliboval mu ta nejhorší mučení, která si budu umět vymyslet. A myslím, že teď jsem svoje sliby naplnil měrou vrchovatou.

Naše pohledy se střetly – jeho naplněný krutostí, samolibostí a příslibem utrpení, ten můj až po okraj plný smrti.

„Ááááíííjééjííí!!“ zaječel imp, pustil mě jako kdyby v ruce svíral rozžhavené železo a začal si drásat svými nemytými nehty obličej. S pobaveným úsměvem jsem sledoval, jak se mu rudé oči rozšířily na trojnásobek svého obvyklého objemu, jak groteskně vystoupily z důlků a jak následně explodovaly. A to byl jenom začátek. Nikdy jsem nepřišel na to, co moje smrtící oči vlastně přesně dělají – jestli vysílají nějakou radiaci, nebo obsahují vražedné kouzlo, či co vlastně. Nikdy mě to nezajímalo a vlastně ani teď jsem to nijak zvlášť vědět nechtěl. Úplně mi stačilo vidět, jak impova kůže ve zlomku sekundy zčernala jako by ji zasáhla vlna žáru, a jak z prasklin v jeho mase vyrazily husté provazce dýmu. A když to pak hlasitě puklo a imp explodoval jako natlakované rajče, musel jsem se okouzleně usmát. Poslední série smrtí dala mým očím sílu přímo strašlivou.

„To je svinstvo, co?“ bleskurychlým pohybem jsem si nasadil brýle, které jsem předtím kvůli nenápadnosti schoval, a rozhlédl se po mých spoluvězních. Chudáci, po letech beznaděje nemohli ani uvěřit tomu, co se před nimi právě odehrálo. I když pravda, těm s kousíčky impa na sobě to šlo o něco líp.

Na druhého poskoka a na pana velitele měla má předchozí akce celkem podobný vliv jako na lidi okolo. Zůstali stát s otevřenými ústy a nebyli na krátký okamžik schopni jakékoli akce. Jako by na tom záleželo.

Shodil jsem se sebe špinavý jutový pytel a nechal slunce zazářit na své zbroji. Pak jsem vyrazil.

Poskok, který tak rád lámal lidské prsty zůstal během pár desetin sekundy ležet na špinavém betonu jako poměrně nekompletní bytost. Utrhal jsem mu všechny prsty, vyoperoval klouby a jako malý bonus mu ze všech kostí v těle udělal puzzle. U těchle potvor se tukové embolie bát nemusím, ti mi na ni předčasně nezemřou. A poslouchat jejich bolestivý řev je pro moje uši jako rajská hudba.

„Díval jsem se, cos dělal těmhle lidem,“ přemístil jsem se jako blesk před zkoprnělého pana velitele. „Díval jsem se na to po dlouhá léta a každý den vymýšlel nová a nová mučení, kterými tě za tvé činy potrestám. A jelikož těch let bylo opravdu hodně, máš se na co těšit.“ Nevím, jak to vypadá v pekle, ve kterém impové normálně žijí, neumím si to ani představit. Jen vím, že to tam nemůže být zase tak zlé – jinak by tenhle rarach nezaječel hrůzou jako malá holčička a nepokusil by se mi utéct. Jen jsem se v duchu usmál a naložil s ním jako s jeho podřízeným. Kdyby nebyl velitelem koncentračního tábora, mohl by se dabingem malých holčiček ječících hrůzou a bolestí rovnou živit.

Nastoupení vězni se stále ještě nevzpamatovali z prvotního šoku, což mi celkem ulehčilo práci a dalo dost času na to, abych vyrazil po okolních stavbách a osobně si popovídal s každým rarachem, na kterého jsem narazil. Bylo jich dohromady jedenáct a ani jeden z nich nestačil udělat cokoli, co by ho zachránilo od utrpení. Jako například spáchat harakiri.

„Bože na nebesích, ještě že to nevidíš,“ zaúpěl v mé hlavě Metatron, když jsem všechny polámané rarachy nanosil na jedinou hromadu.

„Mlč,“ okřikl jsem ho a před seřazenými vězni se sebevědomě rozkročil.

„Přátelé,“ začal jsem. „Od dnešního dne jste svobodní. Můžete jít, kam se vám zamane, můžete dělat, co chcete.“

Odpovědí mi byla řada zmatených pohledů.

„Jestli bys neměl nejdřív zjistit, jestli tady někdo neumí česky,“ řekl nevinně Metatron.

„Mluví někdo z vás česky?“ zeptal jsem se. Proč taky neposlechnout dobrou radu.

„J-já!“ zvedl nesměle ruku jeden blond mladík. Měl jen jedno oko a chyběla mu polovina zubů.

„Fajn, pojď sem, budeš překládat,“ vyzval jsem ho vlídně a pokusil se o přátelský úsměv. Vzhledem k tomu, že mládenec ustoupil o dva kroky, budu si muset jemné grimasy evidentně někde vyzkoušet, než s nimi vyrazím mezi lidi.

„No tak, už se nemáš čeho bát,“ řekl jsem tak přívětivě, jak jen jsem byl schopen. Mladík si dodal odvahy a postavil se vedle mě.

V následujících minutách jsem jim vylíčil, že se nemají čeho bát, že hodlám zlikvidovat Satanovy přisluhovače a tak všelijak podobně. Po počáteční nedůvěře se můj proslov zvrhl v dialog – lidé například vůbec netušili, jak vypadá svět za ploty koncentráku a nebyli si ani jisti, kde přesně se tábor nachází. To nás bylo víc.

„Jsme v Rusku, někde pod Uralem,“ řekl jsem najednou.

„Promiň, mohl jsem ti to říct, ale ono by nepůsobilo dobře, kdyby sis povídal sám se sebou. Tak jsem si na chvilku půjčil tvůj hlasový aparát,“ ozval se mi v zápětí v hlavě anděl.

Moudře jsem se rozhodl se s ním v téhle situaci nedohadovat a plynule pokračoval v rozhovoru. Ani mně nebylo jasné, kam se lidé mohou vrtnout – kolem patřilo vše Rasputinovi a mně se nezdálo, že by zrovna tenhle člověk ochotně ignoroval nějaké uprchlé katolíky.

„Co kdybyste zůstali zatím tady?“ navrhl jsem nesměle. „Je tady jídlo a když už jste svobodní, mohli byste tady nerušeně žít.“ Ani nevím, co mě to napadlo, ale za celou tu dobu se tady neukázala jediná návštěva, jediné auto neprojelo okolo, jediný pocestný tudy neprošel. Nevěděl jsem proč a teď jsem jenom mohl doufat, že to tak zůstane i dál.

„Tady přeci nemůžeme přežít,“ ozval se jeden stařec. „Zásoby nám brzy dojdou a úroda bude letos bídná.“

„Moment,“ požádal jsem ho o chvilku strpení a vylovil z hromady rarachů polámaného pana velitele. „Jak je to se zásobami a proč je tohle místo tak izolované?“ zeptal jsem se ho a zavrtal mu svůj pohled skrz zrcadlovky přímo do očí. Zbledl jako stěna.

„Zásoby posílá pán Azazel, vždy prvního v měsíci,“ zakoktal a decentně se pozvracel. Kdyby mně někdo polámal všechna žebra a prošel se mi po krajině břišní, taky bych v sobě nedokázal udržet snídani.

„Je k tomu potřeba nějaké vyvolávání, nebo něco?“ zeptal jsem se dutým hlasem. „Jestli mi zalžeš, budeš toho hodně dlouho litovat.“

„Nic není třeba, pán Azazel posílá všechno automaticky. Do všech táborů,“ odpověděl rarach pokorně. Je poměrně zajímavé, jak takovíhle „lidé“ vždycky úplně otočí, když jim jde o vlastní kůži. Dřív krutý, sadistický a neúprosný pan velitel mi tu teď visel v ruce jako vyždímaný hadr a až skoro vyplazoval jazyk, jak se snažil napodobit hodného patolízalského otroka.

„Fajn,“ upustil jsem ho na jeho podřízené. „Takže Azazel by se nějakou dobu neměl dozvědět, co se tady stalo a potom už to bude jedno. To už ho budu držet pod krkem.“

Lidé přivítali mé prohlášení nesmělými výkřiky radosti a nadšení.

„Fajn lidičky, odteď už vám nebude nikdo poroučet, ale teď bych vás poprosil o takovou laskavost. Ti citlivější z vás prosím zavřete oči.“

Následující tři hodiny jsem se věnoval trestání impů. Metatron v mé hlavě nejdřív řval hrůzou a pak zřejmě omdlel. Mně se v očích zračil fanatický lesk a lidé okolo se do jednoho rozutekli do svých ubytoven s rukama přitisknutýma k uším. Člověk by řekl, že alespoň jeden se bude chtít podívat na to, jak nakládám s jejich trapiči, jak trestám bytosti, které nesnesitelně ztrpčovaly životy nejen jim, ale i jejich rodičům a prarodičům. A ono ne.

Opustil jsem tábor bez rozloučení. Bývalí vězni zůstali zalezlí v barácích a tak mě na cestu doprovázel jen pohled dvanácti impů, bývalých vládců v táboře. Tři hodiny jsem jednoho po druhém vplétal do ostnatých drátů, nosníků, ocelových prutů a vůbec celé konstrukce tvořící plot kolem tábora. I s mou rychlostí mi to zabralo celé tři hodiny, ale aspoň jsem si mohl být jistý, že mi žádný z nich nezemře na vnitřní zranění a že jsem jim zároveň připravil nekonečná muka na zemi. Kdybyste viděli, s jakou opatrností jsem jim provlékal ostnatý drát nosními dírkami, s jakou precizností jsem provlékal tenký ocelový drát jejich svaly a s jakou obezřetností jsem jim zasunoval nejrůznější kousky oceli přímo do nejcitlivějších míst, museli byste mé dílo ocenit. Samozřejmě byste se pravděpodobně pozvraceli hrůzou, ale to není důležité. Mně šlo jen o to, aby pekelníky už nikdy nikdo nebyl schopen z plotu vymotat a aby jim každá sekunda jejich života přinášela nesnesitelné utrpení. A to se mi povedlo – bez svářečského náčiní nebo chirurgických nástrojů nebylo v lidských silách rozmotat uzly na ocelových prutech, kterými jsem těla pekelníků protknul, lidé jim mohli utrpení jen zmírnit odmotáním ostnatých drátů a vyjmutím jemných jehliček oceli, které jsem vytvaroval ve vlastních prstech. Před svým odchodem jsem jim nenařídil, aby nechali impy na pokoji, nechal jsem to rozhodnutí na nich. Připadalo mi to tak správné.

XV.

„Kam chceš jít?“ probral se Metatron ani ne po pěti hodinách.

„Na Sibiř,“ informoval jsem ho ledabyle.

„Co tam?“ vyjevil se anděl.

„Uvidíš,“ řekl jsem zase bezstarostně a vykračoval si po travnaté louce. Na nelidsky citlivé smysly mi útočilo tolik nádherných vjemů, že jsem se nehodlal rozptylovat nějakým povídáním s andělem. Procházet se po trávě bylo tak neskonale příjemné, že se to zkrátka nedá ani popsat. Tedy pokud bych to nepopisoval někomu, kdo strávil téměř několik staletí na jediném místě, bez možnosti se pohnout.

„Ale no tak, snad na mě nejsi naštvaný kvůli tomu, že jsem si půjčil tvoje mluvidla,“ zajímal se anděl.

„Ale to víš, že ne,“ uklidnil jsem ho. „Spíš by mě zajímalo, kdy mě hodláš opustit. Tedy ne, že bych proti tobě něco měl, ale chápej, že s cizí přítomností v mozku se každý člověk smiřuje poměrně těžko. Jsem ti vděčný, že jsi mě dostal z té hory, ani nevíš, jak moc jsem ti vděčný, ale když to vezmeme z čistě logického hlediska, tak už seš tu zbytečný, ne?“

„Nóó,“ protáhl Metatron zamyšleně. „V podstatě máš celkem pravdu. Svůj úkol jsem splnil, dostal jsem tě ze zajetí a jestli to správně chápu, tak dokonce máš v úmyslu udělat přesně to, v co doufal náš Pán. Zničit démony a poslat Satana zpátky do pekla, že?“

„Jo, v kostce asi tak něco.“

„Takže teoreticky bych tě opustit klidně mohl. Ale tak nějak… nemůžu.“

„Jak nemůžeš?“ zastavil jsem se v půli kroku.

„No nejde to. Chápej, když jsem se dostával z Nebe sem, měl jsem k dispozici tělo, podporu samotného Boha a ještě vlastní nemalé síly. A i tak jsem byl schopen se na Zem dostat jenom v podobě nehmotného hlasu. Zkrátka a dobře, na návrat nemám dost sil a dokud nesplníš svůj úkol, asi ani mít nebudu. Holt se s tím budeš muset smířit.“ A odmlčel se.

„No pokud mi nebudeš do všeho kecat a zůstaneš tam uvnitř hezky potichu sedět, tak proti tobě v podstatě nic nemám,“ pokrčil jsem rameny a zase vyrazil. „Jenom se mi prosím tě nepřehrabuj v mozku. Zažil jsem a způsobil tolik zvěrstev, že bys tomu nevěřil. A za většinu z nich se strašlivě stydím.“

„Jasně, to se nemusíš bát, tvé soukromí je mi svaté,“ chvatně mě ubezpečoval anděl.

Dál jsme o tom nemluvili.

*

„Hele, anděli,“ začal jsem tentokrát já. „Nevíš náhodou, kudy bych se měl dát, když chci sehnat normální šaty a nějakou podrobnou mapu Ruska?“

„Počkej, jasně to vidím…“ řekl zamyšleně anděl. „Ural máme tady, tys byl někde tu… slunko je támhle… takže když teď změníme směr o třicet stupňů doprava, měli bychom dojít přímo do Serova. To je takové větší město, ve kterém bys měl sehnat všechno, co potřebuješ. I když osobně mi není jasné, proč chceš jít na Sibiř a k čemu mapa. Koukal jsem se shůry dost dlouho na to, abych tě dokázal provést celým Ruskem.“

„Ne, že bych chtěl zpochybňovat tvoje schopnosti, ale já se potřebuju přesvědčit o jedné takové věci, kterou z pohledu shůry těžko zjistíš,“ řekl jsem já a odhadem zahnul o třicet stupňů vpravo.

„No dělej jak myslíš, ale pamatuj, že osud světa je ve tvých rukou,“ řekl Metatron svátečně.

„No jo, no jo, já vím,“ mávl jsem nad tím rukou.

„A stejně bys mi mohl říct, proč na Sibiř,“ nevzdával se anděl.

„Máš pravdu. Mohl. Ale řekněme si to na rovinu – mě celkem těší tě takhle napínat,“ zazubil jsem se zlomyslně.

„To jsem se dostal do společnosti,“ virtuálně si uplivl anděl a zmlkl.

Na dobrou půlhodinu.

*

„No páni…“ vydechl jsem, když se v dálce vynořilo město. Čekal jsem rozhodně, rozhodně něco míň impozantního – tohle vypadalo jako menší bráška New Yorku nebo jakéhokoli světového velkoměsta. Pod Uralem bych tohle tedy rozhodně nehledal.

„Svět se změnil za těch sto osmdesát šest let, že jo?“ přerušil anděl své nakvašené mlčení.

„Kolik?!?“ zaječel jsem já, jako bych právě usedl na ježka.

„A jo, tys to nevěděl…“ řekl anděl tak provinile. Andělé asi budou občas i pěkné svině.

„To je jedno,“ oklepal jsem se z psychického šoku a vyrazil dál. Co na tom záleží, jestli jsem v zajetí strávil dvacet nebo dvě stě let. Všichni moji blízcí jsou už stejně mrtví a většinu jsem jich zabil já.

„Hele, jak to bylo s tím tvým mluvením mými ústy?“ vzpomněl jsem si na zážitek z tábora. Jestli budu muset v Serově nakupovat, asi si s češtinou, angličtinou či italštinou nevystačím.

„Jak to myslíš?“ nepochopil anděl.

„Jak, jak?“ zamračil jsem se nad tou nechápavostí. „Chci vědět, co všechno si můžeš s mým tělem dělat. Neuraz se, ale v mé hlavě jsi pořád jenom na návštěvě a rozhodně ti ho nehodlám půjčovat. Na to jsem byl nehybně připoutaný strašně dlouho.“

„Ale tak toho se vůbec nemusíš bát,“ uklidňoval mě hlas boží. „V případě toho mluvení jsem ti v mozku zkrátka vygeneroval takové nutkání k tomu, abys promluvil. Stačilo by trochu soustředění z tvé strany a nedokázal bych ani špitnout. A co se týče ovládání tvého těla, tak to je to samé. Sice teoreticky použitelné, ale jenom teoreticky. Zkrátka a dobře, tvoje tělo si vypůjčit nemůžu, pokud nebudeš opravdu chtít.“

„Fajn, to jsem chtěl slyšet,“ pravil jsem spokojeně. „Umíš rusky?“

„Rusky?“ podivil se anděl. „Jasně že umím rusky. Byl jsem u toho, když se jazyky rodily, a to jeden něco pochytí.“

„Výborně,“ zamnul jsem si skoro ruce. „Tak to budeš buď mluvit, nebo mi aspoň napovídat. Já na jazyky nikdy nebyl.“

Metatron neměl nic proti a já pomalým vycházkovým krokem došel až k městské bráně.

*

„No ne, to je jako ze sci-fi…“ prohlásil jsem šeptem, když se brána tyčila vysoko nad námi. Poměrně živě jsem si vzpomínal, jak vypadalo městské ohrazení toho malého rakouského městečka, kterým jsem začal svou kariéru královského zabijáka. Betonové panely, sloupy, ocelové nosníky. Takový slepenec ze všeho, co se dalo ve městě sehnat.

Tahle brána byla ovšem jinačí kafe – chromově se leskla, spára mezi oběma zasouvacími křídly byla téměř nepatrná a hradby táhnoucí se do obou směrů byly osázeny nejrůznějšími zbraněmi. Dokázal jsem rozeznat rotační kulomet (proti kterému vypadaly kulomety, které jsem znal, jako muzeální kousky), viděl jsem jakési dělové hlavně a pak tam byly ještě věci, které jsem nedokázal nijak zařadit. Připomínaly kombinaci rychlopalných děl s mikrovlnnou troubou – samé kabely, divně tvarované kryty a tak podobně.

Po levé a pravé straně brány se najednou rozevřely dva kruhové otvory původně uzavřené segmentovými poklopy a do obličeje mi namířily dvě hlavně nesené mechanickými pažemi. Neměly uvnitř klasické drážkování a byly kónického tvaru. Jinak působily stejně nepřátelsky, jako všechny hlavně.

„Ajajaj, tohle se mi nechce líbit,“ prohlásil anděl v mé hlavě.

„Co je to?“ zeptal jsem se. Pokud anděl sledoval vývoj na Zemi delší dobu, měl by mít o vojenské technice současnosti daleko lepší představu než já.

„Nemám tušení,“ zklamal mě anděl.

„Jak nemám tušení?“ vyjel jsem na něj. „Koukal ses sem hezky shůry, tak by ses snad měl vyznat, ne?“

„No víš, koukal jsem se jen pár let a kromě toho mě nikdy vojenství a zbraně a násilí moc nezajímaly. Když k tobě mám být upřímný, tak nemám násilí vůbec rád. Připadá mi nechutné.“

„Tak to abys radši měl oči permanentně zavřené,“ zašklebil jsem se já.

„Kdo jste a co chcete?“ vpadl nám do rozhovoru hlas. Zněl mechanicky, jako by ho přenášel nějaký reproduktor a kupodivu zněl i česky. I v tomhle městě zřejmě zastávají úlohu dohližitelů nad pořádkem impové, kteří mají dar tisíce jazyků.

„Jsem turista,“ plácl jsem první, co mě napadlo. Tak nějak jsem si to zapomněl promyslet předem.

„Panebože,“ jenom vzdychl Metatron.

„Co?“ zaječelo to v reproduktorech, které jsem zatím nedokázal lokalizovat.

„No turista,“ vysvětloval jsem snaživě. „Člověk, který chodí po světě a poznává jeho krásy.“

„Panebože,“ vrtěl mi v hlavě hlavou anděl, až se z toho do mě dávala migréna.

„Haha,“ zaznělo to suše z reproduktoru. „Už přes dvě stě let jsem nepotkal takového vtipálka. Nuže pojď, vstup do města, na dnešek stejně máme strašně málo lidí pro pomalé veřejné upalování.“

A věřte nebo ne, ta dvoukřídlá brána se rozevřela.

„No vidíš,“ řekl jsem vyčítavě Metatronovi a triumfálně branou prošel.

*

„Buď vítán, poutníče, tebe mi seslalo samo peklo,“ usmál se na mě imp. Stál v čele jednotky deseti dalších pekelníků a na sobě měl moc hezkou uniformu. Jeho podřízení byli oblečeni dost podobně, ale jejich zbraně už tak moc pěkně nepůsobily. Neušel jsem ještě ani tři metry a už mi tihle kašpaři zastoupili cestu. Vzhledem k tomu, že vyšli z takového nízkého domku nalepeného přímo na městské zdi, usuzoval jsem, že půjde o nějakou stráž brány, nebo jak to nazvat.

„Nepovídej?“ rozhodl jsem se trochu si s pekelníkem pokonverzovat. „A pročpak tě moje návštěva tak těší?“

„Nu poutníče,“ vzal mě rarach bratrsky kolem ramen. „Jak jistě víš, slavíme dnes státní svátek. Večer bude na hlavním náměstí velkolepá oslava a k tomu samozřejmě patří i veřejné popravy. Na věšení, narážení na kůl a stínání hlav mám lidí dost, ale zrovna na pomalé upálení mi jeden člověk chyběl. Máme strašně nízkou zločinnost, chápej. A jistě rozumíš, že v tak význačný den prostě nemůžu sebrat na ulici jakéhokoli občana, to se přece nehodí – na oslavu Završení musí být všechno jak se patří.“

„No jistě, chápu,“ pokýval jsem s milým úsměvem hlavou. „A že jsem tak smělý – co že se to vlastně slaví?“

„Hahaha, tebe mi opravdu sesílají síly pekelné,“ rozřehtal se imp nepředstíraným smíchem. „Doufám, že tě večer nepřejde humor a že takhle hezky pobavíš všechny shromážděné.“ Jeho podřízení se culili od ucha k uchu a mířili na mě už jenom sporadicky. Asi jsem byl zaškatulkován jako neškodný blázen. Chyba, přátelé.

„Ale jo, když hezky poprosíš, tak přidám i pár vtipů,“ souhlasil jsem dobromyslně a anděl v mé hlavě jen nevěřícně zavrtěl tou svou. „Ale jsem zdaleka, dlouho jsem nebyl mezi lidmi a tak mi odpusť mou nevědomost. Já opravdu netuším, co že to tady slavíte.“

„No no no,“ káravě mi zahrozil vrchní imp. „Zapomínáš, že opakovaný vtip přestává být vtipem. Ale že mám dobrou náladu, tak ti to prozradím. Dneska se samozřejmě slaví, jako každý rok, den, kdy náš milovaný císař sjednotil celou zemi pod svou vládou. Den, kdy se Rasputin II. stal druhým nejmocnějším tvorem v této části světa a jediným přímým podřízeným Azazelovým.“

„A vida, to mě nenapadlo!“ podivil jsem se upřímně. „Tak s Emanuellinou smrtí už nestálo Rasputinovi nic v cestě a konečně se mu podařilo ovládnout celé naše bývalé území.“

Pekelníka moje prohlášení tak trochu zaskočilo. Koneckonců, potulný blázen se těžko mohl dozvědět, jak skončila královna Emanuelle I. Osobně jsem pochyboval o tom, že by to věděl i tenhle přičmoudlík.

„No nic, chlape, rád jsem si s tebou popovídal,“ usmál jsem se přátelsky (mám evidentně herecké vlohy) na velitele, „ale musím jít nakoupit nějaké oblečení a sehnat mapu. Ty bys mi asi nemohl poradit, kde ve městě nejlíp nakoupím, co?“

„Příteli, příteli,“ usmál se velitel. „Mám pro tebe skvělou novinu!“

„Nepovídej?“ skočil jsem mu do řeči.

„Ano,“ usmál se zase sadisticky. „Na večerní slavnost si nemusíš shánět oblečení sám, na státní náklady dostaneš krásnou průhlednou košilku, která sice špatně hoří, ale zato se krásně lepí na rozpálené tělo. No a mapu… příteli, tam tě dovedou krásně uniformovaní strážní, s tím si už vůbec nemusíš dělat starosti.“

„To je od tebe velice laskavé, příteli,“ usmál jsem se sadisticky při vyhlídce na příští události i já, „ale přeci jen bych si ještě rád vyřídil pár nákupů, než tak krásně oživím tvou slavnost.“

„Nu abys neřekl, že jsme tě v našem městě špatně přivítali, tak ti prozradím, že nejlíp nakoupíš v našem obchodním centru. Touhle ulicí rovně, pak doprava a zase doleva. To dojdeš na hlavní třídu a když se budeš dívat pořád napravo, nemůžeš centrum minout,“ skoro se dusil pobavením imp. Stejně jako já. „Ale dost řečí příteli, teď dej hezky ruce za záda. Dostaneš na ně krásná stříbrná pouta. Pravda, trochu tlačí a po pár hodinách z nich začínají odumírat ruce, ale to nás přece nemusí trápit, že?“

„Taky si myslím,“ souhlasil jsem dobromyslně a nastavil ruce. Velitel hlídky se ukázal jako hotová studnice znalostí a já si ho nechtěl odpravit dřív, než se vyptám na všechno, co potřebuju vědět. Tak jsem si nechal na zápěstích zacvaknout ta pouta. Byla vyrobena z ohebného plechu, dala se utáhnout opravdu krutě a lidem musela působit nesnesitelné utrpení. Já jsem spíš musel dávat pozor, abych je předčasně nepotrhal.

„Příjemné, což?“ zeptal se velitel bodře a jeho podřízení se už uchechtávali zcela neskrývaně.

„Ale jo, jde to, nemůžu si stěžovat,“ hrál jsem dál neškodného zvědavého blázna. „Ale k spokojenosti mi ještě něco schází.“

„Ale, copak?“ vykulil rarach starostlivě oči. „Svěř se a pokud to bude v mých silách, ochotně ti pomohu. Ať nemáš na Serov špatné vzpomínky.“

„Jsi velice laskavý,“ usmál jsem se na něj přátelsky. „Můj hlavní problém je v tom, že nemám peníze a nutně musím nakoupit. Nejsem si ani jistý, čím se u vás platí. Mohl bys mi tedy poradit, kde bych mohl sehnat pár kopějek?“

„Nu což, nejsem nelida. Tady máš, vezmi si všechno, co mám u sebe. Je toho dost na tvou mapu i na slušné šaty.“ A nastavil mi před obličej hrst tmavě rudých bankovek. „No tak, neostýchej se a vezmi si ty peníze. Nebo si budu myslet, že mým darem pohrdáš a ještě se urazím. A věř, že urazit bys mě nechtěl.“ A posměšně mi třepal bankovkami před obličejem.

„To víš, že tě neurazím, naopak, velice ti za tvůj dar děkuji,“ usmál jsem se zeširoka a peníze si vzal.

Impovi ztuhl úsměv na rtech, popraskal jako krusta uschlé krve a po kouskách opadal na zem.

„Jak? Co?“ vydechl šokovaně a nedokázal při tom odtrhnout oči od mého zápěstí, na kterém se houpal přetržený řetěz s nesmyslně předimenzovanými oky.

„Copak, příteli?“ zeptal jsem se starostlivě.

„Prostřelte mu kolena!“ zaječel velitel a odskočil ode mě jako opice na gumě. Ať už byl hloupý, krutý a šeredný jak chtěl, aspoň mu to relativně rychle myslelo.

„Zavři oči, anděli,“ řekl jsem s širokým šklebem v obličeji a vpadl mezi vojáky.

Tentokrát to netrvalo snad ani desetinu sekundy a byli všichni mrtví. Nejen normálně mrtví, nejen roztrhaní na kusy, nejen s utrhanými hlavami a rozdrcenými kostmi. Tentokrát z nich zbylo našlehané světle hnědé pyré, tentokrát krev dostříkla až k nebesům, tentokrát jsem poprvé vyzkoušel svoje nové síly naplno.

„Tak kolena, příteli?“ zeptal jsem se impího velitele a přátelsky objal kolem ramen tentokrát já jeho. Teleskopickým obuškem, ze kterého kapala hustá krev promísená s rozdrcenými tkáněmi jsem mu symbolicky oťukával zmíněné klouby.

„Co jsi zač?“ vykoktal rarach a ve tváři byl při tom příšerně bílý.

„To by bylo na dlouho,“ usmál jsem se zase vstřícně. „A tobě by to stejně nebylo moc k užitku. Abych ti řekl pravdu, tak žiješ jedině proto, že se tě musím ještě na něco zeptat – opravdu jsi mi popsal cestu k obchoďáku správně a opravdu je tohle dost peněz na nákup všeho, co potřebuju?“

„Jistě, jistě,“ horlivě kýval hlavou rarach, jak mu svitla jiskřička naděje, že by přece jen nemusel dopadnout stejně, jako jeho podřízení.

„No výborně,“ usmál jsem se. „A poslední věc – jsou moje stávající šaty natolik nápadné, že mě další pořádkové síly budou otravovat jenom kvůli tomu, jak vypadám?“

„Ne, v žádném případě. Když ze sebe smyješ tu krev,“ polkl hlasitě pekelník, „tak sice budeš působit dost podivně, ale milice si tě nevšimne. Pokud ses do města tak dostal, znamená to, že máš propustku a můžeš si po městě chodit víceméně jak chceš.“

„Skvělý systém,“ pochválil jsem ho. „Ne, že bych nevěřil všemu co říkáš, ale mohl bys mi, jen tak pro jistotu, tu propustku vystavit? Chápeš, kdyby ji náhodou po mně někdo chtěl, tak abych si třeba nezamazal nové šaty.“ A názorně jsem z konce obušku setřásl nějaký větší kousek pekelnického masa.

Velitel samozřejmě souhlasil. Zašli jsme do baráčku, on mi tam vypsal krásnou zdobenou propustku, já si ji zastrčil do pouzdra na brýle a pak jsem milému veliteli polámal vaz klasickým rotačním způsobem. A jsem si skoro jistý, že si to ani nestihl uvědomit. Zkrátka a dobře, umřel jako můj dobrý přítel.

*

Dalším pozitivním zjištěním toho dne bylo, že i pekelníci se sprchují. Nejdřív jsem v baráku městské hlídky provedl pár klasických prudkých pohybů (sonické třesky poněkud narušily statiku toho betonového domku, ale to nevadí) a pak jsem se dobrých deset minut sprchoval a užíval si toho krásného pocitu z tekoucí horké vody. Za posledních sto osmdesát let na mě sice pršelo a občas voda chutnala tak nějak chemicky, ale horká voda s pravým mýdlem je přece jenom něco jiného.

„Škoda že jsem nenašel žádné civilní oblečení,“ zahuhlal jsem nespokojeně, když jsme vyšli z domku. „Takhle si připadám strašlivě nápadný, ať už ten hnusák říkal co chtěl.“

„Nějak to tu chvíli budeš muset vydržet,“ uklidňoval mě Metatron. „Podle popisu toho hnusáka to není k obchodnímu domu tak daleko a navíc máš propustku. Takže nebudeš muset nikoho zabíjet,“ dodal s nechutí v hlase.

„Copak, tobě vadí zabíjení?“ zajímal jsem se.

„Samozřejmě, jsem přece anděl. Ostatně mám silný dojem, že od jisté doby vadí zabíjení i tobě.“

„Jistě, zabíjení lidí. Nejsem si jistý, jestli bych teď dokázal zabít nějakého člověka, ale na druhou stranu mě hubení těch pekelníků přímo plní uspokojením. Měl jsem dojem, že jako příslušník druhé strany bys měl mít ze smrti raracha stejnou radost. Tedy pokud vůbec víš, co jsou ty bestie zač.“

„Ale jistě, jistě, vím, co dokážou, vím, že jsou bez srdce, že nemají duši a že v nich není ani špetka dobra. Jistě, čistě pracovně bych se měl radovat z likvidace každého toho nečistého stvoření, ale všechna ta stříkající krev, všechno to násilí… nedělá mi to zkrátka dobře, no.“

„Zajímavé,“ prohlásil jsem. „Co si pamatuju z Bible, tak dřív bylo náboženství dost násilná věc. Sodoma a Gomora, hněv boží, no zkrátka žádná pohádka pro děti.“

„To sem netahej,“ ohradil se anděl. „Měl jsem dojem, že už víš, jak to je s Biblí. Před tím, než přišlo peklo na svět, ti to snad papež vysvětlil, ne?“

„A vida, potom že se Bůh nestrká do našich záležitostí,“ ušklíbl jsem se. „Jak se mi zdá, tak máte o dění na světě celkem detailní informace.“

„Svatý otec se toho večera modlil tak usilovně, že ho Bůh zaslechl, to je toho,“ zazněl anděl už opravdu nakvašeně.

„No dobře, tak se hned nerozčiluj,“ řekl jsem smířlivě. „Jestli tě správně chápu, tak se vším tím násilím na zemi neměly síly nebeské v podstatě nic moc co do činění, jo?“

„Jo,“ souhlasil Metatron tak trochu trucovitě.

„Tak v tom případě tě lituju. Azazelovi hodlám nakopat prdel tak, že z toho asi budeš mít docela hnusný sny.“

„A sprostou mluvu taky zrovna nemusím,“ povzdechl si anděl.

*

Mezi městskými hradbami a samotným osídlením se rozkládal asi kilometr široký pruh volné země. Tráva na ní byla taková neduživá a s mýma očima jsem dokázal rozeznat jemné chvění vzduchu v místech, kudy procházely téměř neviditelné laserové paprsky. Kromě toho jsem měl dojem, že pod vrstvou ornice spočívají protipěchotní miny, které by dokázaly roztrhat na malé kousíčky každého, kdo by sešel z úzkého chodníku lemujícího silnici.

Prošel jsem obranným perimetrem a konečně vstoupil do samotného města. Vypadalo to tady podivuhodně stejně, jako například v Praze na předměstí, aspoň na první pohled. Už na ten druhý mi nemohla uniknout jistá modernizace – vchodové dveře domů byly evidentně vybaveny onačejšími bezpečnostními prvky, než tomu bylo za mého mládí… života… dřív. Na obyčejných činžácích bylo každé místo zaplněno nějakými nápisy. Díky mé neznalosti ruštiny mi to musel přeložit až Metatron. Kupodivu se nejednalo o reklamy, jak jsem čekal, ale o politická hesla provolávající slávu císaři.

„Myslíš, že je to tu každý den, nebo jenom dneska kvůli oslavě?“ zeptal jsem se anděla.

„Těžko říct, ale Rusko bylo vždycky trochu jiné, než zbytek světa. Nevím, co se tady dělo od nástupu toho Rasputina, ale tahle země byla vždycky spíš nakloněná oslavným politickým heslům, než komerčním reklamám.“

„Pokud si vzpomínám, tak v době, kdy jsem umřel, se tady kapitalismu celkem dařilo,“ namítl jsem.

„To ano, ale osobně nemám tušení, co s touhle zemí udělal Rasputin. Ale jestli tě to tak moc zajímá, můžeme se tu na pár dní ubytovat,“ navrhl anděl ironicky.

„Ale kuš,“ navrhl jsem já. „Jediné, co tak trochu dráždí moji zvědavost, je ten Rasputin II.“

„Pokud chceš vědět, jestli má nějakou spojitost s tím mágem praktikujícím u dvora Romanovců, tak tě asi zklamu,“ řekl anděl. „Nemám nejmenší tušení.“

„To ani ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Spíš by mě zajímalo, jak se mohl stát tak mocným, že se Emanuelle bála na něj poslat i mě. Vždycky tvrdila, že nejobsáhlejší knihovnu plnou magických knih má ona. Logicky mě napadá, že žádný Rasputin jí nemohl konkurovat.“

„Zapomínáš na to, že tohle je Rusko,“ řekl učeně anděl. „V tak obrovské zemi se odjakživa míchaly vlivy celého světa. Proudilo sem vědění z Číny, dálného východu, Evropy a prostě odevšad. Co víc, vládci téhle země měli vždycky téměř absolutní moc. Mohli si dovolit zvát mágy ze všech světových končin, mohli si dovolit dávat jim všechno, co tito lidé potřebovali ke svým pokusům. Vznikaly tu pak knihy, v nichž byla ukryta nepředstavitelná moc a o kterých se Vatikán nikdy nedozvěděl. A tomuhle Rasputinovi zřejmě padly některé z nich do rukou.“

„Kruci, to by mohlo být,“ pokýval jsem zamyšleně hlavou a zahnul do vedlejší uličky. „Navíc mám dojem, že katolická církev se některých knih radši navždy zbavila, protože jí připadaly příliš nebezpečné. Takže v Rusku se mohly v nějaké tajné skrýši jakéhosi dávno mrtvého cara uchovat i knihy, které ty vatikánské dokonce předčily.“

„Jo jo,“ souhlasil horlivě anděl. „Síly církve svaté sice dokázaly dohlížet na mágy v celém světě, takže žádná z těchto knih nikdy nemohla být použita pro plány Satanovy, ale objevit takovou knihu zamčenou v tajné skrýši je prakticky nemožné. I magická kniha, pokud je nepoužívaná, se stává obyčejným literárním dílem, které se nedá nijak vysledovat.“

„Tak to se nám to krásně vysvětlilo,“ mlaskl jsem spokojeně a vyšel na zmiňovanou hlavní třídu. Proudily po ní davy lidí a někteří z nich byli oblečeni skoro stejně výstředně jako já. No skoro.

„A tím se nám vysvětluje i český král,“ rozvíjel jsem dál teorii.

„Myslíš císaře Rudolfa II. a jeho proslulou zálibu v magii?“

„Jasně, císař jako hledač věčného života asi taky zrovna netoužil po tom, aby mu ty nejvzácnější tisky zrekvírovala církev svatá. Možná nechal ukrýt nějaké knihy v tajných skrýších a doufal, že ho nějaký jeho potomek s jejich pomocí přivede zpátky k životu, pokud by náhodou Rudolfovi alchymisté nedokázali včas objevit elixír života.“

„To zní velice pravděpodobně,“ souhlasil anděl. „On někdo konkuroval Rasputinovi i v… Česku?“

„Čechách,“ opravil jsem ho. „Nějaký Josef Vetek, novodobý král. Zabil jsem ho jako mnoho ostatních – s tím rozdílem, že jeho jsem před smrtí bestiálně mučil.“

Anděl zmlknul jako když utne a já uvažoval, jak některé vzpomínky dokážou jednomu totálně zkazit náladu.

*

„Hele, támhle je to nákupní středisko,“ přerušil jsem chmurné mlčení a ukázal do dálky. Lidé jdoucí v protisměru se po mně nesouhlasně podívali a urychleně přešli na druhý chodník. Mimochodem – lidé mi stále uhýbají z cesty, ale pořád ještě to není přímo úprk. Některé moje vlastnosti tedy další umírání už nezesiluje.

„Pěkné, ale trochu moc… moderní,“ prohlásil anděl a já mu skoro musel dát za pravdu. Sice se mi vždycky líbily science fiction, ale vidět blýskavý chrom, holografické reklamy a spousty laserových paprsků píšících po mracích takhle v reálu nebylo zrovna dvakrát příjemné. Působilo to na mě nějak neosobně, odcizeně. Ale možná jsem jenom přehnaně konzervativní.

Dveře hypermarketu zajely naprosto neslyšně do zárubní a já vstoupil do příjemně klimatizovaného obchodu.

„Teď si jenom vzpomenout, jak se nakupuje,“ ucedil jsem mezi zuby a rozhlédl se po nějakých košících, nebo něčem podobném.

„V tom ti neporadím, já na svět shlížel jenom z výšky,“ pokrčil mi v hlavě rameny anděl a vysloužil si tak další mé zavrčení.

V podobných situacích je vždycky nejlepší sledovat, co dělá dav. Postavil jsem se k výloze s kosmetikou a díval se, jak se chovají nově příchozí. Během pěti minut jsem tak vysledoval, že nákupní košíky se staly zřejmě hudbou minulosti. Teď se zboží dává přímo do tašek a pokladna je vybavena nějakým skenerem, který dokáže zboží rozeznat, aniž by se muselo pokládat na pult. Kromě toho jsem si všiml, že otroctví funguje i tady – někteří lidé byli následováni jedním až dvěma dalšími, jejichž podřízené chování se nedalo přehlédnout.

„Škoda, že nemáš tělo,“ popíchl jsem Metatrona. „Mohl jsi mi dělat otroka.“

Odpovědi jsem se nedočkal.

Vyrazil jsem tedy mezi regály a hledal oddělení elektroniky nebo oděvů. Oděvy jsem našel dřív.

„To jsem rád, že tohle pořád ještě nevyšlo z módy,“ zašeptal jsem nenápadně, když jsem na světlo vytáhl krásnou antracitově černou koženou bundu. Pravda, měla poněkud divoký střih a ty řetězy snad taky nemusely být přímo jejím základním vybavením, ale na druhou stranu působila nádherně drsňácky.

„Do toho ti mluvit nebudu, ale kdybych si mohl vybrat já, zvolil bych nějaký pěkný oblek,“ ozval se anděl.

„Do toho mi mluvit opravdu nebudeš,“ ubezpečil jsem ho já a hodil si bundu přes rameno. Následovaly neméně krásné kalhoty z neznámé, ale evidentně pevné látky a jedno obyčejné černé triko. Boty za ta léta doznaly opravdu pořádného vývoje, ale futurističnosti těch mých ještě nedosáhly. Vybral jsem si jedny kvalitní, kožené, s ocelí vyztuženou podrážkou. Nákup garderóby završily ponožky a jedny docela obyčejné sluneční brýle. Zrcadlové, pochopitelně.

„Kdepak tady asi mají kabinky?“ zajímal jsem se potichu.

„Támhle pane, račte,“ uklonila se mi znenadání jedna dívčina. Už před chvílí jsem si všiml, že v obchodě je podezřele hodně podobných dívek – všechny mladé, sotva dvacetileté a ani jedna z nich neměla na sobě víc než pár tenkých proužků látky. Teď mi došlo, že jde asi o prodavačky, nebo poradkyně, nebo jak tomu vlastně říkat. Kromě toho mě jejich oficiální pojmenování zase tak moc nezajímalo, moje myšlení se zaobíralo příjemnějšími myšlenkami. Po více než dvou staletích se mi zase začaly líbit ženy.

„Díky, kočko,“ usmál jsem se co možná příjemně na slečnu, naposled ji přejel pohledem (zrcadlovky ostatně byly vymyšleny na to, aby chlapi mohli bezostyšně okukovat něžnější pohlaví, to je vědecky dokázáno) a odebral se naznačeným směrem.

„Ovládej se trochu,“ ozval se zcela podle očekávání anděl, jen jsme uvnitř prostorné převlékárny osaměli.

„Ale no tak, dvě století ve mně nevzklíčila hříšná myšlenka,“ ohradil jsem se, „tak bys mi snad nezazlíval jedno neškodné podívání.“

Dokonce ani hlas boží na tohle nedokázal najít odpověď.

Oblékl jsem si šaty přes svoje bojové brnění (kromě bot samozřejmě) a zálibně se prohlédl v zrcadle. Vyloženě mi to slušelo a můj věrný obušek se dal připnout přímo na vnitřní podšívku bundy. Nejsem si jistý, jak je to v dnešních dobách s nošením zbraně, ale už za mého života se do oděvu běžně všívala různá poutka, která nošení zbraně umožňovala. A do těchhle se dal obušek přidělat přímo perfektně i s původním pouzdrem.

*

Po krátkém zaváhání jsem se rozhodl už se nepřevlékat. Jestli se skenery dokáží prohrabat obsahem tašky, tak jim přece nemůže vadit, když budu mít nákup přímo na sobě. A vyrazil jsem do oddělení elektroniky.

Když jsem mluvil o podrobné mapě, měl jsem spíš na mysli něco jako malého průvodce, jaký se dal dřív sehnat v každém elektronickém knihkupectví. Vyrábělo se to jako taková malá levná obrazovka, která se vešla do kapsy nebo kufříku a výrobce do toho nahrál nejen hodně podrobnou mapu dané země, ale i různé specifikace. Nebyl jsem si jistý, jestli se něco podobného vyrábí i teď, ale rozhodně jsem v to doufal a okolní futuristické prostředí mé naděje jedině živilo.

„Pusť se do toho, anděli, potřebujeme elektronickou mapu celého Ruska,“ instruoval jsem Metatrona. „Kdyby náhodou neměli, tak stačí mapa sibiřské oblasti.“

„Jak si pán přeje,“ povzdechl si anděl a já vešel do oddělení elektroniky.

Andělova ruština plynula, jako by se Metatron narodil přímo v Moskvě a já jen poslouchal ten neznámý jazyk bez jediného zaškobrtnutí se deroucí z mých úst. Zvláštní pocit.

„Padesát novorublů,“ šeptl mi anděl v hlavě, když přede mě od přírody štědře obdařená prodavačka položila tenounký přístroj.

Vylovil jsem z kapsy impovy peníze a neuměle odpočítal padesát novorublů. Platit neznámými penězi je vždycky takové podivně nezvyklé.

„Spasiba,“ pravila dívčina a poprsí se jí zavlnilo. Nechci být samolibý, ale myslím, že tohle na každého zákazníka nedělá.

„Za tohle bych měl dostat prémie,“ odfrkl si Metatron, jen co jsme se vzdálili z dívčina doslechu.

„Myslíš za překladatelské služby?“ nepochopil jsem hned jeho skrytou narážku.

„Houby. Za to, jak nestydatě čumíš po těch holkách. Vždyť by to mohly být tvoje vnučky.“

„Ale no tak,“ pravil jsem. „Když to vezmeš kolem a kolem, tak mi není ani třicet. A kromě toho jsem měl dojem, že to biblické ‚nesesmilníš‘ si vymysleli spíš lidé. Protože kdyby nám Bůh nechtěl dopřát sex, nedal by nám k tomu vybavení.“

„Nechme toho,“ zhnuseně pravil anděl. „Přijde mi zkrátka nechutné, takhle se vystavovat a s Bohem a Biblí to nemá co dělat. Vždyť je to vyloženě vulgární.“

„Vulgární?“ nesouhlasil jsem horlivě. „Vždyť je to hezké. Přece ani anděl nemůže popřít, že taková pěkná mladá holka je v podstatě umělecké dílo.“

„Jistě, umělecké dílo,“ odfrkl si anděl. „Jenže ty se na ně nedíváš jako na krásný obraz, ty u toho máš spíš výraz, jako by tě posadili k právě prostřenému stolu.“

„Taky jsem si už strašně dlouho neužil,“ zavrčel jsem nespokojeně. „A nechme toho, evidentně se nemůžeme shodnout.“

„Souhlasím, ale kdyby ses mohl přece jenom trochu ovládat, byl bych ti vděčný.“

„Dobře, budu se ovládat a ani jednu neplácnu po prdelce. A ty bys mohl pro změnu zavřít oči.“

„Prémie. Rozhodně na nich budu trvat,“ řekl Metatron a pln nespokojenosti se odmlčel. Já uvažoval, jestli to myslí jako metaforu, nebo mají i v tom jejich vesmíru, kterému říkáme Nebe, opravdu systém odměn a prémií. Nezajímalo mě to natolik, abych se ho zeptal.

*

Dokoupil jsem ještě sportovní tašku a vydal se k pokladně. Placení proběhlo bez sebemenších zádrhelů a já se zbylými deseti novorubly opustil hypermarket.

„Pochopils, proč se elektronika platí jinde, než zbytek nákupu?“ otestoval jsem, jestli je anděl pořád ještě naštvaný.

„Ani ne,“ zavrčel anděl.

Taky dobře.

„Fajn, tak se podíváme, jestli má vůbec cenu na Sibiř chodit,“ navázal jsem plynule a zapnul elektronickou mapu.

„Teď ti budu dobrý, co?“ ozval se Metatron, když jsem se já tupě zadíval na řádky psané azbukou.

„No jo,“ byl jsem nucen kapitulovat. Rasputinovým ovládnutím Eurasie se ruština stala zřejmě jediným široko daleko používaným jazykem, takže na přístroji chyběla jinak standardní možnost vybrat si komunikační jazyk.

„Tak co na té Sibiři?“ zeptal se anděl a zněl nesnesitelně spokojeně.

„Jednou jsem někde četl, že tam někde se testuje nový typ elektrárny,“ vysvětloval jsem neochotně. Strašně nemám rád, když ze mě někdo vypáčí informaci, kterou si chci nechat sám pro sebe. „Mělo jít o něco s jadernou fúzí, tehdy tomu říkali tuším Tokamak.“

„Hm, tokamak, tokamak,“ brumlal si anděl v mé hlavě a navigoval mě, co na přístroji zmáčknout.

„Máš pravdu,“ řekl, když dočetl jeden krátký článeček, který jsem mu vyvolal na obrazovku. „Elektrárna pořád stojí, dodává elektřinu polovině Ruska a jsou v ní používány ty nejmodernější technologie. Nachází se asi dvacet kilometrů od městečka Čerskij.“

„Výborně,“ usmál jsem se spokojeně. „Ukaž mi to na mapě.“

Podle andělových pokynů jsem si tu oblast nechal zobrazit. Elektrárna se nacházela přímo u řeky Kolymy, ze které zřejmě čerpala vodu pro fúzní proces. Jinak byla krajina kolem hrozně liduprázdná a já se ani nedivil. Když exploduje obyčejná atomová elektrárna, nadělá to paseku na desítkách kilometrů čtverečních. Explozí něčeho takového, jako je fúzní elektrárna, by se dala zlikvidovat odhadem polovina Ruska. Stavět tudíž něco takového jinde, než na Sibiři, by byla sebevražda.

„Fajn,“ vytrhl mě z úvah anděl, „už vím, kam chceš jít, ale pořád jsi mi ještě neřekl, proč tam chceš jít. Co to takhle napravit?“

„Nemůžu, anděli,“ řekl jsem s hraným smutkem v hlase. „Já bych opravdu rád, ale ty bys celou cestu řval v mojí hlavě hrůzou a toho bych se rád vyvaroval. Tak vydrž.“

„Proč hrůzou?“ nechápal anděl. „Co chceš dělat?“

Já se jen záhadně usmál a vyrazil stejnou cestou, jakou jsem do města přišel. Na mrtvou stráž u brány ještě nikdo nepřišel a tak jsem mohl bez problémů obrovská vrata otevřít a z města bez jediného incidentu vyjít. Předtím jsem si veškeré oblečení a mapu naskládal do sportovní tašky, kterou jsem teď držel v podpaží.

„Nebojíš se velkých rychlostí, anděli?“ zeptal jsem se s úšklebkem přímo ďábelským.

„Nebojím. Proč?“ zahučel naštvaný hlas boží.

„Protože se trochu proběhneme,“ vysvětlil jsem přátelsky a vyrazil.

*

Když nepotřebuju dosáhnout vražedného zrychlení na malé vzdálenosti, není můj odpich zase tak velký problém. Rozběhl jsem se mírnou rychlostí sta kilometrů v hodině a každým dalším krokem svou rychlost zvyšoval. Hlína mi zase začala odstřikovat od podrážek, ale pořád skýtala dostatečně pevnou oporu pro mé odrazy. Celé to tajemství nelidsky rychlého pohybu bylo v umírněnosti. Nesměl jsem se rozběhnout přímo plnou rychlostí, jaké jsem schopen, bylo třeba pomalu přidávat. Pak rychlost začala pohlcovat mou hmotnost a já se nohama sotva dotýkal pevné země. A s každým krokem jsem si uděloval další a další zrychlení, až jsem se pohyboval rychleji než zvuk, rychleji než vystřelená kulka, rychleji než cokoli jiného na této planetě kromě světla. Relativistické efekty na mě začaly působit o dost víc, než na kolik jsem byl zvyklý.

Jako blesk jsem prolétal krajinou, vzduch mi burácel kolem uší a kdykoli jsem se rozhlédl kolem sebe, neviděl jsem nic jiného, než rozmazané šmouhy – i s mýma očima. Anděl mi v hlavě nekřičel hrůzou, omdlel dávno před tím, než jsem překonal čtyřnásobek rychlosti zvuku.

Řítil jsem se širou Rusí, přeskakoval řeky, probíhal bažinami, vyhýbal se lesům a městům, přelétal pohoří několika mocnými skoky. Proudící vzduch mi zahřál oblek na vysokou teplotu podobným způsobem, jako se zahřívá vesmírná loď vracející se atmosférou zpátky na Zem.

Čas od času jsem musel Metatrona vzbudit a nechat si od něj pomocí hvězd určit svou polohu. Moje elektronická mapa byla v tomhle směru k ničemu – pohyboval jsem se tak rychle, že nedokázala zpracovávat signály ze satelitů na oběžné dráze. Než stihla vyhodnotit moji současnou polohu, byl jsem o desítky kilometrů jinde. Metatron v těch krátkých chvílích vědomí stačil zaječet abych zpomalil, prozradit mi, kudy dál a v tom lepším případě zavřít pevně oči a začít se modlit. V tom horším – většinovém – případě prostě omdlel.

Má cesta trvala přesně čtyři hodiny. Kdybych dvakrát nezabočil špatným směrem a třikrát se mi do cesty nepostavily hory, byl bych u svého cíle podstatně rychleji. Ne, že bych tak moc pospíchal, jde mi spíš o princip.

Když jsem mocným skokem překonal poslední řeku stojící mezi mnou a Čerským, začal jsem prudce brzdit. Brázda, kterou jsem vytvořil v zemi, byla dobré tři kilometry dlouhá a ke konci hluboká přes dva metry, ale to nevadí. Hlavní je, že jsem zastavil, neztratil tašku a dostal se na místo.

„Co to děláš?“ probral se k vědomí anděl a zastihl mě uprostřed napodobování malého psíka.

„Kopu díru,“ odpověděl jsem a moje ruce se v hlíně jen míhaly.

„Proč proboha?“ chtěl vědět hlas boží.

„Uvidíš,“ odbyl jsem ho a dosáhl hloubky sta metrů. Pak jsem se vyšvihl na povrch a převlékl se do nového oblečení. Svůj věrný bojový oblek spolu s obuškem a nezničitelnými brýlemi jsem uložil do tašky a vhodil ji do vykopané díry. Následně jsem jámu pečlivě zaházel zeminou roztroušenou po okolí.

„Mně se nic neřekne,“ vrčel anděl. Nevšímal jsem si ho a radši se zahleděl do dálky.

Asi třicet pět kilometrů přede mnou se rýsoval komplex elektrárny. V mlze vznášející se nad zemí vypadal jako vystřižený z nějakého starého vědeckofantastického filmu.

*

Zbylou vzdálenost jsem ušel pomalým, téměř vycházkovým krokem. Andělovy otázky se mi v hlavě rojily jako komáři v bažinách a já je zatvrzele ignoroval.

Pak jsme došli k bráně elektrárny. Byla masivní, ocelová a zasazená do oplocení, které bylo daleko impozantnější než městské hradby Serova.

„Proč sem jdeme?“ zkusil to znovu Metatron unaveným, zlomeným hlasem.

„Nech se překvapit,“ řekl jsem zhruba po tisící.

„A radši překládej, jde sem nějaký člověk,“ dodal jsem.

„Što ty zděs?“ křikl na mě zmíněný člověk. Vynořil se z nehezkého betonového baráčku, na sobě měl stejnou uniformu jako impové v Serovu a mířil na mě nějakým malým samopalem. V duchu jsem si pogratuloval k nápadu koupit si ve městě nějaké civilní oblečení. Kdybych sem dorazil nahý, asi bych vyvolal podstatně větší rozruch. Nemluvě o tom, že se mi s ostatními pocity vrátil i stud.

„Co mu mám odpovědět, já nevím, proč jsme tady,“ řekl anděl tak nevinně v mé hlavě.

„Zkrátka mu řekni, že potřebujeme dovnitř,“ zavrčel jsem tak potichu, jak jen jsem to dokázal. Mužík mě zřejmě přesto zaslechl a moje samomluva na něj nezapůsobila zrovna nejlíp. Nejdřív mi namířil samopal do obličeje a pak mávl přes rameno směrem k té budce, odkud vylezl. Jistě, mohl jsem ho zabít dřív, než by si stačil uvědomit, že jsem se hnul z místa, ale pomyšlení na zabíjení lidí mi opravdu nedělá dobře. Pokud budu moci, už nikdy žádného nezabiju.

„Vidíš, co děláš,“ řekl jsem naštvaně Metatronovi, když se z betonové stavby vyhrnulo dalších šest vojáků.

„Kdybys nedělal pořád drahoty a prozradil mi účel naší návštěvy…“ nedal si říct anděl.

„Jestli jim okamžitě neřekneš, aby se vzdali, tak je budu muset pozabíjet. Neudělá mi to dobře, budu se cítit mizerně, ale ty jako anděl na tom budeš ještě hůř,“ zavrčel jsem teď už opravdu naštvaně.

„No dobře, dobře,“ ustoupil Metatron rychle.

Následovala chvíle plynulé ruštiny, po které se milí vojáci rozchechtali, jako bych jim právě přednesl podařenou anekdotu.

„No tak nic, aspoň jsme to zkusili,“ povzdechl jsem si já a mocným odrazem se přenesl přes vysoké oplocení. Stačil jsem si při tom krátkém letu všimnout, že se za mnou otáčí hlaveň automatického kulometu a pak jsem dopadl na asfaltovou příjezdovou cestičku, přímo před další strážní budku. Vojáček v ní vytřeštil oči a chvilku nevěděl, co dělat. Ta chvilka mně docela stačila na to, abych prorazil ruku sklem (tahle budka byla obyčejná, dřevěná a nejspíš sloužila jenom jako vrátnice, či co) a jemně, jemňounce ho ťuknul do nosu. Vystříkla tmavá krev, v nose to zakřupalo a chudák se svalil k zemi. Já na nic nečekal a rozběhl se přímo k budovám v dálce. Vojáci mi nemohli stačit ani ve snu.

*

„Tak řekneš mi, kurva, kam to jdeme?!?“ zaječelo mi to najednou uprostřed hlavy, až jsem v půli kroku nadskočil.

„No anděli…“ zavrtěl jsem nevěřícně hlavou. Na mého kultivovaného parazita to bylo hodně, hodně drsné.

„No tak jo,“ svolil jsem po chvilce napínání. „Nepotřebuju, aby tě zvědavost zabila, že jo. Ale stejně jsi na to mohl přijít sám. Víš, že se chystám nakopat Azazelovi prdel a musí ti být jasné, že takhle na to nemám dost sil. Kdybych se s ním chtěl utkat, asi bych dopadl hůř, než posledně.“

„Jak, hůř?“ nechápal anděl.

„No jak, panebože…“ zavrtěl jsem hlavou. „Tam, kde posledně použili pitomé řetězy, by teď přišla na řadu rakev ze stejně nezničitelného materiálu. A z něčeho takového by mě nedostala ani láska k bohu, i kdybych ji nevím jak prožíval.“

„No jo, to mě nenapadlo,“ přiznal hlas boží.

„Takže,“ navázal jsem plynule, „abych Azazela porazil potřebuju daleko, daleko větší sílu. Posledně jsem se skoro dokázal vykroutit z jeho sevření, úplně jsem cítil, jak málo stačí, abych se mu fyzicky vyrovnal. Takže počítám, že pár smrtí navíc by mi mělo dát dostatek moci, abych s ním vytřel podlahu.“

„No ale co děláme ta…“ nedopověděl anděl. S pobaveným úšklebkem jsem cítil, jak se mi to v mozku zalknulo hrůzou a jak Metatron není dobré dvě minuty schopen slova. Já se zatím rozhlédl po okolí a vyrazil k té největší budově. Sem tam jsem zahlédl nějakého člověka v bílém plášti, ale jinak tady bylo docela mrtvo. A žádní impové.

„To ne!“ zařval anděl, až mi lebka zarezonovala. „To nemůžeš myslet vážně, to ti nedovolím, to je šílenství!“

„Máš-li lepší nápad, políbím tě,“ usmál jsem se zeširoka.

„No mohl bys… třeba… já nevím! Nevím, krucifix, nevím, ale tohle udělat nesmíš! Prostě ne!“

„Podívejme se na to logicky,“ navrhl jsem velkomyslně. „Jsem schopen pohybovat se téměř rychlostí světla, jsem neprůstřelný, jsem prakticky nezničitelný. Věř mi, že jsem o tom přemýšlel opravdu dlouho, celých sto osmdesát let, a nic lepšího mě nenapadlo. Po celou tu dobu jsem uvažoval o tom, co bych měl udělat, pokud bych se z těch zatracených pout dostal a nebyl jsem schopen vymyslet nic použitelného. Až na tohle.“

„Ale to nesmíš, to zkrátka nejde. Nemůžeš vyhodit do vzduchu fúzní reaktor!“

„Proč ne?“ zeptal jsem se a vešel do budovy. Jeden stařík v bílém plášti a s oranžovou helmou na hlavě si mě přísně změřil, ale neřekl nic. Možná jsou tu dokonce na podobné návštěvy zvyklí. Zavřel jsem za sebou dveře a stačil zahlédnout zmateně se rozhlížející vojáky. Sprint od brány jim dal viditelně pěkně zabrat.

„Protože nevíš, jaké peklo tím můžeš rozpoutat! Nikdo v lidské historii ještě nezažil explozi fungujícího fúzního reaktoru. Jak víš, že nezlikviduješ polovinu Ruska? Jak víš, že nevyhodíš do vzduchu polovinu planety? I kdyby se exploze omezila jenom na několik kilometrů čtverečních, čemuž nevěřím, pozabíjíš lidi v městech okolo.“

„Nemysli si, že jsem nad tím nepřemýšlel,“ řekl jsem nezvykle vážně. „Ale zrovna ty bys měl vědět, co je v sázce. Jestli tady bude vládnout Satan ještě pár let, desetiletí, nebo klidně i století, tak je tenhle vesmír v hajzlu, jestli jsem tedy papeže správně pochopil. Nebo mi s tím zhroucením reality lhal?“ Zabočil jsem do vedlejší chodby a ke své značné úlevě zaznamenal dveře s malým červeným panáčkem. Ne, že by se mi chtělo, ale budu muset anděla nejdřív přesvědčit a na to potřebuju klid. Bez jeho překladatelských služeb bych v komplexu mohl bloudit i týden. Možná jsem mu opravdu měl říct kam jdeme o něco dřív. Ale kdo ví, co by za ten čas dokázal vymyslet za protiargumenty.

„Vesmír, vesmír!“ pravil anděl nešťastně, když jsem se zamkl v jedné kabince. „Samozřejmě, že vesmír je ohrožen. Už teď existují na světě místa, kde je realita nehezky poškozená. Nefungují tam tak docela přírodní zákony, vznikají tam brány na jiná místa a tak všelijak podobně. Samozřejmě, že jsem si vědom toho nebezpečí, ale současně mi nahání příšerný strach představa, co můžeš tím svým experimentem provést. Co když se planeta opravdu rozpadne na kousky? A i kdyby ne, co ti lidé okolo? Jako anděl prostě nedokážu pomyslet na smrt jediného člověka, aniž by mě to ranilo.“

„Ale no tak, klid,“ řekl jsem chlácholivě. „Uvědom si, kolik měst jsme minuli za celou cestu.“

„To nevím, byl jsem… mimo,“ řekl anděl zahanbeně.

„A jo, vlastně,“ řekl jsem já. „Tak ti to řeknu – byly přesně dvě a to ještě hodně daleko odsud. Potom je tady samozřejmě Čerskij, ale tam musí mít nějaký systém včasného varování, jinak by město dávno vyklidili nebo posunuli. Každopádně by jim tam nikdo dobrovolně nežil, kdyby bylo to nebezpečí tak vážné, jak si myslíš.“

„Zapomínáš, že tohle je Rusko. Potřebovali nějaké rekreační místo, kam by mohli zdejší zaměstnanci občas zajet, tak lidem v Čerském vůbec neřekli, že tady stojí něco tak nebezpečného,“ nehodlal se anděl tak lehce vzdát.

„Hm,“ tak trochu mi to vzalo vítr z plachet. „Každopádně platí, že pořád nemám lepší řešení. Kdybych ukradl pitomou atomovku a odjel s ní někam na severní pól, stejně bych tím narušil ekologii a změnil globálně počasí.“

„No tak by sis s ní mohl zalézt pod zem!“ vykřikl mi anděl v hlavě.

„Bingo!“ řekl jsem já.

„Jaké bingo zase?“ nepochopil hlas boží.

„No přesně k tomuhle konci jsem taky dospěl,“ začal jsem vysvětlovat. „Dokonce ani Rusové už nebyli v době, kdy začali tuhle elektrárnu stavět, takoví blázni, aby umisťovali obyčejné atomové reaktory na zemský povrch. Moc jsem se za svého života zrovna o tohle nezajímal, ale co si pamatuju ze zpráv, tak bylo zavedeno nějaké mezinárodně uznávané nařízení, které nakazovalo zakopávat atomové generátory asi půl kilometru pod zem. Nebo kilometr, teď si to fakt nevybavím. A když se začalo stavět tady tohle, tak ruský prezident vydal prohlášení pro světová média, ve kterém se hlasitě bil v prsa a prohlašoval, že takhle bezpečnou stavbu ještě nikdy nikde nepostavili. Pokud si dokážu vzpomenout, tak mluvili o pěti kilometrech hloubky a nějakém železo-betonovo-keramickém ochranném obalu, který by měl být schopen následky případné – samozřejmě čistě hypotetické – exploze odstínit. Takže já osobně nemám strach o celou planetu, já dokonce věřím, že v Čerském se maximálně vysypou okna.“

„A jsi si tím opravdu, opravdu, opravdu jistý?“ zeptal se Metatron naléhavě.

„No ne tak docela, ale opravdu nečekám, že bych způsobil nějakou globální katastrofu. A jestli mi nevěříš, tak si vzpomeň, kde jsem zakopal svůj skvělý nezničitelný obleček.“

„Necelých čtyřicet kilometrů odsud,“ řekl anděl zamyšleně. „Takže ty se fakt nebojíš devastace celého Ruska, že ne?“

„Ne,“ řekl jsem přesvědčivě. „Ale jelikož si tím dosahem nejsem zase tak jist, tak dám lidem v okolí dost času na to, aby se dostali do bezpečí. Viděl jsi ty hangáry, co tady mají? Vsadím se, že obsahují vojenské vrtulníky, které dokážou evakuovat sakra rychle.“

„Tak jo, přesvědčils mě,“ řekl anděl. „Ale jenom proto, že nemáme lepší alternativu a že celé téhle realitě, a nejen jí, hrozí strašlivé nebezpečí.“

„Výborně,“ zamnul jsem si skoro ruce. „Tak teď půjdeme do nějakého řídícího střediska, spustíme alarm, necháme lidi zdrhnout a ty nastuduješ, jak je možné něco takového vyhodit do luftu, OK?“

„OK,“ řekl anděl pořád nešťastně.

*

Vyšel jsem z kabinky, přátelsky kývl na nějakého technika ve žlutých montérkách a opustil toalety.

„Co to říkal?“ zeptal jsem se anděla.

„Že sis neumyl ruce,“ dostalo se mi odpovědi.

„Jen aby si je stihnul umýt sám, až spustíme alarm,“ řekl jsem temně a vyrazil podle nápisů na zdech. Něco takového je skvělá věc, jste-li nevítaný host a nemáte žádný doprovod. I když původně to asi bylo zamýšleno jako vzpruha orientaci roztržitých vědců. Chodby vypadaly jedna jako druhá a navíc se křížily každých dvacet metrů. Kdybych tady měl pracovat, asi bych z kanceláře nevycházel bez chlebníku s pořádnou svačinou a případně kompasem.

„Teď po tamtěch schodech dolů,“ instruoval mě anděl. Podle jeho pokynů jsem slézal schodiště, procházel chodbami, zabočoval, vracel se, používal výtahy. Důsledně jsem se vyhýbal kancelářím a laboratořím a vůbec všem pracovištím, co jich tady bylo. Na chodbách jsem občas potkával zaměstnaně se tvářící lidi, ale většinou si mě nikdo nevšímal. Zřejmě se tady občas opravdu procházejí nějací státní hodnostáři, nebo tajemní sponzoři, nebo co já vím kdo. Nehodlal jsem hledět na chrup darovanému koni a podle Metatronových rad klesal stále níž a níž pod zem. Jen mi táhlo hlavou, proč strážní na povrchu dávno nespustili poplach.

„Teď bys měl jít do támhletěch dveří,“ přečetl si anděl nápis skvící se na konci chodby. „Píšou tam, že je to hlavní řídící středisko.“

„OK, mám zaklepat?“ zažertoval jsem.

„Tím nic nezkazíš,“ nepochopil anděl.

Nakonec jsem zaklepal a s omluvným výrazem ve tváři vešel. Bylo to zbytečné, nikdo si mě nevšiml, nikdo ani nezvedl hlavu od monitoru. Ne, že bych se tomu divil, v kontrolním centru panoval čilý ruch. Všechna kontrola evidentně nebyla ponechána jen na bedrech počítačů, technici v bílých pláštích přecházeli od jedné konzoly k jiné, zapisovali si hodnoty do příručních kapesních počítačů a pak je porovnávali s hodnotami na monitorech v jiné části místnosti. Nebo taky mohli dělat něco úplně jiného, já to jen tak od pohledu odhadl.

„Co teď, anděli?“ zašeptal jsem, stoje nerozhodně poblíž dveří.

„Teď by to chtělo slušně požádat jednoho z těch lidí, aby spustili poplach a vyhlásili evakuaci. Ale i když nejsem přítelem násilí, mám dojem, že k tomuto úkolu by se daleko lépe hodil výstřel do stropu,“ řekl anděl sarkasticky.

„Podceňuješ sílu dobrého slova,“ pokáral jsem ho a přistoupil k jednomu šedovlasému muži, hrbícímu se nad klávesnicí. „Mluv, anděli,“ vyzval jsem hlas boží.

Z mých úst se zase vyřinula záplava libozvučné ruštiny a šedovlasý mužík sebou nejdřív trhl, aby mě pak poplácal po rameni a od srdce se zasmál. Škoda, že nevím, co ten zatracený anděl právě řekl, mohli jsme se smát oba.

„No, slušně jsem ho požádal, aby spustil alarm a urychleně se odsud dostal,“ ozvalo se mi vzápětí v hlavě. „A on to asi vzal jako vtip.“

Na tomhle stavu je nejhorší, že si s Metatronem nemůžu promluvit jen tak v myšlenkách, že zkrátka musím klapat hubou. Teď jsem jen něco nepřátelsky zavrčel a podíval se starému vědci do očí. Skrz pro něj neprůhledná skla, samozřejmě.

Jsem si jistý, že už jsem říkal, jak můj pohled přes brýle na lidi působí. Tenhle konkrétní člověk vytřeštil oči, něco zabrebtal a vyskočil na nohy čileji, než by jeden čekal vzhledem k jeho věku.

„Ten alarm!“ připomněl jsem Metatronovi.

„Spusti alarm!“ štěkl poslušně anděl.

Vědec by za normálních okolností zřejmě vzal nohy na ramena, ale já ho pro jistotu popadl za bílý plášť. Vzhledem k tomu, že jsem se mu pořád díval do obličeje, přešla starocha veškerá touha bojovat, měl-li kdy nějakou. Takže se jen poslušně naklonil nad klávesnici, zadal několik příkazů a odklepl enterem.

„Dobrý,“ pochválil jsem jeho i Metatrona a okouzleně se rozhlédl kolem. Jinak nudný vzhled místnosti byl rázem oživen rudě blikajícími světly a vzduch rozechvěly neodbytně houkající sirény. Taky do lidí jako by najednou vjel elektrický proud – nejdříve se na sebe podívali, pak vyskočili od stolů a vrhli se ke dveřím. Já ukázněně ustoupil co nejvíc ke stěně, abych nepřekážel a sledoval, jak celé osazenstvo prchá.

„Ne že bych se chtěl chlubit,“ ozval se Metatron, „ale všimni si, jak se nikdo nepokusil katastrofu zastavit. Kdyby tě to zajímalo, tak je to proto, že jsem tomu muži dal přesné instrukce, jaký druh alarmu vyvolat.“

„Fajn,“ pochválil jsem ho, „ty se vyznáš v řízení fúzních elektráren?“

„To ani ne,“ přiznal anděl. „Zkrátka jsem mu řekl, ať vyvolá poplach nejvyššího stupně. Ale myslím, že důležitější než způsob je výsledek.“

„A to zas jo,“ nehodlal jsem mu upírat zásluhy. „Dobrá práce.“

*

Pak už šlo všechno víceméně hladce. Usadil jsem se k počítači a nechal Metatrona studovat principy fungování takové elektrárny.

„Stejně je to divné,“ nevydržel jsem to po deseti minutách. „Původně jsem čekal, že budu muset lidi prohánět po chodbách a vyhrožovat teroristickým útokem a ty si zatím necháš vyhlásit poplach nejvyššího stupně a oni všichni utečou. To se nikdo nepokusí katastrofě zabránit?“

„Počkej, hned to najdu,“ odpověděl Metatron a moje prsty se roztančily po klávesnici. Opravdu, když se mu v tom nesnažím bránit, dokáže moje ruce používat docela obstojně. V tomhle konkrétním případě to znamenalo, že dokázal psát obyčejnou lidskou rychlostí. Kdybych prsty hýbal já, klávesnice by se nám roztavila během pěti milisekund.

„Tady je to,“ vyvolal anděl na obrazovku nějaké popisky. „Říká se tu, že stupňů poplachu je pět. První je jen informativní, druhý a třetí jsou už vážnější a při čtvrtém se elektrárna evakuuje s výjimkou speciálního týmu, který se pokusí katastrofě zabránit. No a pátý stupeň říká něco v tom smyslu, že veškeré pokusy o nápravu škod mají asi takovou cenu, jako zkoušet uhasit slunce sklenicí vody. Takže nastává okamžitá evakuace nejen továrny, ale i přilehlých měst. Neboli Čerského a Ambarčiku, který je odsud kus na sever. Obě tato města byla pro jistotu vybavena plně fungujícími podzemními kryty schopnými pojmout celou populaci města. No vida, to jsem rád,“ dodal anděl.

„Výborně, takže se nemáme čeho bát,“ řekl jsem spokojeně já. A jen jsem zadoufal, že vybudování podzemních úkrytů nebylo ze strany ruské vlády jen takovým gestem určeným tisku. Že zkrátka nevyhodím půl Ruska do vzduchu.

*

„Tak jo, vím všechno potřebné,“ prohlásil Metatron po půl hodině, kdy jsem měl houkající sirény už opravdu plné zuby.

„Fajn,“ vyskočil jsem na nohy, „jak se to dělá?“

„Absolutně to nejde,“ zašklebil se mi anděl v hlavě.

„Jak nejde?!“ nechápavě jsem zařval.

„Jednoduše nemůžeš fúzní reaktor přetížit, nemůžeš vypnout jistící okruhy, nemůžeš udělat prostě vůbec nic. Já osobně o lidských technologiích moc nevím, ale tebe taky mohlo napadnout, že vypnout ochranu reaktoru je pěkná hovadina, ne? Který blázen by do systému nainstaloval program, jehož spuštěním by se dala vyvolat maximálně exploze?“

„No, já myslel, že to půjde,“ řekl jsem defensivně. „Že se reaktor dá nějak zastavit, samozřejmě v rámci údržby, kdy je fúze nejdřív vypnutá. Představoval jsem si, že postačí obejít hesla a vypnout ochranu bez toho, abychom chod reaktoru zastavili. A to by samozřejmě vyvolalo explozi.“

„Tak přesně tohle asi někoho napadlo,“ usmál se zase anděl. „A ten někdo pak navrhl systém, který se nedá nijak obejít. Můžeš vypnout fúzi, to ano, ale nemůžeš vypnout elektromagnetické usměrňovače dřív, než uplyne týden od ukončení fúzního procesu. Žádná hesla, žádné fígle s počítači, ti neumožní tenhle postup obejít.“

„Když to nejde po dobrém, tak to půjde po zlém,“ prohlásil jsem temně. A vyzval anděla, aby mě dovedl přímo do srdce reaktoru.

*

Nejdřív jsme jeli výtahem, pak sestupovali po dlouho nepoužívaném betonovém, širokém, točitém schodišti a potom ještě šli dlouhou, svažující se chodbou. Ve stěnách byla zabudována fungující klimatizace, ale i tak byl vzduch těžký a horký.

„Já mám strach,“ řekl anděl najednou.

„Z čeho, prosím tě?“ nechápal jsem. Já sice šel de facto na smrt, ale nebude to moje první. Za svého života jsem se víc bál jít k zubaři, než teď znovu umřít.

„Co když už se po tomhle neposkládáš dohromady, co když prostě opravdu a definitivně umřeš?“

„Ale no tak, anděli, myslel jsem, že těmhle záležitostem rozumíš daleko víc, než já. Kdo to byl, kdo mě dostal z té mizerné hory?“

„No dobře, ale to bylo něco trochu jiného,“ řekl anděl utrápeně. „To jsem jenom aplikoval jeden dobře známý poznatek. Teď je to něco jiného. Budeš první mág, který kdy změří své síly se silami panujícími uvnitř hvězdy.“

„Všechno je jednou poprvé,“ pravil jsem filosoficky, i když ve mně byla docela malá dušička. O něčem podobném jsem uvažoval už dřív, co když mě tak totální destrukce neposílí, ale naopak konečně doopravdy zabije?

„Ale co, stejně nemám na vybranou,“ mávl jsem po chvíli přemítání rukou. „Buď zůstanu takový, jaký jsem a Azazel si mě dřív nebo později najde, nebo to holt risknu. Nevím, jak ty, ale já s ním mám pár nevyřízených účtů, kvůli kterým jsem ochotný trochu si zariskovat.“

„No, já jenom abys věděl o všech eventualitách,“ povzdychl si Metatron a dál jsme o tom nemluvili. Před námi se vyrýsovala široká ocelová vrata pomalovaná žlutočernými pruhy, za kterými se skrýval přístup k samému reaktoru.

„Děj se vůle Boží,“ řekl jsem ani nevím proč a zatáhl za masivní páku.

Dveře se s hukotem začaly rozjíždět do stran jenom proto, aby nám odhalily další dveře, ani ne dva metry za těmi prvními.

„Děj se vůle Boží,“ zopakoval jsem a zatáhl za další, naprosto stejnou páku.

Nevěřili byste, jaký pohled se nám naskytl, když se do stran začaly rozjíždět i tyhle dveře.

Vážně byste tomu nevěřili.

Byly tam další dveře a vypadaly úplně stejně, jako ty, které se za námi začaly zase pomaličku zavírat.

A nebyly poslední. Když se to tak vezme, byly spíš první.

První z mnoha.

*

„Já se na to vyseru,“ drtil jsem mezi zuby, když jsem tahal už asi za desátou páku. Poslední půlhodinu jsem strávil tím, že jsem sledoval, jak se přede mnou rozestupují masivní ocelové desky a jak se za nimi ukazují další dveře.

„Klid, pravděpodobně jde o bezpečnostní opatření,“ snažil se mě uchlácholit anděl. „Technici se v případě nouze musí k reaktoru nějak dostat a tohle je jediná cesta proražená do té obrovské železobetonovokeramické slupky. Je jenom logické, že je ucpaná tolika dveřmi, kolik se jich sem jenom vešlo.“

„Logické možná,“ vrčel jsem, „ale to neznamená, že mě to neštve.“

„Ty se nějak nemůžeš dočkat vlastní smrti,“ zavrtěl anděl virtuálně hlavou a já zatáhl za další páku. Už ani nevím, kolikátou.

„Hlavně ať tě ani nenapadne se přes ty dveře probíjet násilím!“ varoval mě Metatron. Přiznávám, že něco takového mě sice napadlo, ale měl jsem dost soudnosti na to, abych se ovládl. Už tak je dost špatné, že hodlám reaktor vyhodit do vzduchu, ale otevřít uvolněné energii dveře by byla přímo šílenost.

„A hele!“ vyhekl jsem ve chvíli, kdy za dalšími dveřmi nenásledoval obvyklý obrázek.

Místo toho jsem vešel do o něco větší komory, v jejíchž stěnách byly zasazeny nějaké plechové skříňky.

„Co to tu stojí?“ zeptal jsem se anděla a hlavou pokynul k nepřehlédnutelné ceduli psané v azbuce.

„Že před otevřením dalších dveří si máš nasadit kompletní údržbářskou výstroj,“ přeložil mi Metatron.

„Já mám tak čas na blbosti,“ mávl jsem nad tím rukou. Ať už je ta výstroj co chce, těžko bude mít větší odolnost než já. A i kdyby, tak já se jdu přece zabít.

„No jak chceš,“ odtušil anděl.

Já zatáhl za poslední páku.

Nejdřív se nestalo nic, dveře se ani nehnuly. Pak to začalo uvnitř komory červeně blikat, naléhavě to promluvilo z reproduktoru a pět minut na to se ozvalo prudké syčení.

„Co to kruci je?“ zajímalo mě.

„Nemám nejmenší tušení,“ ujistil mě anděl.

Tak jsme stáli a čekali.

Netrvalo to dlouho. Nejdřív syčení ustalo a pak se začaly otevírat poslední dveře.

„No toto,“ řekl jsem, když se vrata odsunula natolik, že jsem byl schopen spatřit ohromnou, nepředstavitelně obrovskou jeskyni, na jejímž dně trůnil poměrně malý prstenec samotného reaktoru. Tedy… pokusil jsem se říct.

„Není tady vzduch,“ řekl mi Metatron v hlavě, zatímco já naprázdno klapal ústy. Ne snad, že by mi nějaké vakuum dokázalo ublížit, ale mluvit bez plynu rozechvívajícího mi hlasivky nedokážu ani já. Tak jsem si jen spokojeně pokýval hlavou – celou dobu jsem přemýšlel o tom, jaká je kruci blbost zakopat takhle mocný reaktor pod zem. Jestli by jeho výbuch na povrchu dokázal spálit pár set kilometrů čtverečních krajiny, tak pod zemí by něco takového mohlo způsobit opravdu nepředstavitelnou katastrofu – tektonickou aktivitou počínaje a roztržením planety konče. Teď, když jsem viděl tu obrovskou prostoru zbavenou vzduchu, mi bylo jasné, jak Rusové uvažovali – není-li kolem explodujícího reaktoru žádná atmosféra, nebude se mít tlaková vlna čím šířit a účinnost exploze poklesne o několik řádů.

Sebral jsem z avizované výstroje malou ocelovou flašku naplněnou stlačeným vzduchem a vdechl její obsah takovou silou, až se mi v ruce zbortila jako plastiková lahev od limonády. To by mi na pár nouzových vět mělo vystačit.

Počkal jsem, až se dveře otevřou na celou šířku a vychutnával si pocit ohromení a jemného mrazení v zádech. Ohromný prostor ve mně vyvolával smíšené pocity – jako by ten malý reaktor byl drakem stočeným do klubíčka, který jen čeká, až mu bude předhozena nevinná oběť. Ani nevím, kam na takové nápady chodím.

Sestoupil jsem po širokých schodech až na obyčejnou lávku postavenou kolem prstence. Sem tam dolů vedly obyčejné žebříky, kterými se zřejmě údržba dostávala stěnám prstence na dosah. Po jednom takovém jsem sestoupil taky.

„Co vlastně chceš přesně dělat?“ zeptal se starostlivě anděl.

„No co bys řekl? Když nemůžeme vyhodit tuhle mrchu do vzduchu softwarově, půjde to hrubou silou.“ A zaťukal jsem prsty na matný povrch prstence. Nevydalo to skoro žádný zvuk.

„Ty to chceš vážně…?“ nedokončil anděl otázku, protože jsem právě zaťal nehty do jedné nenápadné rýhy, kde končil jeden plát z neznámého materiálu a začínal jiný.

„Připrav se na nejhorší,“ řekl jsem drsně a zabral. Plát zapraštěl a odpadl.

„Jako loupat cibuli…“ povzdechl jsem si, když se pod plátem ukázal úplně stejný povrch.

*

„Jsem nervózní jako sáňky v létě,“ přiznal jsem, když v plátování reaktoru zela dobře půl metru hluboká díra a na zemi se všude kolem mě povalovaly hromady keramiky, nebo co to vlastně je za materiál.

„A jéje,“ vyjekl náhle anděl. „Podívej se na ty rukávy!“

„Co je s rukávy?“ podíval jsem se nechápavě na moje ruce a vzápětí skoro zalapal po dechu. Moje krásná bunda se rozpadala přímo před očima, kůže jakoby stárla, loupala se a těsně u zápěstí přímo bublala.

„Asi radiace,“ řekl jsem stísněně a odtrhl další plát.

A zůstal ohromeně stát.

Brýle se mi v okamžiku roztekly po obličeji a já zíral z necelého metru a půl do světla, jaké musí vydávat jádro hvězdy. Uvnitř prstence se líně přelévala energie krocená pomocí výkonných elektromagnetů. Ty magnety spočívaly na tenkých, složitých nosnících, které v záři plazmatu vypadaly jako utkané z pavučin. Bylo to krásné. Smrtelně krásné.

„Tak se drž, Metatrone,“ řekl jsem stísněně a sevřel ruce na těch tenounkých konstrukcích.

„Hodně štěstí,“ zašeptal anděl.

„Dík,“ zašeptal jsem taky a urval dva nejbližší elektromagnety i s příslušnou kabeláží.

Plazma vyrazila jako dravé zvíře a vrhla se přímo proti mému obličeji.

Usmál jsem se jí vstříc.

*

„Počkejte, slečno, musím s vámi mluvit!“ zaječel jsem v okamžiku, kdy se mi podařilo otevřít oči. V hlavě mi hučelo, jako by mi do ucha vlétla moucha.

„Ano?“ zdvihla ta bělovlasá krasavice tázavě obočí. Ano, zase jsem se nacházel na té bílé pláni a zase přede mnou stála ta bíle oblečená dívka. Za ty roky, co jsem neumřel, jsem na ni tak trochu zapomněl.

„Kdo jste? Proč vás vídám vždycky, když umřu?“ nadzdvihl jsem se na loktech. Na to, abych dokázal vstát, jsem se zrovna necítil a kromě toho jsem samozřejmě neměl na sobě šaty. Tak mi leh na břiše připadal společensky nejúnosnější.

„Proč bys asi tak řekl, ty truhlíku?“ poklekla ke mně dívka a cvrnkla mě do nosu jako malého kluka. A než jsem stačil jakkoli zareagovat, rozplynula se stejně, jako všechno okolo.

*

„Vstávej, vstávej, no tak se vzbuď!“ halekalo mi to v hlavě, div mi z ní nevyskočil mozek. Co je to bolest hlavy jsem už skoro zapomněl.

„Neřvi, vždyť jsem vzhůru,“ zavrčel jsem na hlas Boží a pokusil se aspoň posadit. Překvapivě to šlo docela snadno.

„No páni…“ vydechl jsem úžasem, když jsem spatřil tu spoušť okolo.

„Ježíšmarjá!“ vydechlo to úžasem i v mojí hlavě.

Neměl jsem dost psychických sil na to, abych s ním zažertoval o braní jména Božího nadarmo. Kam až jsem dohlédl, se totiž rozkládala podivuhodně stejná krajina. I když, krajina… jak se to vezme. Jak to tak vypadalo, ruští konstruktéři patřili k nejlepším na světě. Ohromná, necelý kilometr tlustá slupka opravdu dokázala pohltit většinu exploze. Takže teď jsem seděl na dně kráteru, který nemohl mít na šířku víc, než třicet kilometrů. A na hloubku o dost míň.

„Jak je ti?“ zajímal se anděl.

„No… jde to,“ přiznal jsem popravdě a zkusil se postavit. I to šlo, i když se mi hlava tak trochu točila. Po pár minutách klidu ale točení přestalo, bolest ustoupila a na moje smysly zaútočily vjemy úplně opačného charakteru. Krajina kolem mě se rázem stala tak jasnou a detailně viditelnou, jak jsem to ještě nezažil. Mohl jsem v minutě spočítat všechny částečky jemného prachu, který se pomaličku snášel k zemi. Mohl jsem dohlédnout až ke hvězdám. Co víc, mým tělem se začal šířit pocit neuvěřitelné vitality, neuvěřitelné moci. Přímo jsem cítil, jak mi další smrt dala takovou sílu, že bych se mohl postavit samotnému Bohu. Zkusil jsem pár naznačených úderů a vzduch kolem mých rukou vzplál.

„Těš se, Azazeli,“ řekl jsem takovým tónem, že se vzduch kolem mě změnil na poletující zmrzlé vločky.

Ale možná, že jsem se jen nechal příliš unést fantazií.

XVI.

„Pamatuješ si doufám, kde jsem zahrabal ten zatracený oblek, že jo?“ zeptal jsem se Metatrona a začal se škrábat do kopce. Silou exploze se zemina slila v něco kompaktnějšího než je kámen, tak to šlo překvapivě dobře.

„Ale jo, řekl bych, že jo,“ řekl anděl ne zrovna dvakrát přesvědčivě.

„Fajn, tak se drž, zase poběžíme,“ řekl jsem já a moje bosé nohy se začaly míhat nepředstavitelnou rychlostí.

„Ne, to už ne!“ zanaříkal anděl.

Tentokrát jsem nevyrazil tak rychle, jako předtím. Potřeboval jsem najít svůj oblek a i při své minulé rychlosti bych ho minul dřív než by se anděl stihl ozvat. Jakou rychlostí se pohybuju teď, to jsem si radši ani nepředstavoval. Ale stejně jsem běžel aspoň stovkou.

„Počkej, zastav, potřebuju se zorientovat podle hvězd,“ zarazil mě anděl, když jsem se přehoupl přes okraj kráteru. Krajina kolem nás byla sice řádně zdevastovaná – stromy v dálce to téměř vymazalo z existence – ale nikde nezuřil požár a fakt, že krajina existuje v jakékoli podobě, byl rozhodně pozitivní už sám o sobě. Konstruktéři reaktoru zřejmě opravdu věděli, co dělají, většina uvolněné síly musela vystřelit přímo kolmo ze země. Aspoň že tak.

„Takže teď to vem tamtudy a pečlivě se dívej okolo,“ poradil mi hlas Boží. „Není možné, abychom to nenašli.“

„Pokud bys někdy radil zoufalém zbloudilému poutníkovi, tak si rozhodně odpusť tu poslední větu. Ani bys nevěřil, jak demoralizující něco takového dokáže být,“ řekl jsem ironicky.

Anděl se s odpovědí neobtěžoval.

*

„Jsi si opravu jistý, že to bylo tady?“ zeptal jsem se po dvou hodinách kopání. Za tu dobu jsem vyhloubil pár set metrů hlubokou a pár desítek metrů širokou díru, aniž bych cokoli našel.

„No, víš, orientovat se jenom podle hvězd je poměrně obtížné,“ řekl defensivně anděl. „Zkus to víc doleva.“

Rozdrtil jsem mezi zuby šťavnatou kletbu a zkusil to tedy víc doleva. Pak doprava a ještě jednou doleva.

Do večera se díra rozšířila na půl kilometru a já spolu s kletbami mezi zuby drtil i jemné kamínky. Je to neuvěřitelné, kam se odletující zemina dostane, hrabe-li člověk takovým způsobem jako já.

*

„No vidíš, tak jsem se zase tak moc nespletl,“ prohlásil Metatron někdy kolem půlnoci. To už mi v očích planul plamen šílenství a jáma mohla klidně sloužit jako základ pro nové jezero. Ale v rukou jsem konečně pevně sevřel zamazanou sportovní tašku a v měsíčním světle se zaleskl můj krásný bojový oblek. Skoro jsem ho políbil.

„Konečně zase vypadám jako člověk,“ zazubil jsem se spokojeně, když mi poslední část oděvu – brýle – spočinuly na nose.

„Tak jo, kam teď?“ zeptal jsem se anděla a rozhlédl se po zdevastované krajině.

„No přece na démona,“ odpověděl Metatron překvapeně.

„To vím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Chci ale vědět, kde mám toho zmetka hledat a jelikož jsi na svět čučel shůry, měl bys to vědět, ne?“

„Jo tak,“ pochopil hlas boží. „Myslel jsem, že to víš. Ostatně už jsi jednou s démonem bojoval, ne?“

„Jo, bojoval, ale to mi ho přilákal Torrelli a bili jsme se v Římě. A nezdržuj se otázkou ‚Kdo to byl Torrelli‘, ono je to teď už víceméně jedno.“

„No no, náhodou jsem se na tohle vůbec zeptat nechtěl,“ odfrkl uraženě anděl. „Když to tedy nevíš, tak Azazel sídlí ve svém paláci, který si nechal zbudovat v horách poblíž Bajkalského jezera.“

„Bajkal,“ zauvažoval jsem, „to je celkem kousek, že?“

„No dalo by se to tak říct,“ souhlasil anděl váhavě.

A já vyrazil.

*

Jestliže jsem se předtím pohyboval několikanásobnou rychlostí zvuku, tak teď byla moje rychlost takřka neměřitelná. Během několika okamžiků jsem svištěl takovým způsobem, že podtlak vzniklý mým pohybem začal trhat trávu ze země. Pak zvedat malé oblázky, větší kamení… a když jsem dosáhl své maximální rychlosti, při které mi od nohou odstřikovala hlína až k nebi, skoro jsem se musel začít vyhýbat lesům, abych je nevykácel.

„Za chvíli tam budeme, zastav!“ zaječel anděl a já se prudce odrazil směrem k nebi. Mrtvý nebo ne, nejsem žádný blbec a dokážu si představit, že smršť předmětů, která mě následuje, v sobě žádné brzdné mechanismy zabudované nemá. Takže kdybych zastavil na místě, skončil bych pod tunou kamení, hlíny a stromů. Takhle mě to všechno následovalo skoro až do oblak, ale v polovině cesty tomu došla síla a všechno se to sesypalo jako hustý déšť do hor pode mnou. Pak popadla gravitace i mě a já zahučel do té neuvěřitelné změti. S mou tělesnou konstitucí je i dopad na tvrdou skálu stejný jako když padám do peřin.

„Tak jo, kam dál?“ zeptal jsem se Metatrona, když jsem se vyhrabal ze změti stromů.

„Támhle,“ odpověděl anděl prostě. Podíval jsem se naznačeným směrem a dech se mi zatajil. Nikdy jsem v těchhle horách nebyl, nikdy jsem je dokonce ani neviděl vyfocené, ale byl jsem si stoprocentně jist, že tohle tady původně nebylo. Tohle nevypadalo jako dílo přírody a lidské ruce něco takového taky nedokážou vytvořit ještě dlouho. Tohle vypadalo jako dobrých pět kilometrů vysoký ocelový sloup, který někdo svařil z ocelových lidských lebek. Jako by si zkrátka někdo nechal odlít odhadem několik set milionů maket lidské lebky a pak je pečlivě naskládal na sebe tak, až vzniklo tohle. U své paty zapuštěné do skály mohl mít sloup víc než kilometr v průměru a jeho vrcholek se ztrácel v mracích. Tak jsem neviděl, jestli nahoře opravdu je nějaký palác.

„To je hnus,“ řekl anděl s nezdolným přesvědčením.

„Ale z technického hlediska je to docela zajímavé,“ hájil jsem stavbu. Jistě, bylo to šílené, nevkusné a odpuzující, ale zároveň z toho sálalo takové nedefinovatelné cosi.

„Jak se dostanem nahoru?“ vyhnul jsem se radši hádce ohledně umělecké hodnoty sloupu.

„To nevím,“ odtušil anděl. „Ale myslím, že žádná přístupová cesta tady nebude. Azazel jako démon disponuje samozřejmě jistými schopnostmi a tak si všechno potřebné nechává teleportovat přímo do paláce. On žádnou pěšinu, žebřík nebo výtah rozhodně nepotřebuje.“

„Parchant jeden,“ uplivl jsem si na ocelový sloup a přemýšlivě očima přejel po jednotlivých lebkách. Měly detailně zpracované zuby, čelisti, lebeční švy a samozřejmě oční důlky.

„To by mohlo jít,“ zastrčil jsem prsty do jednoho z důlků.

A taky že to šlo.

Drápal jsem se nahoru jako pavouk, kterému někdo do zadku zarazil raketu. Po počáteční nejistotě jsem rychle chytil rytmus a moje pohyby se staly bleskovými. V lebkách zůstávaly otlaky po mých prstech a já si to svištěl kolmo vzhůru. Když se pohybujete takhle rychle, vylezete do pětikilometrové výšky, ani si nevšimnete.

„No toto!“ skoro jsem vyjekl, když jsem se přehoupl přes okraj sloupu. Přede mnou se rozprostírala vysoká, černá, masivní zeď tvořená z pokroucených kůlů osázených břity, bodci, háky a podobnými věcmi.

„Nakoukneme?“ zeptal jsem se anděla.

„Rozhodně,“ dostalo se mi odpovědi.

Tak jsem jedním skokem překonal vysokou bránu a dopadl přímo do záhonu nějakých kytek. Měly černé okvětní plátky a omamně voněly. Zdvihl jsem hlavu a zahleděl se na démonův palác, který se vypínal k nebi přímo přede mnou.

Kdybyste vzali nejkreativnější architekty světa, nechali je zcela zešílet a pak jim dali za úkol navrhnout palác, dostali byste něco hodně podobného. Anděl v mé hlavě se až zajíkl znechucením a ani mně nedělal pohled na tu stavbu zrovna dobře. Okna paláce připomínala vyškrábané lidské oči, brány vypadaly jako bezzubá ústa křičící bolestí, věže evokovaly ruce trčící z bažiny a takhle bych mohl pokračovat ještě dlouho.

„Třeba si démon potrpí na image,“ napadlo mě možné vysvětlení.

„Možná,“ souhlasil anděl vyjukaně. „Ale kdyby to bylo na mně, tak bych odsud opravdu co nejrychleji zmizel. Čímž nechci říct, že bys měl, vůbec si mně nevšímej.“

„Kdyby se tě někdo ptal, tak mu klidně řekni, že dokážeš zvednout morálku,“ zavrčel jsem ironicky a vyrazil k něčemu, co by mohla být hlavní brána, ale co jinak evokovalo představu návštěvy u zubaře – sadisty.

„Chaloupko, chaloupko, kdo v tobě přebývá?“ zavtipkoval jsem a zabušil na neznámý černý kov. Dutě to zaznělo a brána se celá otřásla. Možná bych se měl krotit, nebo si démona vyplaším, ale já už se nemohl dočkat, až toho parchanta popadnu pod krkem a důkladně mu spočítám všechna ta léta, co jsem musel sledovat mučené katolíky. Měl jsem v hlavě několik speciálních nápadů a musel jsem se až ušklíbnout, když jsem si představil, co může něco takového udělat s Metatronem. Snad se mi v mozku nepozvrací.

„No tak, doufám, že je doma,“ poznamenal jsem jen tak do větru, když jsem bránu ozdobil několika hloubkovými obtisky své pěsti a stále nikdo nepřicházel otevřít.

„Možná je na návštěvě u nějakého jiného démona,“ navrhl anděl opatrně.

„To mi ani neříkej,“ zavrčel jsem znovu a dal do dalšího zaklepání o trochu víc síly. Brána se začala prohýbat dovnitř.

„Copak hoří?“ ozvalo se zničehonic na druhé straně brány a přímo před mým obličejem se otevřelo nenápadné okénko. Vůbec nechápu, jak jsem si ho mohl nevšimnout.

„Zatím ne, ale bude,“ informoval jsem se zlověstným úsměvem impa, jehož tvář se v okénku objevila.

„Člověk?“ vyjekl imp a zatvářil se, jako by měl prasknout smíchy.

„Jak se to vezme,“ odtušil jsem a chytil ho pod krkem takovou rychlostí, že nejdřív nepochopil, proč ho najednou něco škrtí.

„Otvírej, zmetku, nebo tě tím okýnkem propasíruju,“ zavrčel jsem mu do ksichtu a přidal jeden všeříkající pohled do očí.

Rarach hlasitě polkl, klasicky zbledl a potom v celé bráně zarachotil nějaký skrytý mechanismus a zaznělo hlasité cvaknutí.

„Dík,“ řekl jsem prostě a rozdrtil impovi krk. Co se s ním budu mazat.

„Azazeli, jdu si pro tebe,“ zašeptal jsem docela tiše a vešel do paláce. Měl jsem původně chuť to pořádně zahalekat, ale kdo ví, třeba má démon i něco jako pud sebezáchovy a mohlo by ho napadnout, že bych mu asi nelezl do rukou, kdybych neměl nějaké eso v rukávu. Tak jsem radši zvolil opatrnost.

*

„Tady je to krásné,“ vydechl anděl a ani já se nemohl ubránit údivu. Jak byl palác zvenčí odporný, tak uvnitř to byla jednoduše nádhera. Kam se člověk podíval, tam viděl překrásná umělecká díla, pod nohama jemně šustily přepychové koberce a ze stropů visely křišťálové lustry nevídané složitosti. Chodby byly vymalovány vkusně a nevtíravě, parkety vypadaly jako z pravého ebenu a vůbec jsem si připadal trapně, že jsem si před vchodem aspoň neotřel boty.

„Že by byl Azazel znalec umění a tím odporným palácem se opravdu jenom pokoušel zapůsobit na svoje kolegy?“ uvažoval jsem potichu a kradl se chodbami, předpokoji, pokoji a velkými halami. Všude to bylo krásné, ale nikde jsem nenarazil na jediného živáčka. Azazel si buď potrpí na soukromí, nebo jsou opravdu všichni, včetně něj, na dovolené.

„Víš vůbec, kam jdeš?“ začal se zajímat anděl, když i mně začalo připadat, že jsem prošel většinu přízemí. „Abys náhodou nezapomněl, že nejsi na prohlídce zámku, ale že tady máš jeden takový menší úkol.“

„Tvoje starosti na mou hlavu,“ zavrčel jsem a snažil se vzpomenout, kde jsem to viděl to krásné vyřezávané schodiště. Samozřejmě jsem si vzpomněl. Sice po pěti minutách, ale vzpomněl.

První patro se od přízemí nelišilo skoro v ničem. Hromady umění, okázalé vystavování bohatství a tak podobně. Zase ani živáček.

Tak to pokračovalo ještě pět pater.

Azazela jsem našel až v tom sedmém.

*

Vylezl jsem opatrně do schodů, jako už tolikrát a najednou zaslechl povědomý hlas. Když vás někdo přiková na necelá dvě století ke skále, jeho hlas těžko zapomenete.

„To je nechutné,“ prohlásil anděl v mé hlavě, když jsem dokázal rozeznat, co za zvuky se linou z blízkého pokoje.

„Na sexu není v podstatě nic špatného,“ poučil jsem hlas Boží. „A nezapomínej, že jsme v jeho domě. I když trochu by se krotit mohl.“

Opatrně jsem se proplížil dlouhou chodbou a orientoval se hlavně podle zvuku. Nikdy jsem nebyl přehnaně prudérní, ale démon se opravdu nechával unést.

„Kdyby se aspoň ty ženské ovládaly…“ řekl už opravdu zhnuseně Metatron. Já to radši nekomentoval.

Došel jsem až k velkým dvoukřídlým dveřím a opatrně nakoukl do pokoje, ze kterého zvuky vycházely. Azazel tam byl, i když jsem ho zpočátku nedokázal zcela jasně rozpoznat. Kromě něj se totiž ve velkém sále nacházelo asi padesát, šedesát dívek různých ras, stáří a proporcí.

„Drž se, anděli, jdeme na to,“ zašeptal jsem a jedním kopnutím dveře rozrazil. Přesněji řečeno vyrazil z pantů.

Azazel byl tak zabrán do své činnosti, že ho ani tohle nedokázalo vyrušit. Zato některé ženy se otočily mým směrem, aby posléze zaječely jako požární sirény. Nevím ani proč, vždyť jsem nemohl vypadat zase tak děsivě a z démonova paláce musely být zvyklé na ledacos.

„Co je, koťata?“ zvedla se démonova hlava nad záplavu těl a nechápavě se rozhlédla po místnosti. Zaznamenal jsem, že jediným oblečením, které má na sobě, jsou sluneční brýle.

„Nazdar, rohatej, neruším?“ zeptal jsem se žoviálně a naznačil zamávání. Démonova reakce byla okamžitá – vyskočil jako by ho něco píchlo do zadku a zařval hlasem, z kterého zarezonoval celý pokoj: „TY!!!“

„Já,“ řekl jsem skromně.

Azazel vycenil zuby v zuřivé grimase a luskl prsty. V tu ránu jsme byli v pokoji sami dva a na démonově těle se zhmotnil jeho obvyklý oblek. Pak po mně skočil.

Pohyboval se rychle, velice rychle. Ale ne tak rychle, jako to umím já. Během zlomečku sekundy mě držel třicet centimetrů nad zemí a zblízka mi zíral do očí. Ze zrcadlovek do zrcadlovek.

„Jak ses odtamtud dostal?“ zasyčel mi přímo do ksichtu hlasem připomínajícím roj švábů poletující v přehřáté unikající páře.

„Ale to víš,“ řekl jsem nedbale, „stačilo trochu napnout svaly a ty tvoje směšné řetízky se rozsypaly jako by byly z cukru. Nemyslel sis doufám, že mě to udrží, že ne?“

Démon se mezitím vzpamatoval z prvního šoku a dostal svoje emoce pod kontrolu. „Ať už to bylo, jak chtělo, zaručuju ti, že po dnešku se budeš zpátky na skálu těšit. Až s tebou skončím, budeš mě prosit, aby ses tam mohl vrátit. Na kolenou budeš žadonit, aby ses mohl zase koukat na ty ubohé lidičky, se kterými si tak rádi hrají moji raraši.“

„Ty to asi nevíš,“ řekl jsem mile, stále bezbranně vise v démonových rukou, „ale některé věci mi fakt není dobré připomínat.“ A s těmi slovy jsem mu rozrazil ruce takovou rychlostí, že nestihl ani překvapeně mrknout. Zato přistál na zadku a doklouzal se až k rozházeným polštářům.

„Překvápko, co?“ ušklíbl jsem se sladce a tentokrát po něm skočil sám.

„Seš mrtvej!“ zaječel démon a vyšvihl se na nohy, až pod ním popraskala země.

„Už dávno!“ zazubil jsem se a pak jsme do sebe narazili.

Kdybych řekl, že se rozpoutalo peklo, asi bych lhal. Kdyby to v pekle vypadalo takhle, nedokázal by tam nikdo vydržet ani pět vteřin. Sonický třesk z našeho nárazu zapálil rozházené polštáře, výplň oken se změnila v jemný prášek a veškerá umělecká díla rázem ztratila svou hodnotu.

Odskočili jsme od sebe, jako když do nás uhodí blesk – já se zarazil o zeď pokoje, démon prolétl svým krásným zdobeným trůnem a zlikvidoval jeden nosný sloup.

„To není možné!“ zařval nelidským hlasem a zase vyskočil na nohy. To už jsem byl u něj.

Levačkou jsem ho popadl pod krkem a pravačka se mi změnila na vířící beztvaro. Na Zemi neexistuje bytost, která by v té rychlosti dokázala cokoli postřehnout. Démonův obličej zasypal déšť ran, ze sonických třesků se začaly hroutit zdi a já cítil, jak se mi pěst zahřívá. Co cítil démon, nevím, protože pod mými údery nějak ztratil schopnost ovládat svůj obličej.

„Tak co, jak si to užíváš?“ přerušil jsem nakládačku a podíval se mu do zdevastovaného ksichtu. Brýle se mu nejspíš energií mých úderů dočista vypařily a obličej připomínal poničenou hlavu reklamní figuríny. Na některých místech mu chyběla kůže, maso i kosti a to, co jsem zahlédl vespod, vypadalo jako odlesk hrůzného snu.

„Máš talent, červe,“ zasyčel démon a místností práskl další sonický třesk. Byl daleko, daleko horší než cokoli, co jsem dokázal vyvinout já. Zdi, podlaha i strop paláce se rozlétly jako kamenná smršť do dálky, můj nezničitelný oblek se rozpálil do bílého žáru a brýle se trochu zakalily. Já dopadl na hromadu kamení, která bývala palácem, všude kolem zavířil prudký vítr a přímo přede mě dopadl démon. A tentokrát nevypadal jako chlapík v kvalitním obleku.

Nevím, jestli ten sonický třesk vznikl jako důsledek rychlosti oné přeměny, ale zřejmě ano. V hromadě suti se přede mnou rozkročila bytost na čtyřech sloupovitých nohách. Byla černá jako noc, její oči zářily intenzivním rudým světlem a pohled na ni se skoro nedal snést. Kdybyste vzali filmového Vetřelce, zkřížili ho s klubkem ostnatého drátu, přidali několik tisíc ostnů a čepelí a nechali se při tom inspirovat nejodpudivěji vypadajícími druhy hmyzu, dostali byste roztomile vypadajícího plyšáka v porovnání s tím, co teď stálo přede mnou.

„Tak co, človíčku, ještě pořád si chceš hrát?“ zaburácel démonův hlas. Kdyby se slétl všechen hmyz světa a pokusil se zformulovat Azazelova slova, nikdy by se mu ani zdaleka nepodařilo napodobit tu příšernou intenzitu.

„Konečně nebudu mít výčitky, že mlátím chlapa s brejlema,“ ušklíbl jsem se mu do „obličeje“ a odrazil se. Samotný ocelový sloup zapraštěl tím náporem energie a já překonal vzdálenost mezi zemí a démonovou hlavou rychleji, než jakákoli střela.

Azazel docela směšně zamával strašlivými pařáty (každý s deseti prsty a drápy třicet centimetrů dlouhými) a já mu vletěl do úsměvu.

Nevím, z čeho přesně se takový démon skládá, ale není to nic hezkého na pohled a kromě toho to strašně smrdí. Teď se to něco rozlétlo do řídkého vzduchu, který nás obklopoval a já dopadl na skalnatý terén pod ocelovým sloupem. Než uběhla vteřina, stál jsem zase nahoře.

Azazel tam zrovna předváděl něco jako tanec svatého Víta. Nohy se mu komicky motaly, pařáty drásaly vzduch a z příšerné ozubené tlamy vycházelo nelidské, nepředstavitelné vytí.

Pak se vytí změnilo v smích.

„Ty blázne, ty červe, ty nulo,“ zaburácel démon, „ty sis snad opravdu myslel, že mě dokážeš porazit. Já jsem démon! DÉMON!!“

A s posledním zavytím po mně skočil.

Nikdy jsem si neuměl představit, že by se něco tak velkého a nemotorného mohlo pohybovat takhle rychle. Stihl jsem uhnout prvnímu páru rukou, ale druhý mě sevřel ocelovým stiskem. I když v tomhle případě ztrácelo jakékoli přirovnání smysl, z oceli bych se dostal s podobnou námahou, jako když ze sebe člověk oklepává vodu.

„Hraješ si s ohněm, hošánku,“ zavrčel jsem do toho nepředstavitelného obličeje a obrovským vypětím všech sil se vytrhl z odrápeného spáru. Jen proto, aby mě popadl další. Vytrhl jsem se i z toho a skočil démonovi znova po obličeji. Zachytil mě další spár a mrštil mnou daleko, předaleko, jako když děcko zahazuje neoblíbenou hračku.

Prolétl jsem vzduchem, prolétl jsem nějakou menší horou a zabořil se do jakési pouště.

„Kudy?“ vyplivl jsem jediné slovo.

„Tam,“ řekl Metatron.

Zpátky na sloupu jsem byl dřív, než byste řekli „Azazel“.

*

„Jsem zpátky!“ plivl jsem démonovi do obličeje a zasadil šílenou sérii úderů do jeho pancéřovaného těla. Pařáty po mně šátraly a ve své snaze si démon způsoboval hluboké škrábance. Nezdálo se mi, že by mu to vadilo, ale popravdě řečeno jsem neměl zase tak moc času si něčeho takového všímat. Zjistil jsem, že jsem o dost rychlejší než Azazel, ale on svůj handicap vynahrazoval množstvím rukou, jimž jsem musel uhýbat.

„Jsem démon!“ zařval pekelník a zase mě polapil. Roztrhal jsem mu dlaň na kousky dřív, než dokázal pořádně sevřít prsty a mocným odrazem se dostal až k jeho krku.

Drápy mi letěly vstříc podobné tlustým kosám nabroušeným do břitvovitého ostří.

Moje daleko skromnější nehty se zabořily do démonova krku, našly tlusté tepny a roztrhly je jako požárnické hadice.

Démonova krev mi šplíchla do obličeje a pak mě ty kosy dostihly. Je to zajímavé, ale i můj nezničitelný oblek dokáže něco roztrhnout.

Dopadl jsem na hromadu trosek a díval se, jak z démonova krku stříká krev. Sledoval jsem to celou jednu sekundu, pak se temně zablesklo a Azazel byl zase nezraněný. Stejně jako já.

„Ne že by mě to nebavilo,“ pravil démon klidným tónem, „ale takhle si můžeme hrát celou věčnost, celé stovky let. I ty přece musíš vidět, že mě nemůžeš porazit. Tak ti udělám takový menší návrh. Necháš se zavřít do rakve, kterou já a moji bratři vyrobíme a tu zakopeme hluboko pod zem. Řekl bych, že to je celkem rozumný kompromis, ne? Já od tebe budu mít pokoj a ty se nebudeš muset dívat na žádné lidské utrpení, když ti to najednou tak moc vadí. Tak co, plácnem si?“

Plácli jsme si.

Respektive já jeho plácl do ksichtu svým vlastním tělem. Zase.

*

„No tak, vykašli se na to,“ domlouval mi démon, zatímco se hory kolem nás hroutily vlivem našeho boje. Krajina se rozpadala v důsledku sonických třesků, démon mě prohazoval okolními skalami a já se pomalu začínal učit, jak se vyhýbat jeho rukám. Ne že by mi to pomohlo, dostali jsme se do podivuhodně patové situace. On byl nesmrtelný podobným způsobem jako já, až na to, že svými úmrtími nesílil. Tudíž mě nedokázal zabít a já tak nemohl získat větší moc. Jak říkám, dokonalý pat.

„Počkej!“ vykřikl mi najednou v hlavě Metatron. „Na něco jsem si vzpomněl!“

Já zrovna tvořil vlastním tělem menší štolu, tak jsem ho nijak zvlášť nevnímal.

„Počkej!“ zaječel mi v hlavě ve chvíli, kdy jsem si to fičel zase proti démonově hlavě.

„Co je?“ vyplivl jsem hromádku kamení, když mě Azazelova smeč vyslala do dálky.

„Zapomněl jsem na něco důležitého!“ zaječel anděl, když jsem se po pěti kilometrech hloubení menšího zákopu konečně zastavil.

„Co?“ zeptal jsem se věcně.

„Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, budiž posvěcen!“ řekl anděl.

„Fajn, to mi strašlivě pomohlo,“ zavrčel jsem a vyrazil zpátky do boje.

*

„Jak bylo ve světě?“ zeptal se mě démon posměšně, když jsem mu zase skočil po krku.

„Celkem nuda,“ odvětil jsem chladně a napřáhl pěst.

„No tak jo, posluž si, když tě to baví!“ zařehtal se démon a rozpřáhl všechny své ruce.

Tak jsem poslechl.

Vzduchem to zase sonicky prásklo, až se někde v dálce sesunula lavina, vzduch kolem mé pěsti vzplanul nepředstavitelným třením a moje pěst se zabořila démonovi přímo mezi oči. Zasáhl jsem ho tam tolikrát, že už bych to nedokázal ani spočítat a stejně neměl na té odporné, šupinaté, štětinami porostlé kůži ani malou jizvičku.

Malá část mozku mu vyšplíchla ušima a v těch rudých, pekelných očích se mihlo cosi jako pobavení.

Pak pobavení zemřelo.

Dopadl jsem zpátky na kamenitou zem a s úžasem sledoval, co se to s démonem děje. Jeho bublavý smích přešel ve vyděšené ječení, ze kterého mi vstávaly vlasy na hlavě. Jestli si dokážete představit hejno hmyzu, které ječí hrůzou, tak víte, jaký je to pocit.

„Néé, néé, NÉÉÉÉ!!“ vřeštěl démon, až jsem si skoro musel zacpat uši. Ta malá díra uprostřed jeho čela, kterou jsem vyrobil pomocí své pěsti, se začala rozlézat jako rakovina. Její okraje se začaly zbarvovat jako roztavený asfalt a stejně jako asfalt začaly pomalu stékat. Byl to celkem odporný pohled, ale mě nevýslovně hřál u srdce.

„Já jsem démon, nemůžu umřít, jsem KURVA DÉMON!!“ ryčel Azazel a začal se na těch svých příšerných nohách potácet jako opilý.

„Co se to děje?“ zeptal jsem se Metatrona šeptem. Sice jsem se cítil skvěle, ale současně jsem vůbec ničemu nerozuměl.

„Vždyť to sám řekl,“ usmál se mi v hlavě samolibě Metatron, „slyšels ho: ‚Jsem kurva démon!‘ A démona můžeš zabít jedině nástrojem Božím.“

„Nic nechápu,“ přiznal jsem popravdě, zatímco si Azazel drásal tvář a nepřestával vřískat. „Odkdy jsem já nástroj Boží?“ Pak mi to došlo. „To ty, tys mi posvětil pěst, nebo mě celého, nebo co, že jo?“

„Bingo!“ řekl anděl se špatně skrývanou skromností.

*

„Tak už to vzdej, rohatej,“ postavil jsem se na nohy a zubil se u toho od ucha k uchu.

Asfalt se Azazelovi rozlézal už přes půlku obličeje a démon přestával kontrolovat svou motoriku.

„Néé!“ zaječel zase démon (už celkem únavně) a klesl na kolena.

„Ale to víš, že jo,“ řekl jsem mu přátelsky a zauvažoval, jestli jeho umírání trochu popostrčit, nebo si ho mám ještě chvíli vychutnávat. Zatím mu to šlo tak pomalu, že jsem se spíš klonil k druhé možnosti.

„Jestli mám chcípnout,“ zachroptěl démon a já s uspokojením zaznamenal, že i mluvení už mu dělá potíže, „tak ne sám! Behemoth! Loki! Belzebuth! Leviathan!“ A s těmi slovy mu hlava vybuchla v déšť černých slizkých asfaltových kapek, ve které se mu proměnil mozek.

*

„Nazdar hoši,“ pozdravil jsem ty čtyři, které jsem neviděl už skoro dvě stě let. Vypadali pořád stejně – jako ti nejzvrhlejší požitkáři pod sluncem. Jen Loki tentokrát neměl ruce umazané od krve.

„Zdar, mrtváku,“ ušklíbl se ten ve vojenské uniformě. „Koukám, že náš bráška Azazel nevypadá moc dobře.“

„Nevím, jak vám, ale mně se docela zamlouvá,“ ušklíbl jsem se na ten spolek. Démonovo tělo se teď roztékalo čím dál rychleji a mezi napadanými balvany, které bývaly jeho palácem, se vinuly stružky asfaltu líně odtékající do údolí.

„Měli bychom si promluvit,“ řekl ten v oranžové říze. „Evidentně ses s Azazelem nepohodl, ale proti nám víceméně nic nemáš, ne?“

„Jasně že ne,“ usmál jsem se na něj. „Vůbec, ale vůbec nic.“ A práskl jsem ho pěstí přímo mezi oči dřív, než stačil zareagovat.

„Ty parchante!“ zaječeli zbývající tři vládcové světa a odskočili ode mě, jako bych byl vyroben z rozžhaveného železa.

„Hele, tomuhle to jde podstatně rychlejš,“ řekl jsem zaujatě a ukázal na ležící tělo. Hlava mu explodovala téměř okamžitě po mém zásahu a teď jen ležel mezi kamením a pomalu se sléval s Azazelovou krví. Jelikož nestihl žádnou transformaci, bylo z něj asfaltu podstatně méně. Zato mu nehezky zamazal tu oranžovou řízu.

„No tak pojďte, ať to zbytečně netrvá!“ zazubil jsem se na ně a ukázal jim sevřenou pěst zamazanou od té černé olejovité sračky. „Jestli vás budu muset honit po celém světě, tak se opravdu naštvu!“

Na démony přede mnou byl nádherný pohled. Chovali se jako někdo, kdo se na jednu stranu bojí zaútočit, ale kdo na stranu druhou ví, že útěkem jenom prodlouží své utrpení. Opravdu jsem jim nezáviděl. Spíš jsem jim to přál.

„No tak,“ vykročil jsem k nim. „Když budete klidně stát, slibuju, že to budete mít rychle za sebou.“ A vyslal jsem k nim svůj smrtící pohled. Škoda, že na démony evidentně neúčinkuje.

„A to bych ani nezkoušel, magie na mrtvé nepůsobí,“ střelil jsem pohledem po tlustém Behemothovi, který se zrovna chystal klasicky lusknout prsty. „Azazelovi bylo jasné aspoň tohle.“

Behemoth bezradně svěsil paže a nervózně se rozhlédl po svých kolezích. Všichni tři tam stáli pořád stejně bezradně a já sám nevěděl, jestli mám počkat, až padnou na kolena a začnou mě prosit o milost, nebo se mám na ně vrhnout okamžitě.

A tak se potvrdila stará pravda, že kdo zaváhá, nežere.

„Ale no tak, už jsi je pozlobil dost, Ondřeji, nemyslíš?“ zhmotnila se přímo přede mnou další postava. Byla mi tak trochu povědomá.

*

„Pane!“ vydechli ti tři s takovou úlevou, kterou já pocítil jen jednou v životě – když jsem se kdysi dávno dostal po šesti pivech na záchod.

„Ztraťte se,“ zavrčel Satan na zbývající démony. Luskli prsty a zmizeli jak pára nad hrncem.

„A my dva si promluvíme,“ otočil se zpátky ke mně. „O samotě.“

„Áááá,“ padl jsem na kolena a chytil se za hlavu – na kratičký okamžik jsem měl pocit, jako by se mi tam zapnula vývěva, jako by mi uprostřed lebky na chvíli panovalo vzduchoprázdno.

„Našeho přítele Metatrona jsem poslal na takovou menší dovolenou,“ zašklebil se Satan. „A doufám, že sis všiml, jak málo mi to dalo práce.“

„Co jsi s ním udělal?“ vyškrábal jsem se zpátky na nohy. Ať už se mi v hlavě stalo cokoli, moje regenerační schopnosti si s tím poradily během několika setin sekundy.

„Poslal jsem ho přímo tou dírou tam nahoře zase zpátky kam patří,“ ukázal ďábel palcem k nebi. „Jak jsem říkal, chci si promluvit o samotě a mezi námi,“ důvěrně se ke mně naklonil, „jeho osobně jsem vždycky nesnášel.“

„OK,“ pokrčil jsem rameny. „O čem chceš mluvit?“

„Posaď se,“ vyzval mě Satan a sám se usadil na jeden poměrně hladký kámen. Já znechuceně obešel jeden krásný plochý, ale zacákaný asfaltem a usedl do štěrku. Bylo to překvapivě pohodlné.

„Tak tedy, jak jsem pochopil, máš něco proti mým podřízeným,“ začal ďábel uvážlivě. „Možná bys měl vědět, že já tady od té doby, co jsem dorazil, tak trochu nebyl. Rozhodně jsem vůbec neměl čas na vládnutí a podobné věci, rozumíš. Kdyby tebe pustili po několika miliardách let na takhle krásnou planetu, taky by ses hned nepouštěl do plnění svých povinností a šel si nejdřív trochu vyhodit z kopýtka, no nemám pravdu?“

„Asi jo,“ souhlasil jsem nezaujatě. „Máš na límečku rtěnku, když už o tom mluvíme.“

„Jo. Díky,“ řekl roztržitě Satan a jen tak rukou přejel přes límec. Rtěnka poslušně zmizela.

„Takže jistě chápeš,“ navázal ďábel, „že ať se mezi tebou a jimi stalo cokoli, nenesu za to já žádnou vinu.“

„Tím chceš říct co?“ zeptal jsem se vážně.

„No v podstatě jen to, že pouštět se například do boje se mnou by byla vyložená hovadina,“ usmál se ďábel jako had. „Protože moji věrní démoni sice jsou nejmocnějšími bytostmi na planetě, ale já jsem tak trochu jiná kategorie. Sleduj.“ A ledabyle luskl prsty.

*

Poušť kolem mě byla rozpálená jako vnitřek pece a písek syčel jako klubko hadů, jak se líně přeléval z duny na dunu. Obloha byla modrá a ve vzduchu voněl oheň. Netušil jsem, kde můžu být a můj věrný průvodce byl dočista pryč. Tak jsem si náhodně zvolil směr a vyrazil rovnoměrným krokem pořád za nosem. Kdybych se rozběhl v písku svou obvyklou rychlostí, asi bych zastínil slunce a pak skončil pár metrů pod zemí. Písek je na běhání dost nevhodný.

Nešel jsem ani deset minut.

*

„No tak vidíš,“ navázal Satan plynule. „Magie na tebe samozřejmě nefunguje, ale já jsem se za ty roky pár fíglů naučil. Takže kdyby ses čistě náhodou rozhodl, že půjdeš proti mně, tak ti můžu udělat daleko horší věci, než tě poslat na výlet. Ale jak jsme si už vysvětlili, nemáš důvod být na mě naštvaný.“

„Možná mám, možná nemám,“ řekl jsem dvojznačně a usadil se zpátky do štěrku. Vzduch se mi před obličejem vlnil, jak můj potrhaný černý oblek zahříval o mnoho stupňů chladnější horské klima.

„No tak si o tom promluvme!“ rozhodil Satan rukama.

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Tak za prvé – v pekle je prý můj syn a dokud panuješ nad tímto světem, nemá jako mrtvý kam jinam jít.“

„Aha,“ pokýval hlavou Satan. „To jo, to je pravda. Sice to nebyl můj nápad, ale je to tak. Jakmile tady někdo zemře, zanechá po sobě duši, která odcestuje buď do mého nebo do Božího vesmíru. A jelikož je ten Boží uzavřen…“

„Jo,“ řekl jsem chápavě tentokrát já. „Můžeš ho odtamtud dostat?“

„Jistě, to bych mohl,“ podíval se mi Satan do očí. „Ale není to tak jednoduché, jak se může zdát. Abys rozuměl, tenhle vesmír stvořili tví předci. Okopírovali při tom některé zákonitosti místa, ve kterém pobývali předtím a tak například způsobili, že duše musejí po smrti někam jít. Chci, abys pochopil, že tenhle zákon je přímo stavebním pilířem téhle skutečnosti. Rozumíš?“

„Ne tak úplně,“ přiznal jsem. „Chceš mi tím říct, že bys sice mého Tomáše klidně pustil z pekla, ale že… nemůžeš?“

„Můžu,“ upřesnil Satan, „ale ve chvíli, kdy by prošel branou pekelnou ven, by zase okamžitě vklouzl zpátky. Jako mrtvý zkrátka musí někam přijít.“

„Chápu,“ řekl jsem zamyšleně. „A nešlo by to udělat tak, že bys ho poslal přímo do nebe? Jako Metatrona?“

Satan chvíli zamyšleně seděl a pohrával si špičkou boty s rozdrceným kamením. Pak zřejmě došel k nějakému rozhodnutí.

„Ále, do prdele s tím,“ prohlásil. „Metatrona jsem zlikvidoval jako obtížný hmyz, snad jsi opravdu nevěřil, že si nechám ujít příležitost a toho otravného kecala se nezbavím ve chvíli, kdy nemá víc moci než obyčejný člověk? No nezlob se na mě, ale už přece nejsi malé děcko, tak snad chápeš, jak to v životě chodí, ne?“

„Fajn,“ vzal jsem to zdánlivě s klidem. „Ona je tady stejně ještě ta druhá věc…“

„Jaká věc?“ podíval se na mě Satan zkoumavě.

„Že už mě ty a to tvoje peklo pěkně serete!“ zašklebil jsem se a přímo ze sedu po Satanovi skočil.

*

„Emoce jsou moc pěkná věc,“ uchechtl se Satan. „Ale chtělo by to taky trochu přemýšlet, ne?“

Já na zemi omámeně potřásal hlavou, snažil se z ní vypudit roj včel, který se vzal bůhví odkud a ohmatával si zuby. Narůstaly mi zpátky neuvěřitelnou rychlostí a moje páteř už taky skoro neskřípala. Když se to vezme kolem a kolem, byl jsem na tom velice dobře, když vezmete v úvahu, že jsem právě dostal pěstí od samotného Satana. Dokonce se dá říct, že jsem z toho vyšel opravdu hodně dobře – například jsem si uvědomil, že na něco takového nebudu stačit ani ve chvíli, kdy bych měl za sebou tisíc dalších smrtí. Jeho letící pěst jsem nezahlédl ani jako rozmazanou skvrnu. Sotva jsem stačil postřehnout kdy vstal.

„Trochu jsem ti natrh triko, koukám,“ poznamenal ďábel pobaveně a ukázal na můj potrhaný obleček.

„To už bylo,“ vyplivl jsem něco krve a podařilo se mi dostat se do kleku. Zní to neuvěřitelně, ale hlava mě pořád ještě bolela a nohy jsem měl jako z gumy. Čili byl jsem ve stavu, který nedokázala navodit ani exploze fúzního reaktoru.

„Víš, já opravdu nejsem v jádru špatný tvor,“ řekl Satan přemýšlivě a podíval se mi přímo do očí. „Dalo by se říct, že jsem daleko hodnější, než moji démoni. Takže tě nebudu přidělávat k nějaké skále, jak by jistě napadlo jednoho z nich, nenasadím ti do hlavy vize, po kterých budeš bloudit šílený po světě, ani ti neudělám nic tak příšerného. Já tě zkrátka zabiju.“

„Jen si posluž,“ vyzvracel jsem mezi kamení asi litr krve, „já budu jenom rád.“

„Ale no tak, no tak,“ zakroutil Satan smutně hlavou. „Musím ti říct, že jakkoli ses mi zpočátku líbil, jakkoli jsem do tebe vkládal naděje, tak teď mi působíš jedno zklamání za druhým. Ty si opravdu myslíš, že bych vytvořil kouzlo, proti kterému bych byl sám bezmocný? Které bych nedokázal anulovat? No tak, nebuď blázen.“

„To kouzlo se nepovedlo, tohle jsi nečekal ani ty,“ pokusil jsem se postavit. Skoro se to povedlo.

„Ale jo, máš recht, trochu se nám to zamotalo, to je fakt, ale pořád platí, co jsem řekl. Počítal jsem s každou eventualitou, bral jsem v úvahu tvoji výslovnost, uvažoval jsem zkrátka o všech možnostech. A taková banalita, jako že na konci umřeš, mi rozhodně nemohla udělat čáru přes rozpočet, to mi věř.“

Věřil jsem mu to a kromě toho se mi konečně podařilo vstát. Mít šampus, asi bych slavil.

„Takže, Ondřeji, můj milý, dovol, abych ti to vysvětlil. Moje kouzlo, krásné, jednoduché a účinné, se díky zásahu katolíků trochu vylepšilo, to je pravda, ale stále platí, že principům jeho fungování rozumím do posledního detailu. A když ti říkám, že umřít můžeš, tak za to klidně dej ruku do ohně. Nebo fúzního reaktoru.“

A zase luskl prsty.

*

„Ahoj, Šejtáne, dlouho jsme se neviděli,“ zašeptal mi někdo u ucha medovým hlasem a kolem krku se mi obtočily dvě sametově hladké ruce. Otočil jsem hlavu doleva a uviděl svou starou známou – bílé vlasy, krásný obličej, tak trochu smutný a uštvaný pohled. Jen tentokrát nestála na žádné bílé pláni, teď byla přímo tady, v horách a objímala mě kolem krku.

„Jo, jeden by nevěřil, jak ten čas letí, že jo?“ zeptal se Satan žoviálně. „Ani bych tě neotravoval, ale mám tu takový menší problém,“ ukázal celkem nevychovaně na mě. „Tenhle fešák ne a ne konečně umřít. Tak jsem si říkal, že by ses mu mohla věnovat trochu osobněji, co říkáš?“

„Co tím přesně myslíš?“ zeptala se dívka a mě naskočila na krku husí kůže, jak jsem v jejím hlase zaslechl něco jako skrytou hrozbu.

„No co asi. Zab ho, zlikviduj ho, prostě dělej to, k čemu jsi určená. A pokud můžu prosit, tak rychle, na mě čeká pár… set panen a nerad bych si zkazil pověst, chápeš.“

„Takže ty…“ podíval jsem se na dívku, „ty jsi Smrt?“

„Chytrej a ještě k tomu hezkej,“ usmála se na mě dívčina a na malý okamžik jí z očí zmizel ten smutek. Nikdy dřív jsem si toho pořádně nevšiml, ale teď, když jsem na to měl dostatek času a koukal na ni takhle zblízka, se to nedalo přehlédnout. Měla v očích všechen smutek světa.

„Jo, Smrt, sama a ve vší kráse,“ mávl Satan netrpělivě rukou. „To víš, že je to ona. Pokud jsi to ještě nepochopil, tak to je odpověď na náš problém. Mé kouzlo ti zaručuje nesmrtelnost do chvíle, kdy smrt je jen následkem. Můžou ti prostřelit hlavu, můžou tě spálit, můžou tě anihilovat, ale smrt v takovém případě bude jen jakýmsi důsledkem poškození mozku nebo likvidace tkání. Ale buď si jistý, že když tě pošle na věčnost Smrt osobně, nemáš nejmenší šanci. Takže sbohem a šáteček, těšilo mě. A ty se dej do díla,“ zamračil se na Smrt.

„Jak si přeješ,“ sundala dívka ruce z mého krku a zlehka se uklonila. Pak se postavila přímo přede mě a hezky se na mě usmála. „Neboj, nebude to bolet,“ zašeptala svůdným hlasem a jednu ruku mi položila kolem pasu, zatímco tou druhou mi zajela do vlasů. Naše pohledy se střetly a její rty se dotkly mých.

*

Pak jsem zemřel.

*

Tentokrát nebyla žádná bílá pláň a dívka v bílém zřejmě nemohla být na dvou místech současně. Propadl jsem se do nekonečné temnoty, ve které jsem necítil, nemyslel, nebyl. Ale to netrvalo dlouho. Jako první pocit jsem zaznamenal příjemné teplo šířící se od mých rtů. Teplo se změnilo v mravenčení, mravenčení v extázi. Cítil jsem se krásně, jak se ten pocit rozlil do celého mého těla. Tma všude kolem neustoupila, ale já ji byl najednou schopen prohlédnout. Musel jsem se usmát, když mi došlo, na co se dívám. A proč.

*

A pak jsem se vrátil.

*

Ležel jsem na zemi a sledoval, jak se Satanovy prsty přibližují k sobě, aby v jediném lusknutí zmizel zpátky k těm svým pannám. Smrt, ta smutná dívka, jen tak stála a dívala se na Satana.

„Hej, rohatej, kam ten spěch?“ řekl jsem a vyšvihl se na nohy. I když tak se to nedá říct… spíš jsem zkrátka najednou stál, místo abych ležel.

„Co?“ zaječel Satan a vykulil oči. Brýle se mu na očích roztekly pod silou toho pohledu a já pohlédl do očí samotnému ďáblu.

„Nečekal jsi opravdu, že bych definitivně zemřel, že ne?“ usmál jsem se mile a přistoupil k té smutné dívce. Hezky se na mě usmála a přivinula se mi k boku. Bylo to strašně příjemné, po tolika letech.

„Ty!“ vyrazil ze sebe Satan a namířil obviňující ukazovák na Smrt. Tam, kde měl ještě před okamžikem dokonale pěstěný nehet, se teď kroutil vražedný dráp, jehož ostří skoro trhalo samotnou realitu.

„Já,“ usmála se Smrt a já se usmál s ní.

„Znovu!“ štěkl Satan.

„Jak chceš,“ pokrčila rameny Smrt a něžně mě políbila. Bylo to moc příjemné.

„To není možné!“ zaječel Satan příšerným hlasem, když jsem se tentokrát nesvalil jako podťatý. „Proč? Jak?“ zavrčel a jeho hlas už toho milého bodrého chlapíka nepřipomínal ani v nejmenším.

„Proč?“ zopakovala po něm Smrt. „Podívej se mi do očí, Šejtáne, a hned pochopíš proč.“

„Jen mu to řekni,“ usmál jsem se zase já. Myslím, že by to měl pochopit, než odsud navždy vypadne.

„Když chceš,“ věnovala mi láskyplný pohled dívka a Satan zalapal po dechu. Jako by mu právě něco došlo.

„Když jsi mě společně s Bohem tenkrát stvořil,“ začala Smrt, „byla jsem mladá, nezkušená a plná chuti do života. Měla jsem moc, byla jsem mocnější než jakákoli jiná bytost na světě. Uvědomovala jsem si to a v té době mě to velice těšilo. Ale, můj milý Šejtáne, jsem už tady na tom světě strašlivě dlouho. Miliardy let. Nevím, jestli jsem se změnila sama, nebo jste si mě špatně vymysleli… nevím a je mi to jedno. Je mi jedno už skoro úplně všechno, jsem příšerně unavená z toho všeho zabíjení, z té… smrti.“ Dívka se mi opřela o rameno, jako by na jejích bedrech spočívala váha celého světa. Celého vesmíru.

„Ale proto jsi byla stvořena!“ vyštěkl Satan. „Bůh, ten slavný tvůrce vesmíru, ten laskavý Stvořitel pro jednou přistoupil na řešení, které jsem navrhl já. Aby byla zachována rovnováha, bylo třeba tyhle lidi nějak omezit. A jako nejlepší mechanismus jsme našli právě tebe. Smrt. Konec. Entropii. Nemůžeš si stěžovat na to, co jsi!“

„To se pleteš, Šejtáne,“ usmála se dívka mile. „Kdybys řekl, že jsem si nemohla stěžovat, tak bys měl pravdu. Nemohla. Ale od jisté chvíle můžu. A tak si stěžuju a dávám výpověď. A víš co? Můžeš za to ty.“

„Co to kruci meleš?“ vyjel na ni Satan a v ústech se mu zablýskly stříbrné, žiletky připomínající zuby.

„Copak tys to ještě nepochopil?“ zavrtěla hlavou dívka a podívala se na mě, jako by nemohla uvěřit, že někdo dokáže být tak natvrdlý.

„Nehraj si se mnou a okamžitě mi řekni, o co tady jde?“ zasyčel ďábel. Všiml jsem si, že jazyk má rozeklaný jako had.

„Ale jistě že ti to řeknu,“ uličnicky se zasmála dívka, „vždyť bez pořádného vysvětlení by to vůbec nebylo ono. Tak tedy, jistě si vzpomínáš na ty tvoje slavné knihy, že jo?“

„Jo,“ štěkl Satan.

„No a ta poslední, kterou jsi nazval Necronomicon, přivedla na svět tohohle nezničitelného fešáka, že?“

Satan se nenamáhal s odpovědí.

„Když jsem zaslechla, jak se někdo plete do mojí práce, okamžitě jsem se tam šla podívat. Bylo mi jasné, že v tom musíš mít prsty ty, Šejtáne, a byla jsem zvědavá, co chystáš. Tak jsem zašla tady k Ondřejovi na návštěvu a uviděla, jak se mírně opilý pokouší vzkřísit malou rybičku, kterou jsem před malou chvilkou pohladila po hlavě. Za ty roky už jsem byla svědkem opravdu hodně divných věcí, ale když jsem zaslechla ta slova, pocítila jsem něco… starého. Něco, co jsem si pamatovala z dob, kdy byl tenhle svět ještě mladý. Zvědavě jsem mu nakoukla přes rameno a viděla, že kouzlo začíná účinkovat. Přímo jsem cítila, jak se moje práce obrací vniveč, jak se ta malá rybička probouzí k životu. A potom, samozřejmě, se do toho vložili oni a proti Ondrově hlavě vylétla kulka. Ty víš, jak se při tom cítím Šejtáne, a ty, Ondro, to budeš asi za chvíli vědět taky. Kdykoli má někdo umřít, je to pro mě jako by mě cosi volalo, jako bych cítila někde v hlavě takové slabé vábení. Teď jsem se dívala přímo na tu letící kulku a cítila, že každou chvíli budu muset Ondru pohladit po vlasech, jako už jsem hladila tolik pěkných kluků. A vtom mě něco napadlo.“

Satan ani já jsme skoro nedýchali.

„Byla jsem stvořena jako dokonalý, neúprosný nástroj, který si nemůže vybírat a musí dělat přesně to, co se po něm chce. Teď jsem sebrala všechnu vůli, dala veškerou svou osobnost do té jediné myšlenky a na okamžik, na maličkou chvilku jsem dokázala zadržet svou ruku a nedotknout se té hlavy, do které právě pronikla kulka. A dala jsem tak Ondrovi dost času na to, aby dokončil zaklínadlo. A nejen to. Víš, co se stane ve chvíli, kdy se do kouzla na vzkříšení vloží samotná Smrt, kdy vplete své štíhlé prsty mezi měnící se realitu, kdy se stane samotnou součástí kouzla?“ Dívka se zasmála zvonivým smíchem. „Nevíš, že? Nemůžeš to vědět, ani já si tím nemohla být jistá! Ale vyšlo to, vyšlo!“

„Takže za to můžeš ty?“ nechápal Satan. „Ale proč?“

„Proč?“ zopakovala zase Smrt. „Protože se mi od prvního pohledu líbil, proto. Podívala jsem se mu do hlavy a uviděla jeho skutečnou podstatu, jeho mysl, jeho… říkej si tomu, jak chceš. Nevadí ti, že se o tobě takhle bavíme, že ne?“ otočila svou půvabnou tvářičku ke mně.

„V pohodě,“ odtušil jsem.

„A v té chvíli jsem se prostě a jednoduše zamilovala,“ dokončila Smrt.

*

„Zamilovala? Zamilovala?“ doslova vyplivl Satan. „Jsi jenom smrt, nemáš žádné emoce, nemůžeš se zamilovat. A i kdybys mohla, tak stejně nechápu, co to v tvém případě znamená.“

„Snad to neznamená vůbec nic,“ řekla dívka s melancholickým úsměvem. „Každopádně se pleteš. Nikdo z vás dvou, ani ty, ani Bůh jste si s mým tvořením nedali tolik práce, abyste se vůbec starali o to, jestli budu něco cítit. Chtěli jste spolehlivou veličinu, která by v tomhle, lidském, vesmíru spolehlivě likvidovala plody veškerého jejich snažení. Nestarali jste se o mě samotnou, šlo vám jen o mou práci. A tak jsem se prostě zamilovala. A co to znamená? Nevím, nikdy jsem ještě nikoho ráda neměla, ale v tomhle případě zkrátka cítím něco jako… souznění,“ otočila se zase ke mně, jako by hledala ujištění, že je to správný výraz. Já přikývl. „Ano, najednou tady byl někdo, na koho neměl můj dotek ten správný účinek. Upletl jsi to kouzlo skutečně dokonale, můj milý ďáble, opravdu. Kdykoli jsem se ho dotkla, vstal silnější. A já získala člověka, který se mě nemusel bát, který mě nevyhlížel s hrůzou, který mě dokonce v krátkých záblescích dokázal spatřit. Získala jsem mladšího brášku.“ A zase mi věnovala krásný úsměv.

„Oči máme rozhodně stejné,“ spiklenecky jsem na ni mrkl a pohlédl přímo do jejích očí. Byly krásné, hluboké a vydržel bych se do nich dívat celé hodiny, ale ani na okamžik jsem nezapochyboval, že s obyčejným člověkem by dokázaly udělat stejné věci, jako ty moje.

„Ale proč, kurva, proč?“ zaječel Satan už totálně vyvedený z míry.

„Můžu, sestřičko?“ zeptal jsem se tentokrát já.

„Jistě, bratříčku,“ udělala Smrt pukrle.

„Protože, můj milý Šejtáne,“ otočil jsem se zpátky na ďábla a výraz v obličeji mi ztvrdl, „moje milá sestřička potřebovala někoho, kdo by dokázal pochopit, jaké to je být smrtí, někoho, kdo by s ní soucítil. Někoho, kdo by ji jejího údělu zbavil. A šance se naskytla.“

„Tím myslíš sebe?“ zaryčel Satan smíchy. „Možná ses stal jejím bratrem, ale určitě nedokážeš ukončit její pracovní poměr, na to zapomeň. Dokud nebudeme já nebo Bůh chtít, bude tady navždy. A věř mi, že po té dnešní malé vzpouře jí já dovolenku v životě nepodepíšu.“ A zase se rozesmál, až se hory otřásaly.

„Ale no tak, Šejtáne,“ usmál jsem se mírně. „Tys to pořád ještě nepochopil? Po těch všech řečech o magii a principu fungování reality bych řekl, že ti to musí být okamžitě jasné.“

„Zřejmě ne,“ ovládl ďábel na chvíli smích. „Tak co kdybys byl tak nekonečně hodný a dobrý a vysvětlil mi to? Prosím, poslouchám!“

„Ale to víš, že jo,“ usmál jsem se zase mile. „Tak tedy, na začátku tohoto světa stáli muž se ženou. Možná se opravdu jmenovali Adam a Eva, možná ne, ale to už je jedno. A ti dva byli vyhnáni z Ráje a to poslední, co slyšeli, byla slova jejich stvořitele. ‚Prach jsi a v prach se obrátíš,‘ řekl Bůh a vyslal za nimi Smrt, aby se dotýkala všeho, co oni vytvoří. A oni opravdu tvořili – nejdřív si vysnili svět, který si pamatovali z Boží reality a pak v něm začali žít. A smrt, entropie, tam byla s nimi, stala se samotnou součástí nově vzniklého světa. Dotýkala se každého a nebylo před ní úniku. Jedním z pilířů tohoto světa se stal fakt, že vše spěje k neodvratnému konci. A že jedinou výjimkou z tohoto pravidla jsou bohové.“

„A co to má co dělat s tebou?“ zasyčel Satan a v jeho hlase už po smíchu nebylo ani památky.

„Právě jsem ti to řekl,“ zazubil jsem se vesele. „Viděl jsi, že na mě konečně neměla smrt žádný účinek, viděl jsi, jak mě moje sestřička políbila bez toho, abych padl aspoň na chvilku mrtvý k zemi. A v tomhle vesmíru je zákonem, že kdokoli nepodlehne smrti, kdokoli absolutně odolá entropii, musí být…“

„Bůh!“ řekli jsme všichni tři najednou.

A já jen tak ledabyle luskl prsty.

*

V jediném okamžiku na celém světě vzplanuly miliardy ohňů. To jsem pouhou myšlenkou zasáhl těla všech rarachů nezkrotnou energií. A nevynechal jsem jediného, protože jejich přítomnost jsem cítil stejně, jako člověk cítí nepříjemný hmyz lezoucí mu po těle.

„Co to děláš!?“ zařval Satan hlasem připomínajícím puklý zvon.

„Čistím svůj svět,“ odpověděl jsem mu a můj úsměv se rozprostřel nad celou planetou. Ostnaté dráty obepínající koncentrační tábory zmizely, lidé z nich se probouzeli do nového dne ve svých vlastních postelích. Poslouchat, co se stalo se samotnými démony, by uši žádného smrtelníka nesnesly.

„To ti nedovolím!“ zaječel Satan a skočil po mně. Tentokrát jsem ho viděl poměrně jasně a nejen v téhle vrstvě reality. Viděl jsem ho stejně dobře ve všech šestadvaceti dimenzích, co jich tenhle vesmír má. V každé z nich na sebe vzal jinou podobu, ale nikde už nevypadal jako obyčejný člověk ve světlém obleku.

„Ustup, sestřičko,“ řekl jsem Smrti, ale nepotřeboval jsem k tomu slova. Stejně jako ona nepotřebovala svá malá ouška.

Rychleji než světlo jsem skočil letícímu ďáblu vstříc.

Nemůžu si tím být jistý, ale myslím, že ani já jsem v těch všech dimenzích nevypadal zrovna dvakrát hezky.

*

Rozpoutal se boj. Byl krátký jako lidský život a současně trval nezměrné věky. Bojovali jsme ve všech vrstvách téhle reality a ďábel se snažil nadělat co největší škody. Já je lehounkými záblesky myšlenek dával zase do pořádku a způsoboval jsem, že nikdy nevznikly. Pak Satan poznal, že tady nemůže vyhrát a vrhl se mimo tuto realitu. Tedy vrhl by se, kdybych jej pustil. Popadl jsem ho všema rukama, všemi smysly, všemi schopnostmi, které jsem měl a udeřil na něj silami, které byly s to zničit celé vesmíry. Ďábel zaječel a pokusil se mi vytrhnout. Ani jeho síla nebyla malá, udeřil proti mně energií, jakou nemají všechny hvězdy ve vesmíru. Ale co je to na mě. Odrazil jsem ten příšerný výboj a vygeneroval vlastní. Satan zaječel, jako bych ho posadil na rozžhavená kamna a pokusil se mi zase vytrhnout. Zase marně.

„Nech mě jít, nebo z tvého světa nezbyde nic!“ zavyl mi do obličeje a jen síla toho hlasu rozdrtila veškerou hmotu ve vzdálenosti tisíců světelných let. Vrátil jsem hmotě její skupenství téměř v týž okamžik.

„Nechám, ale nejdřív si musíme promluvit,“ řekl jsem mu a odrazil další útok, po kterém se všechny hvězdy v dohledu změnily v supernovu. Zastavil jsem termonukleární reakce a vrátil jim jejich přirozený průběh dřív, než světlo urazilo pár pikometrů.

„Zničím tebe a celý tenhle svět!“ zaburácel Satan a já ucítil, jak ve všech rovinách existence napíná veškeré své síly, jak se připravuje na rozhodující úder.

„Myslím, že ne,“ usmál jsem se mu do obličeje a pohlédl mu do očí.

A pohled nasraného boha nedokáže snést ani Satan ďábel.

*

Dopadli jsme na tu kamenitou pláň, na které stával Azazelův palác. Smrt tam seděla na kameni a nervózně si pohazovala s několika kamínky.

„Ondro!“ vrhla se mi kolem krku.

Já upustil na zem ohořelé tělo v kdysi bílém obleku a setřel si z čela pot. Vlastně jsem si ho spíš odmyslel.

„Je mrtvý?“ zeptala se moje sestra.

„To je pěkně blbá otázka,“ zahučelo to ze země. Ďábel se pracně nadzvedl na loktech, ale to bylo asi tak všechno, na co mu momentálně zbývaly síly. To já jich měl ještě na rozdávání.

„Co s ním uděláš?“ zvědavě si ohořelého vládce pekel prohlédla Smrt.

„Nechám ho jít,“ pokrčil jsem rameny. „Ale nejdřív si s ním trochu popovídám. A s tím druhým taky.“

Nikdo se nezeptal, koho tím myslím. Všem to bylo jasné. Všem čtyřem.

„Hospodin?“ zeptal jsem se mladíka v bílém triku a ošoupaných džínách, který se objevil přímo přede mnou.

„Ježíš, to se mi líbí daleko víc,“ napřáhl ke mně mládenec ruku. Byl mladší než já, měl pevný stisk a v očích mu ležely věky.

„Posadíme se?“ zeptala se Smrt.

„Jistě,“ pokrčil jsem rameny a ze skal kolem nás povstaly velice pohodlné ušáky. V čemkoli méně pohodlném by se Satan sotva udržel.

„Takže, Ježíši,“ otočil jsem se na mladíka, „ty tady zastupuješ svého otce?“

„Já jsem svůj otec,“ usmál se Ježíš. „Vždyť víš, trojice svatá a tak.“

„A jo,“ vzpomněl jsem si.

„Takže,“ navázal jsem hladce, „tady Satanovi už je to víc než jasné, ale nevím, jak je to s tebou,“ otočil jsem se na Ježíše.

„Stal ses dalším bohem, to se nedá přehlédnout,“ pokýval hlavou Bůh. „Otázkou je, co s nabytou mocí chceš udělat.“

„To je jednoduché,“ usmál jsem se na něj přátelsky. „Nechám si tenhle svět a udělám z něj skvělé místo pro život, jak se říká.“

„Ale no tak, to ti nedovolí,“ zasyčel Satan mezerou mezi vyraženými zuby.

„Má pravdu,“ souhlasil Ježíš, „to ti nemůžeme dovolit.“

„Proč?“ zajímalo mě.

„Protože tenhle svět je náš,“ zachechtal se Satan. „Ať už mezi námi panuje jakákoli soutěživost, tak si buď jistý, že nikoho dalšího mezi sebe nepustíme.“ A zase se nehezky rozřehtal.

„Ale no tak,“ ušklíbl se Ježíš, „sice máš víceméně pravdu, ale důvody jsou daleko, daleko sofistikovanější.“

„Jako například?“ vložila se do hovoru Smrt.

„Jako například to, že nemůžeme svěřit dozor nad těmi tvory někomu, kdo pochází přímo z nich. Neuraz se, Ondřeji, ale ty jsi v podstatě pořád jenom člověk. I když máš moc boha,“ řekl Ježíš škrobeně.

„Ale já se neurážím,“ usmál jsem se na něj mile. „Jenže tobě nedochází, co přesně to znamená.“

„A co to tedy znamená?“ vmísil se zase Satan.

„Že je mi kompletně a úplně jasné, v čem je problém tohohle světa. A že já jediný ho můžu vyřešit,“ řekl jsem a o skromnost se ani nepokoušel.

„Ale no tak, no tak,“ řekli ti dva téměř současně.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Smrt.

„Jednoduše,“ usmál jsem se na ni a tentokrát do toho dal i srdce. „Podívejte se na ty lidi okolo. Jsou schopni milovat celým srdcem, jejich cit je tak mocný, jako nic jiného. Věřte mi, vím o čem mluvím,“ podíval jsem se na všechny vážně. „Ale současně je tenhle svět neskutečně plný násilí, smrti, krve a válek. Lidé se zabíjejí pro nejrůznější příčiny… ve skutečnosti byste našli strašně málo věcí, kvůli kterým by jeden člověk nebyl ochotný zabít toho druhého. A moje otázka, na kterou už znám odpověď, zní: Proč? Proč se tvorové schopní lásky zabíjejí doslova kvůli nesmyslům?“

„Nóó,“ rozhodil ruce Ježíš, „prostě jsou takoví. Stvořil jsem je jako věrné obrazy sebe sama. Ale že seš to ty, tak přiznávám, že se mi možná něco trochu nepovedlo,“ přiznal Ježíš a vyloudil tím na Satanově obličeji pobavený úsměv. Mezi ty šrámy, fleky od krve a kusy popáleného masa se moc nehodil.

„Ale kdepak,“ zavrtěl jsem hlavou. „Stvořil jsi je schopné lásky a dal jim vlastní vůli. Ale současně jsi je nikdy nedokázal zcela opustit. Musel jsi založit církve a nechávat své anděly, aby sem nahlíželi a vůbec jsi je prostě nenechal samy sobě. A stejně tak on,“ ukázal jsem na Satana, „pokušení a svody a vůbec tohle všechno. Už chápete, kam tím mířím?“

„Já ano,“ chytila mě Smrt za ruku. „Vy dva jste v tomhle vesmíru pořád přítomní a přítomnost bytostí je pro tyhle slabé, nezkušené, bezmocné miláčky prostě víc, než dokážou snést. Vaše aury, nebo jak bych to nazvala, je zkrátka ovlivňují na každém kroku.“

„Přesně tak,“ usmál jsem se na ni. „Jste pro ně totéž, jako elektromagnety pro hromádku ocelových pilin. Jeden plný ideálů a dobroty a druhý anarchista do morku kostí a jinak celkem parchant,“ podíval jsem se na každého zvlášť. „Takové působící protikladné síly prostě nikdy nemůžou přinést nic dobrého.“

„A co ty?“ ozval se posměšně Satan. „Ty jsi samozřejmě výlupek cnosti a máš na lidi ty nejlepší účinky, že jo?“

„Samozřejmě,“ ignoroval jsem jeho ironii. „Já jsem totiž jeden z nich.“

Satana jsem tím výrokem trochu zarazil, ale Ježíš se mi podíval do očí a vážným hlasem se mě zeptal: „Tak co chceš dělat?“

„Chci, abyste nechali tenhle svět mně,“ řekl jsem prostě. „Odejdete a už nikdy se sem nevrátíte, aspoň ne do té doby, kdy po vás lidi opravdu zatouží. Necháte je samy sobě, nebudete se jim plést do života a dovolíte jim být prostě lidmi. Co vy na to?“

„Na to zapomeň!“ zaprskal Satan. „Na tenhle svět si brousím zuby už milióny let, je to má příležitost, jak naplnit své ideály! Rozhodně neodejdu proto, že mě o to nějaký cucák požádá!“

„Jsou to mé děti,“ skočil mu do řeči Ježíš, „nemůžu je přece nechat jen tak bez dozoru. Co když si ublíží?“ Kdyby mu z hlasu nezněl stejný cit, jaký jsem v něm měl já, když jsem mluvil o Tomášovi, asi by mi to přišlo k smíchu.

„Znáš ten vtip, jak přijde doomař do pekla?“ zeptal jsem se Satana. „Jestli jo, tak by sis měl uvědomit, že já jsem někdo jako doomař používající nesmrtelnost. Mě nezabiješ ani na své vlastní půdě.“ A doplnil jsem to takovým úšklebkem, že ten Satanův odumřel a opadal na zem.

„A tobě můžu slíbit, že se o ně postarám,“ řekl jsem Ježíšovi. „Nenechám je umřít ve výhni jaderného výbuchu, ale mám dojem, že můj dohled nebudou potřebovat.“

„Jsi dobrý… člověk,“ usmál se na mě Ježíš. „Jsem rád, že jsem tě poznal.“

„Potěšení je na mé straně,“ podal jsem mu ruku. „Ale ještě ti dlužím takovou maličkost.“

„Maličkost?“ otázal se Ježíš a podávanou ruku mi stiskl.

„Jo,“ zašklebil jsem se, „vždyť jsem ti dal slib.“ A jedinou myšlenkou jsem proměnil všechny kříže, krucifixy a ostatní symboly křesťanské církve v hromádku popela.

„Ty parchante,“ zašklebil se Ježíš a zmizel jako pára nad hrncem. Jen z jeho úsměvu jsem měl ještě chvíli dobrý pocit.

„No tak já taky půjdu,“ zvedl se tak nejistě Satan a luskl prsty. S pocitem mírného pobavení jsem ho nechal lusknout asi pětkrát a teprve pak jsem se ozval: „Ne tak rychle. Máš něco, co patří mně. A já to chci zpátky!“

Satan se mi jednou, jedinkrát podíval do očí, pak udělal nezopakovatelné gesto a bez jediného slova zmizel.

„Pomůžeš mi?“ zeptal jsem se své sestry.

„Ale jistě,“ usmála se a chytila mě za ruku.

Jemně, jemňounce jsem se dotkl prostoru přímo před námi a nechal telepatický hlas mé sestry, aby mě vedl a radil mi. Přímo přede mnou bylo cosi průhledného, nereálného, neskutečného, nepatřícího do tohoto světa. Natáhl jsem své smysly, nechal jsem se vést Smrtí a pak, v jediném okamžiku jsem zformuloval myšlenku, do které jsem dal všechnu svou sílu a moc.

A přímo přede mnou se zhmotnil můj dávno mrtvý syn.

*

Vypadal stejně jako když jsem ho viděl naposledy. Mladý, rozcuchaný, hubený, s laskavýma očima.

„Ahoj tati,“ usmál se na mě tak, až mi do očí vstoupily slzy. I bohové mohou plakat.

„Nazdar,“ pleskl jsem ho kamarádsky po rameni a dopřál si pár tichých minut, kdy jsem ho jen tak držel v náručí. Všechna ta bolest, kterou jsem v sobě nastřádal za uplynulé roky, se začala vzdalovat. S každou vteřinou byla slabší a slabší, až zmizela docela. Přitiskl jsem toho kluka naposledy k sobě a pak ho poslal tam, kam patří.

K jeho otci a matce. Jediným hnutím mysli jsem změnil minulost, změnil jsem samotný čas. Ondřej Ševčák, kterým jsem byl dřív, se narodil, dospěl, zamiloval do Lucky. Vzali se a měli spolu tohohle skvělého syna. Cítil jsem jejich radost a po tvářích mi tekly slzy. A nebyly jediné na tomhle světě. Cítil jsem, jak ústupem Satana a Ježíše v lidech přestaly pracovat protikladné síly. Před očima mi defilovali lidé, kteří s hrůzou pohlédli na zbraň ve své ruce, aby ji vzápětí zahodili a zhrozili se svých činů. Nechal jsem je cítit vinu, nechal jsem je plakat tak dlouho, jak chtěli. Slzy mohou léčit, o tom já něco vím. A tenhle svět vyléčit potřeboval.

*

„A co teď, bratříčku?“ zeptala se mě Smrt.

„Nevím,“ řekl jsem jí po pravdě a nemohl se při tom přestat usmívat. „Nemohli bychom jenom tak ležet a prostě být?“

Seděli jsme na jednom nenápadném obláčku a svět pod námi byl krásný. Díval jsem se, jak se lidé na sebe usmívají a cítil, jak moc upřímné to je. Kdybych mezi ty davy sestoupil jako obyčejný člověk a začal se jednotlivých lidí vyptávat, proč jeden nezávidí tomu druhému, proč netouží po jeho majetku a proč mu nemá za zlé lepší místo v práci, asi by se mi jen vysmáli. Smáli by se, ťukali by si na čelo a vůbec by nevěděli, co po nich chci. „Vždyť tohle je můj soused, je to člověk jako já, jak bych ho mohl nenávidět?“ ptali by se mě a měli by samozřejmě pravdu. Sedět si na obláčku a vědět o tom bylo jedním slovem nádherné. A se Smrtí, tou kdysi smutnou dívkou sedící vedle mě to bylo ještě lepší. Jedinou myšlenkou jsem ji zbavil toho krutého poslání a ze smrti, té nezbytné součásti světa rozkládajícího se pod námi, udělal něco přirozeného, něco, čeho se není třeba bát. Už žádné smutné holky, už žádné kostry s kosou. Jen přirozenost života.

„A co takhle prostě nebýt?“ nadhodila Smrt a vyčkávavě se na mě podívala.

„Nebýt?“ zopakoval jsem její otázku. „Jako že prostě lusknu prsty a zmizíme?“

„Proč ne? Už celé eóny si myslím, že prostě nebýt je ta nejlepší varianta života. Neexistovat, nemít starosti, neplést se nikomu do života… jen tak prostě nebýt. A tady ti si povedou dobře i bez nás, věř mi, cítím to.“

„Já vím,“ usmál jsem se laskavě na planetu pod námi. „Taky to cítím. Nepotřebují boha ani smrt.“

„Miluju tě,“ řekla mi ta bledá dívka.

„Taky tě miluju,“ řekl jsem jí.

A pak… pak jsme prostě nebyli.

FANTASY

19

MARTIN MOUDRÝ

KONEC KŘÍŽŮ

Obálka Martin Izák,

fotografie na obálce Tomáš Javorský.) @ffar.

Redakce Jiří Pilch.

Vydání první.

Technické zpracování litografií a sazba

Robert Pilch – Brokilon.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Svazácká 17, 700 30 Ostrava – Jih

v roce 2008 jako svou 54. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Marten s.r.o.

Doporučená cena: 299,– Kč (vč. 9% DPH)

ISBN 978-80-85951-51-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai