Masomlejn

Petr Nacházel

(2007)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Masomlejn

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright © Petr Nacházel

Záchranář

Sloužil jsem v záchranné skupině v Prostějově jako její řadový člen. Byl jsem v týmu nový a to znamená, že s váma vyjebávaj kde můžou. Chodíte všude první, nosíte lidem svačiny, uklízíte šatny, sprchy atd. Nafasujete na sebe ty nejdražší věci a pořád jste za blbce. Nikdo s vámi pořádně nemluví, jenom vás všichni pozorujou a dělaj si o vás obrázek. Sledujou, jak se osvědčíte.

Nevím co mě to tenkrát popadlo, abych se přihlásil na konkurz, asi to byla touha po nějakém dobrodružství. Možná chuť vypadnout z té pitomé pekárny na náměstí v Přerově kam jsem každé ráno dojížděl vlakem.

Byl jsem dosti fyzicky zdatný, nebo jsem si to o sobě myslel. Provozoval jsem celou řadu sportů: horolezectví, lyže, kolo a paraglaiding a další.

K jednotce jsem nastoupil v únoru, což je období, kdy se nic moc neděje, docela jsem se nudil. Sice jsme byli na pár zásazích, ale jednalo se o samé blbiny. Akorát jednou jsme tahali nějakého koně, který spadl do studny… byla to sranda. Nakonec se nám ho podařilo vytáhnou a majitel stáje nás pozval na zabíjačku. To byla ale výjimka, většinou vám lidi ani nepoděkujou anebo na vás pošlou trestní oznámení. Není to jednoduché pomáhat lidem v tomhle státě, který je prolezlý korupcí a kde žije tolik vyčůránků.

Ale to se mělo brzo změnit…

x x x x x

Měli jsme zrovna takový hektický den a vypadalo to, že se zase nevyspím. Před deseti hodinami mi skončila služba, ale domů jsem jít nemohl. Ani jsem se na to neodvážil zeptat, to bych to pěkně posral a já to posrat nechtěl. Chtěl jsem jenom spát. Ale to nejde, už týden prší, jako by měl přijít konec světa. Pořád jsme byli na nohou, už ani nevím, kdy jsem se normálně vyspal. Nechápu, jak jsem si mohl stěžovat na nudu…

Původně jsem myslel, že mi zkušebka končí po třech měsících, ale to je omyl. Tady jsou jiná pravidla, tady zkušební doba končí, až přijde další mladej. A to jen tak nebude, protože ti blbci nahoře seškrtali náš rozpočet. Takže to vypadá že budu mladej pořád…

– Forever young, forever young…– Už vím, proč tuhle písničku nesnáším, ostatní se mi smějou, ale na to já kašlu, jakmile to jde v rádiu, tak se tvrdě dožaduji jiné stanice.

x x x x x

„Tak hoši, přestaňte se tu flákat a všichni ven, jedeme na zásah. Dělejte hrome, to mám každého z vás prosit! Eriku, na tebe to platí taky!!!“

Křikl na nás Honza, je u záchranářů od začátku, poslední tři roky tady tomu šéfuje. Ta poslední poznámka platila na mne.

„Dělejte, blbci! Nějací turisti vlezli do jeskyně a překvapila je tam voda. Tak chci kompletní vybavení pro speleologický průzkum. Ty mladej za to zodpovídáš, jestli na něco zapomenem, tak ti natrhnu prdel a přinesu to pak ukázat tvojí mámě!“

„Máš štěstí, vole, šéf si tě dobírá, asi se mu líbíš.“ Špitl mi do ucha Pavel. Přišel dva měsíce přede mnou a já jsem tu už půl roku. Navíc jsem skoro o rok starší než on. Parchant.

„Jasně šéfe, spolehněte se, šéfe.“

„Neser mě a makej!“ Houkl na mne.

Nesnáším jeskyně a navíc trpím klaustrofobií, samozřejmě že jsem to na vstupních pohovorech neřekl. Nesnáším výtahy, jeskyně a jízdu metrem.

„Doufám, šéfe, že za tohle budou větší prémie, nebo týden dovolený navíc.“ Ozval se Karel, šéfův mazánek, skoro celý týden prospal a teď chce navíc dovolenou. Nebýt v týmu nejmladší, tak bych mu něco řekl. Šéf mu ale nic neřekne, protože Karel je doktor a jako takovej je v týmu velice cennej. Na rozdíl ode mne, já jsem jenom vyučený pekař s dvouletou maturitní nástavbou.

„Neboj, Kájo, zítra se má vyjasnit a pak si oddáchnete.“ Jak jsem říkal, zas nic, prostě mazánek… Zajímalo by mě jak by reagoval kdybych to řekl já…

Někdy lituju že se mi podařilo projít konkurzem, bylo nás celkem jedenáct, ale brali jen jednoho. Ještě teďka nemůžu uvěřit, že vybrali mne, bývalého pekaře…

Urychleně jsme vypadli z klubovny, kde převážně trávíme čekání na zásah. Tady je to nejlepší a taky v posilovně. Pořád serfuju po internetu, teda když je čas. Ale nyní čas není, je na mně abych dohlídl na všechny věci co budem potřebovat, základ máme stabilně uložený v našem Land-Roverovi. Ale speciality máme ve skladu. Běžím tam spolu se dvěma kolegy. Už od začátku je na vás kladena velká zodpovědnost, když jdete do akce, tak na člověka musí být spoleh. Šéf všechno kontroluje a nestrpí omyl. „Krámy“, jak říkáme našemu vybavení, nám skladník naložil na vozejk, teda ona to je spíše plošina, protože vybavení není zrovna moc skladné.

Jedeme rychle k vozům, už jsou nastartované, líbí se mi tady ta akce, všechno do sebe zapadá a všechno má svůj řád. Pro laika to tu vypadá jako chaos, ale každý máme svou určenou práci a já vím, že i ti druzí ji udělaj jak nejlíp dovedou. Nikdo to tady nefláká.

„Krámy“ jsme naložili do nákladového prostoru džípů a vyrazili jsme ze základny. Míříme na místo určení, je to Moravský kras, kousek od Vilémovic.

Cestou se dozvídáme celou situaci, kterou ještě hasiči, kteří dorazili jako první na místo upřesňují. Prý to jsou nějací úplní diletanti s nedostatečným vybavením, je jich pět, ale jenom jeden z nich měl čelovku. Blbci.

Musíme jet pomalu a opatrně, spousta potoků vystoupila ze břehů a jedeme proto oklikou. V autě je pěkný dusno a smrádek…

„Jak dlouho ještě nám zbývá než tam dojedem?“ Ozval se Skunk, ne že by se tak jmenoval, ale všichni mu tak říkaj, je to nejneoblíbenější člověk z jednotky, tlačenka. Jeho táta je policejní ředitel a tak sem synáčka protlačil. S ním se šéf nebaví, taky vím, že mu nikdo neodpoví, od šéfa ještě nedostal žádný úkol. Doslechli jsme se, že na nás donáší tatíčkovi. Pořád se kolem něho točí spousta ženských. Dokážu si představit jak těm svejm cuchtám vypráví, jaký je to dobrodružství a paráda dělat u záchranářů, furt za ním lezou na základnu. Takový nagelovaný slizoun. Já prostě tyhle týpky nemám rád.

Nacucaný černý mraky se honí celý den po obloze. Poslouchám debatu Milana s Pavlem, jsou to oba nadšený hvězdáři, jsou naštvaný, že neuvidí Perseidy, dneska by měl nás minout jejich největší roj. Mají smůlu a já mám zase smůlu, že se dnes vůbec nevyspím. Když už mě ty jejich nářky nebaví poslouchat, poprosím šéfa ať pustí rádio. Ve zprávách povídali o dalším vykradeném muzeu a o zohavených mrtvolách.“ To mě nezajímalo, myslel jsem na svojí klaustrofóbii. Pak se hlasatelka rozhovořila o počasí, všichni jsem ztichli.

„Zítra by se to mělo začít vyjasňovat. Bouřky čekáme jen místy, věřte… bude líp.“ Končila svojí prognózu Týna.

Moc tomu nevěřím. Mé uvažovaní bylo ale přehlušeno výkřikem Milana:

„Ty vole blesk!“

„Kurva, bacha!“ Strhnul Milanovi volant šéf. Málem jsme sjeli do příkopu.

„Ty vole, to bylo vo fous! Co to je bouřku, sem ještě neviděl! Normálně po mně šel! Do píči!“ Nadával Milan.

„Už aby se to počasí umoudřilo.“ Kroutil hlavou šéf.

Konečně jsme zastavili.

„Tak, chlapi, vystupovat, padáme, všichni víte co máte dělat, ty mladej pudeš na hrotu.“

„Na hrotu?“

„Jo, nerozuměls tomu, hergot?!“

„Ehm.“

„Tak dělej!“

Doprčic, já do tý jeskyně nejdu, proč tam nepošle Skunka? Proč já? Úplně se mi sevřel žaludek.

„Tak jedem, oblíkat postroje za pět minut brífink.“ Křikne ještě šéf.

„Co pak ty se netěšíš? Třeba budeš v televizi.“ Řekl Louda, který právě vystoupil z druhého vozu. Louda je druhej nejstarší po šéfovi, jen on ví, že nesnáším uzavřený prostory. Je jediný ze základny, kterej vopravdu drží hubu. Taky chodí žehlit problémy u šéfa. Louda se mu říká, protože byl v jednotce rychlého nasazení. Má přes metrák, ale je z nás nejrychlejší a nejsilnější. Když se ho kluci ptali proč odešel, tak jim povídá, že už nestíhal a tak byl odejit… To by mě vážně zajímalo, když Louda nestíhal, tak jaký musí být ti nejlepší z URNY. Louda je velký kliďas ani Skunk ho nedokáže vytočit.

„Vidíš tu snad nějaký kamery?“

„Ty teprve přijedou, vsadíme se až odtamtud vylezeš, tak se uvidíš večer v televizi?“

„Tak o co?“ Ať má radost

„O flašku ferneta?“

„Platí.“ Na sto procent vím, že nikdo nepřijede. To by tam musel jít Skunk, ale to nehrozí.

„Tak kde se všichni flákáte? Máte všechno?! Co mladej?“

„Jasně šéfe.“ Já tam nechci!

x x x x x

„Tohle je kapitán Krha od hasičů, popíše vám situaci.“ Představil šéf asi padesátiletého chlapíka, který působil i vedle Loudy dosti mohutně.

„Pánové, čtyři jsme od tamtud dostali, ale pátá se jim cestou ztratila, je to nezkušená dvacetiletá ženská z Prahy.“

„No vidíš Eri, nezkušená dvacítka, to je něco pro tebe, doufám že nám neuděláš ostudu…“

Smích.

„Držte hubu chlapi, tohle není sranda!“ Okřikl je Louda.

„Je tam sifón a přes ten se nedostanem, proto jsme vás taky zavolali.“

„Je to všem jasný?“ Zeptal se šéf.

„Jasný.“ Zahuhlali jsme.

Spěchali jsme na místo a cestou jsme míjeli skupinku zachráněných turistů, kteří na nás netečně pohlíželi. Tyhle týpky znám, klasický smažky, plno keců o nezávislosti a pak nechají svojí kamarádku tam dole.

„Volové alespoň nám mohli poděkovat.“ Povídá Skunk. Že zrovna jemu by to nemohlo být úplně jedno, ten nikam nepoleze a taky nikoho nezachránil.

Hasiči cestu dolů docela upravili. Jsou tu žebříky, fixní lana a tak. Pak jsme museli přebrodit docela slušný proud podzemní řeky, strhávalo nám to nohy, nebýt nataženého lana, tak bychom se všichni utopili.

„V těchto místech normálně žádná řeka není. Vlhko to jo, ale ne tohle!“ Dostali jsme s sebou jednoho hasiče, který se dostal nejdál a ten nám ukazuje cestu.

„Muselo být narušené podloží, jinak by se sem ta voda vůbec nedostala. Vůbec nechápu proč sem ty lidi lezou, když tak dlouho prší!“

A já zase nechápu co tady dělám. Už asi deset minut mám takový divný pnutí na zátylku a kdyby tady bylo pořádný světlo, tak bych byl pěkně zelenej. Sestup začíná být dost náročný, ale naštěstí jsou tu kramle a jsou natažený fixní lana – legrace. Snažím se vsugerovat, že to je jak na ferátě, akorát že jdeme po tmě. Moc to nepomáhá, jenom to pnutí na zátylku trochu ustoupilo.

„Co to je za ženskou tam dole?“ Snažím se vyzvědět nějaké informace.

„Víme, jenom to, že si šla odskočit a ztratila se.“

„Hmm.“

„Už si děláš laskominy, co, Eriku?“

„Jdi do háje, Skunku! Chci jenom vědět, jestli bude spolupracovat, nic víc.“

„Jasně, jasně… spolupracovat a jak by sis tu spolupráci představoval? Có?“

„Vole!“ Raději už se na nic ptát nebudu.

„Pánové, máme problém, voda zase o kousek stoupla. Je to čím dál horší.“ To nás přerušil náš průvodce, aby nám sdělil novinu. Tlak v zátylku už je zase v normě…

„Tak fajn. Ty, Eriku, se převlíkni do neoprénu a nech si ten svetr, nikdy nevíš jak tam dlouho zůstaneš.“ To je zase Louda, on jediný mi neříká mladej. No, ještě jsem to neslyšel od Skunka, ale ten by si to nedovolil. Začal jsem se soukat do těsných hadrů a Karel s Milanem mi v tom pomáhali. Samotnýmu se do toho těžko dostává, je to příliš těsné. Tak a teď zkontroluj bombu, měl bys tam mít vzduchu na půl hodiny. Jo, v pořádku. Zkus dejchák, tak dobrý. Skunk ti dá svoji čelovku, dělej.“

„Proč já.“ Ozval se dotčeně Skunk.

„Proto.“ Ani Louda ho nemá příliš v lásce.

„Dej si to do báglu, máš tam tady od doktora brašnu, nějaký energetický tyčinky. Jo a prosím tě, kdyby ta ženská dělala problémy, tak na ni nekřič. Jasný?“

„Jo, jasný“

„Fajn, musíš na ni mluvit klidným hlasem, ale musí znít jako by si věděl, že seš si vším jistej. Hlavně klid. Jasný!“

„No jo.“ Karel a ty jeho psychologický rady. S pacientem, von říká s pacientem, ještě se to neodnaučil. „S pacientem musíte jednat jako byste věděl co děláte i když vůbec nevíte co máte dělat. A máte na půl vyhráno.“ To ví asi ze zkušenosti…

Rád vypráví příhody z nemocnice a hrozně se u toho směje. Z jeho příběhů jsem pochopil, že doktoři jsou ta největší cynická sebranka na světě.

„Připni se tady k té karabině a bacha na proud, je tu hodně silný na konci galerie je ten sifón chlapi se tam pokoušeli dostat, ale vždycky je to strhlo.“

„Jasně, díky.“ A teď jsem v tom sám, zatracená ženská.

x x x x x

Vydal jsem se na cestu. Jeskyní chodba se pomalu svažuje směrem dolů. Snažím se tady moc nerozhlížet, jinej by si ty stalagmity a stalaktity vychutnal, ale já na to prostě nemám nervy. Jdu dolů, a jenom tupě zírám na vodu před sebou. Chlapi už se mi dávno ztratili z dohledu. Občas se propadnu, že mám vodu až k prsům. Proud je tu hodně silný, v tom ten hasič nekecal. Najednou mám vodu až ke krku a musím plavat, občas zkusím, jestli tu ještě stačím, ale brzo toho nechám, zbytečně mě to zdržuje. Tady chodba končí a měl by tu být sifón. Přitloukám kladivem skobu do zdi, ještě karabinu, cvak a je to. Spojení je pevné, nasazuju brýle a jde se na to. Zkusmo se potopím, dobrý. Pár temp a proud mě strhává někam do sifónu, snažím se s ním bojovat, ale nejde to. Ještě že jsem přivázaný, byl bych úplně omlácený.

Znova, musím zpět na začátek, kontrola vzduchu, mám ho na dvacet minut. To jde. Hlavně nepanikařit, hlavně něco nepokazit. Tak ještě jednou.

Proud mě znova ztrhává, tohle nezvládnu, ledová voda mě přivádí k šílenství. Proud se mnou hází ze strany na stranu. Několikrát mě ošklivě narazil na skálu. Mám chuť se na to vykašlat a jít pro pomoc. Tu ženskou odtamtud sám nedostanu. Pak to zkusím jinak, opatrně odmotávám lano, které mám obtočeno kolem ramene, tak mi zároveň slouží jako jakýsi nárazník. Jako pneumatika na lodi. Pomalu, vždy to se mnou škubne, trochu se musím narovnat po proudu. Jdu tam nohama napřed… Proud sílí a mě to roztáčí jako káčů kolem dokola v šílený spirále. Nevím kde je nahoře a kde dole. Hlavně nemyslet na to kde jsem. Zátylek, zase ten zátylek, je to pocit jako by mě vyrůstala druhá hlava. Prásk! Proud mě švihnul o stěnu přesně na druhou stranu, než kde jsem měl lano. Ošklivě jsem si narazil rameno. Chci se vrátit, ale už si mi nedostává síly na to abych přemohl proud. Rezignovaně odmotávám lano, nohy mám skrčené. Pro někoho bych musel působit jako bláznivej skrčenec který se v absolutní tmě spouští do vodního víru. Bláznivej sebevrah.

Najednou moje nohy nahmataj úzký vlez do sifónu. Jestli tady byl proud prudký tak v sifónu mě to semele. Připadám si jako bych lezl do obrovského mlýnku na maso, kde není žádný drtící šnek, ale jeho funkci obstarává ledová voda. Vůbec nevím jak mám do toho vniknout, kdybych tak mohl zatlouct skobu, ale takhle to se mnou hází ze strany na stranu a nemít nepromokavý vak na zádech a lano, tak bych byl mrtvej. Zkouším se ještě jednou vrátit, ale nemám vůbec šanci. Vzduchu mám odhadem tak na čtvrt hodiny, možná ani ne. Nemohu se podívat. Zkouším se opatrně přiblížit k tomu víru, ale je to tam šílený, zláme mi to tam nohy. Zase se odtahuji, ale po chvíli nevidím žádné východisko než se tam spustit. Mapuji nejdřív oblast kolem té díry, ale mé nohy nezaznamenávají žádnou další díru ani chodbu kam by směřovala voda. Je to tedy ten sifón. Centimetr po centimetru se spouštím dolů, hlavu mám mezi rameny a nohy pokrčené u sebe. Díra má asi metr v průměru a já jsem jako by mě posadili na drtičku pet lahví – menší a menší až budu… Proud mi najednou vytrhnul lano z ruky, mrštil mě o stěnu pak do mě něco velkého koplo, narazil jsem si hlavu, přilba bude asi prasklá, mám odřenou půlku tváře a proud mě stáhnul brýle i s náhubkem. Je po mně. Další rána do hlavy a do zad. Bohužel lano už nemám, tak to šlo do živého.

Všechno se to odehrálo asi ve dvou, třech vteřinách. Začínám polykat vodu. Najednou mě někdo vzal za flígr a vyhodil z té automatické pračky na vzduch. Nevím jak dlouho sem tam rotoval, ale chvíli asi jo, protože jsem vypil půlku jeskyně. Udělal jsem asi dvě tempa a praštil se do hlavy, proud mě strhnul taky helmu i s čelovkou. Budu mít asi pěknou bouli. Snažím se nahmatat nějaký břeh a šíleně u toho kašlu a nadávám. Jestli to ta holka slyší… určitě si takhle svojí záchranu nepředstavovala. Jediné co mě napadá je: fiasko.

Břeh nikde, tak ručkuju podél stěny dál od sifónu, proud mi tentokrát pomáhá. Už cítím dno, chodba se začíná pomalu zdvihat, tma jak v pytli. Pomalu pokračuji dál chodbou.

„Halóóó.“ Volám do tmy, jestli tu někdo není. Žádná odpověď. Sakra, kde může být? Najednou cítím vedle sebe podestu – břeh. Musím si rozepnout pytel s věcma, mám tam náhradní čelovku. Díky Skunku… teda díky Loudo. Mám ji. A světlo. Nikdy jsem se tak neradoval. Promočený, zmrzlý, potlučený, ale neuvěřitelně šťasten. Dychtivě se kolem rozhlížím i klaustrofobie ustoupila, no potom zážitku se není čemu divit. Chodba je asi třicet metrů dlouhá.

„Halóóóó.“ Znova se pokouším navázat spojení, ale proud řeky divoce naráží na břeh a okolní stěny, tak mě není slyšet. Vody už mám jenom po kolena, koukám ze strany na stranu a rozhlížím se, jestli tady nejsou boční východy. Zatím nic, ale konec chodby bude asi jiný už odsud jsou vidět nejasné obrysy bočních chodeb. Když se proud vody poněkud uklidnil znovu volám., ale opět žádná odpověď. Za chvíli už úplně vystupuji z vody, ta zmizela asi v dalším sifónu, jestli ta holka je tam, tak má smůlu, tam mě nikdo nedostane. Dávám se jednou boční chodbou cesta je rovná a žádné krápníky nejsou vidět. Po chvíli jdu zase hodně z kopce a chodba se stáčí pořád do leva a prudce dolů. Pořád kolem sebe křičím. Nic. Jestli je v dalším sifónu… Na chvíli si sednu a koukám se po svých „válečných“ šrámech. Naražený rameno bude asi nejhorší, trochu kulhám a mám roztrženou tvář, budu mít asi jizvu. Možná že holky teďka po mě poletěj. Spíš ale ne. Boule na hlavě pěkně nakynula, ještě že nemám zrcátko, ale jak si po ní přejíždím prsty… Nikdy jsem nebyl žádný manekýn, takhle budu alespoň zajímavej.

„Halóóó, kurva, je tu někdo?“

„Haló?“ Ozval se tenký hlásek.

„Halóóó, slečno? Kde jste?“ Sakra, vona tu snad bude, to mám ale štěstí!

„Tady, tady jsem…“

„Jo, aha, jste v pořádku? Je tu s váma ještě někdo?“ Svítím na ni baterkou, ale pořádně ji nevidím, je ještě dost daleko.

„Není, bolí mě trochu kotník, asi jsem spadla“

„Asi?! Vy nevíte? Byla jste v bezvědomí?“

„Né, já nevím, asi jsem špatně šlápla.“ Asi je v šoku, už ji vidím. Do prdele to je ale… Bůh ví, co jsem si představoval. Ale tohle jsem nečekal. Postpubertální tlustá „nezávislá“ mandelinka bramborová. Na první pohled. Hlavu má odbarvenou do zrzava a na temeni ji čučej dva malý culíky s kdysi bílejma gumičkami, vypadá jako kráva. Ještě zvonec. Na sobě má takový fialovo žlutý pytel se zelenýma proužkama, který ji sahá až ke kotníkům. Na nohou šlapky od Vietnamců a malý lněný batůžek. Hrůza.

„Vy jste tu sám?“

„Aa, Ano sám.“ Zakoktal jsem. „Musíme jít zpátky a sledovat vodu, aby sem nevnikla a najít nějaké vyvýšené místo, kdyby se zdvihnul proud.“ Takovej zjev jsem ještě neviděl, co tady proboha dělá, ta má na ulici strýtovat, nebo sedět někde v pořádně ujetým klubu. Až ji přivedu nahoru, to zas bude keců…

„Já nikam nejdu! A nesviťte mi do očí!“

„Co? Proč? Musíme jít zpátky, tady to voda může každou chvíli zatopit.“ Co si sakra myslí?

„Já už nikam nejdu, bolí mě ten kotník.“ Podívala se na mě, výčitku v očích.

„Já se vám na to podívám, sedněte si tady na ten kámen.“

„Když vono je to tady všechno děsně studený.“ A kouká na mě. Tak tohle není pro mě. Člověk se jí snaží pomoc, málem se u toho utopí a ona že jí studí kámen. Klid, jenom zachovat klid, může si na mě ještě začít stěžovat.

„Podívejte se, slečno, já se vám na tu nohu musím podívat, mám tady v brašně vybavení a jestli máte vymknutý kotník, tak ho dáme zpátky a budete v pohodě.“ Hlavně dobře artikulovat.

„Cože? To určitě. Nic mi vracet nikam nebudete, víte jak to bolí?!“ Nafrněně se otočila a jde zpátky dolů. Hergot ta ženská si ze mně dělá srandu, nebo co.

„Kam jdete?! Tam nemůžete jít, musíme na druhou stranu.“ Doběhnul jsem ji.

„Já k tý vodě nejdu, mám z ní hrůzu!“

„Ale kam chcete jít? Když voda stoupne tak to tady dole zaplaví a utopíme se. Chápete to?“ Nereaguje, jde jako nasupená lokomotiva dolů, asi gravitace. Dolů se jde líp jak nahoru.

„Třeba najdem jiný východ.“

„To je blbost, to bysme k vám nelezli přes ten zatopený sifón! Žádnej jinej východ tu není!“ Zastavila se.

„Já nahoru nejdu! A už mě taky bolej nohy. Nemáte něco na co bych si mohla sednout?“

„Jo mám tady, takovou hliníkovou karimatku.“

„Myslíte, že pošlou ještě někoho za váma?“

„Nevím, asi ne.“

„A jak mě odsud chcete dostat??“ Sednul jsem si vedle ní. Zaklonil jsem hlavu, zase jde na mě únava, potřeboval bych se vyspat.

„Haló, slyšíte? Jak se vodsud dostaneme?

„Co? Já nevím, budem muset čekat až opadne voda. Asi.“

„Cože, vy nevíte? A to jste záchranář? Nemůžete se nějak prokopat nebo já nevím co?“ Kráva.

„To nejde.“ Už ji mám po krk, rameno mě pěkně bolí, mám roztrženou tvář a já nevím co a ona si myslí, že budu kopat tunel!

„To ale prošvihnem fesťák!“

„Cože? Jakej fesťák?“ Co si kráva myslí, že jsme tu jenom protože se potřebuje dostat někam na koncert? To se mi snad zdá.

„No v Prostějově přece!“ Dotčeně se na mě podívá, jako bych nevěděl nejsamozřejmější věc na světě.

„Odtamtud jsme sem přijeli.“ Povídám.

„A vy nevíte, že tam máte festival nezávislé kultury! Já sem jedu až z Prahy!“ Jak jsem říkal, jsem kulturní barbar.“

Zítra tam hrajou „Vypitý mozky“. Rozchechtal jsem se. Vypitý mozky… a já jsem myslel, že jsem je viděl před tou jeskyní.

„Co se smějete?! To je náhodou, pěkně našláplá kapela, hraje v ní taky Monokl, to je můj spolužák ze třídy, chvíli jsme spolu chodili. Je děsně fajn, ale pak se rodiče odstěhovali na vesnici. Chápete? Z Prahy na vesnici?!“

„To chápu. Já bych v Praze nevydržel ani minutu, byl jsem tam dvakrát a úplně mi to stačilo.“

„Náhodou Praha je děsně fajn, je tam děsně moc klubů, butiků a spousta zajímavejch lidí.“

„Jo?“ Dělám, jako že mě to zajímá.

„Jasně. Nejlepší jsou Holanďani a Amíci, teda když nejsou moc nafoukaní.“

„Hmm.“ Čekám co z ní vypadne za perly. To budou kluci koukat až jim budu vyprávět, co to bylo za krávu.

„Jednou mě jeden, Holanďák to byl, pozval k sobě do bytu, ale radši jsem tam s ním nešla, taky by mě mohl prodat do nějakého bordelu.“ Tebe zrovna, to by museli být pěkný zoufalci. Pomyslel jsem si.

„Todle se běžně dělá.“ Kouká, jestli jí to věřím. Tvářím se neutrálně.

„Vy mi nevěříte?“

„Ale jo.“ Hezký holce se to stát může, když má smůlu, ale tobě by se to stát nemohlo. Říkám si v duchu.

„Náhodou se to stalo jedný mojí kamarádce, ale podařilo se jí utéct.“

„Hmm.“ Už mě ta debata nebaví. Ona však v ní chtěla pokračovat.

„Taky černoši jsou dobrý.“

„Černoši?“ Nechápavě jsem se na ní podíval.

„No, jsou príma.“ Usmála se.

„Víte, že černoši dali lidstvu AIDS?“ Zeptal jsem se.

„AIDS pochází z vopic!“ Okřikla mě.

„No právě.“ Dodal jsem, nechápavě se na mě podívala.

„Protože šukali s vopicema a z toho se AIDS dostal mezi lidi.“

„Jste rasista a debil! To není pravda!“

„Ale je, jen se na to zeptej nějakého epidemiologa.“

„Vy nějakýho znáte?“ Pochybovačně se na mě podívala.

„Ne, ale, říkal to Karel, to je náš zdravotník, je doktor. Je to známá věc, ale není vhodné, aby se o tom mezi lidmi mluvilo, říká se tomu pozitivní diskriminace. Prostě není dobrý takové věci připomínat na veřejnosti.“

„Stejně to je blbost a lež!“

„Budu muset zhasnout lampu, abychom ji nevysvítili.“ Povídám, abych odvedl rozhovor na nějaké konstruktivní téma.

„A to tady budem sedět po tmě? Já mám hlad. Nemáte něco k jídlu?“

„Mám tady nějaké energetické tyčinky, chcete?“ Zrovna ty bys neměla alespoň týden jíst. Pomyslel jsem si.

„Jaký máte?“ Co si myslí to si chce ještě vybírat?

„Nevím, máte hlad?“

„Jasně že mám, nemusíte bejt hned protivnej. Nesnáším jahodovou.“ Ta ženská je horší než jsem si myslel. Už se nedivím, že jí utekli a nechali ji tu.

„Mám tady jenom meruňkový.“

„No tak to doufám, že tu nebudem moc dlouho, meruňkovou taky nemusím.“

„To já taky doufám, že tu nebudem moc dlouho.“

„To jste tady na Moravě všichni takhle protivný?“

„Protivný?“ Co sem plete Moravu, Pražanda blbá.

„Nemyslete si, že jsem to na vás hned nepoznala, že poslouchám jinou hudbu než vy, tak to neznamená, že jste chytřejší!“

„Cože? Co sem pletete nějakou hudbu? Já jenom, že byste mohla bejt jenom trochu vděčná! Víte, kolik lidí kvůli vám je na nohou? Alespoň čtyřicet chlapů! A mně, který v tom pitomým sifónu málem skapal, řeknete, že jsem protivnej!“ To už mě teda opravdu vytočila, nejraději bych ji dal pár facek. Tyhle zhulený palice, ty by raději neměli vůbec pouštět mezi lidi.

„Fakt čtyřicet? Tý jó, no to je paráda, to budou holky čumět, čtyřicet chlapů… chichichí. To by tam taky mohla bejt televize, néé?“ Tady už mi mozek přestával fungovat.

„Podívejte se, slečno, víte co jste svým chováním způsobila? Ale co, co já se s váma budu zlobit, to nemá cenu. Jdu se podívat na vodu, jak jsme na tom.“ A zvedl jsem se k odchodu.

„Já za to nemůžu, že jsem se ztratila! A nemůžete mě tu nechat takhle samotnou a po tmě!“ Křičí za mnou.

„Můžete jít se mnou, chodit můžete!“ Otočil jsem se a nečekal na odpověď, vydal jsem se zpátky k vodě.“

„Počkejte, jděte alespoň pomaleji! Počkejte na mě! Jdu s váma.“ Došli jsme mlčky k řece. Nikde nikdo a hladina je pořád na stejné úrovni. Bože, jsem tady s tou ženskou teprve hodinu a už mi leze na nervy.

„Udělám tady nožem rysku, abychom viděli, jestli voda ustupuje nebo naopak. Jak se vůbec jmenujete?“

„No to je dost, že jste se taky zeptal, já jsme Míša.“

„No a já Erik.“

„Hm, Erik a jak dál?“

„Jak dál? Lounský.“

„Já jsem Míša Voznicová. Budeme si tykat?“

„Jo, proč ne.“

„Nejste, teda nejsi zrovna nadšenej?!“

„Ale jenom mě bolí rameno a mám naraženou hlavu.“

„Než se oženíš, tak se to zahojí. Teda jestli už nejsi?“ Zdá se mi to nebo tak jenom kouká…

„Ne, nejsem ženatý.“

„A máš nějakou holku? Jsem zvědavá, co? Každá holka je zvědavá…“

„Každá ne.“ Zrovna tobě se tu budu svěřovat, vypadáš jak Matrjóška, nebo jako hruška. Blbá seš jak putštok!

„No, no snad jsem se tě nějak nedotkla.“

„Budu muset zase zhasnout, nebo nám dojde šťáva a budem v háji.“

„Už zase chceš zhasínat, ty chceš bejt se mnou po tmě schválně! Viď?“

„Hergot, co si myslíš sakra, že tě chci tady znásilnit nebo co?! Prostě zhasnu a hotovo, ještě nastavím budík, každou půlhodinu rozsvítím a půjdu zkontrolovat hladinu!“ Šli jsme zase zpátky dolů, Míša tu vodu nemůže ani cítit. Došli jsme k tomu jejímu a balvanu a řekl jsem:

„Zhasínáme!“ Cvak a je zase tma. Doufám, že bude zticha…

„A co budem celou tu dobu dělat?“

„Co bychom asi tak mohli dělat?! Čekat! Budeme čekat!“

„To bude ale hrozná nuda!“

„Buď ráda, že jsi naživu! To ti nestačí?“ Ta ženská mě pořád dokáže překvapit jak je blbá.

„Kdyby tu alespoň nebyla taková zima.“

„Hmm.“ Co na to říct, vona si myslí, že to tu bude jako ve městě, je mi zima tak půjdu někam jinam… Kvůli takovejm lidem často nasazujeme svůj vlastní život. Zažil jsem to už několikrát, jako ten dědek minulý měsíc, co topil na půdě ve starých kamnech bez komínu nějaké hadry. Činžák plný lidí… blbec.

„Já mám hlad, ale nemáš tam něco jiného? Třeba nějakou sušenku? Jako v tý reklamně, jak tu holku zachrání horská služba díky tatrance. Máš?“

„Ne.“

„Hm. Mluvíte se mnou vůbec?“

„Ale jo.“

„Nemluvíš!“

„Prosím tě, nemám náladu, jsem unavenej, pěkně mě to tam vomlátilo, a je mi zima! Tak mě pochop, že nemám sílu na nějaký blbý vybavování.“ Ta holka by dokázala udolat i Loudu a to je úplný kliďas. Zajímalo by mě, jak by reagoval na mém místě…

„Mě je taky zima.“

„Tak se zkus pohybovat, rozcvičit se.“ Pochyboval jsem, jestli vůbec ví, co to je rozcvička.

„Po tmě?“

„No a jak jinak.“

„Kdyby alespoň tady bylo světlo. Nechceš zase rozsvítit?“

„Ne!“

„Tady je nuda…“ V tu chvíli jsem už myslel, že ji zabiju.

„Mě se zdá, že něco slyším. Slyšíš to taky, Eriku?“

„Co mám slyšet?“

„Nevím, takový divný zvuk, má to takovou nízkou frekvenci, takový pískání…“ Vona ví co je to frekvence, hmm.

„Nic neslyším.“

„Tak jsi hluchej! Rozsviť, půjdeme se podívat k vodě.“

„Nerozsvítím a nikam nepudu, až za deset minut!“ To je nějaká její nová finta, aby mě donutila rozsvítit čelovku, ale na to já jí neskočím.

„Jseš zlej!“ Křikla, rozhodl jsem se na ty její připomínky vůbec neodpovídat.

„Pěkně to pískalo, bylo to nepříjemný. Ty si vážně nic neslyšel?“

„Ne.“ No možná měla pravdu, chvilku jsem opravdu něco slyšel, ale jenom takovej hvizd na konci.

„Ke konci se to ještě zesílilo. To si musel slyšet!“

„Možná to konečný hvízdnutí jsem slyšel.“

„Tak vidíš! A před chvílí jsi říkal, že nic neslyšíš! Třeba se s náma pokoušej komunikovat a ty jseš hluchej jak poleno, až vylezem, tak já jim to řeknu, že jsem ti to říkala. Budeš mít průser!“

Klid, jenom klid. Zítra opadne voda a já odsud vypadnu a už tu krávu v životě neuvidím. To bude pohoda, zajdu si do picérky a dám si tu s olivami a žampióny. Karel sice říká, že mám zvrhlý vkus, ale je to ta nejlepší kombinace, co jsem kdy jedl.

„Půjdu se podívat na vodu, jdeš se mnou?“ Zvednul jsem se z karimatky a trochu procvičil ztuhlá záda a nohy.

„No a co můžu dělat jinýho?“

x x x x x

Došli jsme k řece, hladina asi o deset centimetrů stoupla, máme ještě asi půl metru rezervu, pak jsme v háji. Proud už je slabší, jak stoupla hladina, tak je řeka línější. Stejně bych nechtěl absolvovat znova cestu sifónem. Nakonec jsem ještě prohledal břehy, jestli mi sem náhodou nezkoušeli poslat nějaké vybavení. Nic jsme ale neviděli. Zvuk, tedy to pískání už nebylo slyšet, tak povídám:

„Půjdeme zase zpátky, budeme muset šetřit s jídlem, jíst budeme až večer.“

„No to si děláš srandu, né? Ještě si mi nic nedal!“

„No a co ta tyčka?“

„To bylo jak když plivne, navíc byla hnusná. Vy jste teda vybavený…! Krkoune!“ To už jsem se neudržel:

„Aspoň zhubneš!“

„Sprosťáku! Budu si na tebe stěžovat!“

x x x x x

Další komunikaci už jsme spolu nevedli, dotknul jsem se asi jejího ega. Chodil jsem k řece každou půlhodinu, nejdřív se hladina ještě trochu zvedla, ale pak začala klesat. Michaela se rozhodla, že se mnou nebude mluvit. K řece jsem tak chodil sám, tam jsem taky snědl svoji tyčku, jí jsem nenabídl. Stejně jí nechutná, až odsaď vypadnem, tak se určitě naláduje nějakými dorty. Mám ve vaku ještě dvě tabla čokolády, ale ty jsou na horší časy. Kdyby to věděla, tak by akorát začala vyvádět. Příště si vezmu kus herkulesu, nebo špek, moc místa nezabere a dlouho vydrží. Po dalších několika hodinách hrobového ticha v jeskyni hladina klesla už na slibnou úroveň.

„Zkusíme se přebrodit k sifónu. Je tam natažený lano, půjdu první a vytáhnu tě.“

„Jak to, že se k nám nikdo nepokoušel dostat, když takhle opadla hladina?“ Hmm, to mě nenapadlo, asi ten vstup není nejlepší. Má ale pravdu, kluci by tu už asi byli, je to divný, je možný, že je to zavalený. Mráz mi přejel po zádech. Ještě že jsem jí neřekl o těch čokoládách.

„Nevím, půjdu se podívat a zjistím to.“

„Počkej, ještě nechoď, počkáme ještě půl hodiny, voda víc opadne.“

Měla pravdu, za půl hodiny bylo vody po kolena a u sifónu po pás. Sakra jestli nás to zavalilo… To bych ale slyšel, ten kvílivý zvuk nebyl ale ze závalu. Došel jsem k sifónu a potopil se, proud byl silný, ale se včerejškem se to nedá srovnávat. Voda byla zase hrozně ledová, nemít neoprén, tak bych tu umřel na prochladnutí. Soukal jsem se nahoru, až jsem nahmatal třepetající se konec lana, které jsem tam zatloukl. Krásně jsem se po něm vytáhnul a vyplul na druhé straně. Konečně čerstvý vzduch, no čerstvý teda moc nebyl, ale bylo to lepší než na druhé straně. Je ale fakt divný, že tu nikdo není, takový ticho. Zavolal jsem:

„Halóóó.“ Nikdo se však neozval. Znova jsem zkoušel volat, ale zase žádná odpověď.

Chtěl bych se vydat za klukama a zjistit co se stalo, ale nemůžu tam tu Michaelu nechat dlouho čekat. Tak znova pod vodu a zpět do sifónu, lano mi tentokrát hodně pomohlo. Vyplaval jsem na druhé straně.

„Tak co, jak to tam vypadá?“

„Dobrý, voda je nízko a žádnej zával tam není.“

„Tak proč sem nikdo nepřišel?“ Už se začíná zase rozčilovat, ale má výjimečně pravdu.

„Nevím, asi nějakej průser.“

„Jako nějaká katastrofa?“

„Možná, ale šéf by neodjel, aniž by tu někoho nenechal. Zkoušel jsem volat, ale nikdo se neozývá“. Pokud tam nechal Skunka, tak se moc nedivím. Je někde zašitej a čeká až opadne voda. Ten se bude divit… Stejně je to ale divný.

„Voni se na nás vyprdli, nechali by nás tu klidně chcípnout! Na co platíme daně?“

„Jen se neboj, muselo jít o něco závažného. Honza by odsud neodjel jen tak.“ Zvědavost začínala přemáhat moji únavu.

„Zkusíš se se mnou dostat na druhou stranu?“

„To určitě! Počkám až voda úplně opadne.“ Zatvářila se velmi rozhodně tu zůstat a nenamočit se ani kousíček svého těla.

„To může trvat i dva dny a jestli zase začne pršet…“ Zahrozil jsem. Pochybovačně se na mne podívala, ale pohledem jsem neuhnul.

„To těžko! Víš co, tak se běž podívat kde všichni jsou a já tu na tebe počkám.“

„No to určitě, budu chodit sem a tam a ty mě budeš dirigovat. Půjdem voba a hned!“

„Tak chvíli ještě počkáme a pak půjdem oba.“ Žadonila.

„To nemá cenu, protože když budeš procházet tím sifónem, tak se stejně namočíš.“ Nemám náladu smlouvat, navíc jsem hrozně zvědavej, proč tu nikdo není.

„Nahoře dostaneš najíst a nějaké suché oblečení, zahřeješ se a budeš to mít za sebou.

„Tak vydrž ještě půl hodiny.“

„Ne půjdem hned!“ A vydal jsem se k sifónu.

„Počkej! To ti nezapomenu, nejdřív mě tu mučíš hlady, jseš na mě sprostej a pak mě tu necháš samotnou! To seš pěknej záchranář!“

„Už toho prosím tě nech a pojď!“ Neměl jsem náladu se s ní hádat, potřebuje psychologa a já možná taky. Po čtyřiadvaceti hodinách s touhle fúrií… To by ani Karel nevydržel. Nějakého stěžování se nebojím. Lidi si na nás hodně stěžují, paradoxně nejvíc ti, kterým zachráníme život, nebo pro ně život riskujem. Pokud to dotyčný přežije a neprovedem nějakou vyloženou botu, tak šéf všechny stížnosti háže do koše. V tomhle mu vůbec nezávidím, musí mít železný nervy komunikovat s takovými lidmi.

Došli jsme k sifońu, voda byla kousek nad kolena.

„Tak, teď se tady nadechneš, ponoříš. Chytneš se mi za ruku a já tě vytáhnu opatrně na druhou stranu. Hlavu strč mezi ramena a hlavně nepanikař, je tam trochu proud.“

„Je hrozně studená. Nepočkáme ještě chvíli?“ Udělala na mě takový ty psí oči. Nedal jsem se však obměkčit, nechci připustit, aby nás na druhou stranu dostávali jiní. Tohle si chci vychutnat sám.

„Ne, půjdeme hned! Připravená?!“ Neznatelně kývla. To jsem považoval na znamení souhlasu. Chytnul jsem ji za ruku, sednul si a táhnul jsem ji za sebou.

Možná měla pravdu, že bychom mohli chvíli počkat, ale nechtěl jsem čekat až se ti na druhý straně probudí a začnou jednat…

Vynořili jsme se na druhé straně. Začala prskat a plivat vodu. Myslel jsem, že bude nadávat, ale kupodivu nic neříkala. Bylo slyšet jenom drkotání zubů. Zlomyslně jsem se usmál. Lano odvážu později. Ty budou překvapený. Znova jsem ji chytnul za ruku. Šli jsme dlouhou jeskyní chodbou. Brodila se za mnou a hrozně ji cvakaly zuby, nebude mít asi pěkný zážitek. Může být ale ráda, že to ve zdraví přežila, nahoře na ní čeká sanitka, deka a nějaký čaj. A já budu mít od ní konečně pokoj.

x x x x x

Pomalu jsme došli k našemu stanovišti, nikdo tu nebyl. Bylo mi divný, že tu leží oblečení Loudy a Karla… Kalhoty, bundy, opasek… Proč se ty koňové tady převlíkali, kousek opodál se válela hasičská kombinéza. Divný. Volové, jestli to je nějaká sranda… Míša, kupodivu neříkala nic, viděl jsem jí sice v očích otázku, ale jenom jsem kývnul vzhůru k lanům, po kterých jsme sem sestoupili. Neotáčel jsem se, jestli za mnou jde, protože jsem slyšel její zuby. Chytnul jsem se lana a vyšvihnul na první podestu. Míša můj pohyb zopakovala, asi to nebude úplný střevo, sice trochu zavrávorala, ale chytnul jsem ji. Pak následoval dlouhý žebřík asi dvacet příček, jektadlo šlo způsobně za mnou. Neměl jsem zrovna radost, že jsme dva na žebříku, ale nechtěl jsem ji nějak omezovat. Žebřík se sice trochu houpal, ale dobrý. Pak následoval nejtěžší úsek cesty, pořád nikde nikdo. Jestli se mi je podaří takhle překvapit… tak si to někdo pěkně odskáče, doufám, že tady šéf nechal Skunka. Došli jsme k místu, kde byly jenom malé chyty a žádná podesta. Kouknul jsem se na Míšu, ta se ale koukala jinam, otočím se jejím směrem a vidím záchranářské kalhoty a kousek níž bundu. Co to je sakra za maškarádu? Navíc kalhoty evidentně patří šéfovi (má na nich zelený proužek) a ten by se k podobný blbosti nikdy nesnížil. Bylo mi jasný, že tohle Míša nevyleze. Co teď? Pořád ji hrozně cvakaly zuby. Pak mě to napadlo.

„Mám to, vytáhneme ten žebřík a vylezeme po něm nahoru!“ Míša se po mě jenom nechápavě podívala. Chachacha, já jim ukážu, pak už nás nic nezastaví. Cesta ven z jeskyně už je poměrně schůdná. Vytáhnul jsem žebřík, Míša jenom kousek poodstoupila stranou, ruce kolem těla. Bylo ji mi docela líto, ale dostala co proto. Poslal jsem ji napřed, aby se mi někde nezasekla, takhle ji aspoň vystrkám nahoru. Obával jsem se zbytečně, Míša lezla docela rychle. Blízké bezpečí a teplo ji doslova hnalo vzhůru. Tak a nejtěžší úsek máme za sebou. Docela jsem si oddychnul.

„Cesta nahoru už je v pohodě, za pět minut dostaneš teplý čaj a oblečení.“ Docela jsem se v ní spletl, nahoru hnala jako parní válec, sotva jsem ji stačil. Trochu jsem kulhal.

Zkáza

Cestou jsme nikoho nepotkali. Vypnul jsem čelovku, bylo už vidět denní světlo, bylo pod mrakem, ale nepršelo. Vyšli jsme ven. Všude kolem stála auta, ale neviděl jsem zatím žádné lidi, taky to ticho… Ticho bylo dost divný. Sešli jsme z jeskyně po štěrkovišti až na trávník, nikde nikdo. I drkotání zubů ustalo, rozhlížíme se kolem. Zkouším zavolat, nikdo neodpovídá. Kolem otevřená auta, dokonce i záchranka je tady. Pak mě to napadlo. Za chvíli se na nás všichni vyřítí a z kouta vyleze skrytá kamera. Něco mě tu však nesedělo. Míša oči navrch hlavy ukazuje někam na zem. Dyť tam nic není, jenom nějaké… kalhoty, bunda, boty. Támhle taky. Zajímavé je, že tam jsou i hodinky. Míša našla i zlatý řetízek. Byl položený na opěradle u spolujezdce sanitky. Divný, že by si dal někdo takovou práci, vůbec nemohli vědět kdy vylezem. Navíc tam byly zase všechny šaty, včetně podprsenky a sponky do vlasů. Míša jako by oněměla, procházíme kolem aut, všude stejný obraz: šaty na zemi nebo v autě komplet i s ponožkami. Namátkou jsem prošacoval jedny kalhoty, Míša kupodivu neprotestovala. Byla stejně zvědavá jako já. Patří nějakému hasiči, má v nich doklady, peněženku, mobil, prostě všechno. Další kalhotář taky. Znova volám a nic. Nikde nikdo. Jdeme k našemu Range Rovrovi zkouším vysílačku. Jde.

„Haló, tady Erik, slyšíme se? Přepínám.“ Nic.

„Haló, základno, tady výjezdová skupina, slyšíme se? Přepínám.“ Žádná odezva.

„To je divný, ještě zkusím nouzovou frekvenci, na tu se musej ozvat.“ Přeladím kanál na nouzový režim, je společný se všemi záchrannými sbory, monitorován 24 hodin. Míša na mě kouká s nadějí v očích.

„Na to se musí někdo ozvat i kdyby tohle byla sranda.“ Usměju se na ni, abych si dodal odvahy.

„Tady výjezdová záchranná skupina z Prostějova, slyšíte mě?“

Nic.

„Tady výjezdová záchranná skupina z Prostějova, jsem na nouzovém stanovišti kilometr severně od Vilémovic. Slyšíme se?“ Přepínám.“

Ticho, jenom slabé chrčení éteru. Pokouším se spojit ještě několikrát. Se stejným výsledkem.

„Zkusím si vysílačku od hasičů, ty běž do sanitky a usuš se. Vem si taky nějaký plášť ať nenastydneš. Bude to dobrý, uvidíš.“ Míša se jenom na mě podívá a jde poslušně k sanitce, už ji zase začínají cvakat zuby. Přemýšlím, co je to za zkoušku, ale tohle by si asi nikdo nedovolil. Tolik lidí, tohle… kdo by to zorganizoval. Blbost. Něco je divný.

Mysli! Zkusím ty hasiče. Znova volám do éteru ale se stejným výsledkem. Míša sedí zabalená v županu na lehátku v sanitce.

„Dám ti ještě deku.“ Dívá se na mě takovým divným výrazem, od té doby co jsme vylezli z jeskyně ještě nepromluvila… Asi má šok. Sakra co dřív, co mám dělat dřív? Musím jí pomoc, na nějaké spojení se zatím vykašlu.

„Míšo seš v pohodě?“ Kývne.

„No tak řekni mi něco!“

„Je mi zima.“ Ze široka se na ni usměju, už jsme myslel, že oněměla.

„To bude dobrý uvidíš. Udělám ti nějakej čaj.“ Kývne. Zjišťuji, že i mě je hrozná zima, ještě chvíli tady budu lítat a dostanu zápal plic. Jdu do našeho auta, svlíkám si neoprén a provlhlé šaty. Jsem jenom v trenkách, nakonec sundám i je. Všechno to házím na zem, ručník sakra měl jsem si vzít ručník. Nevadí, beru ze země něčí montérky a rychle se jimi utřu. Na sebe si beru náhradní kalhoty, triko a bundu. Nějaký hasič hodil přes motor našeho auta i vestu, tak si jí navlíknu taky. Musím udělat nějaký čaj. Z kufru vytáhnu bednu s věcma, je tam i benzínový vařič, konvice, nějaký hrnky. Vodu beru z PET– lahve, ještě že není bublinková.

Zkouším navázat spojení. Nic. Éter je hluchý. Prdím na to. Teďka je důležitější čaj!

Nechám to všechno vařit, vezmu z vaku čokoládu a jdu do sanitky za Míšou. Zase ty její zuby…

„Na, tady máš čokoládu, čaj už se vaří.“ Povídám jí.

„Kde jsou všichni?“ Vezme si čokoládu a snaží se ji rozlámat na menší kousky, moc ji to nejde. Nakonec si jeden větší kus nacpe do pusy a systematicky ho drtí a žvejká.

„Neboj.“

„Slyšela jsem tě, jak si mluvil znova do té vysílačky… Ozval se někdo?“

Co říct?

„Neozval, asi to maj rozbitý, nebo rozladěný, ještě se na to mrknu.“ Usmál jsem se na ni.

„Kecáš!“

„Jez a nemel, přinesu čaj.“ Jdu zpátky k našemu džípu a přemýšlím o tom, co mi řekla. Co tím myslí? Voda se samozřejmě už dávno vaří, tak dva hrnky, tři cukry, nakonec dávám ještě jeden. Jdu s čajem za Míšou.

„Opatrně, je to horký.“ Už vidím, jak se opaří.

„Počkej, dojdu pro vodu, trochu to naředím studenou.“ Vracím se nazpátek a přemýšlím, co se tady mohlo odehrát. Je to narafičený až moc opravdově, něco mi tu nesedí, ale že by si někdo dělal takovou srandu, obě vysílačky. Kanál je nastaven napevno. Kecal jsem jí, když jsem jí říkal, že to maj rozladěný a vysílačka evidentně funguje. Koukám kolem na ty kalhoty a košile… Kdo takovou hovadinu mohl vymyslet? Šéf to nebyl, nějaká zkouška? Blbost! Přepadení, to je taky hovadina. Nic nedává smysl, odporuje to všem logickým schématům. Hergot!

„Tak už jsem tady.“ Ředím horký čaj, už se to dá pít, mám žízeň, jako bych právě přešel Saharu, čaj do mně i do Míši jenom zasyčel.

„Dojdu pro další.“ Tentokrát cestou beru dvě lahve a nechám je vařit. Do třetice se pokouším spojit vysílačkou ze sanitky. Marně. Michaela je nervózní, pořád se na něco ptá, jako bych znal odpovědi na všechny otázky. Na to je nejlepší odpovědět:

„A co si o tom celým myslíš ty?“ Na chvíli se zarazila a pak povídá:

„Já si myslím, že jsme pěkně v prdeli!“ Chci se zasmát, ale nejde to.

„Blbost! To teda nejsme! Všechno bude dobrý, uvidíš.“ Snažím se ji uchlácholit, i když i já mám pochybnosti.

„Tys to vůbec nepochopil.“ Povídá. „Za celou dobu se k nám nikdo nepokouší dostat, cestou najdem kompletní oblečení…“

„To mohl někdo naaranžovat!“ Skočím ji do řeči.

„Možná, ale tohle…“ Ukáže kolem „…tohle nikdo naaranžovat nemohl. Nejsem blbá.“

„Ale prosím tebe, nech toho, je to nějaká hovadina.“

„Ty na to pořád věříš? To je k smíchu.“

„A co mám asi tak dělat? Přece mi nechceš říct, že všichni lidi se najednou jen tak vypařili?!“

„Přesně to mám na mysli.“ Rozesmál jsem se, možná to neznělo moc opravdově, ale trochu mě to uklidnilo.

„To je přesně to co chtějí, znejistit nás, abychom se báli. Víš.“

„A nezdá se ti, že to trvá nějak moc dlouho? Jsme tady už tři hodiny a pořád se nikdo neukázal.“

„Za chvíli vylezou, uvidíš.“ Moc jistej jsem si ale nebyl.

„Nevylezou.“

„Ty jsi mi nějak chytrá, ještě před chvílí si hysterčila kvůli meruňkové tyčince a najednou ti je všechno jasný…“

„A ty jsi úplně natvrdlej, jako všichni mužští.“ Klasika, to znám. Nic nového od takové „intelektuálky“.

„Jasně.“ Další hodinu se nikdo neukázal, vypili jsme další dva litry čaje.

„Za chvíli se bude stmívat.“ Povídám, bylo už osm hodin „Původně jsem chtěl zajet do vesnice, ale kdyby se někdo vrátil, tak nás budou hledat. Přespíme tu.“

„Ty myslíš, že někdo přijede?“

„Prosím tě, nech toho, už zase začínáš?“ Jenom se na mě ušklíbla a pak povídá:

„Já půjdu spát do sanitky.“ Zvedla se a odešla i se dvěma dekami. Stan se mi nechtělo stavět, tak jsem si „ustlal“ v hasičském voze na zadním sedadle. Stejně mě to ale nedalo, znova jsem se pokoušel spojit se základnou a s centrálním dispečinkem.

„Mobil!“ To je nápad, zavolám domů, ti budou třeba vědět co se stalo. Že mě to nenapadlo už dřív! Na nejjednodušší věci člověk nikdy nepřijde…

Zkouším vytočit, tedy vymačkat číslo k našim, ale je vypadlá síť. Vylezu z auta, pořád nikde nikdo, dojdu k nám do auta, máme tam náhradní dva mobily, pro dva různé operátory – nic. Baterie je dobrá, ale telefon je hluchej. Kašlu na to, počkám do zítra.

x x x x x

V noci jsem měl neklidný sny. Zdálo se mi, že mě někdo pronásleduje a cloumá se mnou. Probudím se a nade mnou stojí Míša a třese se mnou. Sny, blbý sny.

„Co chceš?!“ Jsem celý rozlámaný od nepohodlného spaní.

„Pojď rychle ven! Dělej!“

„Co se děje? Kolik je hodin?“ Míša je však neodbytná.

„Dělej, vstávej, rychle!“ Slezu ze sedačky a vylezu z auta, nic neobvyklého nevidím… A pak mě to trkne, právě že se nic nezměnilo, všechno je stejné jako včera. Ticho, akorát štěkot z vedlejší vesnice je možná trochu silnější. Otáčím se k Míše a povídám:

„Sbal se, jedeme pryč. Musíme do tý vesnice zjistit, co se stalo, jsou slyšet psi, tak tam budou i lidi.“

„Co bych si měla balit? Já nic nemám.“

„Musím posbírat naše věci ze základny, jestli evakuovali oblast tak by se nějaké vybavení mohlo hodit.“ Sakra, měli jsme odsud vypadnout už včera, takhle jsme se zbytečně vystavili riziku. Ještě že mě Míša neslyšela. Mohla bouchnout jaderná elektrárna a mi se můžem nacházet na postiženým území. „Doprdele, doprdele proč jsem takový vůl!“

Věci jsem nanosil do auta a vyrazili jsme k nejbližší vesnici. Cestou jsme minuli jedno auto, které sjelo do příkopu, nikdo v něm ale nebyl. Už vím, proč se lidi tak rychle zbavovali kalhot a vůbec oblečení, jestli je to kontaminovaný…

x x x x x

„Proč s náma tak uháníš, chceš se vymlátit?“ Křičí na mě Míša a křečovitě se drží madel. Nemám čas se s ní vybavovat, ještě že není žádný provoz…

„Kurva!“ Kamion přes cestu, sotva jsem to stačil ubrzdit.

„Vole! Z jeskyně nás dostaneš a teďka nás chceš zabít! Zbláznil ses?!“ Je rudá vzteky a celá se klepe.

„Musíme rychle vypadnout. Celá oblast je asi kontaminovaná! Musím to objet!“

„Jak kontaminovaná, co se stalo?“ Ptá se.

„Proč myslíš, že tu nikdo není? Asi bouchly Dukovany a my jsme v oblasti, která se evakuovala, to by vysvětlovalo to oblečení, který nechali na místě. Hergot a my jsme v tom ještě spali!“

„Ale za to můžeš ty! To tě to nemohlo napadnout?!“ Křičí na mě a pak brečí.

„Jak mě to mohlo napadnout.“ Bránil jsem se. „Hele vesnice… Vilémovice hmm. Tady asi taky nikdo nebude.“

Nebyl. Všude prázdno, tomu říkám ukázková evakuace, muselo to proběhnout hrozně rychle, stejně se divím že tu nikdo nezůstal. Asi radioaktivita. Vzpomínám si, že když jsme chtěli evakuovat lidi při záplavách, tak mnozí chtěli zůstat a mnozí i zůstali ve svých domovech. Tady nikdo. Jenom psi se zuřivě vrhali na ploty… Vesnicí jsme projeli a zatočili směrem na západ k Prostějovu.

„Za chvíli by tu mohly být nějaké dekontaminační stanice. Tam nám odmořej auto a osprchují nás.“

„Jak myslíš, že ta oblast je velká?“ Zeptala se Míša.

„Nevím, může být ale hodně velká, jestli šel mrak přes nás a jestliže to bylo velký, tak i několik desítek kilometrů čtverečních.“

„A co bude s námi? Co myslíš?“

„Nevím, dekontaminujou nás, daj nám nějaké jodové tablety. Myslím, že bychom mohli být v pohodě. Když to bouchlo, tak jsme byli v jeskyni, oba jsme spali v autech. Asi jsme nějakou dávku dostali, ale snad to nebude tak hrozné…“ Míša začala znova brečet, nevěděl jsem jak ji mám utěšit, tak sem byl raději zticha.

x x x x x

Všude byl obraz stejný, opuštěné vesnice, opravdu krásný příklad evakuace, v zamořených oblastech pochopitelně nikdo nehlídkuje. Všechny věci jsou na odpis, včetně zvířat. Škoda, že tu nemáme dozimetr, zajímalo by mě jaká je úroveň záření. Mířím s autem do Prostějova, základnu máme na jižním okraji, tak to máme blíž.

„To je stejně divný.“

„Co je divný?“

„To už je kolikátý auto, který je v příkopu, nebo stojí vybourané v cestě.“

„No a co je na tom? Asi vadily v cestě, tak je shodili do pangejtu, nebo já nevím.“ Co ta ženská pořád vymejšlí za teorie, začínám z ní bejt nervózní.

Směrem k Prostějovu počet opuštěných vraků zhoustnul, chvílema jsme jeli po poli, protože silnice byla totálně neprůjezdná. Těsně před Prostějovem jsme narazili na hromadnou havárii asi čtyřiceti automobilů. Museli jsme se kilometr vracet a pak jet vedle silnice. Úplná apokalypsa, tam musí být mrtvejch, neměl jsem ale chuť vylejzat ven. Jeli jsme dál. Nechápu kudy lidi z města utíkali, protože byly totálně zacpaný všechny silnice.

„Vypadá to tu jako by ty auta někdo najednou přestal ovládat a pak vrazil do zdi, nebo do auta před sebou.“ Zase se mě pokouší strašit.

„Nevím.“

„Ale já se tě na to neptám, jenom konstatuji.“

„Ty tvoje teorie…“ No, všimnul jsem si toho už dávno, ale nějak jsem si to nedovedl vysvětlit. Ty bouračky byly divný i opuštěný vesnice, jistě lidi mají strach z radioaktivity, ale ani v Prostějově, zdá se, není ani noha…

x x x x x

„Na základnu to je jenom kousek, zastavíme se tam, vemu dozimetr a vypadnem.“

Ne, tam já nechci, musíme pryč odsud! Ty to nechápeš, každá minuta nám může být osudná. Musíme pryč k tomu stanovišti!“

„Neboj, zaparkuju v garáži, hned jsem zpátky, stejně to máme po cestě. Zdrží nás to jenom minutku.“

„Už si mě jednou málem zabil, tak proč to zkoušíš znovu?!“

„Do prdele pes!!!“ Vykřikl jsem.

„Vole, tys přejel psa!!!“

„Vběhnul mi tam. Co jsem mohl dělat?“

„Jezdíš jako prase!“

„Tak si to pojď zkusit. No? Už jsme tady, zůstaň v autě, já otevřu bránu.“ Nečekal jsem na její protesty, vyběhnul jsem z auta a sprintoval ke vchodu, ten jsem oběhl a otevřel bránu zevnitř. Zase sprint do auta a jedeme, zastavuji až v garáži, naštěstí jedna zůstala otevřená.

„Neboj, za chvíli jsem zpátky.“ Chtěla sice něco namítnout, ale to už jsem zase zabouchnul dveře.

Tak a teďka z garáže ven, po schodech nahoru a doleva. Je to nějaký divný, čekal jsem, že uvidím vykrámovaný věci, ale takhle to vypadá…, že si nikdo nic nebral. Co to je za blbost? Dozimetry jsou u šéfa ve skladu, je dobrý, že nemusím ven z budovy. Klíče má šéf v psacím stole. Měl jsem si vzít nějaký pajcr, taky doufám, že je neodvezli. Já bych ale vzal dozimetry jako vůbec první věc… Něco mi však říká, že tam budou.

Tak a jsem tady, celý udýchaný zastavuji před šéfovou kanceláří, málem bych zaklepal – zvyk. Vezmu za kliku a zamčeno, do hajzlu, proč dneska nic nevychází! Tohle vykopnout nepůjde, musím zpátky do prvního patra, tam visej hasičský sekery.

Sekera byla na svém místě, nakouknul jsem cestou do jídelny, kromě much a poházeného oblečení tam nebylo nic. Moment! Zase to oblečení, vracím se zpátky do jídelny. Klasický obrázek: kompletní oblečení, včetně slipů, ponožek, řetízků a hodinek. Támhle to jsou hadry Jouzy, to je náš údržbář, ten by se těch svých zamaštěných montérek nikdy nevzdal. Nahlídnu taky přes výdejní pult, jasně bílé pláště a trička… To už jsem věděl, že dozimetry ve skladu budou. Ani jsem neběžel, došel jsem k šéfovým dveřím a mechanicky se pustil do otevírání. Věděl jsem totiž, že je všechno v hajzlu a Míša měla pravdu.

Dveře byly zabezpečovací, ale kampak na nás… Za chvíli jsem byl uvnitř, šuplík šel otevřít lehce, trocha citu. Klíče jsem našel na svém místě. Otevřel jsem dveře.

„Á, tady jste, tak se ukaž.“ Vyndal jsem dozimetr z krabice a pustil ho. Musel jsem si sednout. Přístroj ukazoval běžné hodnoty, přiznám se, že jsem to čekal, ale stejně jsem byl překvapený.

„Třeba blbě ukazuje, zkusím jinej.“ Zkusil jsem ještě další dva a pak ještě jeden, všechny ukazovaly stejné hodnoty. Překontroloval jsem jejich funkce, ale vše se zdálo v pořádku. Vzal jsem si dva, zapnul je a vyrazil jsem s nima ven z budovy. Na chodbě ukazovaly úplně stejné hodnoty a když jsem vyběhnul ven, tak to bylo to samý. Zase jsem si musel sednout.

Klid, hlavně klid, přemýšlej. Co teď? Musím zaběhnout do centrály, do spojovací místnosti, tam mají silnější vysílačku. Od tamtud se můžu spojit i s Francií. Vyrazil jsem tam.

„Míša! Sakra!“ Úplně jsem na ni zapomněl, nejdřív musím do garáže. Ještě jednou jsem zkontroloval oba přístroje, abych neudělal nějakou botu. Nastavený jsou v pohodě.

„Tak můžeš vylézt, žádný záření tady není, plašili jsme se zbytečně.“ Míša otevřela dveře a povídá:

„Jak není a co ty lidi, ty vesnice?“

„Nevím, jak to mám vědět? Jdu do spojovací místnosti, jestli chceš, tak pojď se mnou.“

„Opravdu tu není žádný záření?“ Zeptala se nevěřícně.

„Ne, zkoušel jsem čtyři dozimetry a ani jeden mi nic neukázal. Klidně se podívej.“ A strčil jsem ji oba těžké přístroje před obličej. Chvíli na ně koukala a pak řekla:

„Tomu já stejně nerozumím. Doufám ale, že nekecáš!“ Ženská.

„Tak se podívej, kdyby ta rafička byla v červeným poli, tak je to blbý, ale ona je hluboko v zeleným. Vidíš, ne?“

„Jo, vidím.“

„Jdeme!“

x x x x x

Došli jsme do budovy naproti garážím, kde se nachází naše spojovací místnost. Celá základna je členěna do čtyř budov. První jsou: garáže, ubytovna, kuchyně a kanceláře. Ve druhé budově se nachází spojovací místnost, a je v ní i vrátnice. Třetí budova jsou sklady a čtvrtá, to jsou vlastně hangáry pro náklaďáky. Cestou jsme potkali akorát zvědavého psa. Zapomněl jsem asi zavřít bránu na základnu, to udělám později. Na psa jsem zadupal a on odběhl trochu štěkajíc, byl to takovej malej vořech. Míša z něj byla úplně unešená a tvrdila, že bychom mu měli dát napít.

„Nebudu se tu zdržovat s nějakým pitomým čoklem.“ Pohoršeně se na mě podívala. Nemám psy rád, už od mládí, co mě jeden kousnul, nebojím se jich, ale nemám je rád.

„Tak a jsme tady.“ Dveře byly samozřejmě zamčené, ale napodruhý šly vykopnout. Michaela kroutila nechápavě hlavou.

Kromě jiného nešly ani švětla, tak jsem nahodil záložní generátor. Musel jsem kvůli tomu zase seběhnout dolů do kotelny, naštěstí tam dveře byly otevřeny. Vyběhnul jsem nahoru a zapnul vysílačku.

Máme tu několik předvoleb, můžu se tak dovolat po celé Evropě, zkusím Prahu. Tam někdo určitě bude.

„Zde záchranná stanice Prostějov. Slyšíme se?“

Nic.

„To je divný.“ Zamumlal jsem. Michaela mě soustředěně pozorovala. Kontroluji nastavení, předvolbu a ručně doladím kanál. Opakuju:

„Zde záchranná stanice Prostějov. Slyšíme se? Haló?“ Éter je ale hluchý.

„Do prdele, zkusím Ostravu.“ Přeladím na dvojku, tou je Ostrava, trojka Brno, čtyrka Olomouc atd. Opakuji výzvu, nic, ticho.

„Ještě je možný, že je v háji anténa“ Míša už začíná natahovat.

„Nebul, ještě toho trochu. Co řveš?“ Neposlouchá a ještě se rozbrečí víc. Jen ať se vyřve, aspoň mi dá chvíli pokoj.

„Všichni jsou mrtví, já to věděla…“

„Blbost! Jak mrtví! To je hovadina. Víš co? Uděláme zkoušku. Dojdu do auta a přinesu vysílačku, když se s ní odsud spojíme, tak anténa funguje. Jo?“ Zase brek.

„A když né?“ To už jsem byl ale venku ze dveřích a vyběhl ven. Hergot, kde se tu vzali ti psi? Sakra, brána, musím ji zavřít. Jak mě psi uviděli, tak se vydali za mnou jen tak klusem, přidal jsem do kroku, oni taky. Poslední metry do garáží jsem už běžel. Jenomže oni mají čtyři nohy a já jenom dvě, ale já měl zase náskok, bylo to jen tak tak.

„Do prdele, proč po mě tak šli? Protože jsi běžel, vole! Před psy nesmíš běžet, pak tě nechají na pokoji.“ Mumlám si pro sebe. Seděl jsem v autě a psi na mě štěkali asi tři metry od auta. Zatroubil jsem, trochu se lekli, ale pak začali znova štěkat.

„Parchanti, já vám ukážu!“ Ještě že mě nikdo neslyší, to by si myslel že jsem se zbláznil… Samomluva mi pomáhá přežít tenhle blázinec. Nastartoval jsem, kouknul do zpětných zrcátek, alespoň dva budou moji. Zařadil jsem zpátečku a zprudka jsem se rozjel, ucítil jsem, jak se džíp lehce zhoupnul bylo slyšet jenom slabé zakňourání. Vyrazil jsem zprudka z garáže. Mrknul jsem se dopředu, ostatní kolegové se vrhli na psí protlak, smíšený s olejem. Měli asi hlad.

Zaparkoval jsem bokem u budovy těsně u dveří.

„Ještě vysílačky!“ Popadnul jsem je a vyběhnul na horu. Míša koukala z okna.

„Proč ses tak vyřítil z garáže?“ V očích jsem ji zahlíd stín podezření.

„Prostě jsem vyjel, no!

„Jestli si přejel nějakého psa…“

„Co se pořád vyptáváš? Na, vem si vysílačku a jdi na chodbu. Zkusím se ti dovolat.“ Ušklíbla se, ale vzala si jí. Zkoušel jsem navázat spojení, bez problémů… Divný.

„Tak co si o tom myslíš?“ Povídá.

„Nevím, prostě nevím! Vysílačka je v pohodě, to by i svítila nějaká kontrolka alespoň oranžově. Normálně jsme se spojili, nevím. Jsem hladovej, musím se najíst, pak něco vymyslíme. Zkus pro změnu na něco přijít ty.“

Hlavou se mi honila spousta věcí. Míša na mě něco mluvila, ale neposlouchal jsem ji.

Sešli jsme dolů, sedli do auta a zajeli zase do garáží. Obával jsem se, že tam zůstanou nějaké zbytky, ale pejskové všechno vylízali i skvrny od oleje zmizely. Asi kvalitní minerální olej.

Už si na mě dávali pozor, taky tolik neštěkali, jenom tak vrčeli. Míša povídá:

„Mě se líbí ten bílej pudl a taky ten kokršpaněl, měli bychom jim dát najíst!“ Už se k nim vydala, ale chytnul jsem ji za ruku. V tu chvíli na ni vyběhnul právě kokršpaněl a chtěl ji kousnout. Zadupal jsem do země a pejsek se zarazil a utek.

„Vidíš co děláš, málem mě kousnul!“

„Prosím tě, on tě chtěl kousnout, kdybych nezadupal, tak bys byla pokousaná!“

„To není pravda!“ Bránila ho, ale to už jsem zabouchnul dveře a naposledy se otočil do garáže. První psi začali nesměle očichávat můj zadní nárazník. Usmál jsem se.

Kuchyně v první patře se vyznačovala velkým výskytem much, před tím jsem si toho moc nevšímal, ale když se chce člověk něčeho najíst…

„Smrdí to tu!“ Začala Míša svojí objevnou cestu po kuchyni.

„Tak, slečno, teď je to na tobě, já jsem tě zachránil z jeskyně, bezpečně dovezl až sem, no a ty by ses mohla něčím dobrým blejsknout.“

„Tss, já vařit neumím, maximálně míchaný vajíčka a na ty nemám chuť!“ Děvče do nepohody.

„No, tak se to koukej naučit, já za tebe všechno dělat nebudu. Mám spoustu práce venku, za půl hodiny příjdu, tak ať je něco teplého na stole. Vzadu za kuchyní je sklad, tak si tam něco vyber.“

„Jseš šovinistický prase! Myslíš si, že mně uvážeš u trouby?! Proto jsem se nenarodila!“ A vyplázla na mě jazyk. To už mi ale došla trpělivost.

„Tak víš co, děvenko?“ Přišel jsem těsně k ní.

„Jestli mě praštíš, tak jseš hajzl!“

„Neřvi na mě, jestli neuděláš nějakej blaf… Umíš řídit?“

„Ne…“ Kousek poodstoupila. Zase jsem zkrátil vzdálenost.

„Umíš zapojit generátor?“

„Ne…“ Chtěla něco říct, ale skočil jsem jí do toho:

„Umíš slaňovat? Svářet? Có? Né? Tak budeš vařit! Budeš muset něco uklohnit, protože jestli ne, tak tě tu nechám i s těmi tvými posranými psy a vodjedu pryč vodsaď! Je ti to jasný?“ Už mě to nebavilo, to její věčný fňukání.

„To neuděláš! A jestli nemáš rád psy, tak nemáš rád lidi!“

„Já vím. A kdo lže, ten krade… Přijdu za půl hodiny!“ Otočil jsem se a nechal ji tam napospas bzučícím mouchám a smradu ze zkažených potravin.

x x x x x

Z kanceláře Loudy jsem sebral katanu, kterou měl pověšenou na zdi. Už jsem po ní dlouho pokukoval, ale nikdy jsem se neodvážil Loudy zeptat, jestli by mě jí nepůjčil. Teď byla moje, vydal jsem se s ní do garáží.

Opatrně jsem otevřel dveře, pejskové dolízali poslední zbytky svých kamarádů. Zdálo se mi, že při pohledu na mě i vesele vrtěli ocáskama. Nasedl jsem do auta, kouknul se do zrcátek – čisto.

Škoda. Vyjel jsem do hangáru pro přívěsný vozejk. Dám do něj z dílen nějaký vercajk, v hlavě se mi totiž začal pomalu rodit takový plán… Jestli to nebyla jaderná katastrofa a to nebyla, tak to muselo být něco jiného a mnohem horšího. Neozvala se Praha, ani Brno… Budem muset vypadnout z Prostějova a zjistit co se stalo, ale džípem bysme daleko nedojeli. Chtělo by to větší auto…

x x x x x

Cestou jsem potkal asi třicet psů, zdrženlivě poštěkávajíce na můj vůz. Vylezl jsem ven, pejskové couvli. Zapřáhnul jsem vozejk, vyhrnul plachtu, abych mohl do něj naskládat věci a vydal se nazpátek do dílen.

Před dílnami jsem zaparkoval co nejblíže u vrat, vzal jsem si katanu a vylezl z džípu. Jeden dotěra to nevydržel, máchnul jsem po něm mečem, ale byl daleko. Pes ucítil švihnutí čepelí a uskočil. Katana mi výborně seděla v ruce, už vím co se myslí tím, když se řekne že meč je výborně vyvážen. Firma Gold Steel odvedla dobrou práci. Ostatní pejsci se zatím trochu stáhli a vyhlíželi, co se bude dít. Byl mezi nimi i ten malej prevít, co jsme ho tu viděli jako prvního.

Vešel jsem do skladu.

První co mě napadlo, že budu potřebovat, je svářečka. Naložil jsem ji do vozejku a pořádně přikurtoval stahováky, nemůžu potřebovat, aby se taková zásadní věc rozhodla jít na výlet. Potom rozbrušovačku, elektrocentrálu, raději dvě. Vzal jsem všechny kotouče, co jsme jich v dílně měli, nářadí do auta, sady golaklíčů, stranový klíče, šroubováky atd., atd. Nesmím zapomenout na motorovou pilu, máme na skladě nejlepší od firmy Stihl.

Nakládal a připevňoval jsem dobrou půl hodinu. Ani jsem si nevšiml, že už psi o mě nejeví zájem. Je vidět, že katana si vybudovala pořádný respekt. Když jsem byl v dílně hotov a vozejk si sedl dolů na dorazy, tak jsem dílnu zase zavřel a vyrazil do skladu. Všichni psi někam zmizeli. Zaparkoval jsem před hlavní budovou a spokojeně se vydal do kuchyně. To by mě zajímalo, co uvařila. Raději si dám nějakou konzervu. Ty bychom mohli taky naložit… Najednou jsem slyšel z budovy hrozný štěkot a vytí.

„Doprdele, Míša! Zasraný psi!“ Vyběhnul jsem nahoru a málem jsem šlápl na jednoho špice, jak se snaží protlačit mezi ostatní do kuchyně. Instinktivně jsem se po něm ohnal katanou a seknul ho do hřbetu, rána byla asi pět centimetrů hluboká a narušila páteř. Špic sebou švihnul na zem, hrozně kňučel a točil se do kolečka. Netušil jsem, že ten meč je tak ostrý…

Další ránu jsem vedl ze shora do vlnící a štěkající masy. Rány dopadaly na úrodnou půdu. Štěkání se za chvíli měnilo na kňučení, najednou jsem pocítil, že po mně psi začínají chmatat a řada psů se pomalu začínala otáčet na mě.

Co teď? Pomalu jsem začal ustupovat, divoce jsem při tom máchal kolem sebe mečem. Několik dalších psů jsem ošklivě zranil. Pak jsem se rozběhl do nejbližší kanceláře, byla naštěstí otevřená. Prudce jsem za sebou zabouchl. Nebyla to však kancelář, ale úklidová místnost. Na zemi ležely kalhoty, triko… klasika.

„Jsem v prdeli! Jak se odsaď dostanu? Proč já blbec… Moment okno, přelezu do kuchyně oknem po parapetu.“ Podle hrozného ječení je Míša ještě na živu. Pejskové za dveřmi se taky činili, zvuky trhajících čelistí doléhaly bezpečně až ke mně. Otevřel jsem okno vylezl ven. Ono se řekne po parapetu, ne že bych měl závratě, to ne, ale parapet byl poměrně úzký. Nedá se nic dělat, ven musím. Opatrně našlapuju, otírám se břichem o zeď a pomaloučku se blížím k oknům do kuchyně. V půli cesty se táhnul hromosvod, to je dobrý. Můžu se alespoň čeho chytnout. Několik psů dole si mě zvědavě prohlíží. Zajímalo by mě, co se jim tak honí hlavou…

Tak a jsem u prvního okna. Koukám dovnitř, ale Míšu nevidím. Pejsci tu také nejsou, kromě dvou né moc velkých loveckých hnědých potvor. Otevírám pootevřené okno a skáču dovnitř. Ty dvě bestie skáčou neúnavně nahoru na skříň, kde je zalezlá Míša. Nechápu, jak se tak vysoko mohla vydrápat, když stěny jsou úplně hladké.

První co udělám, ještě než si mě psi všimnou je, že zavřu dveře do kuchyně, kde pomalu končí hostina. Zabarikáduju dveře stolem, to už ale ty dva dotěrové vycítili mou přítomnost. Útočí ve dvojici, jsou docela sehraní, naštěstí mám ale v ruce katanu. Jednou ránou pejskovi po pravé straně amputuji hlavu i s kusem přední nohy a druhého nechávám zakousnout do záchranářské vesty. Stisk bolí, ale tohle pes neprokousne, navíc mám pod tím tlusté hasičské montérky. Druhou ránou psa probodnu, chvíli se mi zmítá jako ryba na rožni, ale když se mi konečně podaří z něj meč vytáhnout, tak dává pokoj.

Další stůl ke dveřím, Míša nepřestává ječet…

„Neřvi a slez dolů, dáme si psíčkovou, byl jsem koupit nějaké maso…“ Míša, zdá se nerozumí vtipu, škoda, že tu není Louda, nebo Milan, to by bylo něco… štěkaná… mňam.

„Tak dělej! Musíme pryč!“ Míša se ze skříně nechce hnout, alespoň přestala řvát. Vytřeštěně na mě zírá v očích hrůzu. Kouknu na sebe a ani se ji nedivím, od hlavy až k patě jsem celý od krve. Musí být na mě zajímavej pohled: s mečem v ruce, v kuchyni, špinavý od krve a vybízející holku, aby slezla ze skříně.

„Tak dělej!“ Zjišťuju, že se asi poněkud opakuji. Nic nepomáhá, nakonec musím ke skříni přistavět stůl potom ještě židli. Po dlouhém přemlouvání se nakonec rozhodne, že se pokusí slézt. Když už je dole, tak mi to nedá, abych si do ní nedloub:

„To ti to trvalo, příště tě tam nechám!“ Dává se znova do breku.

„Neřvi, sakra!“ Musíme dolů, po schodech to ale nejde. Dva nebo tři psi tam příjemně leží rozvalení, ale zbytek (asi patnáct ) vypadá, že by si něco ještě dal.

Michalu donutím vlézt na okno a dostrkám ji až k hromosvodu.

„Opatrně se spusť dolů, dělej, já je zdržím.“

Opatrně lezu zpátky do kuchyně. Zkusím pro nás zajistit nějaký čas, pomalu odendávám stoly ode dveří. Poslední stůl a dveře jsou volné, do místnosti netrpělivě vrazí několik nedočkavců, ale ujížděj jim nohy po linoleu, které je mokré od krve. Jednoho ještě stačím švihnout do čenichu – je to takový velký vlčák, asi vůdce bandy. Zakňučí. Běžím co nejrychleji k oknu, za sebou slyším ťapkání psích tlapek. Skok a jsem u okna, chytnu se rámu, nejrychlejší pejsek dopadá na zem, ostatní zůstávají v kuchyni. Zase slyším trhání masa… Pejsek, který dopadnul na zem byl dobrman, kulhá na jednu nohu, ostatní psi se k němu pomalu blíží, ale nikdo se neodvažuje zaútočit, možná zítra… Míša pořád křečovitě objímá hromosvod a vytřeštěně zírá na psy dole. Dobrman začíná bojovně štěkat, ostatní se přidávají. Jde na to chytře, nejspíš si uvědomil svůj handicap a tak pozornost přenesl jinam.

Na nás.

Míša se pořád křečovitě drží hromosvodu, neslezla ani o píď.

„Proč si se nezpustila dolů? Já tady zase nasazuju kejhák a ty seš ještě nahoře! Měla si bejt dávno dole!“

„Tam jsou psi…“ Zase brečí.

Tak hele, nemáme moc času. V kuchyni budou mít za chvíli dojedýno a my musíme dolů. K autu je to jenom kousek, půjdeš první a já se spustím hned za tebou. Tak dělej!“ Pláč. To už je i na mne moc.

„Tak si tu zůstaň!“ Pomalu ručkuju k hromosvodu, brečí do rukávu, hlavu odvrácenou pryč. Naposled se jí ptám:

„Jdeš nebo ne?“ Nic. „Tak s bohem!“ Obejdu ji, přehmátnu a opatrně se spouštím dolů. Nad sebou slyším srdceryvný pláč. Máš cos chtěla! Nedá se nic dělat. Psi se pomalu přibližují k tyči. Seskočím, jednoho se pokouším kopnout, ale uskakuje.

Dobrman štěká, ale drží se v povzdálí. Je jich asi osm, naštěstí jenom střední třída, žádný bojový bestie. Přesto se jednomu jezevčíkovi podaří zakousnout do nohavice. Seknu po něm mečem a zároveň se ho snažím setřást. Blbej nápad, rána se mi naštěstí smekne po podrážce. Další pes, knírač, toho využije a kousne mě do lýtka, zuby šly tentokrát skrz. Na nohou mám jen jednu vrstvu, hnedka se ale pouští. Seknu po jednom zvlášť dotěrném ohařovi, zásah. To ostatní trochu zdrží. Ohař má ošklivé zranění na hlavě, ale na jeho místo nastupuje dobrman, který právě využívá nastalé situace a zakusuje se mi do ruky s mečem. Látku sice neprokousl, ale pěkně to bolí navíc u toho vrčí a cloumá mi rukou. Má dobrých padesát kilo. Hajzl, nakopnu dalšího psa, který po mně vystartoval, dostal bodlo, přímo do krku. Přehazuju si meč z jedné ruky do druhé a velkou ránou dobrmana seknu do krku, bohužel, rána se smekla po jeho tlustém náramku. Druhá taky. Do třetice jsem ho probodnul přímo do žeber, pes mi vytrhne meč a svíjí se na zemi. Na ostatní psy už stačí zadupat, utečou kousek stranou, ne moc, ale stačí to, abych se dostal bezpečně do auta. Konečně jsem v bezpečí. Míša pořád stojí na parapetu a oddává se svojí oblíbené činnosti – brečení. Kašlu na tebe, krávo. Nastartuju džíp a jedu se podívat na dobrmana, psi mě ale nevnímají. Půlka jich hoduje na ohařovi a druhá se rve o dobrmana. Navíc přiběhli i strávníci z kuchyně. Jsou mezi nimi i ta přežraná telata, co před chvílí ležela na chodbě před kuchyní. Asi jim vytrávilo.

Snažím se troubit, ale každý se chce co nejvíc nasytit. Chci svojí katanu. Nezbývá mi, než na zbytky dobrmana najet, opatrně abych nezlomil meč, taky bych nechtěl píchnout… Nakonec musím pořádně zatroubit, aby psi pochopili, že část jejich tragicky zesnulého kolegy je moje.

Konečně se mi podaří meč vytáhnout z těla, byl nešikovně zašprajcovaný mezi žebry.

Jen co se zase zabouchnou dveře od auta, tak se smečka vrhne zpátky na zbytky. U ohaře už je dojedýno.

„Tak a pryč odsud.“ Rozjíždím se a mířím do skladu. Potřebuju nějaké vybavení a taky si pořádně ošetřit tu ránu po kníračovi. Pak mě to stejně nedá.

„Jseš vůl!“ Říkám si nahlas, otáčím a mířim zpátky ke kuchyni. Zastavuji přímo u zdi hromosvodu. Pejsci se jdou podívat, co se bude dít. Vylejzám střešním otvorem ven s katanou v ruce. Přímo nade mnou stojí Michaela a zírá dolů.

„Tak, máš poslední šanci, jinak jedu.“ Pejsci začali vrtět ocasama, někteří začali štěkat, zbytek se samozřejmě hned přidává. Snažím se Míšu povzbudit pohledem, musím ale dávat pozor na ty dole. Pro hodně z nich by nebyl vůbec žádný problém vyskočit na kufr a dojít si pro mě. Zvlášť jedna potvora si mě se zalíbením prohlíží. Je to nějaký kříženec rotvajlera a bernardýna. Divný je, že vůbec neštěká.

„Dělej, Míšo! Nemůžu tu takhle dlouho stát. Musíš dolů!“ Světe div se Míša se pohnula a začíná se pomalu soukat ke mně.

Po očku sleduju obludu opřený zády o zeď. Pejskové se začali nebezpečně přibližovat. Taky přestali vrtět ocáskama. Míša funěla asi dva metry nade mnou, když se obluda rozhodla zaútočit. Dělal jsem, že se koukám jinam, přesto jsem ji nepřestával sledovat. Jedním velkým skokem pes vyskočil na kapotu motoru, v tu chvíli jsem se já otočil a zasáhl psa přímo do krku. Krásná rána, ostatní psi jako na povel se začali vrhat na kufr mého džípu. Naštěstí si jeden druhému překáželi, tak se žádnému z nich nepodařilo ke mně vyškrábat. Skopnul jsem chroptícího křížence dolů z kapoty a seknul po dalších dvou, kteří přecenili své síly. Nemám rád psy. Nikdy jsem je zvlášť nemusel, ale za dnešek jsem si k nim vypěstoval dokonalou averzi. Míša visela nade mnou, křečovitě se držíc hromosvodového drátu. Za chvíli na mě spadne jako pytel brambor. Psi se začali rvát o mrtvolu křížence. Vlčáka, kterého jsem seknul, už pevně držel za krk jeden z rotvajlerů. Od psů byl na chvíli klid, tak jsem zavolal na Míšu:

„Teďka máš poslední šanci, já už se tu dlouho neudržím. Musíš skočit.“ Nad sebou jsem slyšel hlasité vzlykání. Nechtělo se jí pouštět záchranné tyče.

„Dělej!“ Už jsem musel zase křičet. Psi zvědavě začali zvedat hlavy, jejich krvavé mordy byly vskutku odporné. V tom na mě něco dopadlo, něco hodně těžkého – Míša. Málem jsme se skutáleli ze střechy auta.

„Dělej, vlez dovnitř! Rychle!“ Zaujal jsem obranou pozici. S mečem v ruce jsem kryl náš ústup. Ještě jeden nenasyta vyskočil na kapotu džípu, rána která ze shora dopadla na jeho hlavu mu naštípla lebku. Ostatní si ho stáhli za zadní běhy k sobě dolů. Už v tom mají praxi. Psi mají k sobě zajímavý vztah: nejdříve spolupracují a pak se žerou…

Míša už seděla vedle řidiče a její pláč naplno propukl. Nebylo to takový hysterický brečení, takový vzdorovitý, ale byl to opravdový děsivý brek.

Nechal jsem ji být a sednul vedle ní. Padla mě kolem krku a brečela a brečela. Na takové situace nejsem zvyklý, tak jsem nevěděl co mám dělat. Snažil jsem se ji utěšit, ale moc mi to nešlo.

„No, tak už je to dobrý, neřvi, prosím tě. Už seš v bezpečí… No ták…“ Docela mě to dělalo dobře. Rozbulela se ještě víc. Trvalo to asi půl hodiny. Psi mezitím dojedli a někteří jenom líně okusovali kosti, jiní se povalovali před autem. Viděl jsem taky dvě dvojice jak se spolu kočkují…

I když to je blbost! Jak se psi můžou spolu kočkovat?

x x x x x

„Musíme jet, přestaň už.“ Zase začala natahovat.

„No tak, nech toho, prosím tě.“ Přiznám se, že se mi to nelíbilo, hrát si na utěšovatelku. Šetrně jsem se jí zbavil. Uraženě se ode mě odtáhla na svoji stranu. Rozjel jsem se ke skladu, kam jsem měl původně namířeno. Míša nepřítomně civěla před sebe. Pejskové se za mnou nedočkavě rozběhli.

„Copak jsem nějaká atrakce?“ Musím si opatřit nějakou lepší zbraň než je katana. Na osobní souboje je sice výborná, ale chtělo by to nějakou pistoli. Zastavil jsem před sklady, klíče jsem si vzal už dříve z šéfovy kanceláře. Opět jsem zastavil těsně u dveří, aby případní hladovci museli chodit po jednom. Vylézt jsem musel zadními dveřmi, protože Míša odmítala se hnout z místa. Zase začala brečet.

„Musím ven. Zůstaň tu a nikoho nepouštěj dovnitř.“ Chtěl jsem nějak zlehčit situaci, chytla mě za ruku.

„Musím ven, sem se psi nedostanou.“

„Kam deš?“ To byla její první slova, co jsem slyšel od tý doby co jsem ji opustil v kuchyni.

„Musím.“ Zase se odtáhla. Otevřel jsem zadní dveře. Psi zvědavě nakukovali zpoza auta. Pak jsem odemkl dveře do skladu.

Tma, elektrika nejde. Záložní jednotku jsem nenahodil. Nechce se mi riskovat další cestu do spojovací místnosti. Vyhrnu rolety, doufám, že tu nejsou čoklové… Katanu mám pro jistotu v ruce. Nikdo tu ale není. Vytáhnul jsem rolety. Sklad je to obrovský, dlouhý asi padesát metrů a široký minimálně deset. Celý náš areál jsou vlastně bývalá kasárna. Vše je nově zrekonstruovaný. Sklad, to byly NZety, sklady pro případ války. Je tu spousta věcí, od lékárniček, přes oblečení až po gumový nafukovací čluny. A já pro svůj plán potřebuji nějaký další věci, jako je oblečení, jídlo a podobně.

Vzal jsem košík a vydal se „nakupovat“. Nejdřív boty, vemu ty s podšívkou, dvoje… no radši troje, ale co boty jsou boty, házím do košíku raději ještě jednu krabici. Kalhoty to samý i s bundou, raději víc než míň. Taky ponožky. Nesmím zapomenout, že jsme dva. Sto párů kvalitních moirových ponožek, dalších sto teplých se zpevněným nártem a patou. To by mělo stačit. Košík je plný, jdu zpátky. Musím se zeptat Míši, co má za velikost bot. Otevírám opatrně dveře. Pejskové číhají opodál, hlad už ale nemají. Uklízím věci do kufru.

„Musíš se mnou do skladu, vybereš si nějaké pořádné oblečení, v tomhle pytli nemůžeš chodit! A taky nějaké pořádné boty. Pojď.“ Míša neochotně vstává, podlamují se jí ale kolena. Zachytávám ji, je asi hodně zesláblá. Najednou si vzpomenu, že mám hrozný hlad. Jsou čtyři hodiny odpoledne a my jsme ještě nejedli. Naštěstí sklad je taky plný konzerv, tak si nějakou ohřejem. S Míšou jsem se dopotácel k výdejnímu stolu.

„Tady si sedni, udělám nějaké jídlo.“ Nechávám ji samotnou a tentokrát bez vozíku se vydávám na „lov“. Beru dvě konzervy s fazolemi a uzeninou, škoda že tu není chleba. Musím ještě pro plynovej vařič. Věci rozkládám na stůl, pouštím vařič. Míša není schopna ani otevřít konzervu. Všechno musím dělat sám. Za chvíli už to začíná pěkně vonět, úplně se mi zbíhají sliny. Hotovo.

„Ták, tady máš.“ Podávám Míše plný nerezový talíř.

„Je to horký, konzervu je dobrý pořádně provařit.“ Poprvé se na mě usměje. Mám chuť na ni zaštěkat, ale pak si to raději rozmyslím. Je ještě v šoku, alespoň teďka ví, co ty její mazlíčkové dokáží. Člověk by nikdy neřekl, že po dvou dnech se ti psi budou takhle chovat. Dva dny bez pána… Oba jsme zhltli naráz porci fazolí.

„Půjdu se ještě podívat, jestli tam není něco na zub. Mám na něco chuť a nevím na co…“ Za dveřmi je slyšet psí škrábání, cejtěj žrádlo. Parchanti. Vzadu ve skladu jsem našel několik krabic čokolády, ale to není to pravé.

„Chce to něco, něco jiného. Á tady, čabajka.“ Pravá uherská čabajka, pro každého jednu. Vracím se zpátky k Míše, dávám ji jednu do ruky. Poprvé promluví:

„Díky… a za to tam venku taky díky.“

„Hmm, není zač.“ Ticho, pohodlně jsem se rozvalil v křesle. Bylo slyšet jenom psí škrábání na dveře. Už jsem docela otrnul. Zase jsem přemýšlel, co budeme dál dělat. Pak jsem se vyděsil.

„Fůj! Já vypadám!“ Poprvé jsem se na sebe podíval. Řezník. Míša se lekla a zamračila se na mne.

„Měl bych se umejt, vysprchovat. Jdu první. Ty hlídej dveře!“ Přistrčil jsem k ní katanu.

Vzadu maj skladníci umývárny, svlíknul jsem ze sebe propocený a zkrvavený hadry. Pustím sprchu, samozřejmě teplá neteče… Jsem zvědavý na Míšu. Pořádně se namydlím, pozoruji svoje pokousané tělo, mám několik obtisků psích zubů na nohou a na rukou. Naštěstí jenom jeden šel skrz, doufám že ten knírač neměl vzteklinu. Musím si to raději vydezinfikovat, není to ale moc hluboký.

x x x x x

Očista je za mnou. Do těch špinavých montérek už nevlezu. Chodím nahý mezi regály a hledám svoji velikost. Konečně.

Pořádný trenky dělaj chlapa.

„Á, tady jsou. No né…“ Nové speciální oblečení, mělo přijít až příští měsíc… určeno zatím jenom na testy.

„Paráda.“ Kevlarem vyztužené kalhoty, dvojité výztuhy kolen, zadku a stehen. Spousta kapes, navíc zesílená záda a lokty. Super. Celý oblek je dělán jako kombinéza, navíc je kompletně nepromokavá a nehořlavá. Nomex nové generace!

„Tak to si s chutí obleču.“ Jsou u toho i rukavice ze stejného materiálu. Mají tady toho plnou bednu, beru dvoje. Do toho musím dostat i Michaelu. A pak se pudu podívat na pejsky.

„Tak co mi říkáš?“ Stojím před Míšou, v nové kombinéze, zvědavý na její reakci.

„Hmm.“ Sotva vzhlédne pohledem od země.

„Tak se na mě alespoň podívej!“

„Jo. Pěkný… Hmm, vypadáš jako hasič.“

„Tak podívej, broučku, tu kombinézu si oblečeš taky. Je ti schopna zachránit život, je nehořlavá, psi ji neprokousnou, a je pohodlná…“ To by mohlo zabrat. Jenom pokrčí rameny. Nechám ji být. Musím nanosit věci před dveře.

„Můžeš, prosím, umýt nádobí? Já musím připravit nějaký věci ke dveřím.“

„Jo.“ Hm, pejskové s ní pěkně zatočili. Další dvě hodiny jsem raboval regály a nosil věci ke dveřím. Mezitím jsem vymyslel, jak se zbavím psů. V každém skladu je hydrant, který je sice umístěn venku, ale to nebude problém. Ven se dostanu pomocí hasičáků, pak napojím hadici a dáme si skotský střiky… No, snad to vyjde. Míša opravdu nádobí umyla, měl bych si s ní popovídat.

„Tak co, jak je?“ Začal jsem.

„Hmm. Jsem hrozně unavená.“

„No tak se vyspi. Nanosím ti sem nějaké deky. Zítra odsud vypadnem, ještě se zastavíme pro něco ve městě a pak mám plán, co budem dělat.“

„Jo? Dobře.“ Víc jsem z ní nedostal. Nanosil jsem ji asi čtyři deky a udělal jsem jí provizorní lůžko. Raději dál ode dveří, protože občas nějaký pejsek zaškrábal, nedělá jí to dobře.

x x x x x

Ve skladu bylo dobře, byl tu klid, příjemný chládek a bezpečí. Byl jsem ve svém živlu, mohl jsem si vzít, co jsem chtěl. Mít tak větší auto… Ale k tomu taky dojde, nedaleko je firma, která má kamionovou dopravu, dvůr mají společný s nějakou stavební firmou. Tam si nějaké auto vyberu… A teď spát.

Lehnul jsem si na deku, blíž ke dveřím. Chtěl jsem spát, ale nešlo to. Hlavou mi vířila spousta myšlenek, nápadů a teorií. Co je člověk schopen za jeden den prožít. Celý můj život nebyl takový, jako byl dnešek. Kolikrát jsem mohl být mrtvý. Chtěl bych vědět, jestli někdo přežil, ale to zjistím jedině tak, že opustím tuhle díru.

Co se stalo s rodiči? Co mohlo způsobit smrt tolika lidí? Že by nějaká nová bomba? Na zprávy moc nekoukám, ale nevšiml jsem si, že by byla nějaká krize kolem naší země. Určitě by se o tom chlapi bavili. S podobnými myšlenkami v hlavě se mi nakonec podařilo usnout.

Zjištění

Venku vyli psi. Tuhle větu nemají radi děti při diktátu, ale já nemám rád její iniciátory.

Posnídali jsme za zvukové asistence lahůdkové párky. Byly docela dobré, jen hořčice chyběla. A samozřejmě chleba… Po snídani jsem si asi na hodinu lehnul, byl jsem za včerejšek docela utahaný. Nedalo se to ale vydržet.

„Však dostanete, co vám patří!“ Zamručel jsem a otočil se čelem k Míše. Mračila se.

Jestli dnešek bude tak náročný, tak to dlouho nevydržím.

Začal jsem uskutečňovat plán na opuštění skladu. Možná ale, že se sem ještě vrátím. Uvidíme. Míša se onečně také zvedla a promluvila asi tři nebo čtyři slova. Jinak se zdá být dobrá, do sprchy odmítla jít, protože teče studená voda. Nechtěl jsem se s ní hádat, pokud nebude moc smrdět, nechám to být. Je to její věc.

Vylezla nahoru na regál, do ruky jsem ji dal nohu od stolu.

„Až na tebe zavolám tak slez dolů a poběžíš do auta.“ Jenom jsem jí to oznámil. Nediskutoval jsem.

Opatrně otvírám dveře, katanu v ruce, jeden vlčák leží kousek od dveří. Rozmáchnu se a… a je vejpůl. Ani nezakňučel. Psi začali štěkat, pouštím hasičák a zaháním je pryč. Rychle hadici napojit na hydrant, vlčáka kopnu pod auto, nemusí všechno vidět. Volám na ní.

Pouštím hydrant, psi se nebezpečně přibližují, cítí krev a jejich dlouho potlačované lovecké instinkty jim velí se na mě vrhnout. Míša kupodivu skáče do auta, hadice se začíná narovnávat, ještě stačím vyskočit na kapotu motoru. Tlak je hrozně silný, málem mě smete z auta, zapřu se nohama. To už první psiska lítaj vzduchem, voda si s nima dělá co chce, namáčknu je na sousední zeď. Chtějí utéct, ale mají smůlu. Odchytnul jsem proudem vody asi dvacet psů a ty jsem nahnal do kouta.

„Všechny vás svině utopím!“ Řehtám se u toho a připadám si jako šílený kapitán na podivné alegorii lodi. Vše je ale obráceně, kolem beton, ale moře mi protéká rukama. Asi třem psům se podařilo utéct, ostatní spolehlivě držím v rohu, je to takové obrovské chlupaté klubko zmítající se v rohu budovy.

Proud je doslova vražedný, už se nikdo nepokouší utéct. Hromadu kropím ještě asi deset minut. Jsem pěkně zpocený. Seskakuji na zem a zavírám hydrant, s pocitem dobře vykonané práce sedám do auta. Míša je úplně bílá, asi se koukala. Nic neříkám, vyjedu bránou za ní zastavím a zavírám ji. Těm co přežili, bude žrádlo na pár dní stačit… Myslím, že za vratama bude nával…

x x x x x

Jedu plně naloženým džípem k té špeditérské firmě.

„Moment.“ Zastavuji, Míša na mne se strachem pohlédne.

„Neboj, za chvíli jsem tu.“ Právě jsme minuli jedno policejní auto a jestli je teorie správná tak…

„Jo, jsou tady.“ Usměju se. Na sedačkách se nacházejí dvě policejní devítky, beru i zásobníky a pepřový spreje. Jdu do vozu, cestou jednu natáhnu. Křiknu na Míšu:

„Teď se nelekni!“ A ukážu jí pistoli, zacpává si uši.

Prásk, docela kope. Naproti ve výloze se udělala taková malá díra.

„Dobrý.“ Sedám zpátky do džípu.

„Chceš taky?“ Zavrtí hlavou. Vnucovat jí to nebudu.

x x x x x

Museli jsme to složitě objíždět, silnice byly plné nabouraných automobilů. Nakonec, asi po dvou hodinách jsme ke špeditérům dorazili. V posledním úseku jsem musel vytáhnout naviják a tři auta odtáhnout. Míša opět netečně seděla v autě.

„Hele sámoška, půjdu na nákup.“ Křiknul jsem na Míšu, když jsem odtahoval poslední auto. Míša ani neodpovídá. Pistole zastrčím za opasek a katanu pověsím na záda. Vejdu do obchodu.

„Dobrý den.“ Poslouchám, jestli tu už nenakupuje nějaký čtyřnohý kolega. Nic. Ticho. Chleba i rohlíky jsou tvrdý, některé zboží je vytahané z regálů. Tak přeci jenom se sem někdo dostal… musím dávat pozor. Beru košík, musím vzít nějaké těstoviny a rýži, taky bramborovou kaši. Kdyby tu měli nějaké dobré konzervy… ve skladu byl poměrně omezený výběr. Opatrně projíždím mezi regály. Začíná to tu pěkně smrdět, není ale divu, tři dny už nejde proud.

Venku někdo troubí!

„Co se děje?!“ Otáčím se ven. Asi deset psů, samí rabiáci, vběhli do obchodu. Po prvním střelím, ale kulka se mu sklouzne po kožichu, couvám rychle dozadu. Znova, tentokrát zakňučí, je jich ale mnoho. Narazím do regálu za sebou, je otevřený a plný much… Znova střílim jeden výstřel za druhým, moc se netrefuji. Zbraně se mi nikdy nelíbily.

Psi jsou blízko, pár jsem jich postřelil, nebo zabil. Vyskočím na regál, to už ale psi vzdávají a rozprchnou se pryč ode mě. Jsou zblblí šíleným hlukem, který „devítka“ nadělala v uzavřené místnosti. Bolí mě v uších, přesto ještě jednoho zasáhnu. Leží jich tu pět a jeden se zmítá. Dojdu k němu, že ho dodělám. Cvak. Došly náboje, dneska se člověk nemůže na nic spolehnout. Sundavám katanu a milého čtvernožce připíchnu k podlaze.

„Sakra!“ Na zemi je dlažba, abych nezlomil ostří. Vytáhnu meč a kontroluju špičku, dobrý. Katana je dneska jedna z mála věcí, co je udělána poctivě. Zahlédnu dalšího lumpa, běžel někam do skladu. Nakonec se vydám za ním. Dojdu ke dveřím.

„Moment.“ Raději je přibouchnu.

„Ty mi neutečeš.“ Jdu se ukázat Míše, aby věděla, že jsem v pohodě. Vyšel jsem ven, po psech ani vidu ani slechu. Dojdu k autu a povídám:

„Dík, kdybys nezatroubila, tak by mě dostali.“ Usmála se. Začíná se to lepšit.

„Kdyby něco, tak zase zatrub.“ Mávnul jsem na ni a vrátil se do sámošky.

„Tak, copak to tu máme?“ Pomalu jsem si prošel obchod, čezety připravené za pasem. Tu vybitou jsem znova nabil, nerad bych se nechal zaskočit. Naložil jsem košík konzervami, rýží a dalšími dlouho skladovatelnými potravinami. Vezmu ještě nějaký piva. Dvě basy budou zatím stačit. Taky nějaký víno a rum. Vzal jsem ještě nějakou kolu a pro Míšu sušenky. Zbytek potom, nejdříve se musím vybavit pořádným auťákem. Mám nějaký plán a doufám, že to vyjde tak, jak chci. Naložil jsem všechny věci do džípu a vyrazil.

Scania

Asi za půl hodiny jsme dojeli před bránu firmy. Vylezl jsem ven.

„Dávej, prosím, pozor, kdybys viděla nějaký psy, tak zatrub, zatrub i kdybys viděla nějaký lidi. Jo?“ Kývla.

Vydal jsem se k bráně. Byla zamčená. Zkouším lomcovat s vraty jestli to půjde rozrazit džípem. Najednou, kde se vzala tu se vzala dvě šedesátikilová telata, tedy dva přerostlí rotvajleři. Vrhli se na bránu, jasně dávali najevo, že tudy projdu jen přes jejich mrtvolu.

„Jak chcete. Pro vás mám ale něco speciálního.“ Nebudu tu plýtvat náboji do pistole. Došel jsem k vozíku a rozhrnul plachtu.

„Mám pro vás dáreček hoši…“ Mumlal jsem si pro sebe a šťoural se ve vozíku. Zajímalo mě, co se stane. Otevřel jsem bedýnku a vytáhnul jsem signální pistoli, nabil světlici a vyrazil k bráně. Cestou jsem křiknul ještě na Míšu, ať se nedívá. Došel jsem k bráně na tři metry, psi se mohli pominout. Vůbec si nepřipouštěli, že by se jim mohlo něco stát.

Jenže poměry se změnily…

Postavil jsem se k bráně, pejsky jsem ještě trochu vydráždil, dojalo je to. Začli blbnout ještě víc. Prásk. Světlice se zažehnula, v mžiku překonala třímetrovou vzdálenost a vletěla mezi ty dva, jednoho z nich zasáhla přímo do hlavy a vybouchla jasně červeným světlem. Oba psi začali hořet. Jeden byl hned hotovej a druhej ještě chvíli kopal nožičkama.

„Hmm, to bylo dobrý.“ Pochválil jsem světlici. Škoda, že to nemůžu používat v uzavřených prostorách… Takovej kalibr. Vlezl jsem zpátky do vozu.

„Drž se, prorazíme bránu.“ Míša se pevně chytla madel, nechce se mi hledat klíče od vrat. Couvnul jsem kousek dozadu a zařadil za jedna, plný plyn, za dvě, hned trojku. Prásk. Vrata se rozletěla do stran a my jsme vjeli dovnitř. Zastavil jsem kousek za bránou. Stejnou blbost jako na základně už neudělám, taky bůh ví, jak se psi včera dostali do jídelny…

Minul jsem ty dva škvarky, pěkně to smrdělo. Zavřel jsem vrata a zajistil jsem je navíc ještě traverzou. Rozhlídnul jsem se, nikde nikdo.

„Tak se pudem podívat, co tu máte.“ Firma se rozkládala asi na tříhektarovém pozemku. Bylo tu plno kamiónů, ale žádný se dostatečně nehodil pro můj plán. Na severním konci byla brána, která propojovala pozemek se sousední stavební firmou. Obě tyto firmy vlastnili dva bráchové, součást místní mafie.

„Vy už to potřebovat nebudete…“ Vylezl jsem na bránu a začal jsem s ní lomcovat. Míša mě nechápavě pozorovala z vozu.

„Lovím žraloky.“ Křikl jsem na Míšu. Už jdou.

Blížili se ke mně dva velcí černí knírači, vyplazené jazyky jim vysely z tlamy. Poodstoupil jsem dál. Zuřivě se vrhli na bránu. Tady nemůžu použít signální pistoli… škoda. Pletivo je moc husté a lízt nahoru na bránu se mi nechce. Oba čerti se vrhali dosti vysoko.

„Docela pěkný psi… škoda.“ Vytáhnul jsem čezetu a otočil se na Míšu. Naznačil jsem aby se nedívala. Otočila se dozadu a zacpala si uši. Chudák holka, moc nemluví. Namířil jsem na prvního z nich a ze dvou metrů vypálil dva výstřely. Nešlo minout, druhý knírač se nestačil otočit a dostal jednu do hřbetu, druhou do zadku a třetí do břicha. Vrátil jsem se do vozu a stejným způsobem si otevřel další bránu. Vjel jsem do dalšího velkého dvora plného nejrůznějších stavebních strojů. Líbil by se mi ten kolový buldozer, dát za něj vlek, tak bych v tom přeplněným provozu neměl konkurenci. Buldozer je však pomalý a nepohodlný. Další velmi zajímavý vůz byl IVECO TRACKER osmikolová sklápěčka. Tak ta byla hodně dobrá, navíc vepředu byl přidělaný velký ochranný rám. Pěkný. Kabina je opravdu vysoko, leze se tam po třech schůdkách, něco pro Michaelu…

„Co tady budem dělat?“ Mluví, ona mluví!

„Jedeme si pro auto. V tomhle bychom se daleko nedostali. Nejdřív se ale naobědváme. „Koupil“ jsem nějakou rýži a vomáčku v prášku.“ Zašklebil jsem se a rozhlížel se po autoparku.

„Hele, támhle jsou. Jóóó. Ty sou!“ Míša na mě nechápavě koukala.

„Co jsou?“

„Nevidíš, támhle ty Scánie! To je přesně to co potřebujem!!!“ Zatvářila se, že nechápe.

„Červený?“

„Pane bože, to je nejlepší auto co je k mání. Stočtyřicettrojka, Éčko! Chápeš? A ty se divíš barvě! Prosím tě, nezačínej zase. Vidíš tu haubnu? To je paráda, to je přesně to je vono! Nedávno je přestali dělat.“ Je úplně blbá!

Zastavil jsem před krasavcema a vyběhnul jsem z Roveru. Míša se asi znova urazila. Nikdo nebude pomlouvat scánie!

„Ty vole, ty vole!“ Vyšplhal jsem nahoru a… „Zavřeno! Klíče budou určitě na vrátnici.“

Nedočkavě jsem se podíval do interiéru, má tónovaná skla. A uvnitř? Nádhera. Běžel jsem k vrátnici, byla asi třicet metrů od náklaďáků.

Zase zavřeno, vzteky jsem vykopnul dveře.

„Tak, kde jste sakra! Pět set osmdesát koní!! Kurva!“

Vrátný měl v klíčích neskutečný bordel. Místo aby mu to viselo na nástěnce, tak to má naházený v krabici. Beru čtyři klíče s logem SCANIA a jdu zpět ke kamiónům. Samozřejmě, že to byl ten poslední, naštěstí se dveře otevřely. Dýchne na mě navoněný interiér, budu ho muset nechat pořádně vyvětrat. Nasoukám se dovnitř, všechno je masivní a precizně zpracováno. Kvalita.

Bouda má ještě vzadu spací prostor se širokým lehátkem a nad ním se dá sklopit ještě jedna lavice. Je tu spousta odkládacích schránek, některé jsou jako kufr u Favorita.

„Sem se vejde věcí…“ Vyhazuju přiblblé plyšáky a fotky jakýchsi nahatých Vietnamek.

„No na úpravu mám spoustu času, teď žrádlo.“ Míša vylezla kupodivu ven. Sedí na bobku před Roverem. Nebude to lehké loučení, je to spolehlivé auto. Ale malé, teď už malé.

„Najíme se. Půjdu do vozejku pro vařič a udělám rizoto.“ Čekám, jestli na to nějak zareaguje. Nakonec se chytla a jde za mnou.

„Vyndej, prosím, z kufru rýži, já pak dojdu pro vodu.“

Poslouchá. Poslouchá, ale nemluví. Oheň jsme rozdělali na vařiči kousek od vrátnice, měl jsem tam krásný výhled na scánie.

Ve vrátnici hrozně smrdí lednice, budu muset s tím něco udělat, pár dní tu asi zůstaneme.

x x x x x

Míša hlídá vodu a míchá rýži, nechávám ji na pokoji ať má pocit důležitosti a zodpovědnosti. Na prožitý šok je práce ten nejlepší lék.

„Myslíš, že to bude zase všechno jako dřív?“ Zeptá se mě, ale pořád kouká do kastrolu.

„Nevím, ale myslím že ne. Viděli bychom na nebi nějaké vrtulníky, nebo by byla slyšet letadla, ale nic takového jsme nezaznamenali. Vím, mohla to být náhoda, ale…“

„Musíme se dostat do Prahy. Třeba přežili rodiče.“ Nechci ji brát bláhovou naději, ale do Prahy se přes ty auta nedostanem. Já domů raději ani nepojedu, chci si uchovat vzpomínku na naše, když byli ještě živí. Strašně by mě zajímalo, co se mohlo asi stát. Všechny lidi… kdo? nebo co? je mohlo zabít. Divný, proč zůstali psi, krávy, ale ne lidi? Muselo to být cílené. Proč? Kým?

„Kdo myslíš, že to udělal?“ Zeptala se Míša.

„Taky o tom přemýšlím, vůbec mě nic nenapadá. Říkala si v tý jeskyni, že slyšíš nějaký zvuk?“ Nechápavě se na mě podívala.

„Jaký zvuk?“

„Nevím, já to neslyšel, možná v závěru. Takový hvizd, vysoké tóny…“

„Jo ty myslíš tohle, no nevím, je to možné… Ale že by to zabilo všechny lidi…“

„No vem si, že to bylo slyšet až dolů do jeskyně, nad námi byly desítky metrů skály… To musí být ono. A nebo mi mohlo taky hučet v uších…“ Směje se.

„To mohlo. A co chceš teďka dělat?“ V jejím hlase cítím zájem.

„Ještě pořádně nevím. Ale chtěl bych trochu upravit támhle tu scánii Vidíš tu korbu? Tak tam dáme věci, porozhlídnem se kdo přežil. Ostatní se uvidí.“

„A myslíš, že někdo ještě žije?“

„Možná, nevím. Snad horníci v šachtách, námořníci na ponorkách…“

„Hmm, to nebude moc lidí, co?“

„No to ne. Je tu ještě jedna možnost, že to bylo jenom lokální, třeba to postihlo jenom půlku Evropy… Nebo jenom pár států. Chtěl bych to zjistit.“

„Já taky.“ Podívali jsme se na sebe a já jsem byl rád, že jsem se pro ni vrátil k tomu hromosvodu. Kdybych nějakou náhodou zůstal sám, tak bych se asi zbláznil. Snad se mi Michaelu podaří nějak změnit, ještě není zas tak stará…

„Kolik ti vlastně je, Míšo?“

„Kolik myslíš?“ Klasická odpověď.

„Nevím, padesát?“

„Ty!“ Urazila se. Dobře vím, že jen tak na oko. Teď bych ji měl asi odprošovat…

„Ne, to byla jenom legrace… sorry… Tak mi to řekni.“

„Kolik bys tipnul?“ Pane bože!

„Nevím. Dvacet?“ Zakabonila se.

„Jednadvacet.“

„No, vidíš. Hmm“

„A tobě?“

„Dvacet pět.“

„Chceš se podívat domů? Kde vůbec bydlíš?“

„Tady kousek od Prostějova, ale raději ne. Chtěl jsem si vzít nějaký fotky a tak, ale… nevím.“

„Hmm, fotky by sis nějaký měl vzít. Já myslím, nevím, uvidíme…“

„Jasně. A co chceš dělat s tím autem?“

„Trochu ho upravím, uvidíš. Doufám, že seženu nějaký matroš, traverzy a tak…“

„No to jsem zvědavá.“

Pak jsme už mlčeli. Míša vstala a umyla nádobí. Bez řečí. To jsem koukal.

„Trochu si odpočinu, máme spoustu času. Byla to pěkná náhoda že jsme přežili, nemyslíš?“ Zeptal jsem se po chvíli Míši, když už bylo dlouho ticho.

„To asi jo. Víš, že jsem ti vlastně zachránila život?“ Smála se. Už jsem se chtěl urazit.

„No, když se to tak veme, tak jo… Dík.“

„Víš, v tý jeskyni jsem se chovala… blbě. Promiň.“

„Jo to nic, každý děláme… chyby.“ Tomu teda nemůžu uvěřit, tohle bych od ní nikdy nečekal. Od kohokoliv, možná i od Skunka, ale ne od Míši. No uvidíme. Kul jsem železo dokaď bylo žhavý:

„Vzal jsem ti ze skladu tu novou kombinézu, může ti zachránit život. Je nepromokavá, pohodlná…“

„Já vím, zkusím jí.“ No to mě podrž, ona si ji chce vzít?! Nestačím mrkat… kdyby ještě zhubla…

„Tak já se du podívat na nějaký matroš a vytahám věci z vozíku.“

„Jo.“ Houkla na mě, ale to už jsem byl pryč.

x x x x x

Došel jsem k vleku, vyhrnul plachtu a začal vytahovat věci. Elektrocentrály jsou pěkně těžký, o benzín tu nebudu mít nouzi, pak pilu, rozbrušovačku atd. Vozejk se ulehčeně nadzvednul, asi jsem ho trochu přetížil… Budu muset sehnat nějaký traverzy. Šel jsem zpátky do vrátnice a vzal svazek klíčů od hal, jsou samozřejmě nepopsané… blbci. Míša se dala do gruntování kanceláře, vyházela zkažené věci z lednice. Pochválil jsem ji, myslím, že měla radost. Neměl jsem trpělivost zkoušet každý klíč, tak jsem je zahodil a došel jsem si pro pořádný kleště. Pak už to byla sranda.

„Nejdřív všechny zámky přeštípnu a pak se podívám dovnitř.“ Ve dvou halách byly navežený cihly a pytle s cementem, v další plasty a různý fólie. Teprve v poslední hale se nacházelo to, co potřebuji… pořádný traverzy. Nakreslil jsem si takový plánek, jak vylepšit můj náklaďák. Musím přišroubovat a přivařit k současnému nárazníku další. Ten bude mít tvar do „V“, jako sněžný pluh na horách. Bude to taková příhradová konstrukce, dostatečně zesílená, aby absorbovala i nějaký ten neočekávaný karambol. Nemám chuť pořád zastavovat a odtahovat pomocí navijáku ze silnice auta blokující cestu.

Vytahal jsem z haly pomocí ještěrky všechny traverzy. Musím pořádně promyslet, jak to tam ukurtovat. Začalo se stmívat. Utahaný jsem zašel do vrátnice.

„Musím se někde umejt.“

„Udělala jsem nějaké jídlo… nevím, jestli ti ale bude chutnat.“ No jo, já jsem si říkal, co to tady tak…

„Jóó? No paráda. Co to bude?“

„No je to nějaká konzerva z omáčkou a nasypala jsem do toho těstoviny.“

„No fajn. A těstoviny si před tím uvařila?“

„Ne.“ To sem si mohl myslet.

„Nevadí. Dobře to voní.“ Proč já se tak přetvařuju? Míša nandala na talíře jakousi směs, která vypadala, jako by to už někdo jedl. Těstoviny byly rozvařené a párky tuhé. Blaf. Pozoroval jsem ji, jestli to bude jíst, po třech soustech odložila příbory s tím, že musí zhubnout… Pozorovala mě jak se tvářím a jestli mi to chutná. Nechtěl jsem jí kazit radost, je fakt, že na vojně jsme měli občas i něco… stejného. Akorát, že jsme to nemuseli dojídat. Já musel.

„Ták, no na poprvé to nebylo vůbec špatný.“…

„Jo? No netvářil ses, že ti to chutnalo.“

„Ale, jenom jsem přemýšlel, co budu zítra dělat…“ Na to už neřekla nic. Sebrala nádobí a dala do dřezu. Významně se na mě podívala.

„Půjdu se vykoupat.“

„Kam?“

„Támhle pod hadici, stejně teče studená.“

„Hm, já pod hadici nejdu…“ Podívala se na mě, jako bych s tím měl něco dělat. Nic jsem neříkal. Sprchu ji tu budovat nebudu.

„Nešlo by s tím něco udělat?“ Usmála se na mě.

„S čím?“ Dělal jsem, že nerozumím.

„S tou vodou…“

„A co mám dělat?“

„No taky bychom mohli spát jinde. Proč musíme spát tady v tý kukani?“

„Já budu spát ve scánii.“ Odpověděl jsem.

„Přece se můžem nastěhovat do nějakého domu a tam žít v daleko lepším pohodlí.“ Dělá ze mě vola, taky už mě to napadlo.

„Já vím, ale tady je všechno co potřebujem…“ A ukázal jsem rukou kolem.

„Není, není tu vůbec nic! Chci se nastěhovat do nějakého rodinného domu!“ A je to tady.

„A jak sem budem dojíždět?“

„Přeci autem.“

„To mám jezdit sem jako do práce…?“

„Tak si dům vybereme někde poblíž. Já bych chtěla nějakej pěknej.“ Psí oči.

„Hmm, ale ne dneska.“

„Tak zítra.“

„Musím dělat.“

„To můžeš potom, nebude to dlouho trvat. Najdem něco poblíž a bude to. Nemůžeš spát pořád v náklaďáku!“

„Mě to nevadí.“ Už jsem věděl, že jsem ztracen. Sakra, vzdal jsem to docela snadno.

„Jo, tak zítra. Dobrou.“

„Dobrou.“ Sakra, ta se po mně dívá… Šel jsem dozadu k hydrantu, svlíknul se a omyl se hadicí. Moje první noc ve scánii to bude paráda. Vylezl jsem nahoru po schůdcích, s sebou jenom slabou deku. Uvelebil se vzadu a… pohádka, vlastní náklaďák. Tak jsem v klidu usnul.

x x x x x

Ráno jsem se vzbudil asi v osm hodin. Vylezu ven. Je zataženo, po nebi se honí zase ty mraky…

„Zajímalo by mě, jestli ještě spí.“ Pochopitelně že jsem ji našel zachumlanou v posteli, někde sebrala i čisté prostěradlo. Vím určitě, že jsem ho nebral… Začíná se v ní nebezpečně probouzet ženská.

„Polekal si mě, to neumíš zaklepat!“

„Klepal jsem. Asi si spala…“

„Nespala.“ Uraženě se na mě kouká z postele. Otočím se. Myslel jsem, že by tu mohlo být něco k jídlu.

„Nevíš kam jsem dal včera ty sušenky?“

„Snědla jsem je.“ Otočil jsem se na ní. Nevinnej obličej.

„No to by mě zajímalo co budeme mít k snídani? Taky jsem myslel, že si říkala něco o hubnutí…“

„Nemusíš bejt hned po ránu sprostej! Tak pojedem na nákup, najíst se můžem v autě, taky bych si chtěla podívat po nějakých šatech.“ No, nestačím se divit.

„Tak moment, říkala si jenom, že chceš najít nějaký dům… blízko! Vo žádných šatech a nakupování tu nebyla řeč! Vzal jsem ti tu kombinézu.“

„Kombinézu!“ To slovo doslova vyplivla, už to zase začíná. A já blbec myslel, že se začíná měnit k lepšímu.

„Chtěla bych se upravit!“

„Už zase?“ Koulím očima.

„Seš dement! Ty vůbec nevíš co potřebuje žena.“ Brrrrrrr!!!

„Tak podívej, holčičko!“ Vstal jsem, trochu se odsunula dozadu. „Pojedeme vybrat nějaký dům to jo, to jsem slíbil, ale jestli chceš jít na „nákupy“ tak sama. Je to jasný?!“

„Myslela jsem nějaký jídlo, nemusíš bejt hnedka zlej.“

„Jídlo, jo to znám a pak skončíme celej den v obchoďáku! Oblíkni se, sjedem do tý sámošky na snídani a pak vyberem nejbližší dům, ale nejdřív pojedem do Oplocan. A chci, abys sis vzala vždy když vylezem odsaď tu kombinézu!“ Otočil jsem se a vypadnul z boudy. Hodila po mě nějakou botu, totálně namíchnutá. Trvalo jí to tři čtvrtě hodiny než se oblíkla, na hlavě tradiční rozcuch a na sobě ten svůj pytel. Zase spolu nemluvíme. Vyrážíme ze dvora, pečlivě za sebou zavírám bránu.

„Co budeme dělat v těch Oplocanech?“ Zeptala se celá nafrněná. „ Doufám že nejedem do toho prasečáku!“

„Jak to víš, že tam je prasečák?“ Docela mě udivily její znalosti.

„Protože to bylo pořád v televizi, největší prasečák v zemi… Koho to může zajímat?“

„No možná dost lidí… a právě tam jedeme.“

„No to si děláš srandu, né??!! Co tam budeme dělat, já tam nechci!“ Hystericky se na mě rozkřičela. Jenom jsem se usmál.

„Uvidíš.“ Nasraná až za horní mez se ode mne otočila. Moc dlouho jí to ale nevydrželo, asi po půl hodině jízdy se zeptala:

„Tak řekneš mi konečně, co tam budeš dělat?!“

„Víš kolik prasat se tam chová?“

„Ne.“

„11 000. A my je všechny pustíme na svobodu.“ Zasmál jsem se svému geniálnímu plánu.

„Tak za to tě zavřou!“

„Jo a ty jim to dosvědčíš. Viď?“ Ušklíbla se. „No ale já si myslím, že mě už nemá kdo zavřít.“ Najednou sklapla.

x x x x x

Do Oplocan jsme dojeli asi za hodinu a půl. Prostějov je sice nedaleko, ale museli jsme to dvakrát otáčet kvůli haváriím. Votrava. Se spolujezdcem si člověk taky dvakrát nepokecá…

„Už se na prasátka těším.“ Začal jsem rozhovor, když z ní nic nevypadne, tak ji třeba alespoň naštvu.

„A můžeš mi říct, proč je chceš pouštět?“ Zeptala se celá uražená.

„No protože za chvíli nebudou mít co papat.“ Nedůvěřivě se na mě podívala.

„Je tam jedenáct tisíc prasat a když je pustím, tak dejme tomu tak polovina přežije zimu. Měla by tím vzrůst populace prasat v „revíru“. Chápeš, budeme mít co žrát, prase je velice přizpůsobivý tvor. Docela tím obohatíme místní genofond.“ Zase ten nedůvěřivý pohled.

„Já tam ale nejdu!“ Řekla rozhodně.

„Tak to o hodně přijdeš.“ Zastavil jsem džíp na okraji komplexu za takovou betonovou zítkou a vydal se na obhlídku. Michaela zůstala v autě.

„Tak kde začnem?“ Prasata už docela řičela hlady, asi jim došlo jídlo z automatických krmítek. Vešel jsem dovnitř a přes nos mě praštil příšerný puch. Není divu, už tři dny jim nikdo nevykydal.

„Nejdřív si projdu celou sekci.“ Jestli to takhle s Míšou půjde dál, tak si budu povídat jenom sám se sebou.

Celý komplex je rozdělen do tří sekcí, z nichž jedna může pojmout až 4000 prasat. Další budovy jsou pak školka, jatka, kanceláře… atd. Maj to pěkně zařízené: Tady se narodíš, tady vyrosteš a tady taky zemřeš… Je to nanejvýš humánní, prasata netrpí dopravou, stresem při nakládání a podobně. Že ty prasata cejtí, že ve vedlejším baráku jsou jejich kolegové zabíjeni, to je každému jedno. Prase není hloupý živočich a moc dobře ví, že tu není na důchod. Procházím uličkou, nebo spíše ulicí, mohly by tu projet klidně dva traktory vedle sebe.

„Jak ty potvory jenom odsud dostat? Na co je tahleta prostřední páka?“ Zatáhnul jsem za ní. Odsunula se příčka rozdělující sekci. Každá sekce má deset příček. Je to proto, aby prasat nežilo tolik pohromadě.

„Aha, tak nejdřív sklopím všechny příčky, tím dostanu jeden velký společný prostor, kde bude tak tři až čtyři tisíce prasat a pak je najednou vypustím. Hmm, ale kde je centrální vypouštění prasat?“ Když jsem začal sklápět příčky, které je dělily mezi sebou tak, začla nepředstavitelně vyvádět. Řev musel být slyšet až v Prostějově… Musel jsem vlízt do jednoho traktoru a půjčit si ochranná sluchátka, jinak bych ohluchnul. Prasata začala po sobě lízt a některé se začala samou láskou okusovat.

„Rychle najít tu páku!“ Běhal jsem, jak blbec po výběhu, než jsem ji konečně našel. Prasata už něco tušila a začala vylejzat na ochranný plot, jednomu se dokonce podařilo vylézt na hřbety ostatních a po nich se dostalo až téměř k plotu, když už jsem myslel, že se mu podaří utéct, tak se pod ním rozestoupily řady a prase se propadlo mezi své kolegy. Inu závist.

„Nebojte se, za chvíli budete všichni venku.“ Centrální páka byla zaplombovaná a navíc zajištěná ocelovým lankem.

„To utrhnu traktorem, stejně si do něj budu muset vlézt, jinak by mě ty bestie sežraly…“ Přivázal jsem páku pořádným řetězem, nastartoval traktor a hyjé. Zajišťovací lanko se přetrhlo, vypouštěcí páka se sklonila a prasata se divokým rykem vyřítila z ohrady. Bylo jich… prostě hrozně moc. Traktor jsem hnal co nejrychlejc pryč, stejně jich ale několik skončilo pod mými koly… Uháněl jsem k další sekci. Prasata se vyvalila z areálu a hnala se právě tím směrem, kde jsem měl zaparkovaný džíp. Co na to asi bude říkat Michaela? Že by další šok? Cynicky jsem se zachechtal.

„Tak další.“ Zajel jsem doprostřed další haly. Teď už to je rutina: Nejdřív sklopit prostřední příčky, pak zaháknout centrální páku a hurá pryč… Třetí hala mě přivítala snad největším kraválem co lze vyrobit. Sluchátka absolutně nestíhala, musel jsem se vrátit a z kusů molitanu si udělat špunty do uší na to sluchátka a nakonec jsem si ještě hlavu převázal nějakým smradlavým vaťákem. Pak už to šlo. Prasata po sobě lezla a dvěma se podařilo vyskočit přes plot. Zase jich pak několik skončilo pod koly traktoru… Jel jsem na obhlídku areálu. Bylo to jako dílo zkázy, všude rozmlácený ploty, vyvalené brány a kam až oko dohlédlo samý prasata.

„Myslím, že dnešní úroda bude brzo sklizená.“ Tak a teď zpátky za Míšou, dojel jsem zpátky k roveru, naštěstí stál na všech čtyrech. Postavit ho až za tou betonovou zdí byl opravdu dobrej nápad. Vlezl jsem do auta a přivítal mě kyselý obličej mýho spolujezdce.

„Tak tohle si fakt přehnal! Víš jakou ty prasata tady udělaj škodu?!“ Rozřechtal jsem se a zařadil jedničku. Nasupeně se otočila k oknu.

„Pojedu se podívat domů.“ Otočila se na mě a kývla.

„To je dobře, měl by ses tam podívat.“

„Není to daleko, asi patnáct kiláků.“ Cestou jsme míjeli spokojeně chrochtající tvorečky, kteří pilně sklízeli letošní úrodu. Spokojeně jsem se usmíval.

„Těšíš se domů?“ Zeptala se Míša.

Co na to říct? „Ani nevím…“ Původně jsem domů ani nechtěl, ale cestou do Prostějova se můžem zastavit ještě v jedné slepičárně… Už se těším. Domů jsme přijeli k polednímu. Bydlím v jedný postarší bytovce asi z šedesátých let, pochopitelně s rodiči. Doma nikdo. Jenom u sousedů kňučel ten jejich pitomej pes. Odemknul jsem dveře, zase ten známý pach. Vůně domova se tomu říká, najednou mi bylo smutno. Sednul jsem si do křesla v obýváku a koukal do stropu.

„Neměl jsem sem chodit.“

„Blbost, třeba ještě někdo žije.“ Buď je tak blbá, nebo se mě snaží utěšit.

„Tys neviděla ty vesnice, kterejma sme projížděli?!“ Asi jsem to křiknul hodně nahlas, uraženě se na mě podívala.

„Nikdo už nežije…, zkus si naladit rádio. Uvidíš!“ Nejraději bych tu zůstal.

„Vezmu nějaký fotky… a ňáký oblečení.“ Zvednul jsem se a začal rabovat obývací stěnu, kde máme schovaný alba. Vzal jsem si několik fotek rodičů, sourozence nemám. Máma měla dosti komplikovaný porod a tak další děti jí nedoporučili.

„Jo a ještě nějaký oblečení.“ Vzal jsem svetr, co mi upletla babička, trenky a trička. Pak ještě bundu, jsem na ní zvyklej, má spoustu kapes – nostalgie.

„Už radši vypadnem.“

„Jo, jak chceš. Nechceš si ještě něco vzít?“

„Já nevím, raději ne. Jó, moment, knížky, vezmu si nějaký knížky.“ Popadnul jsem jednu plátěnou tašku a naházel do ní několik povedených kousků. Hlavně Kinga a Forsytha.

„Tak a deme, nebo se…“ Zase jsem pečlivě zamknul, klíče strčil pod rohožku, co kdyby náhodou… Ještě že se Míša nedívala, napsal jsem vzkaz na stolek v obýváku, že jsem to přežil a kam míříme.

Po ulici se potulovalo několik psů. Ale nebylo potřeba nic proti nim podnikat.

„Cestou zpátky si najdeme nějaký dům, blízko té firmy.“

„Jó? To je fajn.“ Usmála se.

„Ale ještě se cestou někde zastavíme.“ Nedůvěřivě se na mě podívala. Ale nezeptala se. Mířili jsme ke slepičárně, která je v nedaleký vesnici a když se obrátí vítr, tak je cítit ten příšerný smrad.

x x x x x

Dojeli jsme k vysokému plotu, který byl postaven kolem celého areálu, asi ochrana před liškami. Budovy, kde chovaly slepice by potřebovaly minimální údržbu. Je vidět, že noví majitelé slepičárny chtějí ze svých svěřenců vymačkat co nejvíc. Děsil jsem se co uvidím uvnitř. Pěkně to tu smrdělo…

„Co tady budeme dělat?“ Uraženě se zeptala.

„Neboj, pustím jenom pár slepiček, budu tady co by dup.“ Rychle jsem vylezl z auta, dojdu k bráně a… pejskové. Přihnali se ke mně dva vlčáci, vesele štěkajíc, že někoho vidí. Čezeta jejich radost rychle ukončila, už je to pro mě rutina, pokud jsou za plotem tak s nima nemám problém. Nechtěl bych se ale zase dostat do problémů jako na základně, aby mi došly náboje anebo, abych u sebe neměl vůbec žádnou zbraň. Musím se taky někde pořádně ozbrojit, asi navštívím nějakou policejní stanici…

Vlezl jsem do slepičárny, smrad. Chvíli trvalo než jsem přišel na to, jak se ty klece otevírají a pak to šlo ráz naráz. Bylo jich tam asi dvacet tisíc plus malý kuřata. Slepice, no slepice, spíš to vypadalo že prošly odpeřovací kůrou někde v koncentráku. Některé měly na sobě jenom pár pírek. Ani se jim nechtělo z klecí.

„No nutit vás, krávy, nebudu, von vás hlad donutí seskočit z bidýlka.“ Některé chytřejší ale už slítly a s kvokáním a nejistým krokem hladovkářů se vydaly sehnat něco k sezobnutí.

„Zajímalo by mě, jestli to nějaká slepice přežije, alespoň dvě zimy. Ještě vám potvory otevřu sklady s obilím.“ Vím, že dál na pozemku slepičárny je velká sýpka, to by jim mělo na pár měsíců stačit. Pak… je to na nich. Slepice jsou blbý, všechno si to sežerou hned a v zimě chcípnou hlady.

„Taky by mě zajímalo jestli vám doroste to peří… Jinak nemáte holky šanci.“ Sýpku a sklady jsem vypáčil. Některé slepice už se začaly trousit ven ze slepičárny. Vrata od areálu jsem zase pečlivě zavřel a uvnitř k plotu jsem na několika místech přistavěl nějaké krabice, aby slepice mohly přelítnout plot. Z venku se k nim žádný pes ani liška nedostane.

„Víc pro vás udělat nemohu.“

Nasednul jsem k Míše, která kupodivu ani nic neříkala. Jenom mi povídá, že příšerně smrdím. Nic nového, jenom mě to zaráží, že to říká ona. Ale o holce se nesmí říct že smrdí, holka se jenom nestihla umýt…

„Tak a jedem.“

x x x x x

Jeli jsme zpátky k městu, zase jsme museli několikrát zajet do pole a jednou dokonce se vrátit asi o pět kilometrů nazpátek. Oběd tvořil tvrdý chleba s nějakým suchým salámem, kdybych si ho sebou nevzal, tak jsme o hladu. Na Míšu se v tomhle ohledu nemůžu vůbec spolehnout. Když jsem jí to řekl, tak se zase rozkřičela, že nemohla počítat s takovým „výletem“. A bylo odbyto, zase spolu nemluvíme… Konečně jsme dojeli k předměstí Prostějova.

„Tak honem si nějaký vyber, ať můžu jet zpátky do firmy.“

„A co ten nákup, slíbils, že pojedeš se mnou na nákup!“ Stěžovala si.

„Tak si někam skoč, přece nebudu s tebou pořád chodit, nejsi malá holka.“

„Seš hajzl, slíbils to! Nemůžu tady chodit sama, když je tady tolik psů!“

„Ale prosím tě, já myslel, že máš psy ráda…“ Chtěl jsem ji trochu dožrat, aby se konečně osamostatnila.

„Seš normální hajzl!“

„Ale, ale, taková slova… Co kdybys ses naučila jezdit autem? No?“

„Teď se nic učit nebudu!“

„A kdy se budeš něco učit?“ To už moje trpělivost přetekla. Nic na to neřekla. Pak jsem uviděl nějaké domy, na jeden jsem ukázal.

„Hele, támhle ten dům, tam zajedem. Ten by mohl být dobrej.“

„Je pěkně hnusnej, má plechovou střechu a je starej!“

„No a co! Není to daleko…“

„Já bych chtěla nějakej novej.“ Zase ten psí pohled.

„Podívej se, tady v tomhle konci žádná nová výstavba není a já nebudu jezdit půl hodiny přes město. Jasný?! Tak si vyber: buď támhleten nebo ten modrej.“

„Tak ten modrej.“ Zase začala fňukat, ale na mě to už neplatí, spíš na to začínám být alergický. Zastavil jsem před dotyčným barákem, byla to malá vilka, asi původní výstavba, tak třicátý léta.

„Je to dobrý, žádnej pes, půjdu se ale raději podívat dovnitř.“ Míša na mě kývla a já se vydal s čezetou v ruce na průzkum. Zahrada nic moc, ale vzadu je skleník a v něm moje oblíbená pochoutka okurky a papriky. Super. Dveře od domu byly samozřejmě zavřený, tak jsem musel rozbít okénko a vlést opatrně dovnitř. Pes tu ale naštěstí taky nebyl, to už bych ho cítil.

Je zajímavé, že ať vstoupíte ke komukoliv, kdo doma má psa, tak to je na první nadechnutí cítit. Tady bylo „čisto“. Přede dveřma byl věšák s klíčema, tak jsem je vyzkoušel a na podruhý se trefil.

„A je otevříno.“ Došel jsem zpátky pro Míšu. Nebyla nadšená, ale stejně tu moc dlouho nebudem.

„Moc se nekřeň, stejně za týden pojedem jinam.“ Hodila na mě zase ten svůj naštvanej kukuč a šla dovnitř.

„Něco tady hrozně smrdí.“

„Co? Nesmysl! Nic tu nesmrdí, jenom si myslím, že bychom oba potřebovali sprchu.“

„Css.“ Klasická odpověď.

„Není tu žádnej bazén a ty nový baráky maj všechny bazén!“

„Stejně by si jenom frfňala, že je studená voda. Tak toho nech a běž se už umejt.“ Práskla dveřmi od koupelny, ale poslechla. Prozkoumal jsem celý dům. Nic zvláštního jsem ale neobjevil, musel tu bydlet nějaký důchodce. V baráku nebyl žádný počítač, jen video a televize. Pár pitomých knížek, talíře a spousta povlečení. Vyměnil jsem povlečení za nové a natáhnul jsem se do postele, ale rychle jsem zase vyskočil.

„Smrdím jako prase, nejdřív se osprchuju a pak si dám dvacet, dneska už nic na scánii neudělám.“ Po chvíli Míša vyšla z koupelny, celá modrá.

„Tak jaká byla voda?“

„Tě chci vidět!“ Jenom jsem se zasmál. Ne že bych studenou zrovna miloval, ale nějak zvlášť mi nevadí. Základ se jenom slabě namočit, pak pořádně namydlit a rychle to ze sebe smýt. To jsem raději ještě jednou zopakoval, protože smrad z prasečáku a ze slepičárny byl fakt nechutnej. Prudce jsem se třel do sucha, abych rozproudil krev ve svalech. V tom se ozval příšerný křik, jako kdyby někoho na nože brali. Nahatej vyběhnu ze sprchy, čezetu v ruce, Míša stojí na stole a piští. Vtrhnu do pokoje. Scéna jak z akčního filmu, nikde však nic podezřelého nevidím.

„Co se děje?“ Míša už není tak vyděšená jak se zdálo, zdá se že se přihlouple usmívá.

„Myš! Támhle zalezla.“ Ukáže do rohu pod postel.

„Seš blbá nebo co, to musíš takhle řvát kvůli pitomý myši?!“ V tom jsem si uvědomil že jsem nahatej a začal jsem pomalu couvat. Míša se začala uculovat ještě víc.

„No a co! Voda byla studená!“ Na tuto moji poznámku se začala nezadržitelně smát. Mazal jsem do koupelny pro nové spodky, oblíknul jsem se do věcí co jsem si přivezl z domova a konečně se cítil ve své kůži.

„Jestli ještě jednou takhle zavřeštíš kvůli takové hovadině, tak ti příště už nikdy nepomůžu.“ Přestala se pochechtávat.

„Byla tam!“

„To mě nezajímá! Myš není tak nebezpečná, abys kvůli tomu musela takhle řvát! Je ti to jasný?“ Vyplázla na mě jazyk. Kráva.

„Chvíli si odpočinu a pak se pojedem kouknout po nějakým obchodě, mám hlad. Běž se prosím tě podívat, jestli tu není něco k snědku a jestli ještě jednou zavřeštíš…“ Nedokončil jsem hrozbu. Jenom se ušklíbla a odešla. Natáhnul jsem se do postele a zavřel oči. Před mýma očima běželo, jak se prasata derou na svobodu a jak přelézá jedno druhý, aby byly rychleji venku. Napadlo mě, že se chovaj úplně stejně jako lidé. Nebo jak se dříve lidé chovali.

Za chvíli přišla Míša, že lednice hrozně smrdí a že ve špajzu nic kromě mouky a nějakých těstovin není. A že do sklepa nepůjde. Nic jsem jí na to neřek, jenom se převalil v posteli.

„Dej mi chvíli pokoj.“ Řekl jsem hodně potichu, aby to neslyšela. V posteli jsem vydržel sotva dvacet minut.

x x x x x

„Musíme na nákup, bude čas k večeři a já mám hlad, že bych sežral celýho vola.“ Povídám jí, když jsem si trochu odpočinul. Nic na to neřekla a šla poslušně za mnou.

„Musíme taky někde natankovat.“ Říkám si spíš pro sebe, než k mému spolujezdci.

„Za chvíli začne blikat rezerva.“

„Hmm.“ Tomu říkám odpověď.

„Ale nejdříve jídlo.“ Dojeli jsme k jedné sámošce. Uvnitř klasický smrad, psi nikde. Na chleba nemá cenu ani šahat, naházel jsem do vozejku zase nějaké těstoviny, rýži, konzervy a nějaké polívky a omáčky.

„A hele píva.“ A hnedka jsem do sebe hodil jednu „Plzeň“.

„Vemu rovnou celou basu, taky nějakou kořalku a něco lepšího.“ Vzal jsem dvě flašky dvanáctiletý whisky a Metaxu. Vše jsem naházel do vozejku a tradá bez placení pryč.

„Moment, kartáček na zuby.“ Vzal jsem ještě nějaké mýdlo a voňavku.

„Všechno to naházet do auta a jedeme.“ Dojedu k autu a vidím tři psi očuchávaj zvědavě zadní nárazník. Jeden si to ke mně namířil a přátelsky vrtí ocasem. Napálil jsem ho asi ze dvou metrů přímo do hlavy. Nešlo neminout, kulka mu prolítla hlavou a zaryla se do asfaltu. Míša se znechuceně otočila pryč. Ostatní psi se se štěkotem rozutekli. Naházel jsem věci do auta a zabouchnul dveře.

„Taky si ho nemusel hnedka zabíjet, vůbec neštěkal.“ Vyhrkla ze sebe Míša.

„Aůůůůůů, haf,haf,haf!“ Napodobil jsem psí štěkání.

„Úchyláku!“

„Já se nenechám pokousat!“

„Von tě nechtěl kousnout, moc dobře jsem to viděla!“

„Ty už jsi asi zapomněla, co se stalo předevčírem! Viď.“

„Seš úchyl a všechny psy stejně zabít nemůžeš!“

„Já ti na ně kašlu, ale ať za mnou žádnej neleze!“ Nic na to neřekla a jen se tak ušklíbla.

x x x x x

Dojeli jsme k benzínce, odtlačil jsem jedno auto a už jsem byl u stojanu.

„Nic. Sakra! Jak to? Nic neteče.“ Křiknu na Michaelu, ta jenom pokrčí rameny, ani nevyleze z auta. Zkouším další stojan, pak ještě jeden. Nic.

„Aha, vona nejde elektřina, no to je jasný. Budu muset z nějakýho auta vycucnout naftu.“ Obešel jsem všechny auta co stály u benzínky a řádně je podojil. Měl jsem nakonec štěstí, kousek byl kamion, kterej zrovna odjížděl z benzínky. Ještě jsem načepoval dva dvacetilitrový kanystry a hodil je do kufru. Zajímalo by mě, jak by si poradila Míša…

„Jedeme domů.“ Žádná reakce, inu spolujezdec jak má být. Cestou jsem alespoň vybral jedno policejní auto, tak mám nějaké patrony do zásoby. Musel jsem jet přes město kvůli bouračkám dost pomalu, tak se za mnou seřadil docela slušnej psí průvod. Zastavil jsem před barákem, těsně u dveří.

„Dělej, vylez první, já tě budu krýt ze střechy.“ Nikam se ji evidentně nechtělo.

„Tak dělej! A vem s sebou nějakou igelitku s jídlem sám všechno nepoberu!“ Neochotně se zvedla, popadla tašku otevřela dveře a hned byla u branky. Psiska nic nedělala, jenom tak poštěkávala a vrtěla ocasama.

„Tak a teď já.“ Lezu zpátky poklopem do džípu, pejsci se osmělili blíž. Beru tašku, pomalu otevírám dveře. A před sebou mám bernardýna, má na mě přátelsky rozevřenou tlamu, teda ne na mě, spíše na moji tašku. Nechápu jak si lidé můžou tak velké psy pořídit do města.

„Jedeš potvoro! Běž pryč, sakra!“ Pejsek – obluda si jenom tak mlaskla a velká slina mu upadla na dlažbu. Další psi se začali tlačit, asi si mysleli: „Kde to vázne?“ Zabouchnul jsem dveře. Nemám na to žaludek, střelit takovýho pěknýho psa z půl metru do hlavy… a taky nemůžu zajet moc k plotu, protože by psi po autě přeskákali za mnou.

Pak mi ale došla trpělivost.

Začal jsem troubit, psi se trochu lekli, ale jinak zůstávají na svých místech. Dokonce slyším jak štěkaj, už jako by trochu naštvaně. Jako by říkali: „Tak co bude s tím žrádlem?“ To už mě fakt dožrali.

„Nemám čas se tu s vámi takhle srát!“ Zprudka jsem otevřel dveře, nabral tak nějakého hladovce a vypálil do chodníku před sebe tři rány. Ozvalo se nějaké zakňučení a dav se konečně pohnul směrem ode mně. Vypadnul jsem z auta a když jsem byl za brankou tak si zprudka oddechnul.

„Přes plot se parchanti nedostanete!“ Ten kdo si plot stavěl neměl asi lidi moc rád, protože plot byl pěkně bytelný a dobré dva metry vysoký.

„Tak, já si du udělat něco na zub a vy si tu chcípňete!“ Zachechtal jsem se a vyrazil za Míšou, pejskové se seběhli kolem postřeleného kamaráda a začali mu lízat rány…

„Víš na co jsme zapomněli?“ Ptám se.

„Ne.“

„Na vařič, budu muset udělat venku na zahradě oheň a jídlo uvařit na ohni. Uděláme rejži s tou chalupářskou konzervou.“

„Já nebudu.“

„Proč ne?“ Že by neměla hlad? To bych se divil.

„Nemám hlad.“

„Dyť ti kručelo v žaludku. Jak to, že nemáš hlad?!“

„Já žádnou konzervu nechci!“

„Kde jsou ty věci z nákupu?“ Začínám mít tak trochu podezření, nějak se mi nezdá, že by najednou přestala mít hlad.

„Tady!“ Zase ten uraženej obličej.

„Ty si sežrala půlku čokolád! Seš normální?! Budeš jako bečka! Kdybych věděl že seš tak mlsná, tak bych ti přivezl plnej koš. Víš co, děvče, od příště si nakupuješ sama, žádný společný nákupy, co si najdeš to sníš a já co si uvařím to si sním já. Je ti to jasný?!“ To mě teda pěkně rozčílila, vemu čtyři čokolády a čtvery sušenky a ona toho půlku sežere!

„Hulváte, tak se udav! Já ti o žádnou rejži nestojím!“ Otočila se a odešla do pokoje.

„Krávo!“ Opravdu harmonický vztah, takovou bábu mít doma, tak se zblázním. Jenže v manželství se má možnost člověk rozvést, ale tady… Kašlu na ni.

Z dřevníku jsem na ohniště za barákem nachystal nějaké dříví a v kastrolech uvařil rýži a konzervu. Uvařil jsem si na dva dny, abych se s tím pak nemusel zabývat. Ráno vypadnu a ať si tu třeba shnije, dřív než večer se nevrátím. Napral jsem se až k prasknutí a vyvalil se na lehátko pod pergolu. Veget. Krásně jsem si užíval pohodu, kdy nemusím nic dělat a poslouchal jak psiska vyjou hlady. Asi po dvou hodinách jsem se sebral a šel dovnitř spát.

x x x x x

Další den jsem se probudil asi v sedm hodin, nastartoval džíp a odfičel do firmy. Pejskové podřimovali na chodníku a zvědavě se za mnou otáčeli. Ti větší měli plná břicha a byli spokojeně rozvalení na silnici. Někteří se rozhodli, že za mnou poběží, ale ujel jsem jim. Barák, co si Míša vybrala, byl naštěstí asi čtvrt hodiny jízdy autem. Otevřel jsem bránu a vjel do areálu. Traverzy jsem našel tak, jak zůstaly od včerejška. Mám už vymyšlený plán, jak je připevnit k nárazníku.

Nejdřív svařit dvě třístovky íčka napříč přes nárazník, tak aby měly přesah asi třicet centimetrů na každé straně. Ty navíc budu muset prošroubovat do nárazníku, díry nebudu vrtat, ale propálím je svářečkou. Kdybych někde hodně boural a utrhal sváry, tak to bude celé držet ještě na šroubech. Jistota je jistota. Tak a na ty dvě íčka musím navařit čtyři stojny, taky íčka, ty budou končit na úrovni oken. Nahoře se to sváže účkem. To je první fáze. Potom na ty stojny navařím další íčka jako takovou mříž. No a nakonec navařím na tu mříž a na nárazník příčník a na něj dvě bočnice, které budou sloužit na rozhrnování automobilů na silnici. Celou konstrukci ještě zesílim žebry, aby to bylo dostatečně tuhý. To je tedy teorie. Nevím ovšem jak to sám zvládnu.

Dal jsem se do práce a celý den jsem řezal traverzy, měřil, chystal další materiál a dělal změny v konstrukci. Zjistil jsem, že tak, jak jsem to nakreslil to přeci jenom nepůjde, ale že to chce malé úpravy. Ale nic podstatného. Celý to je hrozná dřina a improvizace. Nechci po ní, aby tahala těžké traverzy, ale jenom něco přidržet anebo z dálky skouknout než to zavařím, aby to bylo rovně. Ale alespoň mám klid.

K ohradě přišlo několik psů a začali výt; nevšímal jsem si jich, jsou za plotem a tudíž mi nijak nevadí. Udělal jsem akorát půl hodinovou přestávku na oběd, jinak jsem pořád makal. Docela mě to bavilo. Dělat si na svém, vím, že na tomhle bude záviset můj, nebo spíše náš život. Už nechci pořád objíždět bouračky, vracet se nebo sjíždět do pole. Z firmy jsem odjížděl asi v šest hodin, cestou jsem se zastavil v sámošce na nákup. Domů jsem přijel v sedm večer. Nepozdravil jsem, šel jsem rovnou do sprchy. Studená. Pak spát.

Další den to samé, ráno se vytratit a večer příjezd. Třetí den pobytu to už Míša nevydržela a zeptala se.

„Proč mě pořád ignoruješ?“

„Já, ty ses zachovala špatně, nemyslíš? Došly ti sušenky, viď!“

„Ty už nemůžu ani vidět.“

„Alé, to snad není možný. Našemu mlsounovi už nechutná čokoláda?“

„Prosím tě, nech toho! To se musíš furt hádat?“

„Nemusím, ale nesmíš mě dát příležitost.“

„Zítra chci jet s tebou.“ To mě nepřekvapilo, nemá co jíst.

„Nakupuješ si ale sama, je ti to jasný?“

„O to nejde, chci se podívat, co tam děláš.“ Nevěřícně jsem se na ni podíval.

„Jó?“

„Jo! A nečum tak blbě!“ Naštvaně se otočila. Ale nedalo jí to:

„Kdy ráno jedeš?“

„Jako vždy, v půl osmé odjezd.“

Druhý den jsme vyjeli po osmé hodině… Pořád nějaké zdržování, převlíkání a chystání. Otázky typu: Nevíš co si mám vzít na sebe? Nevíš, jak bude? Jak tam budeš dlouho? Pojedeme pak někam? Bude tam zima? Nevíš, jestli bude pršet? A tak dále. Na všechny tyto otázky jsem odpovídal jenom „Nevím.“, nebo „Uvidíme.“ Hrůza.

Když jsme konečně odjeli, tak hnedka cestou uviděla několik dalších baráků, do kterých bysme se mohli nastěhovat, nebo je alespoň „zkusit“.

„Podívej se, jestli chceš se mnou jet v tom náklaďáku pryč, tak mi dneska pomůžeš a nebudeš mě zdržovat pitomejma otázkama. Jo?“

„No jo. Seš hroznej!“

„Já už jinej nebudu.“

Práce s Michaelou byla hrůza, pořád se na něco vyptávala, zdržovala mě a byla nesnesitelná. Zase jsme se pohádali. Pořád bylo něco těžký, nebo špinavý… Na její obhajobu musím ale říct, že asi ve dvou případech mi dost pomohla, protože to byla práce, kterou bych sám nezvládl. Už mám hotový obě íčka na nárazníku, včetně mříže a příčníku. Na mříž jsem navařil ještě třímilimetrový plech, aby se mi na mříži neusazoval žádnej bordel. Dnes jsme navařili s Michaelou obě bočnice. Je to brutální konstrukce, a taky dost festovní, s tím budu moct klidně odsunout i těžký náklaďák. K nárazníku je to prošroubovaný patnácti šrouby M45. Na bočnice jsme dali pětimilimetrový plech, aby auta, které budu odsunovat se nezachytávaly na „radlici“. Bočnice jsou asi patnáct centimetrů od země a nejsou dvě, jak jsem původně chtěl, ale čtyři.

„Tak a dneska končíme, jenom to vyzkouším, jak funguje radlice.“ Shodil jsem ze sebe svářečskou helmu, montérky a v trenkách vlezl do auta. Nastartoval jsem a namířil si to k formanovi který stál zaparkován za vrátnicí. V okamžiku nárazu jsem tam mohl mít tak 40km v hodině. Škodovka se lehce nadzvedla a byla vykopnuta bezpečně na stranu od scánie.

„Jupíí! Tak to bych mohl dělat pořád!“ Na konci jsem scánii otočil a rozjel to na sedmdesát kiláků a… Prásk! Auťák odlítnul, ve vzduchu udělal dvě salta a skončil na boku daleko za mnou. Kroužil jsem po dvoře a hledal další oběť. Michaela, jenom nechápavě kroutila hlavou. U plotu byl ještě zaparkovaný Ford Tranzit, dojel jsem k němu a opatrně jsem ho odšťouchal od plotu.

„Tak se ukaž. Začnu tak od čtyřiceti kilometrů. Uvidíme.“ Docela jsem měl obavy, když se ta dodávka přibližovala. Ale jediný pohled na monstrum, které mám vepředu přivařený, veškeré pochybnosti zcela vyrušil. Míša si zacpávala uši. Oprávněně. Ozvala se šílená rána, scánie se jenom trochu zhoupla, Tranzit se překlopil na bok, milion jisker se rozlítnul po place, ale radlice spolehlivě odhodila Forda na stranu.

„Příště ho musím vzít víc z boku.“ Forda jsem nabral někde v místech kde je kabina, což se neukázalo jako nejlepší, příště to musím trefit spíše do motoru. Otočil jsem a znova se rozjel proti Fordu. Tentokrát jsem byl ještě rychlejší, nabral jsem ho někam za zadní nápravu, radlice si ho zase mírně přizvedla a pak ho vykopla pryč od náklaďáku. Přesahy se ukázaly jako zcela dostatečné. Ford udělal dvě boční salta a zase zůstal ležet na boku pěkně veprostřed dvora… Znova otočka, na tachometru asi sedmdesát a… Šílený náraz, pásy se mi zařízly do ramenou.

„Ty vole! Do prdele, do prdele! To byla klika, do hajzlu! Ty vole… Kurva!“ Prohnul jsem se v sedačce. Ještě že jsem byl připoutaný, byla to šílená prda, Ford přeletěl přes kabinu, trochu mi zmáčknul plechy na střeše, odřel bočnici valníku a začal hořet. Ještě že mi nezůstal viset na autě…

Otočil jsem auto a dojel jsem k hořícímu vraku. Teď už by ani původní majitel nepoznal co to bylo za auto. Tam kde byla kabina nebylo nic. Nákladní prostor totálně zmuchlanej a uražená jedna náprava.

„Tak a teď se podíváme na škody.“ Odjel jsem od vraku ke své „dílně“. Vylezl jsem z kabiny a začal prohlížet škody. Íčka byly téměř nedotčený, jenom sloupaná barva a neznatelný průhyb na příčníku. Příčník je vůbec nejvíce namáhaná část nárazníku, tlumí veškeré rány do rámu.

„Budu tam muset dát ještě jednu traverzu, takhle by se to mohlo za chvíli urvat.“ Raději tam dám ještě k tomu příčníku nějakou vzpěru, o moc těžší to už nebude. Elektrod mám dostatek a benzínu do centrály – neomezeně. Taky budu muset přidělat nějakou ochranu oken, nemusí to být nic mohutného, stačil by nějaký silnější jekl. Svařit nějaký rám, ale nezávisle na radlici.

„Ty to auto zničíš, ještě než někam vyjedem!“ Křikla na mě Míša.

„To byla prda viď! Slyšelas?“

„Ne asi!“ Ženská, vůbec nechápe, jaká to byla paráda.

„Musím udělat ještě pár vylepšení, myslím ale, že příští týden bychom mohli konečně vyjet. Co ty na to?“

„Hmm, to by bylo fajn.“

„Potřebuju tvoji pomoc.“ Zajímalo by mě, co na to řekne.

„A budeš se mnou chodit nakupovat?“ Zeptala se.

„A budeš mi vařit?“

„Víš, že já vařit neumím.“ Odsekla.

„Tak se to naučíš.“ To je zase debata… „Já všechno nezvládnu, nemůžu stavět auto a do toho ještě vařit. Nikdo po tobě nechce žádný nadívaný bažanty, máš v knihovně kuchařku, tak něco zkus!“

„Já nevím co, maso je už všechno zkažený…“

„Tak něco bezmasýho, nebo ti zastřelím nějakého psa, běhá jich tu dost.“

„Fuj, seš prase, ty bys jedl psa?!“ Podivila se.

„Psa už jsem jed, náhodou to bylo výborný…“

„Seš dobytek!“

„No jo, jsem dobytek, uvaříš???“

„Hmm, já nevím něco zkusím.“ Hurá!!!

„Když nebudeš vědět, tak se mě zeptáš, jinak když pojedeš podle kuchařky, tak nemáš co zkazit.“

„Jo, tak já něco zkusím, ale dneska ještě vaříš ty.“ Podíval jsem se ji do očí. Rychle dodala:

„Já se budu dívat.“ Usmála se.

„Dobře.“ Jeli jsme do sámošky, tam jsem zastřelil dva psy. Byli takový tučný, škoda.

Pak zpátky do vilky. Uvařil jsem rizoto, primitivně jednoduchý jídlo. Míša se ale na to dívala jako na malý zázrak.

„Vidíš, je to jednoduchý a nechutná to špatně, co?“

„Jo, je to dobrý. To zkusím zítra.“

„No, já bych zase zítra zase zkusil něco jiného, třeba špagety…“

„Špagety já neumím.“

„Neboj, není to nic těžkýho: uvaříš těstoviny, vedle si připravíš omáčku, nebo nějakou nádivku. A je to.“

„Nádivku? To je těžký…“

„Ale není, zelenina, salám, vajíčka nebo olivy… Je to hrozně jednoduchý, nemusíš se bát.“ Zas ten pochybovačný výraz.

„Bude to v klidu. Zejtra půjdem zase nakupovat, musím si opatřit i nějaký zbraně, něco mě napadlo…“

„No tak fajn, to bychom se mohli zastavit v centru.“

„No tam mám právě namířeno.“ Dali jsme si dobrou noc a odešli na kutě. Ze Zlatých stránek jsem si zjistil jednu adresu obchodu ze zbraněmi a do toho se zítra vydáme. Bude to takový odpočinkový den, práce na scánii chvíli počkaj. Taky musím udělat seznam potřebného vybavení na cestu. A vymyslet, jaké bude uspořádání na ložné ploše. Šel jsem spát a zdálo se mi, jak mě honí mimozemšťané a že jsem poslední člověk na zemi. Byl to naprosto šílený sen, kde mě taky naháněli psi, prasata a přerostlé slepice.

x x x x x

Na druhý den jsem se probudil úplně propocený a asi se měl horečku. Michaela byla už oblečená.

„Není mi dobře.“ Povídám ji, když zaklepala a zvědavě nakoukla do mého pokoje.

„Dneska z toho nic nebude. Budu ležet, jsem úplně hotovej… Snad zítra.“

„Hmm, nevadí, chceš něco k jídlu?“???

„No, já nevím… tak mi, prosím, uvař čaj, ale dej do toho tři cukry a med co je ve spíži. Jó a ještě ty piškoty co jsme včera přivezli. Za chvíli přišla s uvařeným čajem, piškoty a v druhé ruce dva pomeranče.

„Dík.“

„Tady máš teploměr. Našla jsem ho v šupleti a ještě Paralen.“

„No paráda, seš hodná.“ To mi to de. Sedla si na kraj postele.

„Myslíš, že máš teplotu?“

„Nevím, asi jo.“

„Ukaž.“ A dala mi ruku na čelo. Opotil jsem se.

„Hm, asi jo.“ Kouká na mě a ještě si trochu poposedla… co může hergot chtít? Proč už nejde?

„Tak se změř.“

„Jo.“ Musel jsem se posadit, ale opatrně, v noci jsem se celej svlíknul, jak jsem byl zpocenej. Peřinu jsem měl jenom kolem pasu. Se zájmem a zcela bez ostychu si prohlížela moje tělo. Kouknul jsem se na ni, už mi zas tak hnusná nepřipadla. Neměla ty svoje hnusný culíky ani ten pytel, v kterým chodí oblečená. Koukali jsme se na sebe, pak praví:

„Tobě to taky trvá.“ Vsunula mi ruku pod peřinu a vzala ho do ruky, pořadně zmáčkla a vrazila mi jazyk do pusy. Málem jsem explodoval…

Pak začala rukou pohybovat nahoru a dolů a mačkala mi ho ještě víc. Položila mě na postel a strhla peřinu. Ležel jsem před ní úplně nahej, zase ty zkoumavý pohledy. Trochu se usmála. Stoupla si a začala se pomalu svlíkat… no takhle kdyby zhubla o patnáct – dvacet kilo… to by byla bomba.

„Roztáhni nohy.“

„Co? Já?“ Vyhrkl jsem ze sebe.

„Jo ty! A dělej, pořádně!“

„Myslel jsem…“

„Ty pořád myslíš.“

„Co chceš dělat?“

„Uvidíš, neptej se pořád…“ Poslechnul jsem ji. Klekla si mi k nohám a pak… už si skoro nic nepamatuju. Tohle bych teda od ní nikdy nečekal. Profesionálka.

Leželi jsme vedla sebe a horečka byla ta tam.

„Kde ses tohle… naučila…?“ Jenom se usmála a povídá:

„Měla jsem dobrého učitele na gymplu, seš mu docela podobnej… Tak mě napadlo, že bychom mohli začít tímhle…“

„Dobrej nápad.“

„Ty toho moc nenamluvíš viď?“

„Ale jo, jenom… nevím co bych měl pořád povídat. Všechno je v prdeli. Svět, který jsme dřív znali už asi neexistuje. Pořádně se v tom nevyznám, vylezeš z jeskyně a všichni lidi… fuč. Tohle nechápu.“

„Já taky ne. Jak mohli jen tak zmizet, kdyby po nich alespoň něco zůstalo… Ani zuby… To je mi taky divný. Kam chceš vůbec s tím náklaďákem jet?“

„Ještě nevím. Asi Španělsko, nebo Francie, někam na jih.“

„Proč zrovna tam?“ Podivila se.

„Protože tam mají mírnější zimy, nemusíš tolik topit. Chtěl bych najít nějakou vilku u moře, dobře oplocenou, kvůli psům, velkej pozemek aby se tam dalo něco pěstovat… Nevím, možná že cestou někoho potkáme.“

„Třeba to zasáhlo jenom náš stát…“

„Myslím že ne, protože když si pustíš rádio, tak nic není slyšet, žádná stanice, ani na dlouhejch vlnách.“

„Chtěla bych do Prahy, podívat se domů.“ Myslím, že se do Prahy nedostanem ani v tanku. Je tam velká koncentrace automobilů. Nechci jí ale brát iluze.

„Zkusíme to.“ Políbila mě. Dala mi hlavu na prsa a začala mi rukou šmejdit po břiše. Zase ten tlak v podbřišku…

„Už zase?“ Zeptal jsem se potichu.

„No a proč ne?“

„Musím se vykoupat, hrozně jsem se v noci potil…“

„To mi nevadí.“ Druhé kolo bylo stejně bouřlivé jako první, myslel jsem, že už mě ničím nepřekvapí, ale mýlil jsem se…

„Ty si teda pěknej nenasyta.“ Dobírám si Míšu.

„Jó?“ Šáhla mi tam dolů.

„Už prosím tě ne. Už by se mnou nic nebylo…“

„Ale di, vono se tam ještě určitě něco najde.“ Zase ho měla pevně v ruce. To jsem se jí ale vykroutil a utekl z postele.

„Musím napsat nějaký seznam věcí, co budeme potřebovat… Musím se obléknout… Já… du si pro papír!“ Jenom se na mě z postele usmívala, odešel jsem do haly. Pod telefonem byl blok na poznámky, tak jsem z něj vytrhnul dva listy a začal zapisovat co bude potřeba pobrat.

„Hergot ta má ale apetit… No nic. Tak co budem potřebovat?“ Nějak jsem se nemohl soustředit, napsal jsem sice pár věcí, ale ve skutečnosti jsem myslel na něco jiného. Rozvalil jsem se v křesle a vychutnával chvilku klidu. Najednou vrzly dveře.

„Tak tady jsi. Já myslela, že píšeš seznam.“

„Jó, píšu, už jsem něco napsal, přemýšlím…“

„Už zase? Říkala jsem ti, že nesmíš tolik myslet! Né?“ Klekla si přede mě, měla jenom tričko, jinak byla úplně nahá.

„Nemůžu to psát úplně bezhlavě… Jak si to představuješ?“

„No jestli chceš přemýšlet, tak to můžeš v posteli.“

„No tam to moc nejde.“

„Jak to?“ Zeptala se naivně.

„Prosím tě, nech toho… musím si dát pár věcí dohromady v hlavě… Večer, možná…“

„Já myslela, že se ti to líbilo?“

„Jó, to jo.“

„No tak v čem je problém?“

„V čem asi! Už nemám… to, sílu…“

„Takovej silnej kluk a už nemůže?“

„Nejsem králík!“ Odbyl jsem ji.

„To je škoda.“ Zvedla se a odešla ke dveřím, tam se otočila a povídá:

„Kdybys sis to rozmyslel…“

„Jo jasně, tak přídu.“ Usmála se a zavřela za sebou dveře.

„Sakra!“ Ulevil jsem si. Nymfomanka a navíc ještě pěkně zvrhlá. Ale takovouhle jízdu to tenhle barák asi nezažil a já taky ne. Pokoušel jsem se soustředit na něco jiného, ale… prostě to nešlo. Znova se přede mnou rozvíjely chvilky s Míšou. Takový věci bych od ní nečekal… No nic, ale co teď? Do postele nemůžu a musím se vykurýrovat. Musím do postele, nedá se nic dělat! Došel jsem zpátky do pokoje a povídám.

„Jdu se sem vyležet… Tak prosím tě, ne abys znova začla, potřebuju se uzdravit…!“

„To už si říkal. Neboj, já ti nic neudělám, přitulím se k tobě, budu tě zahřívat a budu hodná holka…“

„Míšo!“

„Neboj! Jen pojď, ale musíš se slíknout! Jinak tě sem nepustím.“ Svlíknul jsem se. Zalezl k ní do postele, přitiskla se svými ňadry ke mně a začala mě hladit.

„Říkala si, že budeš hodná.“

„Dyť jsem hodná, jenom se ti snažím rozproudit krev. Víš, kvůli lepšímu oběhu…“

„Jasně.“ Vymanil jsem se z jejího objetí a otočil se k ní zády.

„No tohle! Já se tady snažím a ty mě dáš takhle košem!“ Naštvaně se otočila. Konečně klid. Vypil jsem studený čaj a začal polykat piškoty. Míša, když slyšela jak jím, tak se zaptala:

„A mě nedáš?!“

„Ne, já jsem nemocnej a ty si můžeš dojít.“

„To určitě, já nikam nejdu!“ A vsunula ruku do pytlíku a sebrala nejmíň půlku piškotů. Hrozně se u toho gebila.

„To bude hubená snídaně. Už nic nemáme, nechceš pro něco dojít?“

„Mě se tady líbí.“ Zezadu se ke mně přitiskla. Nesmím na to reagovat, ta by byla schopna utahat i bejka… Nakonec mě stejně ale dostala, bylo těsně před polednem, když si nevybíravým způsobem sex prostě vynutila.

„Tomu se říká znásilnění.“ Povídám, když bylo po jejím dalším orgasmu. Spokojeně se usmála. Hezky se ke mně přitulila, snad už dá pokoj.

„Ale di ty. Tobě se to snad nelíbilo? Uděláme nějakej další opravnej pokus?“

„Ne, to ne. Už ne.“ Bránil jsem se. Zase ten smích… Myslel jsem, že si odpočinu, ale tohle je náročnější než tahat traverzy. Vylezl jsem z postele a doklopýtal do kuchyně pro nějaký zásoby. Snědl jsem další pytel piškotů a tři banány. Vše rychle zhltnout, ať to nevidí. Pak jsem se vrátil, Míša byla naštěstí utahaná, tak byl klid. Večer jsem musel před ní utéct do jejího pokoje a zamknout se. Cestou jsem popadnul nějaké sušenky a čokoládu. Chvíli na mě bušila, křičela, že jsem slaboch a že nic nevydržím. Pak to zkoušela prosíkem a pak zase kopala do dveří. Neotevřel jsem. Večer se mi zdálo, že jsem splávek na rybářským prutu a pode mnou krouží velká ryba, která vypadala jak Míša a pokoušela se mě spolknout. Probudil jsem se úplně spocený.

Další den jsem měl klid. Potkali jsme se v koupelně, ale rychle jsem za sebou zamknul. Klíč od pokoje jsem si vzal s sebou. Osprchoval se, a zpátky do postele. Přestala loudit, snad už dá pokoj. Večer už mi bylo lépe. Další den ráno, jsem byl konečně zdráv, taky mi došlo jídlo. Musel jsem ven z pokoje.

„Pojedeme nakupovat?“ Začal jsem rozhovor.

„Á páníček se nám uzdravil… Máš hlad?“

„Prosím tě, nech toho, potřeboval jsem klid, jinak bych se z toho nikdy nedostal.“

„Jasně, jasně. Tak jedem?“

„Jo. Nakoupíme a pak pojedu do práce, mám spoustu restů.“ Začal jsem se převlíkat.

Chtěl jsem původně do toho obchodu ze zbraněmi, ale to počká. Nejdřív musím vyztužit ten nárazník a začít svařovat rám na kabinu. Další práce bude: Hned za kabinou na valníku navařit dvě stojny, íčka aby asi metr přečuhovaly nad kabinu, k nim pak bude taky přivařen rám kabiny. Íčka budou mít ale hlavní funkci tu, že k nim musím zase navařit konstrukci na plachtu. Plánuju totiž celou ložnou plochu valníku využíti jako takovou poloobytnou zónu. Kde budu mít v bednách schovaný náhradní díly na scánii, svářečku, elektrocentrálu, sudy s naftou a motorku. Motorku chci využít jako takový rychlý průzkumný prostředek po okolí. Celé to ale musím kvůli dešti přikrýt plachtou. Rozhodl jsem se, že vlek sebou nepotáhnu, nebylo by to praktický, všechny věci proto musím narvat do valníku a přikrejt. Celé mi to zabralo týden. Udělali jsme si akorát jeden den volno, kdy jsem byl opět zamčený spolu s jídlem v jejím pokoji a za celý den vylezl akorát na záchod. Druhý den se mnou Míša nemluvila. Byla uražená až za hrob, ale ona mi odpustí, toho se nebojím.

Práce na autě byla hrozná dřina, nutno však podotknout, že bez pomoci Michaely bych to dělal ještě dýl. Některé věci bych vůbec neudělal, třeba natahování plachty byla hrozná pakárna. Střešní okno v plachtě byl taky její dobrý nápad, sice mě to zdrželo o celý den, ale vyplatilo se. Pro plachtu jsme museli zajet k nám na základnu, po tom týdnu co jsme tam nebyli, byla základna zbavená všech kostí, dokonce ani kůže z těch utopených psů nezůstala. Potulovalo se jich tu asi patnáct, několik jsem jich čezetou dostal, zbytek zalezl někam do koutů. Naložili jsme plachtu a některé další vybavení jako nafukovací člun i s přívěsným motorem, kompresor na nafouknutí, nějaké nářadí a konzervy. Základnu jsem zase pečlivě zamknul, už se sem asi nikdy nepodívám…

Do vilky už jezdím jenom ve scánii, musím si na její velké rozměry zvyknout. Jízdy jsou v tom monstru opravdový zážitek, první jízdou jsem si udělal pěkně cestu, auta lítala obloukem na chodník. Akorát jednou jsem musel kapitulovat, když se přede mnou objevila Tatrovka s pískem. Musel jsem se vrátit, objet celý blok a Tatrovku na tyči odtáhnout stranou. Vyplatilo se, do práce už jezdím jenom necelých deset minut. Když jsme jeli poprvé a já si klestil cestu mezi odstavené vraky, tak Míša ječela až mi zaléhaly uši. Bušila do mě, nadávala mě, ale když viděla, že se nám nic neděje a že se scánie jenom tak měkce zhoupne, tak se uklidnila a dokonce mi začala radit, který auto mám ještě nabrat. Začala si to docela užívat, nejdřív zapištěla a pak se smála, když viděla jak auto skončilo na boku. Když byla cesta čistá, prosila mě, abychom jeli jinudy, že je to děsná sranda jak ty auta lítaj vzduchem. Sice jsem ji nechtěl kazit radost, ale musel jsem odmítnout, protože bouraček napříč Evropou si užijeme dost a dost. Pochopila to. Dokončoval jsem poslední úpravy na autě. Před areálem vysedávalo vždycky několik desítek psů. Byli jsme tu asi děsně populární.

„Už mě ty psiska pěkně serou!“ Povídám jednoho dne, když dokončení auta bylo otázkou tak jednoho odpoledne. Míša jenom pokrčila rameny.

„Pudem nakupovat!“ To jí zajímalo.

„Jó, tak fajn. Že tě to taky konečně napadlo, já ti to říkala už dávno!“

„Já ale nemyslím nějaké kabelky nebo šperky. Musím si obstarat pořádnou flintu, nasedej jedeme!“

Odjíždění z areálu byla už rutina. Nejdřív zastřelit nějaké psy, který byli dále od vrat. Pak Míša několikrát zatroubila, na to se pejsci vždycky rozutekli, já otevřel bránu, nasednul do auta. Pejskové začali požírat své kolegy co měli smůlu. Vyjeli jsme z areálu, zastavil jsem a zavřel bránu. Rutina. Psů ale za tu dobu vůbec neubylo, spíš naopak, stahovali se sem z celého okolí.

x x x x x

Zastavili jsme před obchodem, psiska se držela stranou. Vešli jsme do obchodu „Zbraně a střelivo“

„Tak copak to tu máme?“ Začal jsem šmejdit po krámě, jedna vitrína byla otevřená.

„Á oblíbená čezeta!“ Vyndal jsem ji na pult. Byla to ČZ 75 SP-01 Tactical, skoro stejná jako mají policajti. Akorát tahle měla ještě na konci laufu závit pro tlumič. Divím se, že to prodávají normálně v krámě. Míša si prohlížela další zbraně a pak si sedla za kasu.

„Tak co si budete přát pane?“ Koketně se zeptala.

„Nějakej kulomet na psy. Máte?“ Odpověděl jsem patřičně hlubokým hlasem.

„Pes přítel člověka!“ Povídá Míša.

„Já ale nejsem člověk!“

„Aufff.“ Hrála překvapenou Míša.

„Co tedy jste pane?“

„Šííílenec!!!.“ Hrozně jsem se zakabonil.

„Achch, já, já asi omdlím.“ Řekla Míša a svalila se na kasu. Zezadu jsem k ní přistoupil, chytnul ji pevně za prsa a líbal jí ucho. Probrala se.

„Sviňáku!“ Zase ten koketní hlásek.

„Nakoupíme a večer na to vlítnem jo?“

„Hmm, až večer?“ Pokoušela se mi šáhnout do kalhot, ucukl jsem.

„Jo až večer! Teďka do práce!“ Otočil jsem se a začal si znova prohlížet regály.

„Škoda že tu nemají žádnej samopal. Hmm, ale tohle je zajímavý.“ Za jednou skleněnou vitrínou měli jakýsi veliký revolver. Na cedulce bylo napsáno: „Superredhawk– Casull“ Revolver měl docela dlouhou hlaveň, byl z matného nerezu a byl… obrovský. Cena jako lepší kulovnice.

„Co to je? Co je to za ráži?“ Nechápavě ho okukuju. Došel jsem ke kase a začal shánět klíče od regálů, byly v šupleti hnedka pod kasou. Otevřel jsem všechny skleněné regály. Pod jedním už otevřeným se válely kalhoty, tričko, boty…

Vzal jsem revolver do ruky, měl na sobě vygravírováno: .454 Casull/45 Colt. Výrobcem je nějaká firma Ruger.

„Tak to bude asi ta pověstná „pětačtyřicitka“ Hmm. Je hrozně těžkej a jenom na šest nábojů.“ Dal jsem ho zpátky do regálu.

„Pojď se podívat semhle.“ Volá na mě Míša, na sobě má myslivecký klobouček, dokonce se sojčím pírkem.

„To jo kuše. To nepotřebujem, já chci něco hodně hlučnýho, aby to ty psiska vyděsilo. Třeba granát nebo tak něco…“

„Ale je lehká.“ Bránila ji Míša.

„Ukaž.“ Podala mi ji.

„No jo, dyť taky stojí dvacet pět tisíc.“

„Mně se líbí!“ Povidá.

„Jo, tak si ji vem, támhle maj od ní nějaký prospekty, tak si naštuduj, jaký jsou do toho šípy. Já se kouknu co tady ještě maj. Taky si vyber nějakej nůž a opasek.“

„Opasek? Na co?“

„Na různý věci, nemysli si, že budeš věčně chodit v tomhle.“ Ukážu na tu její pytlovitou nádheru.

„Je to pohodlný!“

„To je možný, ale zkus se podívat, jak ti k tomu sedne ta kuš!“ To by mohlo zabrat.

„Chtěla bych nějaký džíny.“

„No, pro ty bychom se mohli taky zastavit, musíme taky nakoupit nějaký trika a další věci.“

„Tak pojedem zítra nakupovat.“

„Tak jo.“ Stejně to jednou muselo přijít a mně bylo jasný, že to bude hrůza. Dal jsem se do otevírání regálů. Měli tam spoustu revolverů a pistolí. Pěkné byly Glocky, ale byly plastový a já raději věřím železu. Navěsil jsem na kombinézu taktickou vestu. Má hodně kapes na zásobníky a je neprůstřelná.

Otevřel jsem krabičky nábojů a začal plnit zásobníky. Do vesty se jich vejde osm a další čtyři na opasek. Dva náboje jsem dal samostatně do pravé horní kapsičky…

„Podívej se ven!“ Volá na mě Míša. Před krámem bylo asi padesát psů.

„Kde se ty bestie vzaly, sakra! Musíme je nějak vykouřit, jinak se odsud nedostanem.“

„Ty jen tak neodejdou.“

„Prosím tě, nebuď hnedka vystrašená, podívej co je tu nábojů… Tohle bude psí Waterloo.“ Odběhl jsem do zadu a začal zkoumat, co bych na ně použil. Ve vitrínách byla i slušná sbírka brokovnic a nějaká kulovnice. Chce to něco, něco většího…

„Moment, vyzkoušíme tohle.“ A vzal jsem si do ruky ten velký revolver.

„Kde maj náboje? To je ale hovado, proč je to tak těžký, nechápu, jak se někdo může tahat s tak těžkým krámem.“ Míša na to taky nechápavě koukala.

„Podíváme se dozadu do skladu. Koukej jestli někde neuvidíš na krabičce napsáno 454Casull nebo 45Colt. Jo?“

„No jo.“ Hledali jsme ve skladu a asi po pěti minutách Míša vykřikla:

„Tady, tady něco je. Jak si to říkal?“

„454 Casull nebo 45 Colt.“ Povídám ji.

„Jsou hrozně těžký. Jsou tady obě. Jakou chceš?“

„Co já vím. Ukaž.“ Podala mi obě krabičky

„Jakej v nich je rozdíl?“ Otevřel jsem krabičku s náboji 45 Colt. Byly to obrovské patrony, dvakrát větší než Luger.

„No, tak to je síla!“ Začal jsem ládovat buben.

„Co ta druhá?“ Zeptala se Míša.

„Jo máš pravdu, tak ji otevř.“

„Ty jsou ještě větší…“ Povídá Míša.

„Ukáž!“ Prohlížel jsem si impozantní náboj, když jsem je postavil vedle sebe, tak byl Casull asi o tři milimetry delší. Vyndal jsem zase z bubnu „Colťácký“ náboje a vsunul místo nich ty druhý. Něco mi říkalo, že to je přesně to co potřebuju. Revolver byl najednou ještě těžší.

„To bude asi pěkná šlupka…“ Povídám Míše a dodávám:

„Uděláme to takhle: Otevřeš dveře asi tak na dvacet centimetrů, dáš tam nohu a já po nich vystřelím. Stůj ale bokem, asi to bude větší rána. Tak ať neohluchneš!

„Co když neutečou?“

„Nestraš, prosím tě.“ Něco mi říkalo, že to bude fungovat. Psi viděli pohyb u dveří, tak se začali trochu tlačit.

„Tak dělej, pomalu otevři.“ Revolver jsem musel držet oběma rukama. Natáhnul jsem kohoutek. Míša pomaličku otevřela dveře, hlavu zakloněnou od výstřelu. Namířil jsem na psí chumel a zmáčknul. Pak se stalo něco, co jsem hnedka nepochopil… Ozvala se příšerná rána, zpětný ráz byl… smrtící. Čekal jsem velký zpětný ráz do dlaně, ale ne tohle. Upadnul jsem dozadu na prdel. Míša pustila dveře a držela se za hlavu. Přestal jsem slyšet, v uších mi hvízdalo a hučelo. Upustil jsem ten železný krám, už mě je jasný proč je tak těžký, s lehkou zbraní by se už vůbec nedalo střílet. Ruce mi po výstřelu vylétly asi metr nahoru.

„Ty vole…, moje ruce! Aauuu!“ Silou vůle jsem se zvednul a došel k Míše.

„Jak seš na tom?“ Nechápavě se na mě podívala. Zopakoval jsem otázku.

„Co??? Já tě neslyším.“ Mávnul jsem rukou. Vyšel jsem ven z obchodu. Psi nikde. Jenom na konci ulice byli asi tři hafani. Minul jsem mrtvolu nějakého většího vořecha, střeva měl vyvalený ven a ve hřbetu obrovskou díru. Jedna rána.

„Tak tohle by čezeta nezvládla.“ Pes byl úplně sešrotovaný. Další výrazná stopa krve se táhla k popelnicím. „Alespoň vědí, kde mají umřít, svině jedny!“

„Jestli kvůli vám budu hluchej!“ Zahrozil jsem směrem ke psům a vrátil se zpátky do obchodu. Míša seděla na schodu a šťourala se v uchu. Podívala se na mě. Jenom jsem pokrčil rameny.

„Psi utekli.“

„Có?“ Začal jsem se smát. Uraženě se otočila.

„Tak tomu říkám prda!“ A sednul si vedle ní. Nechápavě se na mě podívala. S úctou jsem zvedl revolver se země. Otevřel válec, je obdivuhodný, že to vydrželo. Musí to být velmi pevný materiál.

Zprvu jsem myslel, že mi vybouchla hlaveň, nebo se roztrhnul válec. Míša vstala a povídá:

„Hrozně mi hučí v hlavě!“

„Nemusíš tak křičet!“ Okřiknu ji.

„Có?… Jo, já vím. Když jsem viděla, že nestřílíš tak jsem se otočila a vtom si vystřelil…“ Tak proto je tak hluchá, naposled jsem ji viděl jak se odklání.

„Už je to lepší?“ Kývla.

„Jdu se ještě podívat ven.“

„Jasně.“ Vyjdu z obchodu a rozhlížím se, psi nikde.

„Dobrý.“

„Nikde nejsou.“

„To je dobře.“ Odpovídá a pořád se šťourá v uchu.

„Tak co ještě vezmem?“ Ptám se. Vím, že revolver si odsud určitě odnesu.

„Já si vemu kuši, ta je krásně tichá, zkusím ji na zahradě.“

„Fajn, já zase ještě jednu čezetu a nějaký náboje. Jo a zkusím nějakou brokovnici a kulovnici. Z brokovnic se mi líbila „pumpa“ Mossberg na devět nábojů, celá černá v ráži 12x76. Vzal jsem všechny patrony co jsem v krámě našel, bylo jich asi tisíc.

„Tak a teď nějakou kulovnici.“ V krámu bylo nepřeberné množství, ale já se ve zbraních nevyznám. Nakonec jsem vybral jednu, která byla pověšená přímo nad kasou. Byla na ní cedulka: „Safari expres“.

„Doufám, že to není nějaký hovado na slony.“ Nerad bych měl zlomenou klíční kost. Prohlížím si ji, je to výrobek Zbrojovky Uherský Brod. Je na ní vygravírováno .416 Rigby.

„Podíváme se na patronu. Míšo, pomohla bys mě najít zase náboje?“

„Hmm.“ Nemůže se od kuše odtrhnout, študuje nějakou příručku.

„Haló, slečno, mluvím s vámi.“

„No jo. Jak se jmenují?“

„416 Rigby“

„Jo.“ Zase hledáme ve skladu, tentokrát jsem je našel já. Naštěstí to mají blbovzdorně popsaný. „Náboje pro kulové zbraně“ se jmenuje ta police.

„Tady jsou!“ Zvolal jsem.

Míša se hnedka vydává zpátky študovat návod. Je dobře, že ji to začalo bavit. Otevřu krabičku, tedy spíše krabici a vyndám z ní… torpédo. Náboj je obrovský, stejnej průměr jako Casull, ale třikrát tak dlouhej. Není to klasický špičatý náboj jako mají ostatní kulovnice, ale ve špičce je zaoblen.

„Že já si nevyberu něco normálního!“ Nacpu ho do pušky, ta má klasický závěr. Výborně mi padne do rukou, ale je docela těžká.

„Chtělo by to pejska.“ Vyjdu ven, psiska nikde.

„Nevadí. Někde ji zastřílím, alespoň uvidím, jak kope. Pod rameno si dám raději dvoje ponožky na ztlumení zpětného rázu. Tentokrát si beru sluchátka a zamířim na sloup veřejného osvětlení vzdálený asi 80 metrů. Prásk. Puška mě kopla do ramene, ještě že mám ponožky, mám ale odřený pravý ukazovák a prostředníček. Zpětný ráz byl hodně mohutný, ale kdybych ji držel líp, tak si myslím, že bych ponožky nepotřeboval. Samozřejmě, že jsem minul. Míša uslyšela tu příšernou ránu a vyběhla z krámu.

„Jsi v pořádku?“

„Ale jo, akorát mi odřela prsty, mrcha. Zastřílím ji, ale na psy je tohle škoda.“ Nabil jsem další náboj. Zase se pořádně zapřít, znova mířím na sloup. Prásk. Vedle.

„Kurva! Já se snad netrefím!“ Bolí mě rameno.

„Ještě jednu ránu a kašlu na to!“ Třetí rána šla taky vedle, znechuceně pušku dávám do obalu.

„Vyčistím ji potom. „Jó čištění! Málem bych zapomněl!“ Musím vzít nějaké rajbováky na pistole a revolver, taky nějaký olej.

„To zas bude nákup. Zajímalo by mě, za kolik jsme dneska nakoupili. Typoval bych to na takovejch tři sta tisíc…“ Míša vyšla ven vyzkoušet kuši.

„Tak kam se mám trefit?“

„Třeba támhle do toho okna.“ Ukážu na okno ve druhém patře protějšího baráku. Šíp už má nasazený. Zamíří a… Slyšet bylo jenom takový malý švihnutí. Je dobře utlumená. Šíp krásně prolít oknem, jenom malá dírka se v něm objevila, žádný pavouk.

„Paráda, tos mě překvapila.“ Uznale jsem podotknul.

„To čumíš, co?“

„To jo a teďka já.“ Došel jsem si pro revolver, Míša si zacpala uši a poodstoupila stranou. Pečlivě jsem zamířil na okno a pevně stisknul revolver. Prásk. Asi jsem to trochu strhnul stranou, protože střela šla doprostřed do rámu, kde je zamykací mechanizmus okna. Celé se vyvalilo do bytu. Zbyl jen rozštípaný rám a kusy skel. Míša koukala z otevřenou pusou. Bolely mě ruce, nedal jsem však na sobě nic znát.

„Síla, co?“ Povídám jí, když se jí pusa zase zavřela.

„To jo.“ Přisvědčila.

„Ještě se kouknu na nějakou jinou kulovnici. Nějakou míň brutální.“ Zašel jsem zpátky do obchodu a dal se do vybírání. Nakonec se mi zalíbila jedna, která má dřevo i na konci laufu. Takzvaná celopažba. Našel jsem v jedněch tabulkách optimální ráži a tou se mi zdál 30-06 Springfield. V obchodě měli dvě tyto kulovnice a mně se líbila právě „celopažba“, protože chrání i ústí hlavně. .416 Rigby je někde až úplně nahoře, doporučuje se k lovu zvlášť odolné a vitální zvěře jako je kaferský buvol, hroch, slon, nosorožec a lev. Známá africká pětka.

Safari expres…

Zase se pokouším trefit do sloupu, jednou už se mi to podařilo. Nakonec ale měním terč za ceduli se jménem ulice na jednom z rohů domu vzdáleného asi 100 metrů. Tak je to lepší, protože nyní vidím, kam mi to nese. Mělo mě to napadnout dřív. Springfield kope taky hodně, ale s Expresem se to nedá vůbec srovnávat. Nakonec asi po dvacátý ráně se docela slušně strefuju. Ze Springfildu jsem dal celkem padesát ran. Bolí mě hrozně rameno, dáme si pauzu.

„Večeře!“ Zakřičím na Míšu, rozhodl jsem se, že se najíme tady. Míša došla do auta, pro nějaké suchary. Zase konzerva, chtělo by to čerstvé masíčko… Dlabem nějaké nakládané párky.

„Takhle kdyby byl chleba nebo rohlíky, to by bylo něco…“

„Hmm, mě to docela chutná.“

„Co kdybych střelil nějakého psa…?“ Opatrně se zeptám. Jenom pokrčí rameny. Ticho, pak pokračuje:

„Jakou chceš vyzkoušet?“ Chytla se.

„Raději Springfilda, ať z něj něco zůstane…“ Nechápavě se na mě otočí, pak ji to cvakne.

„Nechceš, doufám, ho pak jíst?!“

„No, proč ne. Nějakýho pěknýho… nic na tom není. Vnucovat ti ho nebudu.“

„Tak si to pak budeš dělat sám! Ode mně pak nedostaneš ani pusu!“

„To bys nevydržela.“ Vím moc dobře, že to potřebuje minimálně dvakrát denně.

„Myslíš? Vidíš támhle ten sexshop naproti? Jo? Tam bych si myslím vybrala. Tak sklapni! Jasný?“

„Neříkej, že by ti stačila nějaká gumová náhrada.“ Pokouším se ji přesvědčit.

„Na nich jsem vyrůstala, ty vole! A říkám ti naposled, jestli sníš psa, tak si nevrzneš!“ Tím bylo odbyto, na to už se nedá nic říct, budem muset střelit nějaký prasátko. Dojedli jsme večeři a já zavelel domů.

„Zítra se sem ještě vrátíme a pak půjdem nakupovat, jak budeš chtít ty.“ Pokouším se snížit to napětí, které mezi námi zase je.

„To bude fajn, tady to taky nebylo špatný.“ Nic na to neříkám, nechci ji kazit radost z kuše. U ženských je to obvykle tak, že když se něco líbí vám, tak se to zase nelíbí ženský.

Jedeme domů jako obvykle se psím doprovodem. Před barákem nabiju Springfilda vylezu poklopem ven a sejmu dva pejsky. Springfild krásně nese a tolik nekope. Psi utekli pryč. Jeden střelenej se trochu škube, ale až vlezem do baráku, tak s tím jeho kamarádi určitě něco udělaj. Možná, že mu daj umělé dýchání. Nebo tak něco…

Zase spolu spíme. Noc byla… děsná. Na úvod mi řekla, že mi nedaruje to, jak jsem se před ní zamknul. No a pak mi nedala pokoj až do dvou do rána. V šest už byla vzhůru a vše začalo znova. Asi před ní zabiju a sním psa… nebo navštívíme sexshop. Takovej gumovej pomocník… docela by mi helfnul.

x x x x x

Druhý den jsme vyjeli do obchodu až v jedenáct, málem mě ale zase zatáhla do postele. Když už nic jiného, tak mi alespoň vymáčkla veliký jebák, co jsem měl na zádech. Bylo to příšerný…

„Co to tam… Ty tam máš jebák a jako hovado!“ Vykřikla, když to uviděla.

„No a co! Nech mě!“

„Proč si ho nevymáčkneš?“ Smála se.

„Protože tam nedosáhnu a bolí to! Proč asi?!“

„Tak já ti ho vymáčknu.“ Nabídla se.

„No to určitě, nech mě!“

„Dělej, votoč se!“

„Nic, dej pokoj, ti říkám!“

„Dělej!“ Nalehla na mne, její váha… té prostě nejde odolat.

„Nebudeš mi nic mačkat!“ Bránil jsem se.

„Ten je vobrovskej! Seš prase!“

„Ty seš prase, nech mě!“ Kroutil jsem se, ale nechtěla mě pustit.

„Počkej, už ho mám.“

„Jestli… auuuu!!!“

„Ty vole, ten vystřík! Seš dobytek! Mám…“

„Nevotírej si to vo mě, seš fakt kráva!!!“

„Chichichi. A ty seš humusák, takový jebáky, sem neviděla!“

„Fuj! Seš normální?“

„Já jo! Na rozdíl od tebe! Kdy pojedem?“

No jo… příště si to dělám sám!“ Vstal jsem z postele a vzal si včerejší triko.

„Všechno?“ Koketně se zasmála.

„Tohle určitě!“

„Aha, já myslela…“

„Nemysli, dobře víš, že ti to nejde.“

„Csss.“ Zasyčela. Pak šla demonstrativně do koupelny. Po půl hodině jsem si musel vzít ještě další triko, protože uhrák byl fakt velikej.

Vyrazili jsme z baráku.

„Byl jak malíček.“ Povídá Míša v autě.

„Kdo?“

„Ten jebák.“

„Ty seš fakt blbá.“ Chechtá se. A napodobuje zvuk praskající ho vředu. A pak kdo je prase…

Dojeli jsme před krám a vešli jsme dovnitř.

Beru patrony do kulovnic, na Sprinfilda měli přes tisíc nábojů, asi to je běžná ráže, ale Rigbyho jenom asi sto padesát. Už jsem ho chtěl vrátit, ale takovej kalibr… Ještě se mi v krámě zalíbila taková malinkatá pistolka, Kevin se jmenuje, ráže 9mm a vejde se do ní sedm nábojů. Chtěl jsem ji dát Míše, ale ta odmítla, že pistole nesnáší, strčil jsem si ji do boční kapsy. Sebral jsem tam taky nějaké nože. A tu čezetu, co jsem dal na pult.

„Co kdybychom se zašli podívat do toho sexshopu? Zkouším, jestli by si tam Míša nevybrala něco, co by mě ulehčilo večerní šichtu.

„Ale jo, můžem.“ Zatím nic netuší. V krámě měli desítky vibrátorů, gelů a prezervativů. Snažím se ji nalákat na nějakýho elektronického společníka.

„Hele, tenhle je pěknej, co?“

„Hmm.“ Jenom na něj mrkne a kouká jinam.

„Nebo tenhle…“

„Mně se tady líbí ty srandovní „gumy“. Ty by sis mohl vzít.“

„Ty se zase nelíbí mně!“

Nebo tady to legrační spodní prádlo, ten slon je pěknej. Škoda, že si taky nemůžem přehrát nějaký video..“ Hrozně se u toho směje. Nakonec oznámí:

„No jo, maj tady prd, pojď deme.“ To mě šokovalo.

„A co tady, to… nějakej vibrátor?“

„Nejlepší je živej, tyhle gumy…“ Musel jsem jít tedy přímo na věc:

„Ale já nemám… takovou výkonnost, jakou by sis představovala…“

„Až nebudeš stíhat, tak s tím něco uděláme. Tyhle šidítka, těch mám pl… po krk.“

A bylo odbyto. Takže mě zase večer čeká raubířina.

x x x x x

Nasedli jsme do scánie a vyrazili směrem k náměstí.

„Hlavně prosím tě, neblázni, abychom to vůbec uvezli.“ Varuju ji. Míša nevnímá, má před sebou nákup, kdy se nebude muset ničím omezovat, nanejvýš váhou zboží.

Vešli jsme do obchoďáku, který je kousek od hlavního náměstí. Bylo otevřeno.

„Pozor na psy. Musíme zatarasit dveře, aby sem nepřiběhli další…“ Míša mě chytla za ruku.

„Prosím tě, nechytej mě teďka za ruku, potřebuju je obě!“ Naštvaně se pustila, jsme v přízemí a z potravin se ozývá nějaký šramot…

„Potraviny odřízneme támhletou mříží, vidíš?“ Říkám potichu, jdu zpátky do auta pro kleště. Přestřihnu lanko, které drží mříž a ta se sesune na schody, zbývá ji jenom pojistit. Nakonec tam po schodech pošlu celý pult s nějakými nalepovacími nehty. Míša s pobouřením sleduje moji činnost.

„Na ty nehty jsem se taky chtěla podívat!“ Hluk vyrušil obyvatele potravin a ty se štěkotem vyběhli k mříži, bylo jich asi dvacet. Vypálil jsem čtyři rány a psi se s kňučením stáhli, tři zůstali ležet na místě a několik jich kulhalo…

„Dobrá trefa.“ Musím to říct sám, když mě nikdo nepochválí… Najednou jsem viděl nějaký stín mezi regály… Vypálil jsem další tři rány… vedle.

„Sakra! Vylez ty svině!“ Pejsek se schoval do místnosti za kasou, nahlídl jsem opatrně dovnitř.

„Budeš asi vzadu, viď?“ Čezetu jsem strčil do pouzdra a vytáhnul Rugera, namířil jsem pod regál, kde jsem tušil, že se schovává. Prásk! Bylo slyšet zakňučení, pak nějaký škrábání a pak ticho.

„Víš co?“ Povídám jí, když jsem si uvědomil, že by mě akorát zdržovala.

„Vylez si támhle na ten regál až nahoru, já něčím zatarasím vstupní dveře a vyčistím obchoďák. Jó? Dělej! To bysme se nikam nedostali.“ Míša s nechutí uposlechla. A zase u toho měla spoustu řečí o sadistech… Nevím koho tím myslí. Dveře jsem zatarasil tak, že jsem k nim převrátil stánek se zmrzlinou. Pěkně smrděla, tolik much jsem snad nikdy neviděl.

„Tak a de se na lov.“ S čezetou jsem za půl hodiny ulovil dalších sedm psů. Docela jsme si to užíval. Došel jsem pro Míšu, ale ta už z plným vozíkem projížděla mezi regály.

„Říkal jsem ti, abys nebláznila s tím nakupováním!“ Zakřičel jsem za ní. Vyplázla na mě jazyk a pelášila dál k dalšímu oddělení.

„Kašlu na ni, pudu se podívat, co tady maj.“ Procházel jsem oddělením, které se jmenovalo:

„Pánská móda“.

„No tak košile si brát nebudu, ale tyhle trička… no to by mi mohlo bejt.“ Došel jsem si taky pro vozejk… A začal si užívat nákupní horečku. Košík byl za chvíli plnej. Naložil jsem do něj deset triček, spodky, nějaký ponožky, teplej kabát a čtyři šály. Bude zima a šála se vždycky hodí. V „Obuvi“ jsem objevil nádherný „Martensky“, černý vysoký boty. Stály čtyři tácy… Prostě bomba, bez podšívky, jenom kůže a ocelová špička. Měli akorát moji velikost. Tomu se říká osud.

„Nádobí! Potřebujem nějaký hrnce a talíře. Hergot, ta ženská si taky na nic nevzpomene.“ Rozjel jsem se k „Domácím potřebám“a naložil do přetékajícího vozejku hrnce, talíře a nějaké nádobí. Celý náklad jsem odvezl k východu. Na převržený zmrzlinový stánek dorážela psiska, tak jsem do mezery dvakrát vystřelil, zase někdo zakňučel a byl na chvíli pokoj… S sebou mám osm zásobníků plus další v pouzdru, tak o náboje nemám nouzi.

„Měl jsem si vzít Springfilda…“ Vydal jsem se shánět Míšu, byla v oddělení knih a študovala kupodivu kuchařku. Dva vozejky narvaný věcma parkovaly kousek od ní.

„Tak už máš všechno?“ Zeptal jsem se, když nezaregistrovala můj příchod.

„Blázníš? Ještě jsem nebyla v jiných patrech.“

„To je hezký! Tak prosím tě neblbni, vem jenom to, co budeš opravdu potřebovat!“ Ušklíbla se. Ženská. Bloudil jsem po obchoďáku a koukal, co by se ještě mohlo hodit. Ve sportovních potřebách jsem vzal lyžařské rukavice, spacáky, stan a nějakou nepromokavou bundu.

„Hele kola.“ Nakonec jsem ale usoudil, že kolo není v dnešní době úplně nejbezpečnější dopravní prostředek i když tady měli pěkný kousky… Jízda na kole mě hodně bavila, ale to už je dávno… Je zajímavý, jak se člověk rychle adaptoval na novou situaci. Začíná být ze mne dokonce pěknej cynik, zabíjení psů mi vůbec nevadí, dokonce mám někdy pocit, že to je pěkná sranda. Myslím, že před celkovým zhroucením mě chrání jenom Míša, má sice svoje mouchy, ale je to přeci jenom člověk, i když je to jenom ženská…

„Pojď mi pomoc!“ My o vlku a…

„Co je…? No ty si se snad zbláznila, co to všechno vezeš? Kolik to máš proboha vozejků?“

„Já věděla, že budeš držkovat!“

„Ty tam máš i křesla?! Nezbláznila ses?“ Z vozejku čouhaj dvě plastový rozkládací lehátka. „Tohle neodvezem! To se tam nevejde.“

„Ale vejde! Tak dělej! Vem tamty dva vozejky.“

„Já ti nic brát nebudu. Sám mám dva. Ty seš fakt blázen!“

„Prosím tě, nech toho! Tak se proto vrátíme!“

„Sedm vozejků, to jsem nepředpokládal ani v těch nejbujnějších představách. Máš nějaké nádobí?“

„No jo, nádobí! To se budem muset ještě vrátit!“

„No vidíš, máš prd, já jsem na něj náhodou myslel!“ Obdivně se na mě podívá.

„To bych do tebe nikdy neřekla. A vzals hrnce?“

„Jo.“

„A co příbory?“

„Jo a nemel pořád. Jedem! Nejdřív se musím podívat, jestli je venku čisto.“ Opatrně jsem se přiblížil k východu. Pohled ze zmrzlinového stánku přes ten smrad byl nechutnej: Psiska se rvala o mrtvolu svého druha, z krvavých tlam jim visely kusy kůže. Vrčeli na sebe, ostatní zběsile štěkali.

„Svině!“ Namířil jsem svoji čezetu do chumlu a spustil rychlopalbu, nepřestal jsem do té doby, než mi došel zásobník.

„Tak myslím, že daj chvíli pokoj. Pojď rychle!“ Odsunul jsem stánek kousek stranou a začali jsme věci nakládat na valník.

„Opatrně, ať to neušpiníš!“

„No jo ty máš strachy.“ Ty ženský jsou fakt děsný. Těch devět vozejků jsme nakládali tři čtvrtě hodiny. Jednou jsem to musel přerušit, když to už psiska nevydržela a přiblížila se moc blízko… výsledek? Sedm mrtvejch hafanů, to je jenom za dnešek 25 psů. Za celou dobu to odhaduju na takových 150-200 pejsků. Z toho většina tady v Prostějově. Potřeboval bych něco, něco, nějaký samopal…

„To bych mohl navštívit nějaký kasíno.“

„Co že? Ty chceš jít do kasína?“

„Ale né! Do kasáren! Hodil by se nám nějakej samopal. Pistole je moc pomalá, chtělo by to něco, čím bych mohl střílet dávkami. Něco by mohli mít i policajti. Víš co? Zítra se zastavíme až pojedem z práce v nějaký policejní stanici. A bude to. Nějakej škorpión, nebo tak něco tam budou určitě mít.“

„Já si zejtra chtěla zkoušet ty věci, co jsme dneska naložili.“ Povídá Míša, zatímco jsme nastupovali do scánie.

„Co bys chtěla zkoušet? Cos tam všechno vzala? Nic takovýho! Zítra jedem do práce, potřebuju pomoct ještě s posledníma úpravama a rozmístit věci.“

„Ty seš děsnej!“

„Jo a taky nevím co potřebuje žena…“ Naštvaně se otočila k oknu a cestou domů už nepromluvila, doufám, že mi dá večer pokoj. Doma standardní postup, zastřelil jsem dva psy a ostatní se na ně s chutí vrhli.

„Nemysli si, že všechny ty tvoje hadry tady budu hodinu vykládat.“

„Ale já si je chtěla alespoň prohlídnout. Ty séš!“

„Jakýpak prohlížení, chceš se nechat sežrat? Prohlídneš si je zítra v práci, ale to musíme brzo odjet.“

„Tak mi aspoň podej tu velkou krabici.“ Krabice byla ale těžká, tak jí pochopitelně spadla na zem, začala to na mě svádět. Zase jsme se pohádali. Myslel jsem, že jí to vydrží až do večera, nebo spíše do rána, ale nevydrželo…

x x x x x

Práce na autě nám zabrala dva dny a ne jeden, jak sem se původně domníval, protože bylo potřeba ložnou plochu řádně upravit. Musel jsem tam navařit nějaké příčky, abych tam mohl dát dva dvěstělitrové sudy s naftou a sud s benzínem do centrály. Z plechů jsem svařil obrovskou bednu na náhradní díly ke scánii a další bedny na naše věci. Především patrony musí být řádně uskladněny, aby netrpěly při nárazu… Vystlal jsem bednu molitanama a přiklopil víkem s petlicí. Michaela nahamounila obrovskou garderóbu, taky šperky, kvůli nimž jsme se znovu pohádali. Tentokrát se mnou ale nespala, odešla sama do druhého pokoje a ráno se mnou nechtěla nikam jet, protože jsem prý necita a krkoun.

Z firmy jsme odjížděli k veliké nelibosti Míši až večer, byl jsem totálně utahanej. Večer jsem se svalil do postele a chtělo se mi hrozně spát, večer přišla Míša, že by se chtěla alespoň přitulit. Přemlouvala mě, abych na ni nebyl „tak zlej“ a dopřál jí něco, co by nikdy neměla. Když jsem se ptal k čemu jí budou takový kraviny jako jsou šperky a líčidla, rozplakala se a řekla, že se mi chce líbit. Nejraději bych ji zabil. Kráva.

„Copak se mi můžeš líbit, když pořád odmlouváš, neuděláš ani minimum ze své iniciativy a seš tlustá?“ Teda to tlustá jsem neřek, ale myslel jsem si to. Zase se dala do breku, že se prej snaží a že nejsem vůbec tolerantní, na to nebylo co říct. Tak jsem se otočil a snažil se usnout. Slyšel jsem jak pod peřinou brečí. Řekl jsem ji, že by se měla více snažit, že já všechno nemůžu dělat. Připomněl jsem jí, že zatímco ona si zkoušela pitomý plesový šaty, tak já jsem vybíral nádobí. Na to nic neřekla a až do rána byl klid.

x x x x x

Další den jsem vyhlásil dnem odpočinku.

„Dneska budem jenom spát, žrát a odpočívat!“ Míša byla ráda, že nic nemusí dělat. Akorát pod mým dohledem uvařila knedlíky, maso bylo zase z konzervy… Snažil jsem se argumentovat, že pod okny běhá tolik čerstvého, zdravého masíčka, ale… bylo to jako hrách na zeď. Odpočinek jsme plynule přenesli i na druhý den. K večeru mi ale byla už dlouhá chvíle a zase se těším na zítra. Míše se lenošení náramně zamlouvá, dokonce se mi zdá, jako kdyby trochu za ty dva dny trochu nakynula… Teda, zvětšilo se jí bříško… Na váhu ji ale nedostanu, když jsem to jednou zkusil, tak okamžitě vycítila kam mířim a vynadala mi do hulvátů.

„Když budeš něco dělat, tak neztloustneš.“ Na to se nasupeně otočila, od té doby čokoládu polyká potají. Nakupovat odděleně má velkou nevýhodu: nevím kolik toho sní, protože nemám přehled co všechno posbírá po krámech. V jedné sámošce mi oznámila, že už tady došly všechny čokolády a sušenky. Pokoušela se to svést na mě, že jsem je někam schoval, ale tím se akorát prozradila, že je všechny už sežrala.

x x x x x

Další den jsme nejeli do firmy, ale pro motorku. Vyhradil jsem pro ní místo na valníku. Jestli se chceme dostat do Prahy, tak jedině na motorce, protože Praha bude tak ucpaná autama, že nebudeme mít šanci ani se scánií.

„Tak se rozloučíme z baráčkem. Co?“

„Hmm. Bylo to tady docela dobrý.“ Špitla Míša.

„Už se tu asi nikdy neukážeme.“ Najednou měla nějaký vlhký oči. Obešel jsem si zahradu, uklidil nářadí do kůlny, všude v baráku zavřel okna a dveře. Vyrazili jsme.

Motorku už mám dávno vybranou, bude to Honda Transalp, je to cestovní enduro, dělané na ty nejtvrdší tratě, doufám, že ji v prodejně budou mít. V seznamu jsem si našel adresu prodejce, je to na druhý straně Prostějova, ale zase naším směrem kudy chci jet na Prahu. Jízda přes město, byla parádní. Nárazník-radlice spolehlivě odklízí auta z cesty. Stalo se jenom jednou, že se mi nějaké auto zašprajcovalo za jiné, ale couvnul jsem a napálil to do něj asi padesátkou a už si dalo říct.

V prodejně měli dva Transalpy, vybral jsem si modrýho, červená je moc nápadná. Člověk nikdy neví. Pro motorku jsem na konci scánie vybudoval takovou malou plošinku, když sklopím jednu její část, tak tam Transalp krásně dotlačím. Z druhého kusu na prodejně pak zbývalo vymontovat několik náhradních dílů a baterii. Vše jsem zabalil do fólie a strčil do bedny k ostatním náhradním dílům. Z prodejny jsem vzal ještě dvě helmy a jeli jsme směr Praha.

Cesta

Bylo nanejvýš depresivní projíždět úplně opuštěnou krajinou, sem tam jsme zahlédli prasátko, jak ryje v zemi…, jinak pusto a prázdno. Ze začátku mě bavilo trefovat se do aut při cestě, pouštěl jsem si k tomu své oblíbené Wilst du bis der tod euch scheide.., ale potom jsem to vypnul a jenom koukal před sebe. Míša byla taky nějaká zaražená, míjeli jsme vesnice bez života. Za vraty se váleli chcíplí psi a kde byly slepice, tak je ozobávaly. Najednou na mě sedla hrozná deprese, venku pršelo a bylo poměrně chladno. Byli jsme už kousek od nájezdu na dálnici, když jsem v dálce uviděl kouř.

„To je divný, venku prší a támhle něco hoří.“ Povídám, abych trochu zahnal pochmurnou náladu, která se dostala i do kabiny. „Mrknem se tam?“ Míša jenom pokrčila rameny. Nakonec nám nic jiného nezbylo, protože nájezd na dálnici byl ucpaný dvěma kamióny. Jako kdyby je tam někdo zaparkoval schválně.

„To vypadá jak nějaká blokáda… Možná ty prevíti, než se To stalo, stávkovali a zablokovali všechny nájezdy…“ Míša, ale byla zamlklá, čeká ji návštěva bytu a to nebude asi moc dobrý.

„Hele, támhle to je. Voni tam jsou lidi!!! Podívej!!!“ Míša se probrala a kouká mým směrem, kterým ukazuji. Byli tam tři chlapíci a mávali na nás, pak vylezl ještě jeden. Měli zapálený oheň a asi do toho přikládali pneumatiky nebo co, protože jim to dost čoudilo. Zatroubil jsem. Ležení měli dost na divoko.

„Asi spí v těch karavanech.“ Povídá Míša a dodává: „Mě se to nezdá… jsou nějaký divný.“

„Jaký pak divný, prosím tě! Konečně vidím po třech týdnech živou duši a ty řekneš že jsou divný.“No to víš, kdyby čekali dámskou návštěvu, tak se oblíknou jinak.“ Míša se tvářila pochybovačně.

Dojeli jsme k nim. Zamával jsem. Míša se už konečně přestala upravovat. Odepnul jsem pásy a otevřel dveře.

„Nazdar pánové.“ Pozdravil jsem.

„Tak polez mladej!“ Tlusťoch, co stál u mých dveří, mě chytnul za ruku a shodil mě na zem.

„No podívejme von tam má ženskou!“ Řekl druhý chlap, co stál přímo naproti kabině, byl to takový vyčouhlý hrubián celej chlupatej. Míša s jekotem vypadla z auta. Chtěl jsem se zvednout a vytáhnout čezetu, ale dostal jsem příšerný kopanec do břicha, málem mě ten tlusťoch zabil.

„Karle, zkontroluj ho!“ Křiknul postarší chlapík, který těm mizerům asi dělal šéfa. Tlusťoch s Karlem mě zvedli, dostal jsem hroznýho lepáka do hlavy a Karel mě vzal obě čezety.

„Pán si hraje na kovboje, hmm“ Řekl chlupáč chlupáč a dal mi ránu do žaludku, svalil jsem se na zem. Tam do mě dvakrát kopli. Míša na tom nebyla o mnoho lépe. Mezitím co jsem dostával nakládačku, tak z ní strhali šaty. Šíleně u toho ječela, měl jsem hrozný vztek, ale ty dva mě pevně drželi.

„Tak hele, kočičko, jestli nepřestaneš brečet, tak tady toho tvýho kamaráda uděláme kamarádku. Jasný?!“ Snažil se ukončit to pištění jejich šéf. Míša ale ječela dál, další chlap jí dal dvě ohromné facky, málem ji při tom zlomil vaz. Začal jsem se znovu cukat, ale tlusťoch mě chytnul za vlasy a od druhýho jsem dostal takovou ránu pěstí, že mi málem upadla sanice.

Právě mi proběhlo hlavou, že jsme v prdeli. Z toho se asi živí nedostanem. Jeden ji držel ruce za zády a druhý z těch chlapů, celej pokérovanej si nevybíravým způsobem vynutil orální sex.

„Jestli mě kočičko kousneš, tak si tě opeču na malým ohýnku! Tak buď pěkně hodná holka.“ Držel ji za vlasy a prudkými pohyby se na ní ukájel. Ostatní se smáli. Náčelník téhle tlupy Míšu ojížděl zezadu, podle toho, jak se u toho Míša vzpírala, si nejsem jist, jestli si vybral správný otvor. Očividně mu to bylo jedno. Celý jsem to musel sledovat a poslouchat jejich nechutné poznámky.

„Šéfe, nechte nám taky něco… ať z ní něco zbyde! No mladej, když budeš hodnej, tak budeš moct po nás slíznout smetanu.“ Na to všichni propukli v nezřízený smích. Využil jsem situace. Tlusťoch trochu povolil stisk, byl jenom v pantoflích a já měl okované Martenzky. Vší silou jsem mu dupnul na levou nohu, okamžitě mě pustil. Bolest ho tak překvapila, že ani nevykřiknul. Spadnul jsem na něj. Karel, který se smíchy popadal za břicho, si myslel, že se jeho druh válí smíchy na zemi na to reagoval pozdě. Bleskově jsem šáhnul do boční kapsy, kde byl schovanej Kevin a strčil ho tlusťochovi šikmo do břicha a zmáčknul. Ozvala se tlumená rána. Karel ji nemohl slyšet, protože ho popadl nový záchvat smíchu, když viděl, jak se válím na tlusťochovi, vyprostil jsem Kevina z pod tlusťocha a zamířil Karlovi přímo doprostřed hlavy. Oči se mu překvapením roztáhly a pak se mu pod levým okem otevřela červená dírka. To už byl ale Kevin slyšet, krátká hlaveň na malé pistolce udělá docela velký kravál. Jedinej, kdo se trochu vzpamatoval, byl jejich šéf, který se okamžitě vrhnul na zem. Chlupáč byl asi těsně před vyvrcholením a tak měl úplně jiné smyslové pocity. Jak se šéf vrhal k zemi, vypálil jsem po něm dvě rány, jedna šla vedle a druhá ho trefila do stehna, hned se začal svíjet. Doběh jsem k němu,

(chlupáč zcela zaujatě pokračoval ve vyprazďňování zásoby spermatu do Míšiny pusy) a střelil ho do hrudi. Chlupáčovi, kterému až teď došlo co se kolem děje, z penisu odkapávalo cosi. Míša vedle něho zvracela to, co do ní pokérovanec usilovně natlačil.

Otočil se ke mně čelem, střelil jsem ho do ramene a do nohy. Svalil se na zem a začal řvát, přistoupil jsem j němu a uštědřil mu několik silných kopanců, při nich mu muselo prasknout několik kostí. Začal chrčet. Míša, která už vyzvracela asi všechny žaludeční šťávy, se k němu vrhla a dosti nevybíravým způsobem ho holýma rukama zbavila jeho mužství. Musel jsem se otočit. Přestal řvát, asi omdlel. Míša ječela jak poraněná lvice, rozškrábala mu celý obličej. Odtrhnul jsem ji od něho.

„Budu ho ještě potřebovat k výslechu!!!“ Zařval jsem na nepříčetnou Michaelu, pustila se i do mě. Třásl jsem s ní a křičel na ní, ať se uklidní, že už je všechno v pohodě a dobrý. Sesunula se k zemi a brečela a brečela. Sednul jsem si vedle ní a dal ji svojí vestu, aspoň něco. Obejmul jsem ji a při tom dával pozor na pokérovance. Ten však ležel v bezvědomí. Nebude to mít se mnou jednoduchý. Míša už jenom vzlykala, šeptal jsem ji do ucha, že to už je v pohodě.

Asi po hodině jsem se od Míši odtrhnul, nechtěla mě pustit, ale pokérovanec se začal probouzet k životu.

„Musím ho prohledat. Nechci udělat podobnou chybu jako oni.“ Pustila mě, došel jsem k němu a začal ho šacovat. Sténal u toho, naštěstí měl u sebe jenom malý nůž. Ten jsem zahodil daleko od něj a došel pro provaz. Svázal mu ruce za zády, jednu měl určitě zlomenou a jak sem mu je rval, tak zase omdlel. Zlomeninu měl v takovém nepřirozeném úhlu, že mi mráz přejel po zádech. Natáhnul jsem mu kalhoty, snažil jsem se nedívat na ošklivou ránu, kterou způsobila Míša. Obě varlata komplet utrhnutá a z penisu šla krev. Obličej měl ošklivě odřený, nikdy bych neřekl, že to udělala ženská. Vypadalo to, jako by spadl pod Liazku.

Ostatní byli mrtví. Donesl jsem Míše nějaký oblečení a deku. Jenom vzlykala a koukala na svého mučitele. Budem muset na lidi více dávat pozor, né každej kdo přežil je „hodnej“. Nejvíc mě zajímalo, jak se těm čtyřem podařilo přežít… Už mě to čekání rozčilovalo, taky jsem chtěl odsud vypadnout. Je to tu hrozný místo.

„Dojdu pro vodu.“ Naplnil jsem dva kýble plný vody a jeden na něj vylil. Kupodivu se probral, začal sténat. Naklonil jsem se k němu.

„Tak hajzle, teďka mi řekneš, jak to, že jste naživu? Jak jste To mohli přežít?!“ Ale on se jenom otočil a skučel dál. To mě rozčílilo. Další kýbl.

„Nedám ti pokoj parchante dokuď to z tebe nedostanu! Tak mluv!“ Kopnul jsem do něj. Nic. Vytočil jsem se na nejvyšší míru, chytnul ho za límec a zařval:

„Jak!!!“ A hodil ho zase na zem.

Stále nereagoval, tvář měl zkřivenou bolestí.

„Tak podívej ty zmrde, nenechám tě umřít do té doby, dokavaď mi to neřekneš! Jasný?! Nebo víš co? Mám na tebe zase poslat tu holku? Myslím, že má na tebe tak trochu pifku.“ To zabralo. Něco zaskuhral.

„Có?, nerozumím ti.“

„Kryt.“ Zamumlal.

„Jakej kryt? Co to meleš!“

„Kryt, byli jsme v krytu.“

„V jakým krytu? Co to pindáš? Vy jste věděli, co se má stát?“ Hlas mi úplně přeskakoval.

„Né.“

„Neser mě! Tak co jste tam dělali? Co to bylo za kryt?“ Dupnul jsem mu na zlomenou nohu. Zaúpěl. Musím trochu brzdit, nebo mi tu zdechne.

„Pro papaláše.“

„Pro jaký papaláše? Co to zase meleš?!“

„Nevím.“ Dělá si ze mě asi srandu. Došel jsem pro další kýbl. Míša seděla za autem a třásla se po celém těle.

„Neboj, už je to v pořádku, už je to dobrý. Musíš bejt statečná, potřebuju tě.“ Koukla se na mě, tak ubrečený oči jsem ještě neviděl. Musela to být hrůza, nikdo moc nechápe, co ta ženská si při znásilnění prožije.

„Skončím to s ním.“ Kývla a dala se zase do pláče. Došel jsem k pokérovanci, ukončit tuhle hrůzu. Namířil jsem mu Kevina na hlavu. Instinktivně se začal belhat ode mne.

„Tak mluv!“ A pistolí jsem sjel kousek níž.

„Né.“

„Dělej, nebo tě hodím támhle do toho ohně. Už pomalu dohořívá, bude tam ale hodně žhavýho! Co jste dělali v tom krytu? Ale ptám se tě naposled!“

„Kradli.“ Odpověděl.

„Cože? To si děláš srandu? To ti mám jako sežrat? Jak jste se tam mohli dostat?“

„Větrací šachtou. Pavel tam byl u strážáků, prej tam je hodně mědi. To on nás tam zavedl.“

„Kterej Pavel?“ Ukázal na tlusťocha.

„Aha a co bylo dál? Nebo ti mám pomoct!“

„Né.“ Zase něco zaskuhral.

„Kurva nerozumím ti, mluv nahlas!“

„Vlezli jsme dovnitř a nouzovým schodištěm se dostali až do krytu.“ Odmlčel se, ale pak pokračoval: „Byli jsme tam asi den a půl, je to tam obrovský…“ Zase to chrčení. „No a když… jsme to potom vytahali nahoru, tak už… nikdo nežil. Nevíte co se stalo?“

„Co já vím, parchante, po tom ti je hovno. Přežil to ještě někdo? Viděli jste někoho?“

„Ne. Šéf přikázal na vjezdech na dálnici přistavět kamióny, aby ten co se bude na dálnici dostat jel přes nás. Nezabíjejte mě.“

„Jel tudy už někdo?“

„Nejel.“

„Proč jste nás přepadli? Třeba jsme poslední lidé na zemi.“

„Měli jsme chuť na ženskou… a pak jste přijeli vy…“

„Zmrde jeden.“ Namířil jsem na něj Kevina a dvakrát ho střelil do hlavy. Pak jsem se sesypal já. Spadnul jsem kousek od něj a zvracel. Bylo mi… příšerně. Zabít na poprvé čtyři lidi… to je děs. Vím, že to byli parchanti, ale ta jeho poslední slova… „Nezabíjejte mě.“ Asi mi budou znít dlouho v uších. Doplazil jsem se k Míše a oba jsme brečeli. Jak lidi můžou takhle zdivočet? Místo aby byli rádi, že po dlouhý době někoho vidí… Zrovna musí přežít takový svině, jestli jich se tu potlouká víc… Musíme si dávat moc velký pozor. S tím Kevinem to byla klika. Spíš náhoda, že ho neobjevili. Je tak lehký, musím sehnat ještě jednoho a dát ho Míše. Určitě po této zkušenosti nebude proti. Myslím, že setkání s dalšími lidmi bude ode dneška vypadat úplně jinak. Asi to bude připomínat pravěk, kdy se dvě tlupy setkaly, tak nejdříve zkoumaly úmysly jeden druhého, než přistoupily třeba k obchodování. Po dvou hodinách jsem se dal konečně dohromady.

„Pudu se podívat, co maj v těch karavanech.“

V jednom měli neskutečnej bordel, špinavé peřiny, umatlaná podlaha a děsný smrad z trávy. Druhej přívěs byl to samý a ve třetím jsem našel poklad.

„Ty vole! To je celá zbrojnice!“ Karavan byl úplně našlapanej zbraněma všeho druhu: od pistolí přes samopaly až po minomet.

„Magoři.“ Začal jsem věci tahat ven.

„Vemu nějakej samopal a granáty.“ Vzal jsem dva Škorpóny a dva samopaly vz.58 se sklopnou ramenní opěrkou. Ty jsem znal z vojny.

„Tak a teď granáty.“ Granáty se můžou vždycky hodit (doslova a do písmene), třeba když bude někde zapříčený nějaký kamión. Beru čtyři bedny obraných granátů, každá bedna má dvacet kusů.

„To bude stačit…“ Nábojů do samopalu jsem vzal asi 5000 kusů ke každému typu. Měli tam taky RPGéčko, ale kdoví, jak se s tím krámem zachází. Všechny ty parchanty jsem natahal až těsně k přívěsu.

„Tak hajzlové, budete mít slušnou kremaci. Zbraně už byly naložený ve scánii, pomohl jsem Míše do auta. Celá se umyla ve studený vodě u pumpy, která byla kousek od toho místa a teď drkotala zubama. Odjel jsem se scánií asi kilometr pryč a vzal Springfilda, vylezl na střechu a začal střílet do přívěsu. Bouchlo to hnedka na druhý pokus. Šílená detonace, tlaková vlna mě málem shodila ze střechy. Trosky vylítly asi dvě stě metrů vysoko, muselo to být slyšet až v Brně.

„Tak svině a máte to!“

Od celé události, kdy jsem je poprvé spatřil, uběhlo šest hodin. Šest hodin, které člověka navždy změní, pomalu jsem se stával cynikem, ale po téhle lekci… Tři týdny na člověku nezapracovalo tak, jako právě těch šest hodin.

„Musíme se někde najíst.“ Povídám Míše, zatímco už jsme jeli po dálnici.

„Já nemám hlad.“ Zase začíná vzlykat.

„Já vím, ale něco jíst musíš, vem si vzadu sušenky, nebo čokoládu.“

„Nechci.“ Ach jo, to bude hodně těžký.

Praha

Opatrně jsem se probíjel dálnicí. Jízda v prostředním pruhu ale probíhala celkem v klidu, jenom ty havárky byly dost ošklivý. Není ale divu, když to ve sto čtyřiceti napálíte do svodidel nebo do mostu, tak to není moc hezký pohled. Ještě že po lidech nezůstala žádná těla. Převržené a očouzené vraky lemovaly cestu do Prahy. Akorát jednou jsme se museli vracet, když dálnice byla zablokovaná dvěma kamióny. Jeden z nich byla cisterna. Couvnul jsem asi půl kilometru a vypálil na ní dávku ze samopalu. Nádherně chytla. Bohužel se rozlítla na všechny strany a zatarasila cestu úplně…

„No nic, tak pojedem v protisměru.“ Zalezl jsem zase dovnitř, zařadil jedničku a projel svodidly. Pak cesta byla celkem v klidu. Začínalo se stmívat.

„Přespíme tady a ráno vyrazíme do Prahy. Jo?“ Kývla, za celou dobu téměř nepromluvila.

„V kolik chceš ráno vstávat?“ Pokouším se navázat další rozhovor. Jenom pokrčila rameny.

„Jo, tak v osm. Vyspím se tady na sedačce, vlez si do zadu.“ Horní palanda je sklopená a narvaná věcma. Chtělo by to, aby kabina byla alespoň dvakrát tak velká. Noc byla hrozná, Míša asi dvě hodiny probrečela a zbytek noci bylo slyšet tiché vzlyky. Nevěděl jsem co mám dělat, jestli ji mám nějak utěšovat, je mi jasný, že se jí teďka chlapi pěkně hnusej. Tak jsem se raději na to vybod, což jsem si druhý den zase vyčítal. Je to těžký, v těhle věcech se nevyznám. Druhý den povídám:

„Chceš tam opravdu dneska zajet?“ Kývla.

„Hmm, nechceš si trochu odpočinout?“ Zakroutila hlavou.

„Můžem tam jet zítra.“

„Ne!“ Vykřikla.

„Dobrá, potřebuju ale od tebe pomoc.“ Nedůvěřivě se na mě podívala. „Cesta bude nebezpečná, tak si musíš navlíknout tady tu kombinézu.“ Kývla. „A na ní neprůstřelnou vestu.“ Možná, že v Praze přežilo víc lidí… Je tam metro a já nevím co ještě.“ Zase kývla. „Tak a na záda si pověsíš samopal a vezmeš taky nějaký zásobníky.“ Zase kývla. Kývá, ale nemluví. Němá tvář, najednou jsem se chtěl hrozně smát. Míša se na mě podezřívavě podívala. „A…“ musel jsem se otočit ke krabicím s náboji, jinak bych vyprsknul. „…a taky budeš od teďka nosit pistoli a to pořád.“ Podal jsem ji čezetu. Byla to ČZ75 SP-01 Tactital. Vzala ji do ruky.

„Je nabitá.“ Povídám. Opatrně si ji prohlížela.

„Tady máš pouzdro a opasek. Takhle se tam dává.“ Připnul jsem ji pouzdro, utáhnul a dal instruktáž jak s ní zacházet.

„Nesmíš se bát někoho zastřelit, já vím je to těžké, ale…“

„Myslím, že s tím nebudu mít problém.“ Spadla mi čelist. „Ukaž mi ještě samopal.“ No to jsem fakt nečekal, najednou takovej zájem o zbraně.

„Docela kope, ale když nestřílíš dávkami tak se to dá. Tímhle přepínáš na jednotlivé rány a tady dávky. Chceš si to zkusit?“

„Jo. A to je fakt tak jednoduchý, to přepínání, jenom tady ta páčka?“

„No jo, jenom tou páčkou.“ Ta mě překvapuje čím dál víc. Když si vzpomenu jak jí to šlo s tou kuší… Míša si dala zkušebně dva zásobníky a moc se jí to líbilo. Začínám mít o ní strach. Myslím, že jsem zahlídl náznak úsměvu.V kombinéze, se zbraněma a v přilbě vypadala fakt nebezpečně. Vzali jsme do zadní schránky Transalpu prázdnou plátěnou tašku a nějaký zásobníky do samopalů. Já měl přes rameno škorpióna, na boku dvě čezety a na hrudníku Casull. Každý máme navíc malý baťůžek s jídlem, vodou a zásobníky. V dnešní době člověk ani nic jiného nepotřebuje.

x x x x x

Vyrazili jsme.

Míša bydlí v Holešovicích, v nějakým velkým činžáku, blízko tržnice. To je cesta přes celou Prahu. Dobře, že máme motorku, ve scánii bych se daleko nedostal. Je to tady jako po boji, ohořelé vraky aut jsou nakupeny jeden přes druhého. Třikrát jsme museli sestoupit z motorky a jít pěšky, nechtěl jsem píchnout.

Dohodli jsme se, že dojedu do centra a tam mě už bude Míša navigovat. Trasu mám sice trochu nastudovanou, ale kdoví co se může stát. A jestli na mě Prostějov a dálnice působily pochmurný dojmem, tak Praha je mnohem horší.

Vypadá to tu jak v hororu, nikde nikdo. Jenom ty vraky aut, desítky tisíc automobilů rozmlácených, vohořelých a naštosovaných jeden na druhého. Jestli v Prostějově bylo hodně psů, tak tady jsou snad všichni psi, co jich tahle země má. Jak nás uslyšeli, tak se okamžitě vydali za náma. Normálně bych jim ujel, ale když jsou tak děsně zacpaný ulice… Několikrát jsem musel vystřelit do vzduchu. Nechtěl jsem je zbytečně zabíjet. Zase musíme sesednout.

„Já budu tlačit, ty hlídej. Když tak normálně do nich střel. Samopalem vždycky něco trefíš. Jo?“ Nejistě kývne. Tlačím motorku, najednou se za mnou ozve střelba – dávkou. Zprudka se otočím, z asi osmi psů je jenom krvavá kaše. Pěkně je to semlelo, půlka zásobníku je ale pryč.

„Paráda! Super! To teda bylo něco!“ Plácám Míšu po zádech, ta mi padne kolem krku. Brečí.

„Ale no tak, udělalas to náhodou správně, přece by ses nenechala sežrat. Nadzvedla si hledí.

„Já nechtěla dávkou.“ Zase brek.

„To nic, alespoň daj pokoj. Pojď deme. Támhle zase pojedem. Jak je to daleko?“

„Teďka jsme nad Muzeem, pojedeš normálně dál rovně po magistrále a pak ti řeknu kudy.“ Fňuká. Magistála byla komplet zasekaná, nedalo se tam jet.

„Musíme sjet někudy dolů.“

„Támhle tudy, pojedeme přes Karlín, ukážu ti.“ Jedeme dál, zatím žádný lidi. Jenom zbytky oblečení se válej na zemi. Silnice jsou hodně zaneřáděný, je vidět, že se tu tři týdny neuklízelo. Převrácený a vytahaný popelnice spolu s nepřeberným množstvím igelitových pytlíků poletujících v povětří. Obraz zkázy. Začalo pršet, kluzká dlažba a bordel na silnicích činí jízdu dosti obtížnou. Konečně jsme přejeli most přes Vltavu, před námi jsou Holešovice.

x x x x x

Je to tu pěkně hnusný, za mostem se dáváme doleva.

Tady je ta tržnice, bránou zahlédnu nějaký převrženej stánek, opět žádný lidi. Ale že by ten stánek převrhli psi, chci se vrátit a prohlédnout si stopy, ale pak si to rozmyslím a pokračuji dál v cestě. Míša mi klepe na rameno, to je signál abych zastavil. Psiska jsme na mostě, který byl prázdný, úspěšně setřásli.

„Tak tady bydlíš?“ Přikývne. Beru páčidlo. Míša totiž nemá klíče od domova. Dveře od baráku nejsou zamčený. Druhé patro, nasazuji páčidlo na dveře.

„Opatrně.“ Špitne.

„Jasně, neboj.“ Uklidňuju Míšu. Zámek povolil, jsou to dvoukřídlé dveře. Lajdáci, maj to zavřený jenom na spodním zámku. Vejdu dovnitř, klasický smrad z lednice. Míša vyjeveně kouká kolem sebe, beru ji za ruku, brečí. To zas bude den. Byt má dva pokoje, obývák, ve kterém asi spí rodiče a pokoj kde spí, teda spala Míša. Nic moc, nejsou asi moc bohatý. Jedno okno do dvora a dvě do ulice. Začnu vyklízet lednici, bordel pak vyhazuju oknem do vnitrobloku. Míša se přehrabuje v šatní skříni rodičů, je jako zmámená. Čichá k máminejm blůzám a kabátům, pak se mi vrhne do náručí.

„Proč, proč?!“ Brečí a brečí. Podlamujou se jí kolena, tak si k ní klekám a beru ji kolem ramen. Utěšuju ji. Tohle bude asi jeden z nejdelších dnů… Pak, jako kdyby to byl úplně jiný člověk, asi se vybrečela, bere do tašky nějaké svoje věci, fotky, plyšového medvídka a dvě knížky. Sice se usmívá, ale já dobře vím, že stačí málo a…

„Chceš tady spát?“ Ptám se ji. Zavrtí hlavou.

„Pojedem, jenom tady trochu uklidím.“ Otevře všude okna a vytře do sucha lednici, nechá ji pootevřenou. Do záchoda nalije savo a pak ještě do umyvadla a do vany.

Sedíme v obýváku, mlčíme. Snaží se asi vštípit všechny detaily pokoje, pak vstane a pomalu prochází celým bytem.

„Tak pojď.“ Řekne, vstávám a jdu ke dveřím.

„Nemohl bys to nějak zabezpečit, víš, kvůli psům…“

„Máte tu někde nějaký hřebíky?“ Ptám se.

„Nevím, podívám se do komory.“ Jdeme zpátky, do bytu. Z komory vyštrachá, bednu s nářadím, je tam i několik hřebíků.

„Nebudu je tam úplně zatloukat, nechám koukat hlavičky, psi to nevytáhnou a člověku to napoví… Jo?“ Přikývne.

„Nechceš napsat nějakou zprávu? Že žiješ a kam jedem?“

„To asi nemá cenu.“

„Nikdy nevíš, alespoň něco uděláš, pojď najdem nějakej papír.“ Naškrábala na kus papíru pár vět a dala jej na kuchyňskou linku. Dveře jsem zatloukl a došli jsme k motorce. Zase brečí… Ještě že jsme tu nespali, to by myslím nechtěla ani odjet. Ale až napadne sníh… tak bychom byli v háji. Musíme na jih, vyhýbat se velkým městům a dávat pozor na lidi.

Nábojů máme dost.

x x x x x

Zase jedeme po magistrále, druhý pruh z města je volnější. Nikde nikdo. Ty odstavený auta vypadaj hrozně, jsou zaprášený, opuštěný… Obraz jak z katastrofického filmu, nic není tak depresivní jako zcela opuštěné hlavní město. Za chvíli to všechno zaroste trávou, později stromama a nakonec se i auta rozpadnou na rezavou břečku. Je mi 25 roků, tak bych se toho teoreticky mohl dožít. Už nyní některé chodníky prorůstá tráva, zatím nesměle, ale nesmíme zapomenout, že po nich už víc jak tři týdny nikdo kromě psů nechodí.

Taky ne všichni psi přežijou letošní zimu. Malá plemena a krátkosrstí maj asi smůlu. Nejlíp se bude mít v dlouhodobé perspektivě takovej střední chlupatej pejsek. Delší nohy, odolnej vůči nemocem, prostě chytrej vořech. Rotvajleři, dogy a podobná nenažraná plemena, ze začátku budou prospívat, ale pak se jejich čas, myslím, naplní. Moc toho sní a to bude jejich zkáza.

x x x x x

Cesta byla dosti strastiplná, několikrát jsme museli sesedat a obcházet bouračky. Jednou se dokonce o kus vrátit a přejet do protisměru. Psi nás tentokrát nechali na pokoji. Dojeli jsme k autu, je dobré mít někde domov i když považovat náklaďák za domov… To se ale brzy změní. Už se těším do Španělska, chceme se usadit někde na pobřeží, v nějaké dobře oplocené vilce. Pokud cestou se naše plány nezmění, tak Evropou bychom mohli projet za tři, spíše ale za čtyři dny. Mám dobrej autoatlas a cestu už jsem naštudoval.

„Tak a naložíme motorku. Počkat! Nejdřív podojíme nějaký auto a doliju to do nádrže.“ Obešel jsem několik automobilů.

„Potřebuju nějakej benzín, sakra!“ Všechna auta jsou ohořelá.

„No nic, kašlu na to.“ Samomluva mi pomáhá vydržet normální a nezbláznit se tady z toho kolem. Nasedáme a jedeme zpátky na Brno, musíme sjet z dálnice a jet po okreskách. Jižní okruh je zaflákanej auťákama.

Nejdřív se dostat do Budějovic pak přes Rakousko do Lince, pak do Salzburku, Rakouskem projedu do Švýcarska a do Francie a nakonec něco najít v tom Španělsku. No, ještě uvidíme jak budou sjízdné silnice.

x x x x x

Bourat do ostatních aut už mě nebaví je to… nuda. Míša si zalezla dozadu na postel a přehrabuje se ve věcech. Nemluví. Já taky ne. Večer zastavujem na prázdném odpočívadle. Uvařím na plynovém vařiči nějaký blaf a spát.

Nejí. Snad ji to brzo přejde, no ale ty dva šoky takhle brzo za sebou, to bych asi taky nerozdýchal moc rychle. Nejdřív to brutální znásilnění a pak návštěva ve vylidněné Praze a prázdného bytu. A to nepočítám její první psy…

x x x x x

Ráno mě bolela hlava a trochu škrábalo v krku. Musíme se cestou zastavit v nějaký lékárně a pořádně ji vyrabovat. Zásobu léků jsme, jak vidět, podcenili, něco sice máme, ale není toho moc.

Jsem taky celý rozlámaný, další noc na sedačce, když v ní sedíte celý den, bych nevydržel. Musím s tím něco udělat. Teďka jsme někde před Budějovicema, chtěl bych se někde vykoupat v teplý vodě, ale venku prší a s mým současným stavem. Raději pořádně zatopím v autě. Jídlo mě taky nechutná, zkontroluju ještě radlici.

„Zdá se být dobrá.“ Mumlám si pro sebe. Obejdu celé auto, nikde nic zvláštního. Zalezu dovnitř.

„Je mi nějak blbě.“ Povídám Míše. Udiveně se na mě podívá.

„To mě je taky.“

„Tak jsem to nemyslel. Něco na mě leze.“

„Hmm.“ Raději toho nechám, nechce se bavit, tak to nemá cenu. Na sebe si beru babičin svetr, polknu dva paraleny a udělám si termosku s horkým čajem. Do Míši sotva dostanu alespoň ten čaj. Nakonec něco vypije. Jedeme dál, v Budějovicích zastavuju na jedný křižovatce těsně u lékárny, beru dvě velké igelitky a jednu plátěnou tašku. V lékárně se zdržím asi hodinu, naložit tašky, aby měly věci v nich trochu řád, stojí chvíli času. Beru ještě lexikon léků, kde je napsaný každý lék, co se vyrábí a na co se používá, včetně dávkování.

„Musím někde sehnat „Domácího lékaře“, ten by se mohl hodit. Nakonec ho najdu až ve druhém knihkupectví, vzal jsem tam ještě několik encyklopedií a různé výpravné knížky. Celkem asi padesát kilo knih, teda jestli se může počet knih měřit na kila. Z knížek má Míša radost, prohlíží si nějaké divy světa, nebo jak se to jmenuje.

x x x x x

Šumava.

Tady asi příroda pohltí civilizaci nejdřív a pak v Jeseníkách, ty jsou taky relativně nedotčený. Bude to zajímavé se sem podívat třeba za deset nebo za dvacet let. Ale to bychom museli mít letadlo nebo vrtulník. Silnice za dvacet roků budou nejspíš úplně v háji. Taky by mě zajímalo, jak je na tom Temelín, dozimetr, který mám hnedka na palubní desce před spolujezdcem ale nic neukazuje. Že by se to samo vyplo…?

Ty knížky byl fakt dobrej nápad, ještě nějaký musím honem nabrat. Až budem u moře, tak bych rád taky něco přečetl. Ještě vemu nějaký romány a literaturu faktu. Nakonec jsem zastavil v Dolním Dvořišti vybral místní Dutty free shop. Kolik? Asi sto kilo knih. Míša jenom nechápavě kroutí hlavou.

„Proč sis je nevzal už v Budějkách?“

„Nevím, zapomněl jsem, že už sem do Čech asi nikdy nepřijedem.“ Najednou jí to došlo, zase začala brečet. Nadával jsem si do blbců, ale je fakt, že to pro ní nemůže být žádná nová informace. Asi jsem to připomenul v blbé chvíli.

Dojeli jsme k hranicím. Zastavil jsem a vylezli jsme z auta. Bylo mi sice blbě, ale zas takovej cynik nejsem. Chtěl jsem se rozloučit se svojí rodnou zemí, možná že to zní blbě, ale… Prostě je to tak. V potoce jsem vymyl sklenici od jogurtu a nabral do ní půdu. Taková malá památka. Z turistického střediska jsem sebral pěknou publikaci o České republice a dal ji do schránky před spolujezdcem. Přejeli jsme hranice, už vím jak muselo být emigrantům, když odsud v osmačtyřicátým nebo šedesátém osmém utíkali. Oni měli ale nějakou naději, že se sem někdy vrátí, kdežto já? Za tři nebo pět let budou silnice v takovém stavu, že neprojedu ani se scánií.

x x x x x

V Rakousku byl stejný obrázek jako u nás, auta narvaný v pangejtech, nebo v polích, podle aktuálního stavu cesty. Scánia si pohodlně razila cestu vpřed. Ujeli jsme asi sto kilometrů.

„Oběd! Udělám nějakou baštu. Co by sis dala? Mám tu chalupářský guláš, fazole, ty bych mohl udělat s párkama a nebo udělám těstoviny. Co?“

„Já nemám hlad.“ Odtuší Míša.

„Tak podívej kočičko, něco jíst musíš, už dva dny si nic nejedla. Tak že, co? Guláš, fazole nebo těstoviny?“ Už mě namíchla, člověk je nachcípanej a navíc by vařit měla ona, když já řídím.

„Kočičko, mi říkal ten…“ A rozplakala se. Naklonil jsem se na ní.

„Prosím tě, já to tak nemyslel, nebreč. Pochop, mám o tebe starost, musíš něco jíst.“ Brek, pokoušel jsem se jí utěšit, ale bylo to nanic.

„Udělám ten guláš. Něco ti tam nechám, buď to sníš a nebo ne.“ Po obědě jsem vyklidil horní palandu, všechny věci jsem naházel na sedačky vedle sebe. Alespoň se dneska pořádně vyspím. Míša nic nesnědla, pije pouze čaj. Dávám tam víc cukru.

x x x x x

Zase jedem, projeli jsme několika městečky a míříme k Linci ten bych chtěl vrchem objet. Naštěstí Rakušáci vybudovali kolem větších měst soustavu obchvatů, tak není nutné projíždět centrem. Obávám se ale, že s tímhle monstrem bych přes větší město neprojel. Na večír zastavujem v Eferdingu. Je to takové střední městečko, asi dvacet tisíc obyvatel. Zastavuji na náměstí a větrám. Venku pořád prší a jak to tak vypadá, tak hned tak nepřestane. Jsou tu nějací psi, ale neotravujou, guláš jím raději studenej, nechci je moc dráždit. Míša snědla oplatky.

Noc byla parádní, venku řádila vichřice, déšť tloukl do kapoty, ale mně bylo fajn. Míša s sebou dole házela, ale já měl parádní spaní. Nahoře už sice není moc místa, spodek je na tom o poznání lépe, ale vyspat se tu dá. Líbí se mi, jak je scánia vyrobená, je vidět že Švédi dělaj vše poctivě od podvozků až po slícování přístrojové desky. Spací část je celá měkce vypolstrovaná, všude samá kapsa. Dneska jsem objevil další dvě nové velké schránky. Dal jsem si do nich obě pistole a nějaký náboje. Ráno se vydáváme na náměstí. Je tu obchod s potravinami, naštěstí v něm nebyli psi ani potkani, berem nějaké výběrové konzervy, šunku apod. Do vozejku naložím ještě oblíbené sušenky a hlavně suchary. Někde budem muset sehnat pytle s moukou a upéct chleba.

V jednom luxusním obchodě se suvenýrama jsem sbalil desetilitrový soudek dvanáctiletý whisky. Prima věc za 1000 EUR. Mají tady samý nóbl věci jako křesla z parohů, vyřezávaný skříně z jednoho kusu dřeva, nebo nádherný lustry. To jsou ale věci, které já dneska jaksi neocením. V dalším krámě, kde měli hadry pro myslivce, jsem objevil perfektní zimní kalhoty, super teplý rolák se skandinávským vzorem a velký kabát s hodně kapsama. Všechno jsem to pobral ve dvojím vyhotovení. Míša si vzala takovou krásnou flanelovou košili, namístě se převlíkla a navrch si vzala taky takový svetr jako já, ale o číslo větší. V tom kšeftě se mi moc líbilo. Všechno tu bylo takový domácí a poctivý.

Dál byl na náměstí supermarket, ale tam jsme ani nešli, dveře byly pootevřené tak nemělo cenu riskovat. Vchod dovnitř jsem zavřel a zabarikádoval popelnicí. Míša se mě ptala, proč to dělám, tak jsem jí odpověděl, že psi, kteří se tam chytili alespoň nebudou v zimě decimovat stav divoké zvěře. Řekl jsem jí, že stačí, aby pes honil srnu třeba tři minuty a ona pak umře na zápal plic. Pochopila to. Před polednem jsme vyrazili dál na Scharding dojeli jsme na nějakou dálnici a obchvatem Scharding objeli. Po pár kilometrech jsem ale z dálnice musel sjet, protože koncentrace automobilů byla nesnesitelná a nárazy čím dál tím horší. Asi se povolila někde traverza. Budu se muset na to večer podívat.

Sjíždíme z dálnice, cesta asi bude trvat déle. Ale jeden nebo spíše dva dny navíc mě nezabijou. Zase překračujem hranice, rozhodl jsem se, že pojedu přes Německo, protože tu nejsou horské průsmyky jako v Rakousku, tunely budou ucpané a přes průsmyk bych se nemusel procpat. Tady, když to bude hodně aut, tak sjedu ze silnice a pojedu po poli. To bych v Alpách nemohl.

Přes cestu bylo taky i několik stromů, ale ty radlice s přehledem odstraňuje. Člověk musí být opatrnější než u odklízení automobilů, ale stromů zase není tolik. Chtělo by to spolujezdce, který by se vyznal v mapě a navigoval mě. Míša není bohužel ve stavu, kdy by mě mohla navigovat a ani se v mapě nevyzná. Vylezla zezadu a sedí na jedné ze sedaček, vrstvu věcí jsem zase ráno přemístil na horní palandu. Mlčíme, mám puštěný cédéčko, střídavě zesiluju a koukám do mapy. Stěrače jedou na plný výkon.

„Ještě by mohly do toho přijít kroupy…“ Povídám a co čert nechtěl, asi za dvacet minut jsou tady. Zastavuji pod korunou nějakých stromů a čekám až to přejde. Nechci, aby mi to rozflákalo vzadu plachtu. Fouká vítr a příroda řádí jako pominutá. Provazy deště a krup bubnují do silnice, kousek před námi spadl strom. Míša se vyděšeně krčí na posteli, všude kolem ní jsou rozházený knížky. Snaží se utéct do jiného světa…

Za hodinu je po všem, zase jedeme dál, projíždíme další městečka a vesnice. Koukám do mapy, jsme asi tři sta kilometrů od hranic jižně od Mnichova, Miesbach se to tu jmenuje. Zastavujem, nikde nikdo, za celou dobu jsme nepotkali kromě psů nikoho. Město je stejné jako všechna ostatní, všude pořádek, nově omítnuté domy a pěkná auta. Maj tu dokonce i Ferrari, zkouším kliku, ale je zamčené. Škoda. Nedávno jsem jedno nabořené odstrkoval z cesty, ani nebylo moc poškozené. Až nějaký pěkný objevím, musím se v tom projet. Večer jsem zastřelil tři psy, byli moc zvědaví a asi jim taky kručelo v žaludku. Vařím těstoviny se šunkou a sýrem. Tentokrát Míša něco sní, ale né moc. Docela zhubla. Čokolády nejí, nebo o tom nevím. Ráno po snídani jdeme na prohlídku města. Oba máme samopaly, já navíc obě čezety. Rugera nechávám v autě, opravdu je hodně těžký… V jedné uličce objevujem krámek s loveckýma potřebama. Mají tu nádherný nože. Stojí kolem dvou tisíc EUR, jeden dokonce za pět tisíc EUR, je z Damascénské oceli a má takovou kamennou rukojeť. Je sice pěkný, ale nepraktický. Zkouším jeho ostří, je perfektně nabroušen.

„Tak se podíváme co vydržíš…“ Vemu ho a několikrát vší silou bodnu do víka popelnice. Nic, špička je pořád perfektní, tak bodám do výlohy zase nic. Míša na mě kouká jak na blbce.

„Zkouším co vydrží.“ Povídám na vysvětlenou.

„To si ho budeš brát?“ Ptá se mě.

„Ne.“ Odpovím. Nechápavě zakroutí hlavou. Má pravdu, nůž dávám zpět do police.

„Jdu se podívat do skladu.“ Sklad je obrovský asi třikrát větší než obchod v Prostějově. Mají tu spousty nábojů. Beru asi čtyři tisíce do Springfilda a pět set do Expresu. V krámě mají snad desítky různých pušek, zdobené i normální. Já už mám ale zbraní myslím dost, brát další by byla blbost. Maj tu taky pušku za 12000 EUR. Je celá zdobená až ke konci laufu, má dvě hlavně nad sebou. Moc se mě nelíbí. Je to taková snobárna. Nakládám náboje do vozíků a nůž si připnu k opasku. Jeden tam už mám z Prostějova, ale tenhle je lepší. Stál 1400 EUR, je asi šet milimetrů tlustý a má dvacet pět centimetrů dlouhé ostří. Nelíbí se mi akorát to plastový pouzdro, ale jinak dobrý. Zkouškou, kdy jsem s ním rozkuchal popelnici, obstál na výbornou.

Dokončujem prohlídku města, kromě pěkné barokní kašny nic moc.

x x x x x

Zase jsme na cestě, to už je třetí den a zatím jsme pořád v Německu, až večer dojedem k francouzským hranicím. Přespíme na parkovišti hned za celnicí, je odsud nádherný výhled do krajiny. Kousek od nás je Basilej. Vemu si dalekohled, vylezu na střechu a pozoruju, jestli neuvidím nějakou stopu po lidech. Nic. Žádný kouř, rozsvícené světlo, nebo nezvyklý pohyb. Dal bych nevím co za to, abych se dozvěděl co způsobilo takovou katastrofu. Taky by mě hrozně zajímalo kolik lidí ještě přežilo. To že jsme až na hranice s Francií nepotkali ani živáčka je dosti frustrující. Nepočítám teda ten otřesný zážitek, kterej se na nás tak podepsal.

Další den se nám podařilo ujet po dálnici asi dvě stě kilometrů. Radlice dostala pěkně zabrat, večer ji budu muset bezpodmínečně opravit. Pro tyhle účely jsem sebou vzal jednu traverzu, dvě účka a nějaký plechy.

x x x x x

Venku je nádherné počasí, teďka se nacházíme poblíž města Dole.

Sjíždím z dálnice, zastavuji v jedné malé vesnici, Damparis se to tu jmenuje. Je to taková útulná ves se spoustou zachovalých středověkých domů. Míše se tady hrozně líbí, domy doslova lákají k prohlídce. Do dvou se taky podíváme. Mají úzkou chodbu, kde po obou stranách jsou dveře do obytné části.Tu tvoří velká kuchyně a malý pokojík. Na druhé straně chodby je další pokoj a koupelna se záchodem. Ty mají okno do zahrady. Každý dům má nádhernou velkou stupňovitou zahradu. Všude na zemi je ozdobná dlažba a překrásné zídky tvoří cestičky v zahradě. Vzrostlé stromy, přes sto roků staré, dotvářejí pohodovou atmosféru. Druhý dům je podobný, ale větší. Má vjezd do zahrady z ulice, ale i tak je zahrada perfektně upravená. Dokážu si představit, jak by to vypadalo u nás. Český člověk všechno zasere krámama a haraburdím. Místo původní dlažby by byl rozpraskaný beton, posraný od slepic a v rohu by byl přivázaný pes, nebo se tísnila králíkárna. Zezadu k baráku by byly přilepený chlívky a kurník pro slepice. Vůbec by mi nevadilo tu zůstat. Za humny pěkná krajina, nedaleko lesík, kde by určitě rostly houby. No ale moře je moře a navíc tam bude ještě tepleji, tady jsme ještě dost na severu.

x x x x x

Radlici jsem opravil až další den ráno. Byla to fuška. Nejdřív vytáhnout centrálu, pak svářečku a nakonec traverzy. Radlice byla hnutá doleva, asi od toho jak auta odlétaly doprava. Šrouby i svary ale drží. Dojel jsem k jednomu baráku a tak dlouho o něj radlicí páčil, až jsem ji dostal jakš takš do roviny. Potom jsem v tý poloze zůstal stát a nařezal „íčko“ a přivařil. Radlice se srovnala.

„Tak a je to, snad už na to nebudu muset šahat.“ Oddychnul jsem si. Míša ležela na lehátku a opalovala se. Umyl jsem se pod pumpou a jen tak v trenkách si lehnul vedle ní. Odpočívali jsme.

„Kdy dojedeme k moři?“ Zeptala se.

„Mohli bychom asi už zítra, ale já k moři zatím nechci.“ Nechápavě se na mě otočila.

„Já se k moři těším.“ Zase ty vlhký oči…

„No to já taky, ale dokážeš si představit, jak bude ucpaná silnice kolem pobřeží? To bude hrůza. K moři pojedem, zůstal bych tam tak dva dny, odpočinem si, ale pak zas pojedem dál. Jo?“

„Hmm.“ Přemýšlí. Pak povídá: „Tak dobře. Nemůžu se dočkat. To bude paráda.“

„To jo, ale dneska už nikam nepojedem, zůstanem tu a zítra ráno zase vyrazíme. Když to bude všechno v pohodě, tak večer jsme u moře.“

Další den jsme nikam nejeli, rozhodli jsme se, že moře si užijem dost a dost a ten jeden den navíc, nám nic neudělá. Tak nádherná krajina, kdy se sem člověk ještě dostane. Městečkem protékal takový větší potok a na spodním toku tvořil pěkná jezírka a laguny. Dokonce tu byly i skákací prkna a houpačka. Tomu nešlo odolat i Míša konečně přestala myslet jenom na špatné věci. Celé odpoledne jsme se cákali a blbli. Nakonec jsme z jednoho krámu sehnali dvě nafukovací matrace a zbytek dne až do večera jsme relaxovali a vyhřívali na sluníčku. Oba jsme to za ten měsíc potřebovali.

Moře

Druhý den jsme matrace naložili na scánii a vydali se k moři. Zase mě začalo bavit bourat do ostatních automobilů, cédéčko puštěný na celé kolo… to byla jízda…

Přespali jsme někde na dálnici v motorestu. Potkani lezli z popelnic a do toho pršelo, smrad z odpadků lehce pronikal až do auta. Snídani jsme vynechali a rychle se vydali na cestu. Pozdě odpoledne jsme poprvé zahlédli moře. Dokázali jsme to! Oba jsme začali jako šílení řvát:

„Mořé, mořé!“ Když jsem pak k němu pozdě odpoledne dorazil, Míša vyběhla jako šílená z auta. Běžela k vodě, cestou se svlékla až do naha a pak s velkým jekotem skočila do moře. Měl jsem vážné obavy jestli se nezbláznila, jestli to nervové vypětí, kterým prošla od zjištění, že nikdo nežije, přes hrozné zkušenosti se psy až po znásilnění a návštěvu prázdného bytu, tak jestli to na ní nenechalo neblahé důsledky…

Pozoroval jsem ji ze břehu, volala na mě ať du taky do vody, že to je paráda. Když jsem za ní doběhl, tak byla veselá a zcela přirozená. Jako by to moře, ta slaná voda z ní všechnu tu hrůzu smyla. Nechtěl jsem na ní šahat a nějaké důvěrnosti… po tom co prožila, ale ona sama se mi pověsila kolem krku. Když jsem jí pak vynesl z vody na písek, tak to byla zase ta stejná holka jako před tím. Možná malounko míň perverzní… Zase ale zhubla, ne sice o dvacet kilo, ale minimálně o deset. Zpevnily se jí prsa a nemá takové pneumatiky kolem pasu. Když se to tak veme, tak je to docela hezká holka. Západ slunce na pláži byl přesně takový jaký jsem očekával. Kýč, ale nádhernej.

Ráno bylo nehezké probuzení, byla zima a kolem nás šmejdila psiska. Sháněla asi nějakou snídani.

„Sakra taková neopatrnost, nemám vůbec žádnou zbraň. Pojď pomalu za mnou dojdem k autu.“ Míša mě chytla za ruku a pomalu jsme se blížili ke scánii. Kromě jednoho si nás ostatní moc nevšímali, asi už zapomněli, jak vypadá člověk. Ten jeden se ale nebezpečně blížil, nevrtěl ocasem, hlavu měl skloněnou u země a čichal.

„Musím se dostat aspoň k támhletomu klacku…“ Začal štěkat, nahrbil se, byl to takový mix mezi kníračem a vlčákem, sice menšího vzrůstu, ale i tak dost nepříjemný. Skočil po mě. Čekal jsem podobnou reakci, uskočil, Míša utíkala k fotbalové brance, která byla kousek od nás. Uskočil jsem a hodil po psovi hrst písku, nic. Chňapnul po mně, čelisti mě minuly jenom o kousek. Doběhl jsem ke klacku a prásknul s ním psisko po hřbetu. Zakňučel. Ostatní psi už ale byli u mě.

„Kdybych měl alespoň katanu…!“ Začali se kolem mě točit, loví ve smečce a jak vidět, že s tím maj bohatý zkušenosti. Míša visela zavěšená na brance a chňapala po ní dvě psiska, na mně jich bylo pět. Odháněl jsem je klackem, tlačili mě k písečnýmu břehu. Naštěstí jsem tam měl taky namířeno, ustupoval jsem zády k písečné duně. Jak se posunuji pozpátku a odháním je, tak o něco málem zakopnu. Otočím se a v písku je napůl zahrabané pádlo od kajaku. Mrštím po nejbližším dotěrovi klacek a rychle vytahuji pádlo z písku.

A pak to začalo lítat. Když jde člověku o život, tak má obrovskou sílu, nízký pud sebezáchovy a v mém případě rychlé reakce. Já se psů nebojím, s velikým řevem jsem vlítnul mezi ně a švihnul přes hlavu jednoho, pak nabral druhého. Psi začali lítat vzduchem, postupoval jsem dopředu a srazil k zemi další dva. Potom jsem se s pádlem začal rychle točit kolem své osy, přitom jsem ošklivě nabral dalšího. Zadupal jsem na psy a vyběhl po duně tam, kde jsem se svlíknul. Vytáhnul jsem čezetu a pak to šlo ráz naráz. Nejdřív byla osvobozena Míša a pak jsem dodělal ostatní psy, utekl akorát jeden. Nevadí, bude to mít alespoň výchovný efekt, oni si už řeknou mezi sebou kdo je tady pánem. Míša spadla z branky na písek, naštěstí se jí nic nestalo. Brečela, co se večer a ráno slibně vyvíjelo je zase v háji…!

„Pojď pojedeme jinam.“ Brečela. Sakra! Zasraný psiska! Vstala a belhala se k autu.

x x x x x

„Co budeš chtít k snídani?“ Pokouším se odvést téma na nějakou praktickou věc. Jenom zavrtěla hlavou. Ach jo. Tak znova. Všechno to mohlo být úplně jinak, kdybych se nenechal unést hormonama a myslel.

Žvejkal jsem suchary s marmeládou (Francouzové ji dělaj vynikající) a civěl před sebe. Míša seděla vedle mně, kreslila nohou v písku nějaké nesmysly. Pokoušel jsem s ní navázat rozhovor. Na to kde bude chtít bydlet atd, ale marně. Buďto jednoslabičný odpovědi, nebo jenom kývání hlavou, to byla její reakce.

x x x x x

Jedeme zas dál, jak jsem předpokládal, silnice kolem pobřeží byla příšerně narvaná a téměř neprůjezdná. Než snášet ty hrozné otřesy, (radlice je asi zase někde ohnutá) tak jsem zabočil zpátky do vnitrozemí. Bude to sice delší, ale víc pohodový. Třeba objevíme zase nějaké pěkné městečko. Nejraději bych se vrátil do Damparis, tam vůbec žádný psi nebyli.

Cestou jsme míjeli plno krásných vesnic a měst. Vůbec nechápu, proč všichni míří jenom k moři, když to vnitrozemí je tak krásné. Bylo tu i několik milionářských sídel s obrovským pozemkem, obehnaný vysokou zdí a ostnatým plotem. Nedalo mi to a u jednoho jsem zastavil. Byla to taková typická milionářská vila, antickými sloupy z bílého mramoru (To se pozná. Žádná laciná napodobenina, žádná kamenina, ale mramor, zářivě bílý mramor ) Perfektně udržovaná zahrada v garáži dvě Lamborghiny, Porsche a terénní Hummer. Co bylo ale neuvěřitelné, byla koupelna, na ní se architekti vyřádili. Měla podobu byzantských lázní s nádhernými freskami. Všechno bylo z kamene, i umyvadlo a dokonce i vana. Vůbec jsem netušil, že něco podobného jde vyrobit. Kohoutky ze zlata je u takových koupelen samozřejmost. Míša na to vše koukala taky s otevřenou pusou, dokonce i s ní byla nějaká řeč. Raději jsme všechno prohlíželi společně, bůh ví, co má majitel uchystáno na nezvané hosty. Pořád jsme nevycházeli z úžasu. Ložnice s vodním lůžkem, nádherná knihovna s masivními mahagonovými policemi. Obrazy od Cezanna a El Greca dělaly výzdobu tohoto nádherného domu. Oba jsme se ocitli v úplně jiném světě.

„Tohle asi reprodukce nebudou. Co?“

„Asi ne.“ Odpověděla Míša. Šli jsme dolů po schodech, původně jsem tam ani nechtěl jít. Ale co může mít milionář ve sklepě, to mě fakt zajímalo. Byl jsem překvapen. Čekala na nás nádherná sbírka středověkých zbraní. Zdobené halapartny, obouruční meče, píky, kuše, samurajské meče a další smrtící zbraně včetně kompletních brnění zdobily obrovský, sál, který měl asi patnáct metrů v průměru. Vprostřed sálu byl kulatý dubový stůl pro dvanáct lidí… Zdi z obrovských žulových kvádrů, snad tři tuny těžkých.

„Co to bylo za člověka?“ Zeptala se Míša, neodpověděl jsem, jenom jsem tak tiše stál. Na vizitce měl napsáno Dr. Lippy, nikdy jsem o něm neslyšel, žádná známá osobnost to není. Zajímalo by mě, jak se ten člověk dostal k takovým penězům… Vzal jsem si jeden z obouručních mečů, byl hodně těžký, asi patnáct kilo. Zašvihal jsem s ním ve vzduchu.

„Chtěl bych to vidět při souboji…“ Pak jsem ho vrátil zpátky obrněnci ve zlatém brnění. Když si vemu, kde jsem žil já…, nebo Míša. Posraný Holešovice, kde vás celý život dusí smog a stres v práci. Kolegové, kteří vám do smrti nezapomenou, že máte na výplatě o dvě stovky víc. Ryk tramvají hnedka pod vašimi okny a ranní špička, která vás semele cestou do práce. Jenom těch hodin co člověk strávil čučením do té pitomé bedny, kde vás od rána do večera krmí reklamami… Naplno jsem si až nyní uvědomil svůj úplně zbytečný život. Kdo jsem? Co po mě zůstane?… Pekař, posranej pekař, který pekl v podělaný pekárně zkurvenej chleba a šizený rohlíky. Každé ráno z pekárny jsem odháněl myši, který nám vždycky lezly do těsta.

Kdyby se mi náhodou nepodařilo přežít, tak bych zůstal úplně bezvýznamný človíček, po kterém nic nezůstalo a který nic neznamenal.

Sedla na mě deprese.

Vyšli jsme ze sklepa ven na terasu, úplně omámený. Exkluzivní proutěná lehátka nás pohltila při pozorování pečlivě udržované zahrady. Trávu už tu sice měsíc nikdo nesekal, ale jako celek to působilo impozantně. Oba jsme byli zamyšlení.

Tady to je jiný život, sbírat si obrazy, nebo drahé zbraně, cachtat se s krásnými děvkami v přepychové koupelně… Zahrada, nebo spíše park, poněvadž, když jsme se po půlhodině, kdy jsme se dohadovali o této fantastické stavbě vydali na obchůzku, tak jsme zjistili, že zahrada je stejně nádherná jako samotná vila. Venkovní vzrostlé bonsaje spolu rafinovaně sestříhanými tisy a kamennou mozaikou tvořily nádherný kout země.

Ráj. Zase jsem začal uvažovat, že bychom tu mohli zůstat. Psi se sem určitě nedostanou, život tu by byl paráda, ale moře je asi padesát kilometrů daleko. A já nevím co, ale něco mě k tomu moři pořád přitahuje. Možná, že na moři objevím nějakou plachtu, nějaké lidi, ponorku, nebo já nevím co. Tady jsme moc zahrabaní a jestli někdo přežil… tak nás tu rozhodně nenajde.

„Přespíme tu?“ Ptám se Míši. Horlivě přikyvuje.

„To by byla paráda.“ Usmála se.

„Neboj, ode dneška už budem spát jenom v takových vilách. Víš co? Než dojedem do Španělska, tak si vždycky najdem nějakej takovej barák a přespíme tam.“ Padla mi kolem krku. Objal jsem ji.

Noc byla v pohodě, oba jsme celou dobu leželi v objetí. Nejvíc se mi líbí, že už není tak protivná, jak když jsme se seznámili. Bože, jak je to dávno… Měsíc, zítra to bude měsíc co se To stalo. Za měsíc jsem zabil čtyři lidi, asi tři sta psů a rozbil asi třicet tisíc automobilů. Za to bych určitě dostal doživotí…

Druhý den byl ve znamení loučení s touto úchvatnou stavbou, zavřeli jsme za sebou pečlivě dveře a okna, naposled se prošli po zahradě a odjeli pryč.

x x x x x

Zase na cestách, teďka mě trochu mrzí, že jsem se neprojel v nějakým tom sporťáku. V garáži jich měl…, ale co, až přijedem jinam, tak se svezu. Zajímalo by mě, kolik bych vytáhnul z takovýho Lamborghiny.

Na oběd jsme se zastavili v jednom malém městě, Salon de Provence, se to jmenuje. Místní lidé se živí vinařstvím, všude kolem, kam až oko dohlédne, vinohrady. Pocházím sice z Moravy, ale víno mě nikdy nechytlo. Pamatuju si, že jsem otci, který je nebo teda byl, zanícený vinař řekl, že nejlepší víno je pivo. Tenkrát jsem měl co dělat, abych mu utekl. Ještě dva dny se mnou nemluvil a to si myslel, že ze mně vychová znalce.

Vylezl jsem z auta, jen tak pro jistotu jsem Škorpiónem zastřelil tři psy, co se motali kolem. Na náměstí jsme rozložili kempinkový židle a stolek co Míša zabrala v Prostějově. Pak začala vařit šunku v plechovce a těstoviny. Šel jsem na obhlídku. Na náměstí byly celkem tři obchody, víc toho místní nepotřebovali. První byl cítit na „míle“ daleko, asi potraviny. V druhém byla taková všehochuť, obdoba našeho železářství a ve třetím řeznictví. Poslední obchod, to byla síla, much tam musela být asi miliarda. Smrad a hukot z krámu byl cítit a slyšet, až na náměstí. Přemýšlel jsem, že bych tam hodil kanystr s benzínem a zapálil, ale pak jsem se na to raději vyprd. Chytnulo by celé náměstí a to by byla kvůli pitomejm mouchám škoda. Nikde nebylo nic zvláštního, ani v železářství jsem nic neobjevil, co bychom už neměli. Oběd byl docela dobrý, musím jí říct, aby dávala větší porce.

x x x x x

Asi za hodinu po obědě, jsme vyjeli hledat, kde přespíme. Docela zajímavý objekt jsme našli asi 30 kilometrů severozápadně od Arles. Byla to novostavba, s plochou střechou, bíle omítnutá. Do krajiny vůbec nezapadala, možná proto jsme se do ní chtěli podívat. Pozemek chránila opět betonová zeď a ze předu masivní železný plot. Poctivá kovářská práce, jednotlivé díly plotu tvořily zdobené kopí, dokonce snad zlacené, ale hlavně pořádně ostré. Bylo znát, že majitel si o svou bezpečnost dělal docela starosti. Hnedka za plotem bylo několik dovedně zamaskovaných kamer a spousta čidel, který hlídaly, jestli po pozemku někdo nechodí. Zahrada byla zpracována v japonském stylu, což moc nešlo dohromady s přísně funkcionalistickou stavbou. Dvě nyní už vyschlá jezírka zarůstala plevelem a trávník už asi taky nebyl to co býval. Všude samá bonsaj, jako v minulé vile. Asi je to hodně módní pěstovat bonsaje a taky hodně drahé, nevím sice, co může stát taková vzrostlý a starý strom, ale jistě levné to nebude. Na pozemku byla taky nádherná dřevěná pagoda (zase ten kontrast s vilou ), s malým oltářem zasvěcená nějakému chlapíkovi s dračí hlavou. Rozšklebenej obličej se čtyřmi velikými zuby byl vskutku odpornej. Šli jsme si prohlídnout vnitřek vily. Dovnitř jsme se museli dostat oknem, protože dveře byly zamčené. Myslel jsem, že to vysklím nějakým kamenem, ale ten se jenom neškodně odrazil.

„Sakra, hajzle, co to máš za vokna? Však ona už čezeta bude vědět…“ Nevěděla, okno se ani nehlo, tři rány a nic.

„Casull. Prevíte jeden, to budeš čumět!“ Došel jsem si do scánie pro revolver. Prásk!

Okno se malinko zachvělo, ale vydrželo. Když jsme do něj vystřílel celej buben a na okně se objevila jenom taková malá ďubka začalo mě zajímat, co se nachází uvnitř domu. Taky mě pěkně bolely ruce.

„Jak já se do tebe… Zkusím samopal!“ Míša jenom nechápavě kroutila hlavou, jak mohlo okno odolat Casullu.

Doběhl jsem pro samopal, náboj má ocelový jádro, to musí projít.

„Nejdřív to zkusím jednotlivými.“ Říkám jí. Přepnul jsem samopal na jednotlivé střely a… konečně se něco začalo dít. Ne tedy, že by prošly skrz, ale na okně se objevily krátery od střel. Druhotnej efekt byl ale ten, že se střely od okna odrážely a lítaly všude kolem. Museli jsme za zídku.

„Svině!“ To už jsme se opravdu nasral, přepnul na dávky a celej zásobník vyplivnul do okna. Na okně se objevily dopady od střel, ale dovnitř neprošla ani jedna.

„To by mě zajímalo, co ten parchant ukrývá uvnitř!“ Druhej zásobník byl se stejným výsledkem.

„Nikdy jsem neslyšel o takovým materiálu, co by odolal šedesáti střelám ze samopalu.“ Povídám Míše.

„Zkus tu velkou pušku.“

„No jo, málem bych na ní zapomněl! Ale kde hergot je?“

Našel jsem ji na ložné ploše zabalenou za bednama s náboji. Už jsem myslel, že jsem ji někde zapomněl. Nabyl jsem čtyři „torpéda“ do zásobníku, vzal dvoje ponožky a kožený rukavice a vydal se k oknu.

„Tak se ukaž Kolbene!“ Zavolal jsem směrem k oknu.

Prásk!

Šílený zpětný ráz mě udeřil do ramene (už jsem zase zapomněl, jak hrozně kope). Zaplať pánbůh za ponožky a rukavice. Na okně naskočil veliký pavouk.

„No to je jiná.“ Usmál jsem se. Znova rána, když se zbraň dobře drží, tak to celkem jde, ale se Springfildem se to nedá srovnávat. Z dvaceti metrů jsem se trefil do stejného místa jako prvně, okno se prohnulo dovnitř. Po třetí ráně vypadlo pár střepů a čtvrtá šla konečně dovnitř. Vyhráno jsem ale neměl, čtvrt hodiny jsem do toho musel bušit páčidlem, než okno konečně kapitulovalo. Ještě očistit střepy.

Pomohl jsem Míše dovnitř.

„Tak, chaloupko, kdo v tobě přebývá?“ Se samopalem v ruce jsme se vydali na obhlídku. Interiér vily byl pro mě zklamání, připomínalo mi to nábytek z Ikei, ale asi byl z lepších materiálů. Majitel byl asi hodně technicky založen. Všude samá elektronika, v ložnici na stropě měl televizi s úhlopříčkou tři metry. Kvalitní audio sestava, počítače… atd. Blbiny. Akorát ve vstupní hale měl kostru nějakého dravého dinosaura, nic moc. Pak mě Míša zavolala zpátky.

„Hele, pojď sem. Von tam něco má…“

„Co tam má?“ Přišel jsme zpátky k ještěrovi a podíval se, kam Míša ukazuje. Ještěr stál na dvou nohách a jako by byl znázorněn ve smrtelným zápasu s někým… Pod žebry v páteři měl zaražený hrot nějakého kopí. Vše bylo dobře vidět, jak je to zkamenělé a zarostlé v páteři.

„Co to je za blbost.“ Utrousil jsem.

„Někdo mu to tam musel vrazit, dyť se na to podívej! To není žádná blbost!“ Povídá Míša.

„Ale kdo by mu to tam vrážel?“

„Počkej, tady je něco napsáno:“

„Deinonychus Midle China“ Slabikuje Míša.

„Má to asi z nějakých vykopávek v Číně.“ Dodává.

„To by znamenalo, že v tý době tam žili lidé? To mi chceš namluvit?“ Ohradil jsem se.

„Proč lidé, ale třeba hmyz, nebo inteligentní dinosaurus.“

„Blbost, ten chlap co to tu vlastnil si dělal akorát srandu z lidí, co mu sem chodili. Chtěl je něčím uchvátit. Takovouhle kravinu ti udělá lepší sochař, prosím tě. Nesmíš hnedka všemu věřit.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Tak se podívej kolem: betonová krabice, japonská zahrada, nábytek z Ikei, všude přepychové elektrospotřebiče, vokna, že je neprostřelíš ani kulometem… co to bylo zač? He?“ Nenechal jsem ji odpovědět.

„Podle mě to byl magor a basta! Proč by jinak tuhle ještěrku umísťoval do vstupní haly? Za vším vidíš akorát nějaký spiknutí a zatím si z tebe někdo dělá srandu.“

„A ty nikomu nevěříš!“ Uraženě se ode mě odtáhla.

„A žeru psy!“ Zakřičel jsem na ni, když odcházela. Bože, já bych si dal nějakýho čokla, na česneku to je nejlepší, trochu rozmarýnu a majoránky… Studenej z hořčicí taky není špatnej, nebo s křenem. Mňam.

„Počkej, kde séš?“ Vyběhl jsem za ní po schodech do patra. Míša stála v jednom pokoji, pusu dokořán a zírala na stěnu před sebe. Kouknu se jejím směrem. Celou zeď naproti tvořilo jedno veliké terárium, kde žila nejohavnější obluda, kterou si lze jenom vymyslet. Nejdřív jsem nemohl uvěřit svým očím na co se vlastně dívám, ale jenom do to doby, než se to pohnulo. Živoucí noční můra. Civělo to na nás. A mělo to hlad. Tvor, nebo jak to nazvat, vypadal jako přerostlá kudlanka, ale s chlupatým tělem, charakteristický a uhrančivý výraz mu však zůstal zachován. Bylo to vysoké asi dva metry a z očí mu tekl takový odporný sliz. Buď to bylo nemocný, nebo to byly příznaky hladu, či normální jev. Míša byla jako paralyzovaná, ani se jí nedivím. Tvor se jí díval přímo do očí a hypnotizoval ji. Vzal jsem ji za ruku a snažil se jí odtáhnout od „kudlanky“. Bránila se. Musel jsem ji silou popadnout a doslova odvléct z místnosti. Tvor se vrhnul na sklo a začal do něj bušit. Na chodbě se jí podlomila kolena.

„Kam jsme to proboha vlezli!“ Tázavě se na mě podívala.

„Nevím, ale musím tu věc uvnitř zlikvidovat.“

„Ale jak? Sklo bude asi pěkně tlustý!“ Odvětila Míša.

„To nevím, ale něčím jí musí krmit, nějaký dvířka, kam bych mohl hodit granát.“

„Jak? Co to je za zvíře? Nikdy sem to neviděla. Taková hrůza.“ Míša byla úplně dezorientovaná.

„Jak na mě koukala, to bylo hrozný, jako by čekala, že přijdu… Ty voči. Nesmíš se jí dívat do očí!“

„Neboj, já už si poradím. Tady máš pistoli, jak s ní zacházet, to víš. Já se du kouknout na tu bestii“ Šel jsem zpátky do místnosti, „kudlanka“ v teráriu už nebyla. Dívám se pozorně po místnosti, samopal v ruce. Nikde nic. V rohu místnosti byly nějaké krabice, velký stůl pár židlí a pohovka, jinak prázdno.

„Co může být v těch bednách?“ Do jedný jsem kopnul, byla prázdná. Pěkně smrděla. Druhá byla těžší, beru nůž, pomalu otvírám bednu a nějaké obaly. Vytáhnu obal – nějaké kosti a kusy shnilého masa… V další bedně to samé. Pomalu si prohlížim pokoj, pohovka je hned naproti skleněné stěně. Jako by se sem chodili koukat jak do divadla.

„Kam ses ty svině poděla?“ Terárium má hloubku asi šest metrů a široké asi osm metrů. Nějaké klacky, pak pahýl jakéhosi stromu, na kterém jsou vidět jizvy od drápů… Na zemi písek a kamínky, „kudlanka“ nikde. Přistoupím blíže ke stěně.

„Zajímalo by mě, jak je to tlustý.“ Z lehka se dotknu ochranného skla. Najednou z protějšího rohu se zvedl oblak prachu a písku a „kudlanka“ dopadla na sklo. Příšerně jsem se vylekal, upadnul na zem a rychle se sunul pryč. „Kudlanka“ se pustila svými drápy do skleněné stěny, škrábala a mlátila v šíleným rytmu. Během půl sekundy bych byl úplně na sračku. Míša, která mě uslyšela, jak jsem vykřiknul se vřítila do místnosti a vypálila po tvorovi několik střel. Střely se neškodně odrazily od skla.

„Počkej, nech toho!“ Okřiknul jsem Míšu. „Kudlanka“ zaregistrovala dopady střel, zklidnila se a přiložila pracku na sklo. Pak se stáhla.

„Zase po nás civí.“ Řekla stále ještě zadýchaná Míša.

„Nekoukej na ni! Něco musíme vymyslet. Málem jsem dostal infarkt.“

„Co se stalo?“ Ptá se Míša.

„Když jsem sem přišel, tak tam nebyla, zlehka se dotknu skla a jak jsem se ho dotknul, tak to ta potvora nějak poznala a skočila po mě. Představ si, až z támhle toho rohu. Byla tam mrcha zahrabaná.“

„Co budeme dělat?“ Zeptala se Míša.

„Musíme jí zabít, taková svině kdyby se dostala ven… Něco mě napadlo.“

„Jó? A co?“

„Támhle to okýnko bude asi krmící otvor, hodím tam pár granátů a bude to.“

„Kudlanka“ přestala mydlit do skla a číhavě si nás prohlížela.

„V těch očích, vidíš je? Bude to asi pěkně inteligentní zvířátko.“ Přistoupil jsem ke sklu, vytáhnul čezetu a namířil na sklo. Tvor si mě se zájmem prohlížel, pak vztekle začal mlátit do skla.

„Ty budeš asi pěknej prevít.“ Udeřil jsem pěstí do skla.

„Hajzle.“

„Kudlanka, má ale velice rychlé reflexy, jak viděla, že se napřahuji, tak přestala jednou rukou mlátit do skla a druhou přiložila v místě předpokládanýho dopadu. Ani bych se toho nevšiml, ale když jsem ji viděl, jak dává ruku v místě dopadu střel tak mě něco napadlo.

„Ta svině si měří intenzitu dopadu jednotlivých zbraní na sklo. Vidělas?“

„Co jsem měla vidět?“ Nechápavě se zeptala Míša.

„No, jak položila ruku na místo, kde jsem bouchnul, určitě ta mrcha zjišťuje, jakou můžu vyvinout sílu! Je vychcaná jak mraky.“ Použil jsem své oblíbené úsloví.

„Ta kdyby mohla ven…“ Míša se jenom otřásla, jak jí přejel mráz po zádech. Pak povídá:

„Jednou jsem četla někde na internetu, že klonování postoupilo mnohem dál, než je nám oficiálně předkládáno. Že některé vlády do toho cpou šílené peníze a maskujou to jako tajné vojenské nemocnice, kde se léčí napadení chemickými látkami v případě teroristického útoku. A že i některé soukromé nemocnice a kliniky provádí tajný výzkum… Možná, že tohle je jeden z jejich výplodů.“ Oba jsme se podívali na kudlanku, která si nás prohlížela.

„Jako by nám rozuměla, podívej se, jak na nás vejrá. Byl by to dobrej zabiják psů… Nějak ji ochočit… to by bylo něco. Má asi obrovskou sílu, vidělas? A jak je rychlá. Já myslím, že by proti ní neměl šanci ani lev, nebo tygr. Je mrštná a ty její drápy… Co ještě psali na tom internetu?“

„Vono tam bylo hodně dohadů, nevím přesně, jenom že se to bojej zveřejnit, protože by byly velké protesty lidí a církve. Jó a byl tam taky článek, že Američani chtějí vyvinout nějakýho vojáka-zabijáka, kterého by pouštěli na nebezpečné akce třeba v Afghánistánu, nebo v Iráku.“

„To by mohla bejt jedna z jeho variant, kdybys ho dokázala vycvičit, aby tě poslouchal a pak tu jeho agresivitu namířit tím správným směrem… To by byla neporazitelná armáda. Představ si, mít několik stovek takovýhle vojáků, vysadíš je v týlu a každá země ti padne na kolena během týdne.“

„Třeba Evropani mají tuhle „kudlanku“. Dodala Míša.

„No jo, ale jestli ji ten chlapík, co vlastnil tenhle barák, má u sebe doma tak už musejí existovat někde „bojový kusy“. Jestli tohle je jeho mazlíček a má ho normálně doma… Tak co musí existovat v laboratořích?“

„Třeba tohle je jeho laboratoř…“

„To bych neřek, vidíš tady nějaký výzkumný centrum, nějaký hadice, zkumavky… počítače… nic. Nic tu není, kdepak, tohle je hotovej produkt.“ A ukázal jsem na „kudlanku“ a pokračoval: A tady ji ukazoval zasvěcencům, lidem, kteří ji vyrobili a kochali se společným výsledkem.“

„Možný to je. Co kdybychom se na ní vyprdli a nechali jí bejt, od suď se nedostane. Když se jí budeš pokoušet zabít, tak ti třeba může utéct.“

„Neboj, ta neuteče, sklo je dost tlustý. Zkusím ji nakrmit, támhle v těch bednách má papáníčko.“

„Aha a já si pořád říkala co je to tu za smrad.“

Oba jsme už hodně otrlí. Dřív bych do takové místnosti ani nevlezl, ale dneska bych se zde klidně naobědval.

Došel jsem k otevřené bedně, „kudlanka“ si mě se zájmem prohlížela, otevřu bednu a nožem napíchnu kus masa, ve kterým už řádili červi. Došel jsem k otvoru, otevřel ho a hodil maso dovnitř a zabouchl dvířka. Maso spadlo na plech, ten se převážil, maso dopadlo o patro níž na další desku a ta teprve uvolnila potravu do terária.

„Šikovný.“

„Kudlanka“ hrábla po masu a červi nečervi strčila si ho do tlamy. Třikrát zkousla a maso spolkla. Najednou se zdála víc ve formě, přestal jí téct sliz z očí a měla ještě rychlejší pohyby.

„Tak a teď si dáš něco ostřejšího… Pojď dojdem pro granáty.“ Vzal jsem Míšu za ruku a šli jsme ke scánii. Vylezli jsme oknem, protože dveře zevnitř taky nejdou otevřít.

„Kolik jich vemem?“ Ptám se spíš pro sebe než Míši, ta v těhlech otázkách tápe.

„Nevím, tak tři?“

„Raději vezmu celou bednu a ty vemsamopal.“ Kývla. „Tady máš čtyři zásobníky, já si vezmu taky čtyři a Rugera. To by mělo stačit. Ve dvou jsme vzali bedýnku a vydali se zpátky do baráku.

„To by mě zajímalo, jak jí budou chutnat.“ Míša byla celá bledá. Snažil jsem se jí ukonejšit:

„Neboj, to bude v pohodě. Pošlu jí tam pro začátek tři kusy a uvidíme. Ty se schováš za dveře a budeš čekat, až se ozve rána, tak měj samopal připravený. Pamatuješ, jak si krásně semlela v Praze ty psy? Tak to bude stejný.“

Došli jsme k pokoji. Bedýnku jsme nechali za dveřma, granáty jsem nacpal do kapsy. Míša zůstává v chodbě, samopal si natáhla už venku. Vcházím dovnitř, „kudlanka“ si mě prohlíží, zase ty její proklatý oči. Dojdu k bedně s masem a napichuju kousek masa, schválně vybírám větší. Maso smrdí až hrůza, kdybych neměl tu měsíční zkušenost s prolejzáním stejně smradlavých obchodů, tak bych se asi poblil… Jdu ke sklu a mávám masem před „kudlankou“ sekne po mě pařátem, takové přátelské máchnutí…

„Chceš masíčko? Jó? Tak zatancuj!“ Kouká po mě, znova po mě švihne, vypláznu na ní jazyk.

„Krávo!“ Dojdu ke krmícímu oknu, nevidí mě. Maso dávám na stoleček vedle okénka a otevírám okno. Granáty mám zabalené v hadru, aby necinkaly až tam budou padat. Odjišťuji je. Pouštím hadr z granátama a na něj házím maso. Rychle zavřít, náklad se překlopil na plech ten se převážil, celé to dopadlo na desku, mrknu na „kudlanku“ ta už se nedočkavě nahýbá k okénku a…

Usměju se šibalsky na ní. V tom ta mrcha udělá trojité salto dozadu, okénko se otevřelo, hrozná detonace, otřese celým barákem. Uskakuji do strany, celým prostorem se šíří dým, bolí mě noha. Asi jsem to s těma granátama přehnal… Kus zdi je utržen a sklo u krmícího otvoru je prasklé, hodně prasklé… Rám ale vydržel. Odplazím se kousek stranou, najednou se ozve hrozná rána do skla. Otočím se a ta bestie se snaží rozbít sklo, docela se jí to daří. Natahuju samopal, „kudlanka“ bere do ruky klacek. Má jenom jednu ruku a je ošklivě potrhaná. Začala páčit sklo. Zvedám samopal. Má obrovskou sílu, ty její ruce nejsou moc velké, nebo že by měla velké svaly, ale sílu v nich má obrovskou. Podařilo se jí chytit rukou volný cíp skla. Jedním trhnutím roztrhla celou stěnu, v tom se prožene místností celá dávka ze samopalu. Míša! „Kudlanka“ chytla většinu střel do hrudníku, z něho vytéká hlenovitá černá hmota. S údivem zjišťuji, že nemá červenou krev. Střely ji přišpendlily na protější stěnu, pomalu se zvedám na nohy. Dostal jsem asi nějakým úlomkem betonu, nebo střepiny. Ještě že mám tak dobrý boty. „Kudlanka“ zůstává ležet na zemi. Přibíhá ke mně Míša.

„Jsi v pořádku?“ Ptá se.

„Ale jo, jenom mě trochu bolí noha.“ Koukám se na kotník, teče z něj krev.

„To bude dobrý…“ Noha pálí jak čert, v tom se ozve nějaký šramot, „kudlanka“ se začíná pomalu zvedat.

„Tak dost!“ Překračuju stěnu terária, naše pohledy se na chvíli střetly. Mám přepnuto na“dávkou“ Mačkám spoušť a nic… Samopal se zasek, „kudlanka“ využije situaci a skočí po mně. Její výpad vykryju samopalem, mám štěstí, že má jenom jednu ruku a taky už není kdoví jak rychlá… Dávám jí ránu samopalem do hlavy a pak po ní nepotřebný samopal hodím, upadne na zem. Vytahuji z pouzdra Casull a vystřelím po ní. Účinek obrovského náboje je vskutku smrtící, první dostala do ramene, což jí zase přibilo k zemi. Necítím žádnou bolest ze zpětného rázu, další rána šla do hrudníku, škubla sebou. Třetí a čtvrtá šla do hlavy, lebka jí praskla a na zem vytekla mozková kaše. Pátá rána šla do břicha a šestá zase tam kde byly zbytky hlavy. Konečně jsem se revolver naučil pořádně držet… Zrůda zůstává bezvládně ležet. Vytáhnu čezetu a vystřílím do ní všech osmnáct nábojů, jistota je jistota. Pak „kudlanku“ beru za pařát a táhnu ji k rohu terária. Je překvapivě lehká, tak šedesát, sedmdesát kilo…

„Doufám, že tu nemáš mladé…“ Noha mě zase začala bolet, ale tohle ještě musím udělat. Dobelhám se pro granáty, dva ji nacpu do břicha, dva k hlavě a dalších šest, kolem ní. Pak odcházím pryč. Míša na mě nevěřícně kouká.

„Pro jistotu…“ Povídám, naznačuju, ať jde na chodbu. Zbíhá po schodech dolů k ještěrovi. Odjišťuji jeden granát a hodím ho do terária. Míša je už u dinosaura a já padám k ní. Ozve se příšerná detonace a všechno se chvěje, jako by měl celý barák spadnout. Zasypaly mě nějaký úlomky, ale nic velkého. Míša mě pomohla opřít se o stěnu, nabíjim Rugera. Naštěstí barák vydržel.

„Musím se tam ještě kouknout…“

„Jdu s tebou!“ To mě překvapilo. Opřel jsem se Míše o rameno. Chodba je zdemolovaná, ale daří se nám protáhnout mezi kusy betonových bloků. Všude je děsně kouře a smradu. Terárium je vlastně takový betonový monolit, přední stěna zcela chybí, ale jeho boky jsou jen lehce poškrábané. Po „kudlance kromě pár chlupů a „čehosi“ není ani památky. Otočil jsem se na Míšu.

„Pojď, vypadnem.“ Přikývne. „Najdem si jiný spaní, tady bych měl asi špatný sny.“

„Jo, to by bylo fajn.“

Jdem nazpátek k autu, Míša mi omyla poraněný kotník vodou z PET-lahve. Stáhnu si ho obvazem sám, protože to je zase jedna z činností, které neovládá. Jedeme pryč.

x x x x x

Po dvaceti kilometrech spatřila nějakou stavbu.

„Támhle je taky pěknej dům.“

„Nevím, raději někam dál. Řídit ještě chvíli vydržím.“

Asi po dalších třiceti kilometrech nacházíme ten správný objekt. Je to přepychová venkovská usedlost, kdysi snad statek, dneska nákladně přebudován na luxusní bydlení. Je dobře oplocen a nic nenasvědčuje, že by se tu měl vyskytovat podobný genetický výtvor jako v minulé vile. Dveře jsou otevřené, pomalu se samopalem prohledáváme každý kout usedlosti. Statek je zařízen v secesním stylu. Dřevěný naleštěný nábytek, spousta klubovek a odpočinkových pohovek po celém baráku.

„Vypadá to tu, jako by ten, co to tu vlastnil makal celý život jako šroub a teďka by chtěl odpočívat.“

Míša k tomu dodává: „Je to tu pěkně hnusný, samý starý krámy, vůbec se mi to tu nelíbí.“

„Mě taky ne.“ Dodávám. „Ale jinam už bych nedojel.“ Statek je dlouhý asi třicet metrů a má dvě patra, z toho jedno podkrovní. Přízemí je zařízeno jako přijímací sál (něco, co normální lidi nazývají obývákem), obrovská kuchyň, hala, veliká jídelna. Potom tam je spousta salónků (modrý, růžový, béžový… atd.), dále se ještě v přízemí nacházejí sklady s potravinami a různými věcmi nutnými k udržování tak velké usedlosti. Dále se na pozemku nacházejí konírna, prasečák a psinec, všechny pochopitelně už neobsahují živé obyvatele.

Původní majitel byl asi vášnivý lovec, protože přijímací sál a „béžový“ salónek obsahuje samé vycpané trofeje. Jsou tam také hlavy Kaferských buvolů, medvědů (i ledního) a lvů. Před barákem parkuje dnes už špinavý mercedes kupé.

„Až se dám dohromady, tak tě v něm svezu.“ Povídám Míše, zatímco se myju u ruční pumpy vedle šíleně zapáchajícího prasečáku.

„Teďka ale budu chrnět až do rána.“ Za pomoci Míši se došourám do jak jinak než přepychově zařízené ložnice. Peřiny jsou sice trochu zatuchlý, ale to nevadí.

Svalím se do postele a téměř okamžitě usínám. Noc byla dobrá, naštěstí se mi nic nezdálo.

x x x x x

Další den, jsem se váleli až do oběda. Celou tu dobu jsme si s Míšou povídali o možném původu „kudlanky“ a shodli jsme se na tom, že to bude nějaký genetický výtvor, jakási hračka pro bohaté. Míša říkala, že by to mohl být i mimozemšťan, ale tomu se mi nechtělo věřit. Kdo by měl mimozemšťana zavřenýho v akváriu? Blbost. Taky jsme se shodli na tom, že takových „mazlíčků“ bude po světě víc.

„Jen abychom zase na nějakýho nenarazili!“ Povídám a zkouším vstát z postele. Noha pořád bolí. „Budu se muset kouknout, jestli to nezačalo hnisat. Přines, prosím tě, nějakej lavor s čistou vodou.“ Kupodivu Míša nic neříká, vstane a vyráží shánět věci. Za chvíli je zpátky s bílým umyvadlem a čistou vodou. Sundavám obvaz, rána je těsně nad kotníkem, mám štěstí.

„Budeš mít pěknou modřinu.“ Povídá Míša.

„To vidím, ale nehnisá to, tak je to v pohodě. Hmm, no když si tak vemu, s kým jsme měli tu čest, tak jsem na tom docela dobře. Ale kdybys tam nevlítla s tím samopalem… Málem bych zapomněl, dík.“

„Není zač.“ Usměje se.

„Ale je, teď vím, že se na tebe můžu spolehnout. Tím jsem si dřív nebyl jistej. Možná, že to říkám moc přímo, nebo blbě, ale jsem rád, že už jsi dneska jiná…“

„No jo, každej se mění. Už nechci být loutka, kterou když kdokoliv bude chtít, tak ji znásilní nebo jinak zneuctí. To už se nikdy nestane, ať je to přivožralý prase nebo nějakej genetickej parchant!“ Tak to teda čumím… Takovouhle proměnu jsem u Míši nikdy nečekal. To, že se musí změnit po těch zážitcích z minulé doby, to jsem věděl, ale ne takhle… moc. No uvidíme jestli nekecá, vono ji pár psů brzo prověří…

x x x x x

V posteli jsem zůstal ještě jeden den, musím říct, že se Míša o mě vzorně starala. Z ložnice se mi ani moc nechtělo, na nábytek, který se mi nelíbil, jsem si zvyk. Všechno je to sice takový moc naleštěný a je na tom hnedka vidět prach a kdejaký škrábanec, ale je to poctivý matroš. Pak jsem se vybelhal na obhlídku okolí. Míša už to tu měla prošmejděný, vzorně zabezpečila bránu, aby se sem nedostal nějaký čokl. Stejně jich ale pár za plotem poštěkávalo. Lákal je smradlavý prasečák a chcíplí koně.

„Nechceš si zkusit Springfilda?“ Povídám Míše a ukazuju na štěkající psiska.

„Ne nechci, když mi nic nedělaj, tak ne. Ale vyzkoušela bych ho na nějakém terči.“

„No tak jo, můžem rozšvihat třeba támhletu kůlnu. Vidíš ty vokna? Tak tam.“ Míšu jsem naučil zacházet s kulovnicí, Springfild i Rigby mají stejné ovládání, akorát Rigby je silnější a má delší hlaveň. Pod rameno jsem jí dal ponožky. Nejdřív vůbec nezvládala držení kulovnice a o nějakém míření nebyla ani řeč, ale asi po dvaceti výstřelech se začala i trefovat. Musela mít ale ponožky pod pažbou, protože by jinak měla úplně rozbitý rameno. Ponožky mi odmítla dát i po tom co si zvykla jak Springfild kope. Říkal jsem jí, až to bude nejvíc potřebovat, tak na nějaký ponožky nebude čas. Ale odmítla všechnu moje domlouvání a doporučení. Tak jsem ji při tom nechal, však ony jí za chvíli začnou vadit.

Casull ale vyzkoušet nechtěla, má z něj velký respekt, asi po tom jak „kudlanku“ poslal do „věčných lovišť“.

Superedhawk jsem si ze všech zbraní oblíbil nejvíc, čezeta je taky dobrá, přesná, ale slabá. Na psy sice stačí, ale jak je jich větší koncentrace tak si těžko zjednává respekt. Od této chvíle se Superredhawk stává mým věrným společníkem. Z Bavorska jsem do něj sehnal dalších asi tři sta nábojů a kožený opasek na náboje, tak je chvíli z čeho střílet.

Brokovnici jsem od Prostějova vůbec nevybalil a právě přišel čas, abych ji vyzkoušel. Pejskům za bránou jsem hodil kus shnilého prasete, zprvu na to koukali nedůvěřivě, ale hlad, je hlad. Prase jsem musel nabrat na vidle, o rozčtvrcení se už před pár dny postarali červi. Málem jsem se při tom poblil, protože když jsem ho vidlema přehazoval přes plot tak mi kus prasete natekl do rukávů. Brrrr. Míša nechápavě koukala co chci dělat, ale když jsem vylezl na ložnou plochu a seskočil z brokovnicí tak pochopila.

„Pojď se dívat jak budou lítat. Bude prdel!“ Pozval jsem Míšu na „předváděčku“.

„Nechci, nemusíš do nich střílet, když nic nedělaj. Seš saďour!“

„Voni by rádi „něco“ dělali, vzpomeň si na pláž…“ Ušklíbla se, ale nic neřekla. Zaplať pánbůh, že nezačla brečet… Pejsci se spokojeně usídlili na vepřovém a já spokojeně ládoval do brokovnice S-Baly a dvě patrony hrubých broků. Couvnul jsem se scánií až k vratům, psi nejevili nějaké známky ohrožení, ale docházelo jim vepřový. Musel jsem dojít znova do prasečáku… hrůza.

„Ták, hoši, uvidíme jak vám bude chutnat.“ Namířil jsem na ně z ložné plochy scánie, první patrona jsou broky… Mířil jsem přímo do středu asi dvaceti členné bandy chlupáčů. Prásk! Brokovnice mě trochu kopla, ale s Rigbim se to nedá srovnávat… Klubko se s velkým kňučením rozlítlo na všechny strany, udělal jsem klasický pohyb brokovnicové pumpy „cvak-cvak“ a vystřelil S-Ball zase do „černého“. Tentokrát bylo kopnutí silnější. Začalo mě to bavit, znova jsem „zapumpoval“ a prásk, tentokrát vyletěly ven broky. Hrubý brok je velice účinný, zvlášť na malou vzdálenost, chlupáče doslova trhal na kusy… Ještě jednou jsem zapumpoval a vystřelil S-Ball a sestřelil jednoho kulhajícího opozdilce. Na zemi zůstalo ležet asi deset hafanů a možná i něco navíc. Na krátkou vzdálenost je „pumpa“ nepřekonatelná a navíc ten pocit…

Zásobník má devět nábojů plus jeden do hlavně, není to sice jako třicet kusů v samopalu, ale tam jde všechno hrozně rychle ven. Tady si člověk užije každý výstřel a má větší přehled o situaci. Kdyby byla ale automatická brokovnice, to by bylo něco, i když ten pohyb „cvak-cvak“, dá se u toho i relaxovat.

Pejskové utekli asi o sto metrů a zmateně pobíhali, co že se to vlastně stalo. Došel jsem si pro Rigbyho.

„Ty ještě toho zabíjení nemáš dost?“ Zeptala se výhružně Míša, držíc ležérně Springfilda v jedné ruce.

„Dobrý pes, mrtvý pes.“ Odpověděl jsem pozměněným úslovím. Jsem zvědavý co s nima Rigby udělá, v tabulkách k jednotlivým rážím psali, že .416 Rigby je vhodný k lovu v africké divočině na slony nebo Kaferský buvoly, to jsou takový ty obrovský hovada co maj dvě a půl tuny a obrovský rohy. Když je naserete, tak jsou schopny srovnat se zemí menší černošskou vesnici…

Taky doufám, že se trefím… Zamířil jsem na prvního čokla, dal si ho pěkně do kříže. Prásk. Rigby mě zase hrozně kopnul. Psovi ta střela úplně urvala zadek i ze zadníma nohama, hodila ho asi o tři metry pryč a zaryla se do stromu, který se pěkně oklepal.

„No?“ Ostatní čoklové, vědouce, že i sto metrů od brány není bezpečno, zmizeli pryč. Zasažený psík ještě dvakrát hrábnul předníma nožičkama, asi byl naštvaný, že mu ostatní kolegové utekli.

„Ty už se tady neukážou. Tak ukaž, trefila si něco?“ Zeptal jsem se Míši, která mezitím střílela do kůlny.

„Csss. Určitě jsem lepší než ty!“ Odsekla Míša.

„Tak dáme závody, vzal jsem taky nějaké terče. A taky aspoň zastřílím Rigbyho. Vidělas co udělal s tím psem? Normálně ho vzal na dva kusy. Síla, co?“

„Úchyláku!“

„No, no, no. Zažaluj mě za týrání zvířat! Vona i ta „kudlanka měla asi „nevyčíslitelnou“ cenu…“ Dodám, abych ji usadil.

„Stejně si magor a nemáš rád zvířata!“

„Nemám!“

Na to už neměla odpověď. Došli jsme ke stodole.

„Tak kam nalepíme terče?“ Zeptala se.

„No kam, tady na tu stěnu. Co se tak blbě ptáš?“ Musím ji trochu rozhodit, co kdyby náhodou byla lepší…

„Hele, jestli nepřestaneš rejpat, tak si sem pudeš stoupnout!“ Už je ve varu…

Ve střílení jsme se střídali, máme jenom jednoho Sprinfilda, tak každý dal jeden zásobník, pak jsem se šli podívat k terčům a tužkou zaškrtali svoje zásahy. Dali jsme celkem pět kol. Bylo to 4:1 pro mne. Poslední kolo vyhrála, ale začalo jí bolet rameno. Taky za dnešek vystřílela asi sto ran, měla sice ponožky, ale i tak je to uctihodný výkon.

„Zejtra pokračujem a ne že budeš dneska trénovat.“ Řekla na závěr soutěže a já se začal bát.

„Chtěl jsem zastřílet Rigbiho.“ Namítnul jsem.

„Zítra!“ Křikla po mně.

„Hmm, tak se du aspoň kouknout po okolí, jestli tu nejsou nějaký psi.“

„Ale né abys chodil ven za plot!“ Začíná mít o mě strach.

„Neboj.“ A vyrazil jsem na obhlídku, pozemek má rozlohu asi tři hektary a já se belhal s brokovnicí na rameni na obhlídku. Jsme obehnaný asi dvoumetrovým pletivem, to by mělo být dostatečný. Nikde žádná díra. Jenom ten hrozný smrad z prasečáku, koně taky nevypadaj nejlíp, nejradši bych to spálil, ale čert ví, kam by se ten oheň rozšířil. Ještě den, nebo dva a pojedem jinam. Dostal jsem takový nápad a chci ho říci Míše. Vrátil jsem se zpátky do baráku. Míša vařila, vlastnoručně zabitou slepici, ta holka je den ode dne lepší a lepší…

„Něco mě napadlo…“ Nedůvěřivě se na mě podívala.

„Že bychom do Španělska vůbec nejezdili a usadili se tady ve Francii. Co ty na to?“

„No, mě to harcování už taky nebaví.“ Hurá. „Ale není ve Španělsku větší teplo, víš, jak si říkal kvůli zimě a sněhu, že chceš někam hodně na jih.“

„To myslím, že už nehraje žádnou roli, kdybych chtěl na jih tak pojedu do Egypta. Tam bysme se ve scánii taky dostali. Už bych se chtěl někde zastavit, třeba na měsíc nebo na dva. Mohli bychom odbočit k moři a podívat se po nějakým pěkným baráku. Do Španělska to máš dalších minimálně šest set kiláků, to je tak tři dny cesty.“

„Jó, tak jó. Když to tu bude pěkný, tak bych tu taky zůstala. Sladká Francie…“ Šibalsky se na mě podívala, uhnul jsem pohledem. Jsem skoro mrzák, nenechám se zničit úplně. Je nebezpečný, že Míša dostává zase apetit na určitý věci… V noci jsem se vymluvil, že mě bolí noha, ale ráno mi dala co proto. A prý, že já jsem uchylák…

„Tak jdem trénovat?“ Povídám po snídani.

„No jasně, zvol si zbraň.“ Málem mě vypadly z pusy suchary.

„Rigby?“ Nadhodím nesměle.

„Nemáš tam něco pro dívku?“ Zeptala se tenkým hláskem.

„No, měl bych tady jeden pěknej hadr na podlahu…“

„Seš šovinistický prase! A bídák! Dobytku!“

„Já myslel, že sháníš něco… Áuuu.“ Hodila po mě marmeládu, naštěstí ty přiblblí Francouzi ji dělaj v kelímkách z umělý hmoty.

„Docela mě zaujala ta tvoje brokovnice?“

„Jó, ták, brokovnice? Já myslel, že jsem uchylák…“

„Prosím tě, nezačínej zase. Zajímalo by mě, jak to funguje?“

„Co jak funguje?“ Hraju nechápavýho.

„Co asi? To nabíjení! Jak s tím vždycky trhneš. A nečum tak blbě!“

„Já nejsem žádnej zbrojíř, abych ti vysvětlil. Ale pod hlavní, ta trubka, to je zásobník na patrony. No a když „zapumpuješ“ tak si vemeš další náboj do hlavně a můžeš vystřelit. Springfild nebo Rigby tam mají takovou páku, závěr se tomu říká a brokovnice mají tohle.“ A názorně ukážu i s hlasovým doprovodem, jak se „pumpuje“.

„A tam můžeš střílet jenom brokama?“

„Ne. Buď střílíš brokama a těch je zase spousta druhů, nebo střílíš S-Ballem, to je takovej velkej olověnej špunt, kterej má ještě větší účinnost než Casull.“

„Hmm a naučíš mě s tím střílet?“

„Možná.“ Zatvářím se neurčitě.

„Jak možná? Naučíš! Jdeme!“ A vytáhla mě za ruku od stolu.

„A kdo bude mejt nádobí?“ Zeptal jsem se.

„Já ne a stejně zejtra jedem k moři tak co.“ Odsekla.

„Ještě jsem si nevšim, že bys tady někdy umyla nádobí…“ Jenom mávla rukou.

Šli jsme „pumpovat“. Míše se to hrozně líbilo, myslím, že brokovnice se stane její nejoblíbenější zbraní. Škoda, že jsem nevzal dvě, Ruger mě bude muset stačit. Dokonce jsme se kvůli tomu pohádali, snažil jsem se jí namluvit, že „pumpa“ je na ní moc těžká, ale nedala si to vymluvit. Budu si muset sehnat ještě jednu. Samopal se na dnešní podmínky moc nehodí, kulovnice má málo nábojů a moc kope, ale brokovnice je nejlepší. Nebo kdybychom sehnali nějakou silnější pistoli, čezeta je sice super, ale připadá mi nějaká slabá. Vono když to člověk srovnává s Superredhavkem, tak je slabý asi všechno.

x x x x x

Další den jsem vyjeli brzo ráno, „šichtu“ jsem si odbyl večer, byla dost zničená z brokovnice, tak to šlo…

Jak se člověk přibližuje blíž k pobřeží, tak je čím dál tím víc aut. Není se čemu divit, když se To stalo v sezóně. Asi po padesáti kilometrech jízdy v „koloně“ musím zastavit a znovu opravit radlici.

„Ty vole ta vypadá… No už abychom tam byli!“ Míša na to nechápavě kouká.

„Myslíš, že ji spravíš?“ Ptá se.

„Co mi zbejvá.“ I když nevím, nevím.“ Celý rošt je zvednutý nahoru a vyhnutý k levý straně, jeden ten velký šroub se utrhnul, což jsem nepředpokládal ani v těch nejhorších snech. Dojdu pro traverzu a svářečku a vaříme.

Provizorně to opravuju, radlice ale zůstala pořád ohnutá. Je to ale pořád lepší, než to bylo. Rány v kabině jsou sice víc cítit, ale dá se na to zvyknout. Když Rammstainy pustím víc nahlas, tak to ani nevnímám.

Je to jediná muzika, na které jsme se shodli. Ona chtěla pořád poslouchat nějakou hrůzu, hip-hop se to myslím jmenuje. V Bavorsku jsem jí půlku cédéček vyhodil, od té doby je marně hledá. Naštěstí nic netuší…

Venku je nádherně. Chtělo by se to někde vykoupat. Auta spokojeně lítaj přes haubnu a klimatizace tiše hučí. K večeru dojedem do Lodene, je to takové menší městečko. K moři už snad dojedem zítra. Zastavujem na náměstí, jdu na obhlídku. Hnedka zastřelím asi čtyři psy, aby bylo jasně vidět, kdo je tady pánem. Už to tu začíná smrdět turizmem… všude je moc stánků s blbinama pro turisty. Vlaječky, trička, skleničky… a podobný hovadiny, těch je tu plno. Avšak žádný kvalitní obchod, docela by se mi hodily černý elektrody a urval jsem páčidlo… Budem muset navštívit nějaký větší město, tyhle „turistshopy“, z těch je mi za chvíli blbě. V jednom marketu „kupujem“ plavky. Míša sice říká, že to je zbytečný…, ale člověk nikdy neví.

x x x x x

Ráno zase na cestách, k polednímu nás potkalo velké štěstí. Potkali jsme vojenský konvoj, bylo to asi dvacet náklaďáků a pět Range Roverů. Otevírám první náklaďák, kromě maskáčů, bot, triček… samé M16, AR15, nebo M4. To mě nezajímá, v dalším nacházím nějaké bedny s nápisem: „Danger– Explosive“ Jsou to nášlapný miny.

„No a já myslel, že je zakázali vyrábět.“ Povídám Míše. V dalších bedýnkách jsou granáty a náboje. V dalším voze pancéřovky a tři rotační kulomety.

„Jeden by se hodil.“ Říkám si v duchu. V jednom z „uazů“ jsem objevil, po čem jsem tak prahnul. Brokovnice Benelli v ráži 12x76 se sklopnou pažbou, to je má oblíbená. „Košiláč“ měl k ní i třicet nábojů. Hned jsem s ní rozstřílel jednoho Mercedesa co překážel v cestě. Blbec jsem měl ale zase jednou štěstí, byl to totiž diesel tak to nebouchlo. Kdyby to byl benzín, tak celá kolona i s náma by šla do luftu. Zarazil jsem se, až když jsem ládoval další zásobník. Úplně mě polil studený pot, Míše to naštěstí nedošlo, jinak bych to pěkně schytal… A tím nemyslím jenom večer, začíná být pěkně nebezpečná. Se Springfildem se skoro trefuje tak dobře jako já a z brokovnice jsme na tom stejně. Dokonce jsem jí ráno přistihnul, jak zkouší kopy, zatím jenom do vzduchu, ale jednou, kdo ví… Zatím, co jsem loupil v náklaďácích, Míša vytáhla ven kulomet, trochu jí to spadlo, ale na nějaký horší zacházení je to asi zvyklý. Je to rotačák a docela brutální. Popravdě řečeno, nic podobného jsem ještě neviděl.

„Jak se s tím zachází?“

„Co já vím.“

„Dyť si byl na vojně, né?“

„No jo, ale takovou mašinu jsme ještě neměli.“

„Vole, si tam byl za krále klacka. Ste tam měli dřevce, né?“

„Co ses to zas naučila s tím Né?“

„Trhni si.“ Začíná být pěkně drzá.

„Na co ti bude takovej krám? Je to těžký! Chybí tomu podstavec, nějaká trojnožka, nebo něco takovýho.“ Už mě opravdu štve.

„No něco takovýho je v tý druhý bedně. Koukni se! Že ho vezmem s sebou, že jó?“ Žadoní.

„No to určitě, nevíš náhodou jak ho dostanem nahoru?“

„Prosím, prosím.“ Zaskuhrala.

„Stejně nevíš, jak se s tím zachází.“ Ona nemá vůbec rozum a dodávám:

„S kým chceš proboha bojovat?“

„Ale s nikým, ale třeba se to bude hodit.“

„Blbost, takovej těžkej krám. Stačí nám Rigby!“

„Prosím, prosím.“ Skuhrá ještě úpěnlivěji.

„No tak dobrá, ale nic neslibuju.“

Vylezl jsem nahoru na plochu a začal montovat trojnožku. Trojnožka byla hnedka složená, od Míši jsem za to sklidil obdivný pohled. Nacvaknout ji na samotný kulomet byla taky sranda. Horší to bylo s tou bednou na náboje. Je jich tam 4400! Bedna je těžká jako prase.

„Pomoz mi!“ Křičím na ni. Jde neochotně a špulí pusu.

„Jak se s tím krámem dělá?“ Na vojně jsem byl u strážáků a kulomet jsme tam teda neměli.

„Asi se tady musí natáhnout tenhle závěr…“ Jde to hrozně stuha. „No a ty tam musíš strčit ten pás! Z tohodle trychtýře to bude asi padat.“

„Ale jak?“ Ptá se.

„Jak! Po směru jízdy, né!“

„Ty to taky říkáš!“ Zlobí se Míša.

„Co prosím tě říkám? Dělej, strč ho tam!“ Co zas ta holka blbne.

„Říkáš: Né“.

„Dej mi teď pokoj! Jak to že to tam… svině neleze. Pořádně to tam narvi hergot! No konečně!“

„No a co teď?“ Ty její věčný otázky…

„Co já vím? Asi máme nabito.“ Dostal jsem pusu, ale s jazykem… Sakra!

„No, no. Kam to mám pustit?“ Rozhlížíme se. Pak Míša vyhrkne:

„Támhle do toho baráku, jak je vedle ten náklaďák!“

„Hmm.“ Sednu si za „řídítka“ a zmáčknu spoušť. Nic.

„No tak svině, jak to že to nejde.“ Míša je taky nervózní, leze před lauf.

„Prosím tě, nikdy nelez před hlaveň!“ Stáhne se, ani nic neříká.

„Musí to mít někde pojistku.“ Asi po deseti minutách ji nacházím, přísahal bych, že už jsem ji jednou zkoušel. Ozval se rachot, v dálce v polích vybuchly gejzíry jak střely dopadly do země.

„No tomu říkám kadence… Ta,ta,ta,ta,ta,ta!“ Smějeme se.

„Tak to namiř na ten barák!“ Křičí Míša, asi ji zase zalehly uši.

„No jo.“ Otáčím kulomet požadovaným směrem a zmáčknu spoušť. V dlaních cítim slabé otřesy, jak zbraň chrlí kila železa. Na domě vybuchujou gejzíry omítky, tašky, všechno se to sype dolů. Za chvíli je jako řešeto, úplně děravý. Během minuty jsou všechny pryč. To byla síla! Dům je úplně v troskách, začal hořet a spadla mu střecha.

„Tý jó!!! Tak to je bomba!“ Dávám Míše pusu.

„To berem! Musíme vzít, ale k tomu hodně beden s náboji. Vidělas jak za chvíli byly v prdeli.

„Kolik jich vemem?“

„Všechny.“ Pokrčím rameny. „Nebudu pak řešit, že jich máme málo. Musíme udělat pořádek nahoře ve scánii.

Nosili a přerovnávali jsme věci asi tři hodiny. Ještě jsem vzal nějaký noční vidění a termovizi, když se to dá na kuši… Nebo na Springfilda tak můžem dělat noční lovy.

„Není nad teplou „Plzeň“. Jednu jsem tam poslal. „To jsou chcanky!“

„Ty si furt na něco stěžuješ! Chceš vzít ještě něco?“

„Ne, už nic, chce se mi spát.“ Jsem úplně hotový, ještě dva takový dny a padnu.“

„To né, musíme dojet k moři. Já už bych se dneska chtěla koupat.“ Žadoní Míša.

„Koupat? Já bych chtěl spát.“

„Pojď, pojedem, už je to jenom kousek.“ Zase žadoní.

„Kousek, ale ty si nenosila ty těžký krámy!“ Pokouším se bránit.

„Pomáhala jsem ti, co kecáš!“ Ach jo.

„No tak jedem. Co mám s tebou dělat.“

„Hurááá.“ Zase jsem dostal pusu. Byl tam jazyk? Nebo se mi to jen zdálo? Sakra…

Cesta byla hrozná, hlava mi padala únavou, škoda že Míša neumí řídit. Učit se to nechce, prý to už nebude potřebovat. Benzín se stejně během pár měsíců zkazí, tak má asi pravdu. Zajímá ji jenom motorka, ale Transalp je na ni moc velký, to je jako by se chtěla učit střílet s Superredhawkem. Jsme pěkně naložený, tak už nejsou cítit takový otřesy. Jenom by mě zajímalo, kdo to bude všechno skládat, tolik krámů, kde jsme to jenom nabrali… Nejtěžší byly ty nášlapný miny, nevím co mě to popadlo, že jsem je tahal s sebou. Musel jsem je vzít jako první a potom kulomet, protože bych se je jinak nepřinutil naložit.

Potkáváme samý luxusní káry, dokonce jsem nabral jedno moc pěkný auto, které jsem vůbec neznal. Vylezl jsem z auta a jdu se podívat co to bylo za značku. Nějaká Isdera V16, motor byl velký jak hovado, opravdový šestnáctiválec! Ta musí pálit přes 300kiláků. Musím si pak takový taky najít, než ten benzín půjde do háje a pěkně se povozit.

Venku je zase nádherně, když to člověk srovná s tím hnusným Bavorskem, kde pořád jenom prší… Udělal jsem moc dobře, že jsem jel na jih, jednou nám to zachrání život.

x x x x x

Dojeli jsme k moři.

Paráda, nikde nikdo, ani psi nejsou vidět. Pláže jsou úplně prázdné, za chvíli bude západ slunce, doufám, že ji nepopadnou nějaké choutky. To už bych nevydržel. Míša se zase rozběhla k vodě, ale tentokrát s čezetou a brokovnicí. Jdu za ní, Škorpióna v ruce a čezetu za pasem. Casull je moc těžký… Slíká se, dieta jí udělala moc dobře, ale co jí předcházelo, to jsem jí nepřál. Má pěkně tvarovanou pánev a už téměř žádné špeky. Pardon, bříško, nebo podkožní tuk. Cachtáme se ve vodě, jasně jí ale dávám najevo, že dneska nemám žádnou chuť, že chci jenom spát. Ač nerada, tak souhlasí, dokonce mi navrhne, že můžu spát dole. To beru. Moře je příjemný, ale plave tu dost odpadků, pytlíky, PET-lahve a tak. Je znát, že ty pláže už měsíc nikdo neuklízí. Ale zase je tu klid. Všude kolem prázdný hotely. Zítra se do nějakýho nastěhujem a budem jezdit po okolí a hledat nějakou vilku. Ale zítra je odpočinkový den. Už ani nevím co je za den, jestli sobota nebo pondělí, přestal jsem to úplně počítat. Míša je pěkně mazlivá, pokouší se mě zlákat, ale má smůlu.

„Jdu spát, už je pozdě!“ Povídám, abych ukončil její plané naděje.

„Ještě chvíli!“ A stehnama mě obepne kolem pasu, leží ve vodě naznak. Koukám na její velká prsa…

„Povídám, že du spát. Pusť mě!“

„S tebou taky nic není! Ale zítra tomu stejně neunikneš, nemysli si!“ Ta je ale drzá. Já ji sem dovezu, přestěhuju při tom asi pět tun materiálu a ona…

„Nevděčnice!“

„Css!“ Sykne jako had, ale jde poslušně za mnou. Nechce tady zůstat sama. Svalím se na postel a okamžitě usínám. Zdálo se mi, jak musím přeložit celou scánii urychleně na vagón, odvést ji rychle zpátky do Prostějova a všechny věci vrátit. Nakonec přišel Louda, že to všechno viděl v televizi a že jsem pěkný blbec, že jsem ty auta boural. Prý jsem je mohl klidně objet, místa tam že bylo dost. Ráno jsem se probudil celý rozlámaný a zpocený asi v jedenáct dopoledne. Měl jsem zataženou roletu, tak mě ranní sluníčko nevzbudilo. Míša je podivně ohleduplná. Ještě jsem v posteli zůstal další hodinu a pak mě hlad přinutil vstát. Nasadil jsem si sluneční brýle a vylezl z auta. Tomu říkám paráda, venku ani mráček, foukal jen slabý větřík od moře. Míša nikde.

„Míšóóó!“ Křičím z auta a sahám po pistoli.

„Co tak řvéš, jsem tady!“

„Aha, neviděl jsem tě.“ Člověk má starost a ona ho ještě seřve!

„Páníček se nám vyspinkal? Jak ti je?“

„Mám hlad. Uděláš něco?“

„No, žes mně sem včera odvez tak jo, ale že s tebou večer nic nebylo, tak mi pomůžeš.“ Tomu říkám vychcaný jednání.

„Co budeš chtít?“ Ptá se.

„To je jedno, třeba udělej špagety, měla by tam být ta dobrá omáčka. Já do toho nakrájím tu šunku z konzervy. Jó?“

„Ty chceš teplý jídlo?“

„Mám hlad a nic studenýho žrát nechci! Dyť na tom nic není. Máš to za chvíli ohřátý!“ To jsou otázky! Ta člověka dokáže po ránu vytočit.

„No jó, nemusíš být hnedka nervózní!“ Aúúúúú!!! Raději už nic neříkám, beru Benelli a jdu na procházku.

Parkujeme na asfaltovém parkovišti před hotelem, který se jmenuje Sun. Myslím že všechny hotely tady se jmenují Sun.

Je to asi třípatrová stavba, ve tvaru obdélníku, docela udržovaná. K moři je to kousek, jenom tam ale nakouknu přes dunu. Řady polámaných slunečníků hovoří jasně o tom, že tu asi nedávno pěkně foukalo. Nechci chodit nikam daleko, na obhlídku budem muset ve dvou. Raději bych zítra, dnes se jenom tak lehce flákat a pak vyrazit po okolí. Teď mám v plánu se akorát nastěhovat do hotelu a spát. Jdu zpátky, Míša už má navaříno.

„Tak co jsi objevil?“ Zeptá se. Koukám, šunka už je nakrájená ve vomáčce.

„Ale nic. Po obědě bychom se mohli nastěhovat tady do toho hotelu. Co ty na to?“

„Hmm, jo. Zítra chceš začít hledat nějakou vilku?“

„Jo, zítra, dneska se budem jen tak flákat po pláži. Do hotelu nastěhujem jenom to nejnutnější, pár hadrů, nějaký jídlo a nic víc. Scánii necháme tady a ráno bychom vždycky vyjeli na čumendu.“

„Jo. Chutná ti to?“

„No, je to moc dobrý.“ Nedůvěřivě se na mě podívala. „Fakt.“ Proč mi ta ženská nevěří?

„Budeme dneska zkoušet nějaký zbraně?“

„Ne, dneska ani zítra, chci si chvíli odpočinout. Kdo to má pořád čistit!“ K narozeninám ji dám asi sadu výtěráků a nějaký olej na zbraně!

Oběd byl opravdu super, asi nejlepší co zatím uvařila. Ale chtělo by to čerstvý masíčko… Budu si muset na černo zastřelit nějakýho chlupáče, pěkně rostlýho, na česneku. Hmmm, to by bylo něco. Trochu majoránky. Zajímalo by mě, jestli ti Francouzi znají majoránku. Měli by, je to nejlepší koření na světě. Je třeba divný, že vůbec nejedí mák. Ve Francii je mák zakázaný, přitom taková maková buchta… Šéf říkal, že se zná s jedním Francouzem a když mu doma nabídli makovou buchtu, tak se ptal jestli se po tom nezdroguje. Byl prý hrozně překvapen, že mák jedí i malé děti. Vůbec to nedokázal pochopit. Francouz…

Vila

Odpoledne jsme nanosili nějaké věci do hotelu, bydlíme ve druhém patře. Hotel naštěstí nenavštívili psi. Je docela dobrý, akorát z kuchyně je příšerný smrad, ale hrozný. To jsou ty jejich „dary moře“. Nic tak odpornýho jsem nečuchal, kam se na to hrabe chcíplý kůň. Dveře do kuchyně jsem zajistil křeslama a přelepil izolepou. Stejně tam smrad ale trochu byl, asi už načuchly koberce. Na chodbě je pořád otevřené okno, ale raději ve druhém patře… Zbytek dne jsme strávili na pláži, vzal jsem si z auta potápěčský brýle a šnorchl, to byla paráda. Je zajímavý sledovat Míšu pod vodou, když je nahatá. Pak na to přišla, že se kolem ní pořád točím a nadávala mi do šmíráků a dobytků. Nevím co jí na tom vadí. Nevypadalo ale, že by to hrála. Večer jsem si to slíznul (do slova a do písmene).

x x x x x

Další den ráno jsme vyjeli hledat vytoužený objekt. V recepci jsem si „vypůjčil“ podrobnou mapu.

Silnice byly samozřejmě nacpané, ale opravená radlice a nahlas puštěný Rammstaini nárazy docela korigovaly.

Na jednom úpatí jsme viděli pěknou vilku, ale při prohlídce Míša pořád remcala, že tohle se jí nelíbí, že tamto je blbý a tohle je zase přeplácaný atd. Druhý barák se nelíbil zase mě, tak jsme domů přijeli s nepořízenou. Šel jsem hnedka spát, Míša mě sice lákala do vody, ale odolal jsem. Asi ve dvě ráno mě vzbudila a dřela mě až do šesti do rána. Vstával jsem na oběd. Míša byla kupodivu čilá, oběd nachystaný, asi jsem na ni večer zapůsobil. Večer jsme opět přijeli s nepořízenou. Až další den jsme čirou náhodou objevili, co jsme hledali. Byla to náhoda.

Ráno, no ráno, asi v deset jsme vyjeli zase jiným směrem asi dvacet kilometrů od hotelu byla zablokovaná cisterna a když jsem do ní střelil tak vybouchla blbým směrem. Musel jsem couvnout a jak tak pomalu couvám, tak vidím že od hlavní silnice vede úzká, poměrně dobře udržovaná cesta. Zprvu jsem tomu nepřikládal žádný význam, ale pak mě něco napadlo.

„Podíváme se kam vede ta cesta.“ Míša jenom pokrčila rameny. Jeli jsme asi tři kilometry po náhorní plošině, kde rostla jenom nízká trnitá křoviska a sem tam nějaký zákrsek. Nikde nic. Pak se cesta začala trochu zvedat a museli jsme projet mezi dvěma břehy, jež cestu svíraly, asi do výše sedmi metrů. Vypadalo to, jako by to někdo navršil schválně, sice už byly hodně zarostlý, ale něco mi říkalo, že to jsou umělé valy. Pak se cesta zase začala stáčet pryč od moře. Asi po dvaceti minutách jsme dojeli zpátky na asfaltovou cestu, tak pět kilometrů než jsem sem vjeli.

„To je divný. Musí tam něco být! Nevšimla sis nějaké boční cesty, nebo něčeho divnýho?“ Ptám se Míši, tak však zase jenom krčí nechápavě rameny.

„Čeho divnýho?“

„Já nevím, musíme se vrátit. Něco tam musí být.“

„A co by tam tak mělo být? Měli bychom se vrátit do hotelu! Jsme moc daleko. Už si to jednou posral s tou cisternou!“

„Ale no jó. Ještě jednou se vrátíme a ty pořádně čum, jestli neuvidíš ještě nějaké stopy!“ Nafrněně se otočila, ale koukala z okýnka. Ví moc dobře, že jen tak pro nic za nic bych se zpátky nevracel. Zase se vracíme, asi po dvou kilometrech Míša vykřikne:

„Hele, tady je něco!“ Zastavím, vylezu ven a skutečně. Nenápadný sjezd nízkou trávou mezi takové vyšší křoví. Vracím se do auta.

„Seš dobrá já bych si zase ničeho nevšim.“ Usměje se.

„Chceš tam jet?“

„No jasně.“ Pro jistotu jsem si nachystal samopal a brokovnici, bůh ví co nás tam čeká… Couvnu a nasměruju scánii mezi křoviska, není to tak hrozné, jenom se to o nás trochu otřelo a jedeme dál. Asi po dvou stech metrech se cesta rozšiřuje a jsou vidět docela pravidelný koleje. Je to jasný, někdo kolem vysázel to křoví, aby nebyl rušen. Doufám, že tam nebude zase nějaká kudlanka… Vyjeli jsme ze křovisek na louku, která má rozlohu asi dva hektary.V dálce je vidět moře. Za chvíli se cesta stáčí k domu, čekal jsem nevím co, ale je to jenom obyčejný dům s plochou střechou a poměrně malými okny. Tohle se asi Míše líbit nebude…

Zastavuju a vylézáme ven, brokovnici v ruce. Nikde nikdo. Nejdřív se jdem podívat po okolí. Je tu nádherný výhled na moře. Po pravé straně je vidět kousek města i s hotely a po levé jenom pláže a útesy. Je to dokonalý úkryt: zezadu neprostupná trnitá křoviska a z druhé strany prudké útesy.

„To by mě zajímalo, kdo se tu takhle zašívá…?“ Míša neodpovídá, je unesena pohledem, ani se jí nedivím. Celý život strávit v Holešovicích, to asi není ono. Dům se nachází na útesu, asi padesát metrů pod námi je moře. Nádhera.

„Je to tu dobrý viď.“ To mě teda překvapila. Zeptám se:

„Líbí se ti tu?“ Kývne. To je dobrý znamení.

„Podíváme se dovnitř. Jó?“

„Jasně, dem.“ Vezmu ji za ruku a mířim k baráku. Má jenom jedno patro a směrem k moři šest malých oken. Dveře jsou otevřené. Naštěstí, protože když vidím zámek a konstrukci celých dveří, neměli bychom to lehké se sem dostat…

Vnitřek je střídmě, ale přesto velice vkusně zařízen. Není tu nic přeplácanýho. Po tom, co jsem viděl jinde mi mramorová podlaha připadne naprosto normální a obrazy od známých malířů taky. V hale se nachází taky nějaký antický sochy, asi kopie. Vypadaj ale dost staře.Nahoře je obrovský obývací pokoj a čtyři ložnice. Vše super. Dům má dvě velice pěkné koupelny, tři záchody a dole velikou kuchyň. V přízemí se rovněž nachází dva sklady na potraviny a dieselagregát.

„Paráda, budem si moct rozsvítit!“ Míša je taky nadšená, hned se ptá:

„To znamená, že poteče teplá voda?“

„Já myslím že jo, jen ji budeme muset nechat trochu odtéct.“

„To nevadí.“

„Ani to tu nijak nesmrdí. Viď?“

„No zaplať pánbůh, už jsem se toho smradu načuchala dost.“

„To máš pravdu, je to tu docela pěkný. Líbí se mi tady, byli bychom tu pěkně zašitý. Co ty na to?“ Ptám se.

„Jo je to tu pěkný, na pláž sice daleko, ale za ten výhled to stojí.“

„Budeme mít soukromou pláž. Vidělas?“

„Jasně! To znamená žádný psi!“ Radostně vypískne Míša.

„Přesně tak, žádný psi, ale nezapomeň, že pozemek nemá žádný plot. Tak psi se sem teoreticky můžou dostat.“

„No jo, teoreticky. Pojď se podívat po okolí.“ Bere mě za ruku a táhne ke dveřím. Na pozemku je ještě jedna budova, je to veliká podzemní garáž a jsou v ní jeden terénní Mercedes řady „G“, velké Volvo 960 a Lamborghini Miura. Parádní sběratelský unikát. Jsou v něm i klíčky, zkouším otočit… motor chytne na první našlápnutí.

„Chceš se svíst?“ Křičím na Míšu.

„Jasně.“ A už je ve voze.

„Konečně pořádný auto.“ Povídá.

„Tak to urážíš scánii, myslíš, že v tomhle bychom se dostali až sem? Ani prd!“ Směje se. Zase mě dostala.

Vyrážím ven z garáže, jen tak lehce mačkám plyn, auto je ale hodně živý. Trávník je docela nízký a bez hrbolů. Mačkám plyn na podlahu, dávám za dvě a za tři. Akcelerace nás děsivou silou tlačí do sedaček. Míša křečovitě svírá boky anatomických sedadel, zkouším smyk. Auto jde do krásného, plně kontrolovanýho smyku. Na tacháku mám hned sto šedesát. Brzdy jsou jedním slovem Bravurní s velkým „B“. Zastavujem asi na padesáti metrech, ze sto šedesáti, to nepotřebuje komentář. Míša ječí jak bláznivá Viktorka. Myslím, že brzdy nebudou originál, odhadoval bych to na keramické kotouče. Taky jsem slyšel jak do nich mlátilo ABS. Na to, že auto vzniklo někdy na konci šedesátých let, jede jak z praku.

„Tak tady se mi líbí.“ Povídám, když v garáži chcípnu motor. Vylézáme z auta.

„Co ty?“ Ptám se.

„Paráda! Je to tu skvělý. Kdybychom vyčistili ty silnice alespoň v nejbližším okolí od vraků, tak bychom mohli jezdit hodně rychle.“ Rychlá jízda se jí asi líbí, to není jako ve scánii, kdy jedeme nejvíc osmdesátkou.

„No jasně, ještě seženem nějakýho rychlýho kabrioleta a to pak bude paráda.“ Přikyvuje. Jdeme zpátky do domu.

„Ten Mercedes se mi taky líbí a to Volvo, to je klasika. Člověk, co tu žil, si potrpěl na dobré věci. Zajímalo by mě, kdo tu dřív bydlel.“

„Hmm, to mě taky.“ Povídá Míša a dodává. „Musel to být pěkný pracháč, takový orlí hnízdo, to muselo stát balík. Jen se mi nelíbí ta ložnice, tam bych dala nábytek z Ikei.“

„No to určitě! To jsou ty největší sračky! Ikea!“

„Jaký sračky?! Náhodou to má styl!“ Hájila se.

„Styl?“ Vykřikl jsem. „Ty máš úplně vylágrovanej mozek! Moc ses dívala na reklamy, děvenko! Já ti povídám, že to jsou…“

„Buď už zticha! Seš normální debil, Ikea je náhodou v poho.“

„V čem? V poho? Co to je zase za vyraz? Takhle na mně nemluv! Já ti říkám, že takovej pěknej barák nezaneřádím podělaným reciklátem!“

„Jakej reciklát…?“

„Ty prasata dělaj nábytek ze všech možnejch sraček, hlavně ne ze dřeva, to si nevěděla? Jestli Švédové něco posrali, tak to je Ikea!“ Trval jsem na svém.

„Seš úplně vymazanej! Každej normální člověk ti řekne, že Ikea má styl a je super! Taky tam dobře vařej, mají suprový párečky a kafe tam můžeš vypít kolik chceš!“

„Tak já si budu kupovat nábytek kvůli nějakejm posranejm párkům?! Tobě vopravdu přeskočilo!“

„Tak dost, já už se nechci hádat!“

„Já se nehádám, hádáš se ty!“

„Ty se hádáš, já se nehádám!“ Musel jsem zavřít oči a napočítat do deseti.

„Vobraďme list, tady bych si prostě dokázal představit zbytek života. Na tomhle trávníku bychom pěstovali nějaké ovocné stromy, taky brambory, hrách a další zeleninu.“

„No, byla by to paráda. Vyložíme věci ze scánie a už nic hledat nebudem.“

To mě docela dojalo. Že bychom našli nový domov? Obejmuli jsme se. Nebylo v tom nic sexuálního, jenom takové malé souznění. Hádka byla zažehnána. Oba jsme mysleli na jedno… Zajímalo by mě, jak to vypadá doma… Špinavé, neuklizené ulice, zdivočelí psi, popadané stromy… Bordel. Tady to uděláme jinačí. Vraky naházíme do škarpy a o nejbližší okolí se budem starat. Musíme sem natahat spoustu zásob na zimu, především konzervy a sušené potraviny. Taky léky a oblečení. Nářadí a ještě nějaké zbraně. Musím se naučit zacházet s lodí, abychom mohli lovit ryby na volným moři. Tisíce a tisíce věcí musíme udělat a jsme teprve na začátku… Stáli jsme tam v objetí spolu asi deset minut a každýmu utíkali myšlenky jiným směrem. Oba jsme ale při tom mysleli na jedno: Tohle je nový domov, možná nový začátek lidstva. Bůh ví, jestli to ještě někdo přežil, musím zkusit zase naladit rádio, nebo u policajtů vysílačku… Uvidíme. Tolik práce…

„Pojď deme spát, zítra vyložíme věci. A začnem se tu zabydlovat.“ Přikývla, slzy na krajíčku. Pak řekla:

„Podívej!“ A ukázala na moře. Nádherný západ slunce, z téhle výšky byl doslova úchvatný. Chvíli jsme tam tak stáli, drželi se za ruce. Je to jedna z mála dobrých chvil, co se člověku vryje navždy do paměti a do srdce. Počkali jsme až slunce téměř zalezlo a pak se vydali spát.

Další den byl ve znamení vykládání věcí ze scánie. Za celou dobu jízdy se neobjevila jediná závada, auto šlapalo jako hodinky. Sice na něm ještě něco najezdím, ale největší úsek své cesty má za sebou. Nafta se brzo zkazí a nezbude nic jiného, než chodit pěšky, nebo jezdit na kole. Tím se dostanem do pravěku… Budem sice nějakou doby využívat výdobytky moderního světa: pušky, nepromokavý bundy, boty atd. Ale jednou přijde i jejich čas a všechny tyhle věci se rozpadnou. Nechtěl bych u toho být. To si raději Rugerem vpálím kuly do hlavy…

Celý den jsme to stěhovali, akorát jsme měli přestávku na jídlo. Knihy jsme uložili do pracovny, na jejich roztřídění bude čas později. Všechno oblečení Míša uklidila do skladu a některé věci, které budem nosit v nejbližší době, dala do pokoje, který se stal naší ložnicí. Potraviny, které máme ještě z Prostějova a z Bavorska jsme uklidili do příručního skladu za kuchyní. Ten jsme při první prohlídce úplně přehlédli. Je veliký a je s podivem, že žádné věci se v něm nezkazily. Asi dobré klima. Vůbec celý dům působí, jako by v něm někdo ještě nedávno žil. Posekaný trávník, když jsme přišli tak, jako by bylo vyvětráno i když všude byla zavřená okna. Je sice fakt, že trávník nebyl úplně vyholený, ale tak týden, maximálně dva nebyl sekaný. Když jsem se o tom zmínil Míše, tak jenom mávla rukou s tím, že za vším vidím spiknutí a duchy. Odsekl jsem, že to říká ta pravá a pak jsme šli každý po svém. Věci ze scánie jsme složili až druhý den odpoledne. Všude panoval hrozný nepořádek a chaos. Míša je hrozná bordelářka a vůbec nemá žádný systém ve třídění věcí. Je schopna dát okurky mezi knížky a odůvoďňuje to tím, že při čtení ráda jí okurky…

„Proto tam nemusíš hnedka nosit všech dvacet sklenic! Okurky patří do špajzu za kuchyní! Jestli jíš ráda okurky při čtení, tak si tam vem jednu sklenici!“

„No jó, aby ses nepoto…“ A ještě je drzá. Zase nejhorší a nejtěžší byly zbraně, ani bych nevěřil, co jsme nasyslili věcí při cestě Evropou. Miny a granáty jsem odnesl do garáže, není potřeba moc riskovat. Miny mám v úmyslu rozmístit na kraj křovisek, abychom byli včas varováni při případným nebezpečí. Bedny s nábojema do samopalů a náboje do brokovnic jsem rozdělil rovným dílem mezi garáž a jedním ze skladů v domě. Je dobré mít něco při ruce… Kulomet jsme umístili na okraj útesu, zítra začnou střelby. Zajímalo by mě, kam až dostřelí. Zatím jsme ho přikryli plachtou, aby na něj nepadala rosa. Bude zajímavé ho vyčistit, když vůbec netuším, jak se rozebírá. Míša si zatím dělala pořádek v kuchyni a nosila věci do ložnice.

„Pudeme se vykoupat?“ Povídám druhý den večer, když už bylo všechno uklizený.

„Ale půjdem už dolů nahatý.“

„No jó.“ Ta má praštěný nápady. Kroutím hlavou. „Ale vem si s sebou brokovnici, já si vemu samopal. Člověk nikdy neví.“

Vyrazili jsme, musel být na nás zajímavý pohled, dva naháči, opatrně sestupující z útesu dolů na pláž, obtěžkáni zbraněmi…

„Až se vrátíme, tak jsem ti tam nachystala večeři.“ Povídá Míša při sestupu.

„Jó, tak to si nechám líbit.“ Doufám, že to nemyslí jako úplatek na večer.

Došli jsme na pláž, byla dlouhá asi sto metrů. Krásný světle žlutý jemný písek. A na hranici přílivu jemné kamínky V jednom z rohů byla taková malá jeskyně jako stvořená pro jisté účely… Míša s sebou táhla i deku, začíná být docela praktická, já bych sebou švihnul i na písek. Tak jsem byl po dnešku utahaný. Kousek od pláže se nacházela taková žulová lavice, obrostlá různými řasami a škeblemi. Docela jsem se při potápění vyřádil, voda byla nádherně teplá a průzračná. Míša mi taky dala pokoj, tak jsme se jenom váleli na pláži a užívali si večerních paprsků zapadajícího slunce. Bylo teplo a klid. Potom se Míša zeptala:

„Chtěl by si děti?“

„Có? Děti? No, já nevím, dyť tu není žádný doktor. Kdo by to porodil? A jak bychom se o ně starali? Vo tom jsem nikdy neuvažoval…“ Ta mě teda zaskočila.

„Já bych děti chtěla.“ Co na to říct. Ženská.

„Víš co je s tím práce? Za chvíli nebudem mít co žrát, až dojdou konzervy tak budem v hajzlu a ty bys chtěla do toho přivést dítě?!“

„Já vím, ale raději teďka než shnijou všechny plíny, nebo oblečení pro děti…“ Začala brečet. Do prdele, proč mi tohle dělá. Já jsem rád, že jsem to přežil a že jsme dva a ona chce mermomocí narušit jakousi pohodu a šanci na vcelku klidný život.

„A co když bude nemocné… jak ho chceš třeba oočkovat?“

„Já nevím. Když ho nebudu mít teďka, tak pak už nikdy, protože ten náš život bude čím dál tím horší. Nebude nafta ani benzín. Když ale budu mít teď, tak ještě nějaké očkování můžem sehnat, aby nebylo prošlé a léky taky. Dyť máš toho domácího lékaře, tam všechno je, já už do něj koukala. Eriku, prosím!“ Bulela a vzlykala, čím dál hlasitěji. Šlo mi to na nervy, co nesnáším je to když ženská brečí, to je strašný. Pokoušel jsem ji utěšit, ale marně. Schoulila se ke mně do náruče a nebyla k utišení. Zkoušel jsem ji hladit, ale nic nepomohlo, ani líbat se nechtěla, nic nezabíralo.

Dítě, strašná představa, já bych dítě vůbec nemusel mít. Je to rušící faktor, už takhle máme se sebou dost starostí a ještě nějakýho řvoucího prcka… jo, kdyby tomu bylo už alespoň šest, nebo osm let, to je něco jiného, ale mimino… V dnešní době? Všechny logický argumenty proti jsem jí předříkal, ale bylo to horší a horší. A tak se to tady vyvíjelo slibně, zítra bychom vstali pozdě a jenom se povalovali na pláži. Možná bych provětral Miuru, nebo toho terénního Mercedesa a zatím… Krize. Pořád opakuje dokola: „Já bych chtěla dítě, já bych chtěla dítě…“

„No tak dobře, budeme mít dítě a už prosím tě neřvi nebo se zblázním!“ Podívala se na mě těma svýma uslzenýma očima, ve kterých bylo vidět to velké utrpení co prožila. Vrhla se mi kolem krku a slibovala, že mě ve všem poslechne, že se bude učit jezdit se scánií i motorkou a že bude vařit a starat se o mrňouse a o mně. Naslibovala hory doly a já cítil, že se definitivně změnila, že z tý obludy, kterou jsem objevil v jeskyni se stala normální pohodová holka. Najednou mi bylo taky fajn, jenom takové lehké mrazení na zádech mě šimralo, ale to se mi možná něco zdálo. Ještě chvíli jsme leželi na pláži a pak jsem se začali už skoro po tmě škrábat nahoru.

Překvapení

Došli jsme k vilce a začali hledat baterky, abychom mohli najít večeři.

„To není možný!“ Vykřikla Míša a mně se samovolně svezla ruka k pouzdru s čezetou.

„Co je?“ Zeptal jsem se.

„Ty jsi snědl večeři?“

„Ne.“ Odpověděl jsem.

„Kus tady chybí. Dávala jsem tam šest těch velkých sucharů a teďka tu jsou jen čtyři!“

„Já jsem nic nebral, bůh ví, kolik si jich udělala. Já sním stejně jenom dva tak co. Nemám hlad.“ Na jídlo jsem opravdu neměl náladu a vyšetřovat ztrátu dvou vlhkých sucharů, které Míša stejně snědla, se mi nechtělo.

„To je divný. Ale já taky nemám moc hlad, sním jenom jeden. Nechceš tři?“

„Nechci! Sním jenom dva! Už jsem ti to říkal.“

„Vážně nechceš?“

„Ne.“ Ta má najednou o mě starosti. Celou dobu je na mě jak pes a najednou s ní člověk bude mít dítě… a takhle otočí.

„Kdo by měl teďka jíst, seš ty!“ Povídám, když vidím, že nedojí ani ten jeden suchar.

„Já nemám hlad.“ A je odbyto.

„No jo, tak jdem spát, pojď.“ Beru ji za ruku a jdeme do ložnice. Zase se ke mně přitulila a slibovala, že bude hodná atd, atd. Pak jsem jí musel slíbil, že na ni budu taky hodný, že ji nebudu mlátit a podobný nesmysly. Pak jsem usnul. Zdálo se mi, že se nám narodilo dítě a že bylo hrozně ukecaný a nechtělo poslouchat. Pořád se vymlouvalo na listinu práv a svobod a podobný blbiny, co už dávno neplatí. Ráno jsem se zase probudil zpocený.

Další den byla Míša podivně uzavřená sama do sebe, když jsem z ní páčil, co se děje, tak nic neříkala. Nakonec z ní vylezlo, že se tady bojí… Je asi opravdu prdlá, když mi tvrdila, že slyšela jak tu někdo chodí… Vím moc dobře, že jsem dům na noc zamknul a klíče nechal zastrčený v zámku. Pro její klid jsem ale barák prolezl odshora až dolů, ale nikoho jsem tu nenašel. Začíná blbnout, doufám ale, že není těhotná už teďka. Naléhala na mě, že musíme do nějaké nemocnice a sehnat tu očkovací látku pro mimina. Bránil jsem se, že máme na starost důležitější věci a tohle, že se sežene potom. Nedala si to však vymluvit a trvala na svém.

„Příští týden!“ Už jsem musel křičet. A rychle jsem dodal: „A přestaň blbnout, zatím si můžeš, až budem ve městě shánět oblečení na mrňouse.“ Naštvaně se otočila a odešla trucovat do knihovny. Študuje tam, jak správně rodit, naneštěstí to není moc rozsáhle vysvětleno. Jsou o tom asi tři stránky, ale hlavně spousty obrázků, takže informace nic moc… Kdybych to býval věděl, že bude mít takový tendence, tak zajedu v Čechách do nějaký nemocnice nebo školy pro nějakou odbornou publikaci. Míša mě v noci zase budila, jestli prý to taky slyším, že tu někdo je a podobný nesmysly. Dal jsem si na hlavu polštář a otočil se na druhou stranu od ní.

Další den jsme jeli do města. Na scánii je znát, že nic neveze, rozdráždil jsem ji z kopce až na sto dvacet, to byla jízda. Míša jako obvykle pištěla a mlátila do mě pěstičkami, ať jedu pomaleji. Pak jsme se vymlátili. Řítil jsem se do zatáčky asi osmdesátkou, vím že tam žádný auta nejsou, ty jsem odházel, když jsme sem jeli. Najednou se před námi objevil spadlý strom, najel jsem do něj v plné rychlosti, větve vysklily okno a nahrnuly se do kabiny. Dostal jsem jednu pěknou pecku do hlavy, až se mi zatmělo před očima. Míša si instinktivně kryla obličej rukama. Brzdil jsem a auto se dostalo do smyku, rychle jsem dal kontra, napálil to bokem do svahu až lítaly jiskry. Upadlo mi zrcátko a celý bok byl zmuchlaný, pak se mi teprve podařilo zastavit. Co potom následovalo raději nebudu popisovat, tolik facek jsem snad ještě nedostal…

„Jak jsem mohl vědět, že tu bude padlej strom, prosím tě!“

„Mohl si jet pomaleji a ne jak hovado! Proč takhle riskuješ?! Si vopravdu magor!“ Zase jsem dostal, raději jsem vystoupil z vozu. Strom byl zašprajcovaný pod roštem radlice, ještě že jsme měl motorovku.

„Vokno je v háji.“ Povídám. Míša jenom kroutila hlavou, nic už neříkala. To okno mě mrzí, na plechy kašlu, ale okno bude problém sehnat. Nic se nedá ale dělat.

„Kurva, zasranej strom!!!“ Křičel jsem.

Musel jsem se vysvobodit motorovkou a okno jsem vykopal z kabiny. Pokračovali jsme. Cesta byla jako v kabrioletu, krásně nám foukalo do vlasů. Míše to sice moc romanticky nepřipadlo, ale byla to alespoň změna…

„Co chceš vlastně shánět?“ Zeptal jsem se Míši, když jsme dojeli do města a taky, protože jsme spolu od bouračky nepromluvili.

„Oblečení pro miminko přece!“ A zamračila se na mě.

„Jo.“ To zas bude posraný nakupování. Samozřejmě, že jsem měl pravdu. Nakupovali jsme asi šest hodin, bylo to… nekonečný. Bál jsem se jenom pípnout, nebo snad naznačit, že bychom už měli jít. Musel jsem odolávat otázkám typu: „Myslíš, že to bude holčička nebo chlapeček? Myslíš, že to budou dvojčátka? Jaký kočárek by se ti líbil? Myslíš, že ta modrá vanička je lepší než ta zelená?“ A podobně. Na všechny jsem odpovídal neurčitě, nejednoznačně a nebo s tím, že to nechám na ní. Už mě to sralo tak, že jsem byl na kraji svých psychických sil, když z ní vypadlo:

„Měli bychom se vzít, já bych si vzala támhlety dlouhý bílý šaty a ty bys mohl jít ve fraku.“ Málem jsem omdlel. Nejdřív jsem myslel, že si dělá srandu, ale když jsem viděl ten její rozzářený obličej, tak jsem pochopil, že si srandu nedělá. V tu ránu jsem měl na jazyku asi deset nejsprostších odpovědí. Když už jsem chtěl jednu z nich vypustit do světa, tak jsem se zarazil. Jenom jsem zalapal po dechu a mlčel jsem. Zhroutil by se jí v tu ránu svět a ztratila by o mě veškerou iluzi. Bylo mi jasné, jak to prožívá, silou vůle jsem se přinutil držet hubu. Zarytě jsem mlčel a myslel na rozbité sklo a snažil se nevnímat její další slova.

„Tak co, řekni něco! Nebo si myslíš, že bych si měla vzít ty modré s těma krajkama?“

Mlčel jsem.

„Nebo ty bílé s tím závojem, ty jsou taky nádherný. A tady vidíš? Víš kolik stojí? 5000EUR! Že si je vemem domů?“

Mlčel jsem.

Táhnul jsem za sebou šest vozíků a Míša poletovala mezi regálama jako včelička mezi květy a snášela drahocenný „nektar“ do „úlu“.

„Tak, který si mám vzít?“ Nasupeně se zeptala. A pokračovala: „Na co myslíš?“

To už jsem nevydržel.

„Stejně nás nemá kdo oddat, tak na co tu maškarádu?“ Zamračila se.

„No a co! Tak se vezmeme jen tak! Ty vůbec nejsi romantik, Eriku. A za svědka nám bude moře a modrá obloha. Já bych chtěla, aby děťátko mělo pořádný rodiče!“

Mlčel jsem.

„Víš, byli bychom normální manželé i prstýnky bychom sehnali.“

„Pořádný rodiče budem jedině tak, když se o to dítě dokážeme pořádně postarat a ne jestli budeme spolu oddáni!“

„Já bych se chtěla vdávat!“ Tím mě dorazila, na to jsem neříkal nic. Evidentně jí to štvalo. Pořád na mě dorážela s těma pitominami, až jsem se rozkřičel:

„Já přemýšlím, kde seženu rozmlácený vokno a ty, jaký si máš vzít hadry na svatbu… Většina lidí je mrtvá a ty uvažuješ nad tím, zda si vemeš brokátový rukavice a perlovou čelenku!!! Připadá ti to normální? Pokud chceš dítě, tak musíme sehnat především plíny a oblečení pro něj. Předevčírem na pláži jsme si slíbili lásku, tak na co takový divadlo?!“ Pusa jí spadla, chvíli nebyla schopna slova a pak se klasicky rozbrečela. Padla mi kolem krku a vzlykala.

„Promiň mi to, já jsem jenom chtěla, abychom to měli krásný, nevěděla jsem, že ti to…!“ Další brek.

„…Že ti to bude vadit… Já jsem se ti chtěla líbit…“ Brek a brek. Musel jsem říct něco, abych ji utišil:

„Ale já tě mám rád takhle, stejně bychom z toho neměli fotky, tak co! Už prosím tě nebreč. No tak…“ Podívala se na mě těma svýma uslzenejma očima, byly snad ještě víc vyplakaný, než na tý pláži. Jestli mi tohle bude dělat častěji, tak si proženu hlavu kulí.

„No ták, nebréč. Mám tě rád, ale musíš myslet trochu prakticky, jsme možná jediný lidi co přežili. Potřebuju tě a nesmíš mi tohle dělat, nesnáším když brečíš.“ Utěšoval jsem jí snad půl hodiny, než se dala trochu do pořádku. Pak jsem ale raději kapituloval.

„No tak dobře, vezmeme se, ale musíš mi slíbit, že si vezmem normální oblečení a né tohle. Připadal bych si v tom blbě.“ Zase mi padla kolem krku, tentokrát ale brečela štěstím. Zase slibovala hory doly a nakonec uznala, že ty bílé šaty by byla blbost.

Zbytek dne jsme nakládali to, co jsme v minulých šesti hodinách „nakoupili“. Doma jsem už neměl sílu to složit, ani jít na pláž. Padnul jsem jak podťatý a spal. Večer mě Míša vzbudila a chtě nechtě jsem ji musel uspokojit…

Ráno mě nechala spát, dokonce mi udělala snídani a sama začala skládat věci. Pomohl jsem jí tak, že jsem všechny ty krámy scházel z auta a Míša je nosila a třídila celý den. Vařit jsme musel já.

Večer se stalo něco, co změnilo celý naše další bydlení v tomto domě.

x x x x x

Čistil jsem venku kulomet a snažil se přijít na to, jak se taková zbraň rozebírá, když tu jsem cítil na zádech takový divný pocit, jako když se na vás někdo dívá… Otočím se, nikde nikdo, kouknu nahoru do oken a za záclonou vidím ženskou postavu, říkám si Míša. Asi se kochá pohledem na moře, v tváři sice nebylo rozeznat o koho se jedná, ale byla to ženská, to se pozná. Otočím se zpátky ke kulometu a koukám jak sundat závěr, když tu Míšu vidím, jak jde s hromadou plen nahoru. Zamrazilo mě. Zavolám na ní:

„Míšo, můžeš na chvilku?“

„No to nemůžu! Nevidíš, že nosím plíny?“

„Je to nutný!“ Naléhavost v mém hlase jí přinutila se zastavit. Koukne na mě, ruka jí klouže k pouzdru s pistolí. Dávám jí znamení, že je všechno OK. Jde i s plenama ke mně.

„Co je?“ Ptá se.

„Mělas pravdu.“

„S čím?“

„V baráku je ještě někdo.“ Zbledla. „Klid, dělej jako by nic. Je to asi ženská, viděl jsem ji jak stojí támhle v tom okně a kouká na moře.“

„Jak se sem dostala? Pořád zamykáme!“

„Asi je to původní obyvatelka, nevím jak to mohla přežít, ale zdá se mi, že dům něco skrývá. Pamatuješ kde jsme To přežili my?“

„V jeskyni.“ Odpoví Míša.

„Správně, tenhle barák musí mít nějaký sklep, nebo atomový kryt. Pamatuješ na ty parchanty u dálnice?“ Kývla. „Ty to taky přežili, protože byli krást v nějakým protiatomovým krytu u Brna. S touhle ženskou to bude to samý. Musíme zjistit, kde se ta její skrýš nachází. Hlavně nesmíme na sobě nic znát. Já už něco vymyslím. Teď di s těma plínama normálně do skladu jak seš zvyklá.“

„Já nikam nejdu.“ Prohlásila rezulutně.

„Neblbni, nesmí vědět, že o ní víme, bůh ví čeho je schopna… Dělej jako by nic.“

„Eriku!“

„Nekecej a mazej! Jestli na nás čumí, tak si nesmí ničeho všimnout!“ Neochotně se zvedla a šla domů. Chvilku jsem tam ještě dělal, že čistím a pak jsem se zvednul a šel za Míšou. Jak jsem si myslel: plíny hozené před skladem, asi se bála dovnitř. Míšu jsem našel v kuchyni jak sedí za stolem, pistoli na stole.

„Nemůžeš tady takhle sedět!“ Ušklíbla se. Začal jsem litovat, že jsem se jí takhle svěřil. „Seš blbá, všechno zkazíš! Jdeme uklidit ty plíny do skladu.“ Zvedla se, strčila pistoli do pouzdra neochotně se za mnou vydala. Plíny jsme naházeli na hromadu a já jsem bedlivě prohlížel celý skládek jestli se tu nenachází nějaký tajný dveře. Nic jsem ale nenašel. Budu muset prolézt celý dům, ale nějak nenápadně, dělat jako, že něco hledám… Začal jsem ložnicemi, jsou celkem čtyři, klepal jsem na zdi, díval se za zrcadla, do skříní, nikde nic.

„Já bych to typovala na knihovnu, vždycky když tam jsem, tak mám takový divný pocit, jako kdyby mě někdo pozoroval.“ Povídá Míša. Vydali jsme se spolu do knihovny. Tajný vchod se nejlíp pozná tak, že tudy mírně profukuje. Stačí si vzít zapalovač, nebo svíčku a chodit při stěně a koukat na plamínek. To jsem ale nechtěl použít, protože by nás to mohlo prozradit. Došli jsme do knihovny, pověděl jsem Míše, jak se má chovat a oba jsme se vydali ke stěnám s policema. Knihovna, nebo pracovna, jak se to veme, byla druhá největší místnost v domě. Dvě její okna směřují na moře, v jednom z nich jsem uviděl tu postavu… to znamená, že úkryt musí být tady. Ale kde? Určitě některá z těch knihoven bude odšupovací. V rohu knihovny se nachází mohutný krb postavený z velikých žulových kamenů a ocelovou mříží, před ohništěm. Když se rozpálí, tak musí vydávat teplo i několik dní.

V zimě tu bude příjemně…

Nachází se tu tisíce a tisíce svazků knih všeho druhu, ty jsou uloženy v mahagonových knihovnách podél stěn. Jediná možnost, kde by mohl být tajný vchod je stěna naproti krbu, protože ta jediná netvoří příčku. Stěnu k moři jsme vyloučil hned, stěna s krbem, tam kromě pár trofejí a středověkých mečů nic není. Další podélná stěna naproti oknům, tam taky nemůže být vchod, protože je to příčka s chodbou a je dost tenká. Takže jediná možnost je stěna naproti krbu. Knihovny sahají až do výšky dvou a půl metru. Objevil jsem spáru mezi dvěma knihovnama, ale když jsem cvaknul zapalovačem tak plamínek se nehýbal. Zkoušel jsem odsunout polici, ale bez úspěchu, s těma knihama musí vážit minimálně tunu. Když s tím pohne ženská, tak tu musí být nějaký mechanizmus, který eliminuje váhu knihovny. To bych ale mohl hledat celý život. Míša která prohledávala protější stěnu ke mně přišla.

„Tak co?“ Zeptal jsem se.

„Nic, nic tam není.“ Odpověděla.

„Hmm, budem muset vyházet ty knihy. To je jediná možnost a pak rozštípat knihovnu…“ Podívala se na mě. „Já vím, ale jinak se nedozvíme kdo tu ještě je.“

„A viděls jí určitě? Byla tam?“

„No jistě, na sto procent.“ Moc jistej jsem si ale nebyl. Ještě jednou jsem prošel celou knihovnu. Nic.

„Nedá se nic dělat, vyházíme knížky.“ Povídám a pustil se do práce. Míša mi odebírala knihy a dávala je stranou. Oba jsme byli zabráni do práce, už jsme měli vyházený pět polic jedné knihovny. Vytáhnul jsem nůž a zkoušel zapáčit. Police ale držela jako přibitá, ještě zbývá vyložit osm polic. Oba jsme byli otočení zády do místnosti.

„Vous etes qui?“ Ozvalo se mi za zády. Otočil jsem se, naproti mně stála taková stará paní a v rukou držela velikou brokovnici se dvěma hlavněmi namířenými na nás.

„Qu’est-ce que vous voulez ici?“ Mířila na nás a mračila se. Bylo jí kolem osmdesáti, ale měla to, jak se říká, „chuť do života“ Vrásčitý obličej, byl stále elegantní a mírně přezíravý, dříve to musela být krasavice…

„Ouais!“ Cítil jsem se jako zloděj, který je přistižen přímo při činu. Míša na tom nebyla o nic lépe, klepala se jí kolena a byla bledá. Mě nejvíc štvalo, že nás ta bába takhle překvapila. Chtěl jsem ji vykouřit v tom jejím úkrytu a ona nás takhle překvapila. Sakra!

„Ouais! Vous ne savez pas parler, mince! Allons, parlez!.“ V jejím hlase byla cítit panovačnost, asi to byla žena, která byla zvyklá poroučet.

„Umíš francouzsky?“ Zeptal jsem se Míši.

„Trochu, ale ona hodně polyká, moc jí nerozumím.“ Odpověděla.

„Ferme ta gueule!.!!!“ Co ta bába může chtít. Ukazováček se jí pohnul směrem ke spoušti.

„Né, né. My jsme jenom chtěli vědět, kde se nacházíte. Nechtěli jsme nic rozbít, nic vám neuděláme.“

Vykřikl jsem v plané naději, že nám bude rozumět. Nepomohlo to.

„Merde!“ Bába ustoupila o krok zpět a ukazováček se jí téměř dotýkal lučíku. Pomalu jsem se začal loučit se životem.

„Do you speek English?“ Zeptala se Míša. Babka se zakřenila, jako kdyby spolkla pavouka.

„English?! Are you English?“

„No, we are Czech! Czech Republic!“ Odpověděla rychle Míše.

„Czech Republic?“ Ozvala se babka. Brokovnici ale nechala výhružně namířenou na nás.

„We are last people in the world!“ Rychle ze sebe sypala Míša. Babče to chvíli šrotovalo v hlavě a pak se nedůvěřivě zeptala:

„Last?“

„Yes, yes. Last people, last people.“ To už Míša brečela. Ruka se mi svezla k čezetě, rozepnul jsem řemínek. Babka si nás nedůvěřivě prohlížela. Koukal jsem se jí do očí. Jezdila po nás pohledem z jednoho na druhého. Už jsem se pomaličku dotýkal pažby pistole, když tu babka sklonila brokovnici.

Spustil jsem ruku, vzal jsem Míšu kolem ramen a obejmul ji. To bylo o chlup. Babka si nás dál podezřívavě prohlížela, brokovnici v rukou. Zeptala se:

„How did you came? How did you survive?“

V hlase byla ale pořád cítit podrážděnost.

Míša lámanou angličtinou povídala náš příběh. Od toho, jak jsem jí zachránil v jeskyni, přes cestu do Prostějova a do Prahy, až po náhodné objevení tohoto místa.

Paní domu pečlivě naslouchala a kývala, jako že rozumí. Pak jí Míša, nevím proč pověděla, že chceme mít spolu dítě a objevit někde přeživší lidi. Když Míša domluvila, tak v knihovně zavládlo ticho. Čekal jsem co se stane, ruka se mi zase pomalu přibližovala k pouzdru. Babča najednou měla nějaký vlhký oči. Pustila brokovnici na zem. Slzy se jí začaly řinout po tváři, udělala tři kroky k Míše a objala ji. Jestli mi spad někdy v životě kámen ze srdce, tak to bylo právě nyní. Obě hlasitě brečely a babča něco francouzsky šveholila Míše do ucha. Hladila jí po vlasech, nějak jsem se cítil trapně. Babča to asi vycítila. Pustila Míšu, otočila se ke mně a hrdelní francouzštinou řekla:

„Pardon monsieur.“ A uklonila se (nezvykle hluboko). Co na to říct, taky jsem se uklonil a pokrčil rameny. Všichni jsme se rozesmáli. Představila se jako Eleonora Depis a máme jí prý říkat Elí. Míša se jí anglicky zeptala, jak to že žije, jak přežila, když jsou ostatní mrtví. Babka jenom pokrčila rameny a řekla, že neví. Pak se na nás pořádně podívala a mávla rukou, jako že to je jedno a naznačila nám, že ji máme následovat. Šla směrem ke krbu.

„Snad nepoleze do komína.“ Povídám Míše, když začala otevírat zamřížovaný vrátka od ohniště. Míša jenom pokrčila rameny. Babča vlezla do ohniště, na něco šáhla nad sebou a najednou se jedna z bočních stěn krbu pomalu odsunula. Kývla na nás. Šli jsme za ní. Krbové ohniště je poměrně velké, asi metr a půl na dva metry. Boční cihlová stěna tvořila tajný vchod kamsi. Nejdřív se objevila taková malá místnost, kde ze stěn koukaly malé výstupky s popiskama. Eleonora nám řekla, že to jsou kukátka do všech pokojů. Pak jsme šli dál. Na konci místnosti byly vidět schody dolů, babča se po nich vydala. První chtěla jít Míša, ale odsunul jsem ji a první za babkou jsem se vydal já. Ruku zase na pouzdru s čezetou. Nemám důvod hnedka každému slepě věřit, po tom co se s ním znám sotva deset minut, z toho polovina tvoří čas, kdy jsme protivníci na život a na smrt. Šli jsme dolů po schodech, schodiště bylo neuvěřitelně dlouhé. Chodba byla odlitá z betonu a byla v ní cítit vlhkost. Schodiště se snad dvacetkrát zatočilo, začala se mi pomalu motat hlava. Babka přede mnou cupitala, bylo na ní vidět, že tuhle cestu důvěrně zná. Míša se mě trochu křečovitě držela za ruku. Konečně se chodba přestala točit. Před námi byl asi desetimetrový rovný úsek a na konci dveře. Došli jsme k nim, pořád jdu jako první. Babka vyťukala na klávesnici nějaký kód. Dveře, tedy spíš trezorový vrata, se neslyšně odsunuly stranou. Vešli jsme dovnitř. Byl to asi deset metrů dlouhý a pět metrů široký sklep s klenbou, zbudovaný z velkých žulových kamenů a po zdech visely obrazy těch nejznámějších mistrů, od Rafaela přes da Vinciho až po Rubense. Kráčeli jsme po podlaze z velkých kamenných desek. Z hlavní místnosti vybíhala boční chodba se spoustou výklenků, kde byly posazeny antické sochy. Rafinované osvětlení celého prostoru dodávalo přízračný až mystický výraz. Připadal jsem si, že jsem se dostal o několik staletí zpátky. Míša mi pevně tiskla ruku. Chodba ústila ještě do větší místnosti. Ta byla opět vystavěna ze stejných kamenných kvádrů jako ta první. Na stěnách opět vzácné malby a sochy. Celou cestu dolů nikdo nepromluvil.

„Proč to tady takhle syslují?“ Zeptal jsem se Míši. Ta jenom nechápavě kroutila hlavou.

„Zeptám se jí na to.“ Posadili jsme se do překrásně vyřezávaných kožených sedaček. Já s Míšou vedle sebe a paní domu naproti nám. Míša se jí anglicky zeptala, co je to za místo a proč je tu shromážděno tolik uměleckých děl. Paní odpověděla, že toto místo nechal zbudovat její otec, na ochranu před zloději a jako depozitář pro vzácná umělecká díla, která jejich rodina vlastnila už několik generací.

„Museli to být pěkný maniaci.“ Povidám potichu Míše. Usmála se. Asi má na věc stejný názor. Babka dál povídala, že tady poslední dobou trávila hodně času. Onoho dne, co se To stalo, byla tu a trochu přebrala vína. Probudila se zimou a se ztuhlými koleny. Šla prý nahoru po schodech a tam posléze zjistila že jsou všichni pryč. Nejdřív si myslela, že to je nějaký vtip. Za dva dny měla mít osmdesáté narozeniny, tak si myslela, že si její známí z ní udělali žert. Ale když se vydala autem do města, tak jí honem došlo, že to žádný žert není. Připadala si hrozně, pak na ní zaútočili ti psi. Jen taktak stihla utéct. Při zmínce o psím útoku jsme se na sebe s Míšou podívali. Pak povídá dál:

„Chtěla jsem se podívat do Montpellier, ale silnice byly zablokované opuštěnými auty, některá byla po hrozivých bouračkách. Nešlo to nijak prorazit ani v terénním Mercedesu! Bylo to tak skličující, byla jsem úplně opuštěná. Televize nešla, rádio, ani internet. Hrůza! Musela jsem krást zboží v opuštěném obchodu, představte si to já, která nikdy nic neukradla… Pak jsem se ale obrnila. Nešlo to jinak.“ Oba chápavě přikyvujem, ale myslíme si svoje. Nevím jak ona, nebo její otec získali tato umělecká díla, ale něco mi říká, že to asi taky mnohdy nebyl zrovna legální způsob. Pokračuje dál.

„Když jsem zase jednou vycházela z odporně páchnoucí samoobsluhy, tak na mě zaútočila smečka psů… Nechtěla jsem, ale musela jsem se bránit. Vystřelila jsem do nich a dva zabila…“ Paní vypadala, že se zhroutí, musel to být pro ní hrozný zážitek. Dva psi… Škoda, že neviděla mě, jak jsem ty dva hlídače upálil signální pistolí. To by ji položilo. V duchu jsem se usmál.

Když paní viděla, že se nad jejím činem nijak nepohoršujem pokračovala dál v povídání.

„Bylo mi hrozně, utekla jsem. Jenom jsem slyšela, jak ostatní psi trhají ty dva chudáky…“ To znám, krásný zvuk. Usmál jsem se. Míša se na mě zamračila a lehce mě pod stolem nakopla. „Představte si, oni požírali své soukmenovce, takový měli hlad! Vrátila jsem se a otevřela jsem jim vchod do jednoho řeznictví, kde pro množství much už ani nebylo vidět. A ten smrad…, to jste nezažili.“ Míša do mě zase kopla. A to jsem nic neřekl. Babča pokračovala dál:

„To co pak následovalo, to nebyl žádný život. Všichni přátelé byli mrtví, všechno co fungovalo, bylo nenávratně pryč, všechno se obrátilo vzhůru nohama. Sem…“ Mávla rukou kolem. „…pořád chodím ráda, připomíná mi to starý svět.“ A dodává: „Tady se nic nezměnilo.“ Odmlčela se, jako by vzpomínala na minulou dobu.

„Potom jste přijeli vy.“ Kývla naším směrem. „Úplně mě to rozhodilo, byla jsem zrovna v knihovně, když tu uslyším zvuk motoru. Říkám si: To je divné, tohle není vítr. Nemyslete si, kolikrát slyšíte na útesech takové zvuky, že až člověk žasne. Vykouknu z okna a před vchodem zastavuje obrovské auto s podivnou věcí na nárazníku. Zprvu jsem myslela, že to jsou ti mimozemšťané, ale pak jste vylezl vy.“ A ukázala na mě. „A po vás tady slečna, nevěděla jsem co si mám myslet. Nejdřív jsem vám chtěla jít naproti, ale pak jsem si raději řekla, že budu opatrná… Schovala jsem se sem.“ Zase se odmlčela. Podívala se na mě. Povzbudivě jsem se na ni usmál. Nepochopila to a tázavě se podívala na Míšu. Míša pochopila a vyzvala ji, ať pokračuje dál. Babča potom pokračovala. Zase jsem schytal kopanec…

„Neměla jsem zde co jíst. Večer jsem se vydala z úkrytu pro něco k snědku…“ Omluvně se na nás podívala. „Nevěděla jsem, jak se k vám připojit a taky jsem potřebovala zjistit, jací jste… proto jsem tak dlouho čekala. Ale někde se stala chyba, zřejmě jste objevili, že v domě ještě někdo je… Za tu pušku se omlouvám, ale nevěděla jsem…“ Míša se k ní naklonila a řekla že už je to všechno v pořádku. A že budem rádi, když nás tu u sebe nechá. Nato babka řekla, že to je samozřejmé a že bude ráda s námi sdílet společnost, zvlášť potom, co jsme se rozhodli mít dítě.

„Víte, děvenko, já dítě mít nikdy nemohla. Manžela to hrozně mrzelo, ale nedalo se s tím nic dělat. Byli jsme sice obdařeni velikým bohatstvím a luxusem, ale tady na nás pánbůh zapomněl… Moc budu ráda, když to vaše dítě budu moct přebalit a polaskat se s ním.“ Najednou měla babča i s Míšou plné oči slz a zase si padly kolem krku.

Dojemná scéna, mě ale zajímalo, kolik takovýhle lidí na světě ještě žije. Zda mohl někdo další přežít. Kolik lidí přežilo v Evropě, kolik v Asii, nebo v Americe… Když se ty dvě dostatečně vyplakaly, ukázala nám paní tohoto domu umělecká díla. Zjistil jsem, že černý trh s obrazy a vůbec s uměleckými díly je větší, než si kdo dokáže představit. Měla samé buďto ztracená nebo dávno zapomenutá díla od známých mistrů, ale i kousky, které její předkové koupili na aukci. Mazanice, jak říká modernímu umění, nesbírá, pouze samé staré originály. Když jsem se jí optal, zda některé obrazy zapůjčila někdy do muzea, odpověděla, jestli jsem se náhodou nezbláznil. Že ona by nikdy žádný obraz nepůjčila, protože nesnáší davy čumilů, zevlující před díly mistrů. Udělal jsem si o ní jasný obrázek. Jinak ale Eleonora působila velice příjemně a já byl rád, že se má Míša s kým bavit o hovadinách. Poslední dobou jsem byl odbytištěm pro rozhovory typu zda je lepší hedvábí nebo satén. Nebo jestli safíry jsou dostatečně reprezentativní… Kdyby tady byl tak Louda…

Sklep se mi ale velice líbil, ten kdo tuhle věc postavil musel být velice praktický člověk. Určitě se nacházel na úrovni mořské hladiny. Zeptal jsem se paní domů, jestli tady někde neskrývá nějakého svého „miláčka“. Míša instinktivně sáhla po pouzdru s čezetou.

„Jakého miláčka máte na mysli, mladý muži?“

„No takového, mírně geneticky upraveného…“ Odpověděl jsem. Babka se nechápavě zatvářila, ale pak se na nás zamračila.

„Vy myslíte… snad nemyslíte ty odpornosti… Viděla jsem jednu takovou věc…“ Odmlčela se, nechtěla o tom moc mluvit. Míša se jí zeptala:

„Jakou věc?“

„No, byla jsem na jednom večírku u našeho velmi dobrého známého. Ostatní hosti už odešli a zůstali jsme tam akorát my s manželem a dva pánové. Průmyslníci. Pán domu, nebudu ho jmenovat, jeho jméno možná znáte. Je často zmiňován v ekonomických dennících, jako jeden z nejlepších analytiků. Tak už byl, jak se to říká… dost v náladě. Známe se celá léta. Hans, tedy můj manžel, s ním chodil na Harvard. Tedy, abych se vrátila. Zeptal se nás, jestli bychom nechtěli vidět něco opravdu zajímavého. A my si říkali, že asi koupil nějaký pěkný kousek, asi na černém trhu, protože za celý půlrok se nic významného neprodalo. Byli jsme zvědaví. Vstali jsme a „pán domu“ nás odvedl do sklepa, kde měl tu věc schovanou. Bylo nám to divné, protože ve sklepě nemá žádná umělecká díla. Nejdříve jsme mu museli slíbit, že o tom nikomu neřekneme. Ti dva další pánové nic slibovat nemuseli, asi už to viděli. Vešli jsme do místnosti, před námi byla obrovská prosklená plocha a za ní něco… no prostě něco šíleného.“ Babča se při vzpomínce na prožitý zážitek celá rozklepala.

„Víte co tam měl?“ Oba jsme zakroutili hlavami, že nevíme.

„Měl tam… takovou zrůdu… nevím jak to popsat. Nic odpornějšího jsem za celý život neviděla. Nikdy bych neřekla, že takový člověk jaký byl pan… Vlastně jméno vám říkat, to by nemělo cenu.“

„Co tam měl?“ Přerušila jí Míša.

„Měl tam takovou velkou deformovanou lidskou hlavu, ze které vybíhaly pavoučí nohy. Bylo to hnusné… úplně proti přírodě.“ Zase si musela sednout do sedačky. Roztřeseným hlasem vyprávěla dál.

„Z nosu té věci se táhlo dlouhé bílé vlákno, pavučina. Mělo to velké oči, kterýma si nás prohlíželo. S pusy jí koukaly odporné žluté zuby. Pán domu se na nás usmál a povídá:

„Paráda, co? Tohle ještě v žádným hororu nevymysleli.“ Byl tím úplně nadšený. A pak povídá dál: „Něco vám ukážu. Vzal za vypínač a z boční stěny uvnitř akvária se otevřela malá dvířka. Vypadli dovnitř tři velcí potkani. Ta hlava.“ Babka se na chvíli odmlčela a musela se napít ze sklenice vína. Pak pokračovala:

„Ta hlava se otočila tím směrem a velice rychlým během se dostala k jednomu z těch potkanů. Chytla ho těma odporně chlupatýma nohama, přidržela si ho a zakousla ho. Zvíře sebou házelo, ale nemělo vůbec žádnou šanci. Ostatní dva potkani se rozutekli různými směry. Jeden z nich se nohou zachytil o pavučinu. Byla asi hodně lepkavá, protože se už nedokázal vyprostit i když s sebou dost házel. Druhý potkan utekl do jednoho z rohů a hlava za ním. Potkan se pokusil utéct a přeskočit jí, ale ta věc ho chytla jednou ze svých odporných nohou. Strčila si potkana do pusy a obrátila se směrem k nám. Málem jsem se pozvracela, musela jsem se odvrátit. Dál už jsem tu hrůzu nechtěla sledovat. Majitel nám ještě vysvětlil, že „pavouk“ do potkana vpustí ze svých zubů trávící šťávy a pak potkany takovým zvláštním kusadlem vypije. Povídal taky, že ho ten kousek přišel na deset miliónů Eur. Pak nám taky naznačil, že takových „tvorečků“ běhá víc. Ale že o tom s nikým nesmíme mluvit. Manžel se ani moc tomu nedivil. Doma mi pak řekl, že o něčem podobném už slyšel, ale že to ještě nikdy neviděl na vlastní oči. Očividně genetika byla hodně napřed. Povídalo se, že vědci dokážou o hodně prodloužit lidem život. Manžel říkal, že by se člověk mohl dožít i tří set let. Prý jsou ale hodně velké vedlejší problémy. Bolení hlavy je to nejmenší. Injekce je hodně drahá, jedná se o desítky miliónů.“

Eleonora před námi postupně odhalovala děsivý obraz neznámého světa. Jak je možné, že se o takových věcech vůbec neví? Pak nám taky řekla, že po dvou letech od příhody s tou genetickou zrůdou manžel umřel. Přišli k ní nějací pánové a zeptali se jí, jestli by manžela nechtěla naklonovat. Že by jí to stálo pět miliónů Eur, odpověděla, že zombího doma nechce, a ať jemu a jí dají věčný pokoj. Zeptal jsem se Eleonory zda neví, odkud byli ti pánové a ona povídá, že neví, jenom že měli na autech dánské poznávací značky. Pak mi pověděla dál, že jedna její známá na pohřbu o nich mluvila jako o „těch parchantech z Padborgu. Prý to je to městečko, kde dělaj ty svý pokusy…

x x x x x

Šli jsme zase po schodech nahoru a vylezli krbem ven. Prošli jsme sledovací místností. Namátkově jsem se podíval do jednoho kukátka, směřovalo do kuchyně.

„Asi světelné kabely.“ Povídám Míše. Kývne. Došli jsme do obýváku, kde Míša dál zpovídá paní domu.

„Jak je to dlouho, co jste byli na návštěvě u toho vašeho známého? Co měl tu hlavu.“

„No, to bude tak dva a půl roku. Proč?“ Zeptala se.

„No jestli to je dva a půl roku, tak za tu dobu mohl pokrok v lékařské oblasti zase dost pokročit.“ Povídá Míša.

„To je možné.“ Odpoví Eleonora.

„Nevíš náhodou, kolik lidí může mít takovýhle „tvorečky“ doma?“ To mě taky zajímalo. Eleonora odpověděla:

„Hodně, asi hodně.“ Vložil jsem se do rozhovoru.

„Hodně. Ale myslíš, že jich jsou stovky, nebo desítky?“

„Tak stovky asi ne. To by se to brzo rozkřiklo. Taky si to jen tak někdo nemůže dovolit.“ Míša se ptala dál.

„Slyšelas někdy o tom, že by si někdo z vlády objednával takovýhle věci?“

„Ne, ale možné to je. Ve vládě, alespoň v té naší se děla hrozná svinstva… Minimálně o tom museli vědět.“ S tím jsme souhlasili všichni. Míša pak pověděla o našem setkání s „kudlankou“.

„Tak to jste měli veliké štěstí.“ Povídá babča, když Míša skončila své líčení.

„Jsou velice nebezpečný a chytrý, kdyby se dostali ven… To by byl náš konec.“ Prohlásila ještě Eleonora. Zeptal jsem se:

„Nevíš, kde se nachází další s těch genetických zmetků?“

„Snad je nechcete najít? Proč?“

„Zabít, musíme je zabít!“ Odpověděl jsem.

„Proč? Chcípnou sami. Hladem.“ Odpověděla Eleonora. A pokračovala:

„Ty jejich akvária jsou tak dělaný, mají takovou bezpečnostní pojistku. Když jim dva měsíce nedáš žádný žrádlo, tak se jim do „výběhu“ pustí plyn a oni tam zemřou. Je to taková pojistka pro podobné účely.“

„Víš to jistě?“ Zeptala se Míša.

„Jo, říkal nám to ten náš známej.“ Řekla s jistotou Eleonora.

„Tak to jsme tu kudlanku nemuseli zabíjet.“ Řekla Míša a podívala se na mě.

„No a jak jsem to mohl asi tak vědět?“ Bránil jsem se.

„Měli jste veliké štěstí.“ Znovu řekla Eleonora.

Bylo pozdě večer, blížila se půlnoc a tudíž nejvyšší čas jít spát. Rozloučili jsme se a popřáli si dobrou noc. Eleonora nám ještě řekla, že je ráda, že jsme se tady objevili a že nám bude ze všech sil vypomáhat. Docela nás to dojalo.

x x x x x

Další den jsem vstával až k polednímu. Míša nikde. Z kuchyně jsem slyšel hlasy, když jsem tam z koupelny došel, tak vidím, jak Eleonora učí Míšu vařit. Má s ní asi víc trpělivosti, já už bych jí musel nejméně dvakrát přerazit. Ty její otázky: „Co to je jíška? Nebo: „Jak se zadělává těsto?“… a podobně. Alespoň se Míša procvičí ve francouzštině. Šel jsem zpátky do ložnice a asi půl hodiny se jen tak povaloval.

„Vstávej lenochu!“ Míša.

„Nech mě ještě chvíli, jsem unavenej.“ Nechtělo se mi vstávat.

„To si byl i večer!“ Rýpla si Míša.

„Nejsem králík.“

„Škoda.“ Hodil jsem po ní polštář. Chytla ho. Mrcha. „Jó, máš na stole voběd. Tak sebou koukej hodit.“ No konečně nějaká pozitivní zpráva. Vylezl jsem z postele a došoural jsem se do jídelny.

„Hmm, tady to voní.“ Konečně pořádný oběd. Při obědě jsem se dozvěděl, že Míša byla dole na pláži nasbírat nějaký škeble a společně je pak uvařily. Bylo to vynikající. Eleonora prohlásila:

„Je to dobré na potenci.“ A mrkla na mě. Podíval jsem se na Míšu, koukala se jinam, ale cukaly jí koutky.

„Ty mrcho!“ Hodil jsem po ní suchar. Uhnula. „Cos jí nakecala!?“ Míšu popadl záchvat smíchu, spadla ze židle a válela se po zemi. Eleonora se jenom tak usmívala. Krávy! Bylo mi z nich nanic. Dojedl jsem. Míša se pomalu škrábala ze země, podívala se na mě. Zase se rozchechtala, zhnuseně jsem odešel z jídelny. Křiknul jsem na ní:

„Počkej večer! Máš útrum!“ Další salva smíchu. Šel jsem do scánie trucovat. Vzal jsem si Casulla a vyčistil ho. Pak jsem došel ke kulometu a začal znova zkoumat, jak se taková věc rozebírá. Přišel jsem na to asi po hodině bádání. Nejdřív jsem opatrně rozebral první skupinu dílů a znovu jí složil. Musel jsem se to naučit pomalu a postupně. Nešlo hnedka kulomet rozebrat, to bych ho nikdy už nesložil zpátky. Musel jsem se naučit, kam jednotlivé věci patří. Pak jsem ho znovu zastřílel. Chtěl jsem to udělat sám, ale šlo to špatně. Nejdřív natáhnout závěr, nechat ho natáhnutý a pak tam strčit pás s náboji. Nakonec se mi to podařilo tak, že jsem tam strčil šroubovák a strčil jsem tam pás. Pak jsem šroubovák vytáhnul. Závěr se se cvaknutím vrátil na „své“ místo a byl jsem připraven ke střelbě. Chtěl jsem vyzkoušet, kam až kulomet dostřelí. Zamířil jsem na moře a vypálil malou dávku. Odpovědí mi bylo známé chvění do „řídítek“. Střely dopadly asi tak pět kilometrů od pobřeží.

„Dobrý!“ Pochválil jsem kulomet.

„Ty budeš můj nový kámoš. Škoda, že si tak těžkej a velkej.“ Zase jsem začal se samomluvou. Pomáhá mi to přežít krizové situace. Zvednul jsem hlaveň kulometu trochu výš a znovu vystřelil. Střely dopadly ještě trochu dál, ale ne o moc. Pak jsem namířil na útesy, kde hnízdili rackové. Pokropil jsem je dávkou. Skála lítala na všechny strany. Náboje se hladově zakusovaly do útesu a drtily ho na malé kousky. Míša s Eleonorou se přišly také podívat. Chtěl jsem se předvíst. Jeden malý skalní ostrůvek jsem další dávkou úplně vymazal. Paráda. Tak se asi člověk cítí když má moc. Došly mi náboje.

„Já si to chci taky zkusit!“ Žadoní Míša.

„Tak si to zkus.“ A odstoupil jsem od kulometu. „Támhle máš náboje.“ A ukážu na bedny s náboji.

„Tak mi snad pomůžeš, né?“

„Já? Takovej neschopnej blb? To by bylo pod tvoji úroveň. Né?“ Schválně napodobím Míšu.

„Snad si se nám neurazil? Chtěla bych vědět, kam až to dostřelí.“ Žadonila Míša.

„Tak to jsi tu měla být před pěti minutama. Teď už je pozdě!“ Dělal jsem neoblomnýho, dobře vím, že to Míša musí vědět (pro všechny případy).

„Ale no tak. Prosím, prosím.“ Dále žadonila.

„Ty mě sereš! Ale vyčistíš ho!“

„Nevím jak se to dělá!“ Bránila se.

„Tak já ti to předvedu! Přines bednu.“ Eleonora na nás nechápavě koukala. Asi se jí honilo hlavou, jestli jsme do sebe vůbec zamilovaný. Míša donesla bednu s pásem. Společně jsme pás dostali do pusy kulometu.

„Tak a teď můžeš polykat.“ Míša se na mě podívala, v očích podivný výraz.

„Co civíš?“ Slušně jsem se zeptal.

„Ale jenom jsem přemýšlela, jak si to myslel.“

„Ženská.“ Utrousil jsem. „Na co ty zase nemyslíš!“ Usmála se a já už tušil, že dneska bude „Dlouhá noc“. Zamířil jsem hlaveň kulometu na moře.

„Tak chceš si to zkusit?“

„Jasně!“ Ani jsem jí nemusel pobízet. Sedla si za řidítka na malou sedačku a zmáčkla spoušť. Dávka letěla jak ohnivý drát do moře. Na hladinu dopadly stovky projektilů a voda stříkala do velké výšky. Mávnul jsem na Eleonoru.

„Chcete si to taky zkusit?“ Zakroutila hlavou že ne. Míša zatím „kosila“ útesy a skály před náma. Baví jí to. Pak jí došly náboje.

„Eštěěě.“ Prosila.

„Nic takového, někdy se třeba budou hodit. A tohle je plýtvání. Důležité je, že oba víme, jaký to má dostřel.“ Míša obdivným pohledem zkoumala kulomet.

„Škoda že není lehčí a menší. To by bylo něco! To bych ho nesundala ze zad.“ Rozplývala se nad kulometem. Eleonora, když viděla, jak se to Míše líbilo, tak mě obdařila soustrastným pohledem. Položila mi ruku na rameno a odešla. Divný.

Kulomet jsme potom společně čistili, teda spíše jsem to čistil já, protože se Míša vymluvila, že musí chystat večeři… Stejně to celé zase udělá Elí. Je to jenom výmluva, čezetu si taky nerada čistí. Jednou na to doplatí.

Večeře byla dobrá, ale škeble byly lepší. Po jídle jsme se s Elí shodli na tom, že budem muset sehnat čerstvé masíčko. Zaradoval jsem se. Podíval jsem se na Míšu a ta honem žalovala, že chci jíst psy.

Eleonora se na mě nepřátelsky zadívala. Pak pravila něco v tom smyslu, že chlapovi, který by snědl psa, by nedala snad ani pusu.

„To už jsem někde slyšel!“ Řekl jsem anglicky. Míša jenom přikývla a dodala, že už mi něco podobného taky naznačovala. Spikly se proti mně obě.

Noc byla opravdu dlouhá.

x x x x x

Ráno nás přivítalo deštěm a zimou. Musel jsem zatopit v krbu i když to vůbec nebylo zapotřebí. Obě ženský do mě hustily tak dlouho, že je tu hrozná zima, až mě to vyhnalo do deště pro dříví. Je složené za garáží a je ho tam asi pět kubíků.

„S tím zimu nepřežijem.“ Utrousil jsem pro sebe, když jsem obhlížel zásoby.

„Zvlášť když takhle blbnou v září. Nebo kolikátýho vlastně je.“ Běžel jsem zpátky do domu a dříví chránil vlastním tělem.

„Nemysli si, že to bude stačit, těch pár polínek.“ Vybafla na mě Míša, když mě viděla, jak to nesu do knihovny.

„Tak tu nemusíš chodit v krátkým tričku!“ Nedal jsem se. „S dřívím musíme šetřit, moc ho tam není.“ Snad si nemyslí, že jim tam budu lítat, jen co teploměr klesne na patnáct stupňů!

„Mě zima není! Měla by ses taky začít otužovat!“ Křikl jsem ještě na Míšu, ale ta zmizela v kuchyni. Asi zase žaluje. Rozdělal jsem oheň, moc mi to nešlo. Naštěstí to ale nikdo neviděl, čoud jsem rychle vyvětral. To by bylo zase keců. Sednul jsem si do křesla u krbu a bylo mi dobře.

„Tady je nějaký smrad!“ Míša. Ty její kecy, já už jí přetrhnu!

„Asi špatně táhne komín!“

„Hmm.“ Podezřívavě se na mě podívala. Tý snad nic neunikne. Čekal jsem na oběd. Připadám si tady jako vocas. Dvě ženský!

Za hodinu znovu přišla, skoro jsem už usnul jak jsem byl utahaný.

„Tak pojď, máš to na stole.“ Řekla poněkud vlídněji Míša. Zvednul jsem se. Z jídelny vonělo jídlo. Byly to šunkafleky, dal jsem si dvojitou porci a zase se rozvalil v křesle. V klidu jsem si funěl, když tu zase přišla Míša.

„Nepojedem do města?“ Nadhodila.

„Ne.“ Žádný dlouhý vybavování.

„Nemusíš být hnedka protivnej! Proč né?“

„Protože odpočívám, ještě jsem si neudělal pořádný volno.“ Ta mě jednou uštve.

„Ale já bych tam potřebovala!“ Nepřestal dotírat.

„Tak si tam jeďte, Elí má řidičák.“

„A co psi? Víš dobře, že to je nebezpečný, tak pojď!“

„Zejtra, ale v noci se chci vyspat.“ Začal jsem smlouvat.

„Bábovko.“ Otočila se a odkráčela pryč. Nic jsem proti tomu oslovení nenamítal. Lepší být bábovka než čtyři hodiny dřít jak vůl… no jako vůl ne, ale prostě dřít! Klimbal jsem v křesle až do večeře. Pak si pro mě přišly obě. Stály tam ve dveřích jak dvě sůvy, čuměly na mě a na něčem se spolu domlouvaly. Jedním okem jsem na ně mžoural a dělal, že spím. Míša odešla, ale za chvíli se vrátila s kýblem plným určitě studené vody. Po špičkách se ke mně kradla. Ruka se mi nenápadně svezla k čezetě, nemohla to vidět, protože jsem byl k ní bokem. Když už byla ode mne na pět kroků a tudíž v bezpečné vzdálenosti, aby mohla utéct. Šáhnul jsem po čezetě a vystřelil do stropu. Šíleně se lekla. Zakopla a spadla na zem, vodu samozřejmě vylila na sebe.

„Tohle už nikdy nezkoušej!“ Povidám Míše, která prskala vodu a vstávala ze země. Eleonora se dusila smíchem za dveřmi. Mám u ní asi bod. Míša byla navztekaná, že jí to nevyšlo.

„Ty seš magor! Proč střílíš! Podívej, co si udělal.“ A ukazuje na díru ve stropě.

„Já sem magor?! Ty si magor! Mohl jsem tě zabít! Jak jsem mohl vědět, že to budeš ty? Nó?“ Zarazila se. Nedošlo jí to. Odešla se převlíct. Při večeři seděla zamlklá. Ani se jí nedivím, takový blbý nápady… Večer se ke mně přitulila, že prý nic nechce. A jestli se na ni nezlobím? Odpověděl jsem že ne, ale ať si příště rozmyslí podobný žerty. Stáhla se do sebe. Asi jí došlo, co mohla způsobit. Skutečně dodržela slovo a já ráno vstával neuvěřitelně lehce.

„Kdy chceš jet do toho města.“ Zeptal jsem se po snídani. Překvapilo jí to. Myslela si, že budu trucovat.

„Třeba hned. Elí, pojedeš s náma?“

„Ano pojedu ráda.“ Odpověděla Eleonora. A my po dlouhém chystání a připravování, kdy se obě česaly a navzájem urovnávaly oblečení, vyrazili. Do města jsme dojeli asi po půl hodince jízdy. Za chvíli jsem litoval, že jsem někam jezdil. Obě popadla nákupní horečka a já se rázem ocitl v roli lokaje, popřípadě nosiče jejich nesmyslných nákupů. Při zpáteční cestě městem jsem objevil odstavné parkoviště náklaďáků, bohužel žádná scánie s „čumákem“ tam nebyla. Škoda. Začínalo zase pršet a jízda se stávala otravnou.

„Příště pojedeme Mercedesem.“ Pronesla rozhodně Eleonora.

„To pochybuju.“

„Proč?“ Zeptala se Míša.

„Protože bude baterka v háji. Musím ji nabít, jestli ovšem v garáži bude nabíječka.“ Což silně pochybuju. No, ale to už jsem raději neříkal. Jeli jsme zpátky domů, těžký šedivý mraky visely nad námi a déšť skrápěl oběma mým spolucestujícím kolena. Míša vyžvanila Eleonoře, jak jsme přišli o přední sklo, tak se na mě teďka mračí. Už abychom byli doma u krbu.

„Kdy sem přichází zima?“ Ptám se Eleonory, abych trochu zmírnil napětí v kabině.

„Tak v polovině listopadu, někdy i dřív. Jednou sněžilo už na konci září.“ Odpoví Elí.

„Budem muset někde sehnat nějaký dříví, nebo uhlí.“

„Uhlí hrozně čoudí.“ Povídá Míša.

„Prosím tě, čoudí! Snad si nechceš dneska hrát na ekologii?!“ Ušklíbla se.

„Kde to uhlí složíme?“ Zeptala se Eleonora.

„Kde? Za barákem! Kde jinde.“ Už mě to unavuje.

„Na trávu?“ Zase se ptá Eleonora.

„Jo. Na trávu!“ Obě se tvářily, jako bych se dopouštěl nějaký svatokrádeže. Dojeli jsme domů. Pomohl jsem jim s nošením věcí do domu a těšil se na krb. Večer mě zase Míša otravovala, že chce dítě a podobný nesmysly. Nakonec jsem jí slíbil, že příští rok se o dítě pokusíme. Nejdřív se ale musíme tady zabydlet. Týrala mě za to až do rána…

Soumrak

Následující dny byly jeden jako druhý. Některé byly ještě pěkné a několikrát jsme se i koupali. Na život bez lidí jsem si už docela zvyknul. Eleonora byla docela fajn, pokud se zrovna obě nespikly proti mně. Přivezl jsem uhlí z jednoho skladu, podařilo se mi nastartovat jeden bagr a tím jsem uhlí naložil na scánii. Ten den jsem se otočil asi pětkrát. A pak jsem tam jel ještě asi desetkrát. Skoro celý uhelný sklad jsem přemístil k nám.

Ještě že scánie má tu korbu sklápěcí, jinak bych složil tak dvě fůry a složil bych se sám…

Uhlí jsme měli tak na deset roků. Aby toho ale nebylo málo, tak jsem zajel na pilu. Nakladačem jsem naložil už rozřezané špalky. Zaplnil jsem s nimi celou garáž a ještě z nich byla velká hromada venku. Na zimu jsme tedy byli zásobení více než dobře.

Vyčistil jsem několikakilometrový úsek silnice od bordelu a pořádně se projel v Miuře. Elí nás taky povozila a já jsem musel smeknout před jejím řidičským umění. Na osmdesátiletou stařenu jezdila mimořádně dobře. Podezříval jsem jí že si do sebe musela nechat vpravit nějaký elixír. Tvrdě to odmítala, prý jen polyká posilující tablety… Pak si mi podařilo konečně sehnat a dát do provozu Ferrari, byl to typ 430 a já na jednom rovném úseku přímořské silnice konečně okusil jaké to je, když se jede tři sta kilometrů v hodině. Pravda, byla to jenom chvilka, ale stálo to za to. Několikrát jsem si to zopakoval. Miura jela kolem dvě stě devadesáti, nebyla tak výkonná jako Ferrari, ale byla lehčí. V čem byla lepší, to byly brzdy. Byly neunavitelné. Eleonora tvrdila, že ty tam jsou od začátku a že to není nijak zvlášť upravované. Moc jsem jí nevěřil. S Eleonorou jsme se vždycky honili na zpáteční cestě domů, bylo to pěkně adrenalinové.

x x x x x

Taky jsem vyjel s Míšou na moře rybařit. Chytali jsme ryby do sítí, moc nám to ale nešlo. První týden jsme chytli více méně náhodou jenom pár rybiček. Pak se úlovky začaly postupně zvětšovat. Nejtěžší bylo vůbec pochopit, jak se se sítí zachází.

Pak se nám začalo dařit, úlovky byly čím dál vyšší, některé kousky jsme házeli přes palubu. Na ryby jsme se vydávali v takovým starším rybářském kutru. Loď to byla asi dvanáct metrů dlouhá, v podpalubí byly dvě kajuty s krásným dřevěným obložením. Záchod, kuchyňka a skládek. Do strojovny se lezlo z paluby padacími dvířky. Na lodi se mi moc líbilo, byla malá a útulná a hlavně byla celá zvenku obložená pneumatikami. Ještě jsem k nim přidal druhou řadu, což se ukázalo jako výborný nápad. První den, kdy jsme vypluli, jsem nezvládnul přistání a napálil to do mola. Naštěstí se nic nestalo. Druhý den to bylo to samé, nedokázal jsem pořádně odhadnout úhel a rychlost přistání. Pak už to celkem šlo, jde akorát o to, začít správně brzdit a kdy pustit zpětný chod. Navštívili jsme taky přístaviště luxusních lodí a člunů. Měli tam neuvěřitelné kousky. Byla to obdoba těch superluxusních vil na pobřeží. Na zakázku dělané interiéry, obložení z kořenového dřeva, zlaté záchodové mísy a další vymoženosti. Byla to síla. Nakonec jsem si vybral jeden rychlý člun. Byl asi devět metrů dlouhý a měl dva motory Volvo, každý osm set koní. Dole dvě malé ložnice se záchodem-sprchou. Nádhera.

x x x x x

Jednou, když bylo ráno klidné moře, jsem z něj vytáhnul 70mil za hodinu. Pobřeží se neuvěřitelně rychle začalo vzdalovat. Ubral jsem a pomalu začal otáčet loď. V dálce na pobřeží jsem viděl kouř, jak něco hořelo. Vydali jsme se tam na obhlídku. Paliva jsme měli dost.

„To by mě opravdu zajímalo, co tam může hořet?“ Prohodil jsem k Míše. Pokrčila rameny. Rychle jsme se přibližovali k požáru. Bylo to Valras Plage, sousední městečko, vzdálené asi třicet kilometrů od nás. Takže nehrozí, že by se požár rozšířil k nám. Aspoň něco. Blížili jsme se.

Přistáli jsme kousek od břehu.

„Zůstaň tady, já to du zkontrolovat.!“ Skočil jsem do vody, brokovnici a kalhoty jsem držel nad hlavou. Voda už začínala být pomalu studená. Není divu, když je listopad.

„Já chci jít s tebou!“ Křikla na mě Míša.

„To nejde. Kdo by potom hlídal loď?“ Na to nic neřekla, jenom se nafoukla. Jako obvykle. Brodil jsem se ke břehu, byl vzdálený asi sto metrů. Hořící městečko jsem měl po pravici. Na břehu jsem si oblík kalhoty a vyrazil jsem. Přede mnou byla řada prázdných asi šestipatrových hotelů. Za nimi parkoviště se špinavými auty. Vydal jsem se k městu, moře mi za chvíli zmizelo po pravici.

Zatím žádní psi. Jdu asi pět minut po kdysi bezvadně udržovaném chodníku. Najednou slyším nějaký zvuky. Duc, duc, duc… Jdu stále blíž, už nikam nespěchám, pozorně se rozhlížím. Něco se mi tu nezdá. Duc, duc, duc.

„To je… Hudba! Nějaký techno?! Co to je za blbost???“ Najednou hudbu slyším zcela zřetelně. Nějaká šílená raperská skupina slabikovala texty a do toho to duc, duc, duc. Pomalu se blížim k rohu jednoho domu a vykukuji ven. Asi třicetičlenná skupinka černochů táhne ulicí přímo naproti mně a tyčema mlátí do všeho kolem. Za nimi jde další banda s molotovovými koktejly a hází je do rozbitých výloh. Hned vepředu kráčel asi dvoumetrový černoch, tak 150kilo živý váhy před vyvrhnutím. Bylo mu kolem padesáti roků a jeho už skoro bílý vlasy mu dodávaly téměř mystický vzhled. V rukou držel jakýsi totem s příšerným vydlabaným ksichtem. Všimnul jsem si, že okolo té odporné držky visela spousta vlasů. Skoro to vypadalo jako skalpy. Začal jsem couvat.

„Do prdele! Do prdele!“ Otočil jsem se a mazal zpátky.

„Kurva, co to je za lidi!!!“ Běžel jsem k moři, když jsem se na rohu málem srazil s jedním chlápkem, který seděl na chodníku a přímo ve prostřed vykonával svojí potřebu. Vytřeštili jsme na sebe oči. Černoch se mě nejdříve leknul, ale pak sáhnul po pistoli. Byl jsem rychlejší. Jeho hlava zmizela v růžovém oparu mozkomíšních sraček. Hrubý brok. Skácel se hned vedle svých exkrementů. Z vedlejšího baráku vyběhli další dva jeho soukmenovci. Začala přestřelka. Jednoho jsem postřelil, ale o to větší důvod mě měl zabít. Musel jsem pryč, za chvíli se přižene zbytek bandy. Bezhlavý černoch měl ve svých hovnech naštěstí taky kalašnikova. Byla to AK74, se sklopnou pažbou. Popad jsem ho, hovna nehovna. Vykouknul jsem přes auto a poslal jsem celou dávku do místa odkud na mě střílel ten zdravý černoch. Kulky se zasekly do automobilu. Že to je benzíňák jsem poznal podle výbuchu. Druhý, raněný vyběhl z krytu, asi ho plameny z benzíňáku začaly olizovat. Přestal se krýt a to byla jeho chyba.

Utíkal jsem k moři. Zaběhl jsem za roh a opatrně nakouknul zpátky. Celá banda už byla u těch třech. Toho velkého černocha obstoupili ostatní členové klanu v hvězdicovém kruhu. Černoch vykřik pár rozkazů a různými směry se rozeběhlo šest pátračů. Šli po dvojicích. Jedni mířili mým směrem. Přehodil jsem zásobník. Přesunul jsem se trochu do boku a schoval se do jednoho vchodu. Otevřel jsem dveře a v odrazu jsem dobře viděl na ulici. Za chvilku se objevili ti dva pátrači. Nejdřív jeden vystrčil hlavu za roh a pak opatrně postupoval ulicí. Druhý ho kryl zezadu. Přepnul jsem na jednotlivé rány. Když už ti dva byli dostatečně blízko a oba koukali jinam, vyloupnul jsem se do světla.

Prásk, prásk. A už se oba váleli na ulici, jeden se držel za břicho a řval. Oběma jsem sebral jejich kalašnikovy. Celá parta je vybavena těmito zbraněmi, asi nepřipouštěj žádnou individualitu. Má to tu výhodu, že můžou vzájemně zaměňovat náboje. To mi s Míšou máme každý něco jiného… Sebral jsem jim taky pistole, typ jsem nepoznal. Byly těžký a omlácený, musely pamatovat ještě druhou světovou.

Kalašnikova jsem přepnul na „dávkou“. Rychle jsem běžel zpátky za roh, natažené ákáčko v ruce. Sednul jsem si na koleno, vystrčil hlavu do ulice a vystřelil celý zásobník do pomalu se přibližujícího se davu. To nikdo nečekal, kalašnikov mě trochu táhnul ke straně, ale to bylo jedině dobře, protože jsem jich zabil víc. Dali se na zběsilý ústup. Prázdný kalach jsem odhodil na chodník, popad ze zad další a poslal celou dávku do běžících zad. Na zemi zůstalo ležet asi dvacet mrtvých a zraněných. Běžel jsem za nimi, popadla mě vraždící mánie. Najednou z boku se přihnala dávka ze samopalu. Švihnul jsem s sebou na zem.

„Pátrači!“ Úplně jsem na ně zapomněl! Kousek jsem se pohnul, další dávka. Alespoň jsem zjistil odkud střílí. Zahodil jsem zase samopal a popadnul další co ležel na zemi. Mrtvola vedle měla i granáty. Dva jsem si vzal. Bylo to klasické ruské vajíčko, obranný granát. Překulil jsem se k autu. Oba parchanti mě sevřeli dávkou do kleští. Kule z kalašníkovů začaly párat plechy karoserie. Naštěstí to byl asi diesel, protože pořád nic nebouchalo. Dav se začal pomalu vracet. Zbývalo mi už jediné. Granát. Hodil jsem jedno vajíčko tam, kde jsem tušil nejbližšího samopalníka. Výbuch zatřásl celou ulicí. Vedle mně dopadla čísi ruka. Dobré znamení. Ještě než stačily dopadnout lehčí trosky, byl jsem zase na úprku. Skočil jsem pod nějaké terénní auto a doufal, že moje zmizení zůstalo neodhaleno. Mýlil jsem se. Ošklivě jsem dostal asfaltovým úlomkem do tváře.

„Svině!“ Bolelo to. Pod podvozkem jsem se překulil blíž do ulice. To bylo nejbezpečnější místo. Zatím. Zahlédl jsem jednoho z pátračů, jak se ke mně blíží. Nemohl jsem mu hodit naproti granát, ale poslal jsem mu ho po zemi. Jako kouli proti kuželkám, nic nezaregistroval. Kráčel dál. Překulil jsem se na druhou stranu ulice, než mohl zareagovat výbuch granátu ho odhodil stranou a poslal po něm jeden ze zaparkovaných automobilů. To bylo asi moc na přihlížející armádu. Začali hlava nehlava pálit přímo před sebe dávkami. Zatím jsem byl v bezpečí na druhé straně ulice. Auta kolem začala hromadně vybuchovat. Kousek od sebe jsem zahlédl víko od kanálu. Připlazil jsem se k němu. Zvednul ho a nepozorovaně (po anglicku) zmizel. Víko jsem zase zandal na své místo. Radoval jsem se, jak se mi podařilo krásně se ztratit. Francouzské přímořské kanály jsou příkladně udržované.

Tady to přežiju.

„Míša! Sakra mohli by dostat Míšu!“ Při představě, co by ta banda dělala s bílou holkou, mě popadl ochranitelský reflex. Rozběhl jsem se, kde jsem tušil pobřeží. Běžel jsem asi kilometr. Pak jsem se odvážil na povrch. Vylezl jsem zase na chodník. Kousek ode mě jsem zahlédl jednoho jak kouká přesně opačným směrem než já. Nechtěl jsem na sebe upoutávat pozornost, tak jsem ho nechal být. Nevěděl jsem kde jsem. Vydal jsem se opatrně k pobřeží.

Oči na šťopkách, tak by se dal přirovnat můj stav, teda kromě řádně sevřeného zadku. Došel jsem pomalu k moři, každý krok mě stál alespoň týden života. Pořád se mi zdálo že mě někdo sleduje. Konečně jsem uviděl v dálce její člun. Šel jsem kolem dun, abych se dostal blíž ke člunu. Zase jsem uviděl hlídku, koukali mým směrem, ale pak se otočili a šli pryč.

„Ty volové jsou snad slepý!“ Utrousil jsem pro sebe. Nebyli. Asi mě viděli už jak vylézám z kanálu. Sevřeli mě divokou palbou z obou stran.

„A sem v prdeli!“

Byl jsem přesně tam, kde jsem si myslel. Palba byla přímo vražedná. Zalezl jsem ještě víc do duny. Začal jsem závidět krtkům. Měl jsem jeden kalašnikov, brokovnici a pistole, docela slušný, ale proti přesile jsem neměl šanci. Střelba nabývala na intenzitě a na razanci. Někomu se zřejmě podařilo dostat blíž… Vystrčil jsem kalacha z krytu a nazdařbůh vystřelil, kde jsem tušil střelce.

Střelba ještě víc zesílila. Zalezl jsem do duny a čekal, až se objeví první kudrnatá hlava. Najednou střelba na chvíli ustala. Ticho, teda ne úplné. Ještě jeden zvuk prořezával okolní vzduch. Známý zvuk, zvuk přeplňovaných motorů Volvo. Vykouknul jsem opatrně z duny. Asi dvacet metrů ode mne byli schovaní dva černoši a z otevřenými hubami čuměli na moře, po kterém se řítila šílenou rychlostí Míša. Za nima byl hlavní svaz čítající asi tři sta rabijáků divokýho vzezření. „Doufám, že nevyjede na břeh.“ Pomyslel jsem si. Míša se prohnala okolo nás, nečekal jsem ani vteřinu a odstřelil oba nejbližší černoušky. Pak jsem se rozeběhnul k moři, střílel jsem od boku, ale i tak nebyl problém zasáhnout blízko stojící bojovníky. Pádil jsem jak o závod, kalašnikov jsem zahodil a s ním i obě pistole. Stále nikdo nestřílel… Skočil jsem do moře a plaval, seč mi síly stačily. Míša se zase vracela, tentokrát jela pomaleji, najednou se kolem mě prohnala dávka. Bylo to asi dva metry ode mne. Záhy jsem pochopil, proč tak dlouho nikdo nestřílí, to co jsem zahlédl z vody mě doslova šokovalo. Míša byla na člunu úplně nahá a černoši vejrali jak čerstvě vyorané myši. Dělala na ně neslušná gesta, aby upoutala na sebe pozornost. Pak začali střílet. Míša zrychlila a rovnou ke mně.

„Ona mě snad chce přejet nebo co!“ Člun se řítil přímo na mě, nebylo úniku.

„Uhni!!!“ Zařval jsem. V tom jsem jí dostal někam do nohy, lýtko. Začal jsem polykat andělíčky. Míša to prudce strhla a podjela mě. Pochopil jsem. Snaží se mě chránit člunem. Hodila mi kruh, pevně jsem ho objal. Udělal jsem moc dobře, protože v tu ránu tam Míša kopla plnej knedlík a já vylít z moře a dopadnul asi o padesát metrů jinde. Pořád jsem se křečovitě držel kruhu. Viděl jsem akorát Míšin bílý zadek a bílou pěnu, do které jsem se pravidelně zakusoval. Už jsem myslel, že mě chce utopit. Ujeli jsme tímhle zběsilým tempem asi kilometr a já začal pomalu povolovat sevření kruhu. Naštěstí zvolnila. Nakonec po dalším kilometru zastavila úplně. Vytáhla mě nahoru, já už neměl na nic sílu.

Svalil jsem se na dřevěnou podlahu člunu. Nade mnou stála úplně nahá a něco na mě mluvila. Nerozuměl jsem jí. Sledoval jsem její velké houpající se prsa a usmíval se. Pak něco zlobně zasyčela a šla zpátky ke „kormidlu“. Skrčil jsem se do klubíčka a těžce oddechoval. Dlouhé hnědé vlasy jí vlály ve větru a mě s tou bílou zadnicí připadala jako bohyně. Několikrát se na mne otočila a zamračila. Asi jí výraz v mé tváři nepřipadal dostatečně inteligentní. Zkontroloval jsem si lýtko, krvácelo, ale bylo to jenom škrábnutí, budu mít ale pořádnou jizvu. Stáhnul jsem si to obvazem. Začal jsem zase slyšet. Vylil jsem vodu z uší, utřel si hlavu ručníkem a došel k ní. Lekla se. Dal jsem jí pusu a řekl:

„Dík. Byla si úžasná.“ Nejdřív se zamračila, ale pak se usmála. Mazali jsme pryč, některým černochům se asi až nyní zavíraly tlamičky.

Dokážu si představit co se jim honilo hlavou, když se kolem nich prohnala nahatá bílá holka s velkými prsy, mávající tričkem, které posléze hodila do moře. A ještě na ně dělající obscénní gesta. Muselo to rozrušit i toho velkého medvěda, ze kterého vyzařovala naprostá důstojnost a majestát.

„Co byli zač? Proč po tobě stříleli?“ Ptala se Míša.

„Nedorozumění.“ Odpověděl jsem. Udiveně se na mě podívala.

„To je dlouhá historie.“

„Tak dělej, říkej!“ Nedala se Míša. Celou story jsem jí musel vypovědět. Od kadícího černocha až po mé putování kanálem.

„Takže, kolik si jich, prosím tě, asi zabil?“ Nakonec se zeptala.

„Asi třicet.“ Odpověděl jsem hrdě.

„To znamená, že jsme teď pěkně v prdeli, protože si je nasral a pudou po nás.“

„Hmm, asi jo.“ Odpověděl jsem potichu.

„To si se s nima nemohl nějak dohodnout? Musel si ho hnedka zastřelit?!“

„Musel! Jinak bych tu nestál. Byli takoví nějaký zfetovaný, takoví divný…“

„Hm. To znamená, že musíme někam pryč. Ale kam? Kolik jich asi je?“

„Asi pět set, možná víc…“

„No to je hezký! Mě se zdálo, že jich tam bylo nějak moc.“ Řekla Míša.

„Jak si proboha přišla na to, že se svlíkneš? Byl to perfektní nápad.“ Zeptal jsem se.

„Vy chlapi jste všichni stejní… Jakmile vidíte nahatou kozatou ženskou, tak se vám postaví. Teda jsou výjimky, který se musej nechat prosit… ale…“

„Ty jedna!“ A vlepil jsem jí malý výchovný pohlavek. Uhnula se.

„Pusť mě k tomu!“ Řekl jsem a zbytek cesty kormidloval já.

Dorazili jsme k molu. Člun jsem přivázal k praseti a běžel ke scánii.

„Počkej chvilku!“ Křikl jsem na Míšu. Dostal jsem nápad, jak jim nachystat malé překvapení. Vylezl jsem nahoru po schůdkách a nahmatal krabici granátů. Popadnul jsem dva a běžel nazpátek. Míša už byla oblečená.

„Co chceš dělat?“ Udiveně se zeptala.

„Koukej.“ A ukázal jí granáty. Nechápavě zakroutila hlavou. Otevřel jsem dvířka do kajuty a oba „kluky“ posadil na rám dveří. Až vykopnou dveře, granáty spadnou a ti pitomci se vyhoděj do luftu.

Pomaličku jsem se odplížil ze člunu.

„Jdeme!“ Vzal jsem Míšu za ruku a pádili jsme oba pryč. U auta jsme zpomalili.

„Moment, ještě mě něco napadlo.“ Vylezl jsem do auta a vyndal celou bedýnku. Vrátil jsem se a všechny granáty odjistil a narafičil postupně na okolní čluny. A tři další narafičil kolem místa, kde jsem předpokládal, že bude stát hlavní voj, včele s medvědem.

„Když jeden vybuchne, tak rozhoupe ostatní lodě. Všechny granáty jsou odjištěný a když dopadnou na zem tak vybuchnou. Vyhodím tak celej přístav do luftu.“ Zasmál jsem se. Míša se na mě zamračila.

„Jestli nás dostanou…“ Řekla.

„Neboj, nedostanou, vymyslíme jim pěkné uvítání.“ Chlácholil jsem jí. Moc to nepomohlo. Mě už se ale v hlavě rodil ďábelský plán, jak těm prevítům pořádně zatopit. Jeli jsme zpátky.

„Nejdřív miny!“ Povídám Míše.

„Jaký miny?“ Zase ten nechápající výraz.

„Miny, co jsme vzali v té koloně spolu s kulometem!“ Připomínám jí, kde dostala ten geniální nápad vzít kulomet. Bude se hodit.

„Ahá, no a co s nima?“ Ona je snad úplně tupá.

„Rozmístíme je kolem pozemku, když nás objeví. Tak za to krvavě zaplatí.“ Už jsem se nemohl dočkat až se pustím do kopání.

„Já myslela, že odsud hned vypadnem.“

„Ne, mě se tady líbí, vypadnem až těm sviňákům pořádně zatopíme!“ Cloumala mnou zloba. Sralo mě, proč ti blbci všechno pálí, proč všechno rozbíjí?! Co je to sakra za lidi! Taky mi bylo divný, že jsem viděl jenom chlapy. Žádný ženský. Divný. Dojeli jsme domů. Eleonora krájela pórek.

„Představte si, co jsem slyšela?“ Povídá Eleonora.

„My víme co si slyšela.“ Usadil jsem ji.

„Jó, vy jste to taky slyšeli?“

„Jo, my jsme to i zažili!“ Udiveně se podívala na Míšu.

„Co je s ní?“ Rošťácky se na mě culila. Hergot, co si ta ženská myslí?

„Vy jste dělali miminko?“ Smála se.

„Ne, právě jsme rozpoutali válku s velkou bandou černochů!“ Pozdvihla obočí.

„Černochů?“ Zamračila se.

Konečně přišla Míša. Začala vysvětlovat Eleonoře co se stalo. Ta s pusou dokořán napjatě poslouchala. Musel jsem pryč, chystat věci. Běžel jsem do garáže a začal nakládat miny do kufru. Popadnul jsem rýč a hrábě a vydal se na hranici pozemku. Projel jsem křovím a začal miny usazovat na „svá“ místa. Kopal jsem až do večera. Zakopal jsem asi padesát kusů, všechny pečlivě zamaskoval. Pak jsem se vrátil domů.

„Eleonora seděla stále ještě vyděšená v křesle v knihovně.“

„Já ten dům neopustím. Je to jediné co mám.“ Pravila, jakmile mě uviděla.

„Prosím tě.“ Vložila se do toho Míša. „Musíš ji přesvědčit, ať jede s námi, měli bychom ještě dnes vypadnout.“ Obě na mě zírali jak se rozhodnu.

„Zůstanem tu.“ Povídám. Už jsem byl dávno rozhodnutý, ale nechal jsem tam dramatickou pauzu.

„Seš magor, já ti to říkám pořád! Tam si měl obrovský štěstí, ale tady nás dostanou!“ Vykřikla Míša. „Ty jenom umíš trochu střílet ze samopalu, ale tamto jsou zabijáci. Podruhý neudělaj stejnou chybu!“

„Je to divoká banda. Když jim sejmu jejich vůdce, tak jsou v prdeli a budou naši!“ Křičím zase já. Eleonora nerozuměla ani slovu, ale z postojů a z tónu hlasu jasně poznala, kdo je na čí straně.

„A jak se chceš odsud dostat? Až nás najdou! Nó“ Nedala se Míša. Obrátil jsem se k Eleonoře.

„Je tu nějaká podzemní chodba, kterou by šlo nepozorovaně zmizet?“ Zakroutila hlavou, jako že ne.

„Tak vidíš, já du balit!“ A chystala se k odchodu.

„Nikam nepojedem!“ Zarazila se. „Mám plán!“

„Jakej plán! Jakej plán ty můžeš mít?! Kdys ho vymyslel??!!“

„Poslouchej a nekřič!“ Zařval jsem na ni, už mi vážně lezla krkem. Pokračoval jsem:

„Tak za prvé, nejdříve jim odbouchnu toho jejich náčelníka. Budou tím pádem bez vedení.

Za druhé, máme tu dostatek min, abychom zaminovali celé okolí, pak tu máme kulomet a přes ten oni neprojdou. A za třetí, uděláme si v křoví únikovou cestu, která nebude zaminovaná. Podél ní rozmístím ty dálkově odpalované miny a těsně než vypadnem, tak je odpálím. To znamená že okolí bude čistý. Kousek dál budu mít zakopanou motorku, na kterou se nouzově všichni tři vejdem.

Dojedeme ke schovaný scánii a pak teprve odsud vypadnem! Jasný!?“

Míša se chvěla vzteky, ale mlčela. Pak se otočila a práskla dveřmi.

Najedl jsem se sám, s Eleonorou taky nebyla žádná řeč. Tak jsem šel spát. Míša ležela v posteli a podle zarudlých očí brečela. Přitulil jsem se k ní. Nic neřekla. Objal jsem jí.

„Proč brečíš?“ Tiše jsem se zeptal.

„Protože, je všechno v hajzlu.“

„Co je v hajzlu? Najdem si jiné hnízdečko.“ Dal jsem jí něžnou pusu.

„To nebude takové. A ona odsud nepůjde. Slyšels jí.“ Vzlykala Míša.

„Ale pude. Až ty vrahouny uvidí, tak pude. Neboj.“ Dal jsem jí pusu a řekl, že ráno musím brzo vstávat. Pochopila to. Zase jsme spali v objetí.

Boj

Ráno nás probudila ohromná detonace. Vykoukli jsme z oken. Černý mastný dým se valil z místa, kde jsme tušili přístav. Spokojeně jsem se zakřenil. Míša ale můj optimismus nesdílela.

„Zajímalo by mě kolik těch parchantů tam zařvalo.“ Ani jsem nečekal na odpověď a běžel se převlíknout.

„Jsou blízko. Musím si pospíšit.“ Mumlal jsem si pro sebe.

„Jde mi někdo pomoct?“ Křiknul jsem do haly, kde se ty dvě spolu hádaly. Otočily se a neochotně šly ke mně.

„Potřebuju pomoct s těma minama. Ty bys…“ Ukázal jsem na Eleonoru „…mohla vědět, kde bude nejlepší zakopat ty dálkově řízený.“ Kývla, že mi snad ukáže jedno místo, jestli prý nebude moc zarostlý. Vyrazili jsme v Mercedesu do roští. Pokračovali jsme tam, kde jsem včera skončil. Eleonora se ukázala jako velice užitečný znalec místního prostředí a Míša taky nakonec kapitulovala a pomáhala jak se dalo. Odpoledne jsme je položili.

Asi před čtrnácti dny jsme se s Míšou vrátili ke koloně vojenských náklaďáků a sebrali nějaký náboje a právě tyhle dálkově řízený miny. Vyzkoušel jsem je ve městě na policejním trezoru, do kterého se nešlo dostat. Stejně to sice dopadlo špatně, protože jsme vyhodili celou policejní stanici a trezor zůstal zasypán uvnitř sutin, ale alespoň jsem zjistil, jak to funguje. Pak jsem je vyzkoušel ještě jednou a to na parkovišti u jednoho motorestu, mina, ač se to nezdá, je hodně silná. Do asfaltu udělala metr hlubokou díru, která měla v průměru asi dva metry. Byla to pořádná šlupka. Byl jsem rád, že jsem je vyzkoušel. Odpalování je až dětsky jednoduché: Na mině se páčkou nastaví buď časový údaj až jedna hodina (po minutě), nebo se volí druhý režim a tím je dálkový signál.

V křoví jsem položil cestičku z min. Byly od sebe vzdálený asi patnáct metrů, což bohatě stačilo i v hustém křoví. Cesta byla dlouhá dvě stě metrů.

„Tak a teď stačí zmáčknout tenhle čudlík.“ A ukázal jsem na dálkáč. Pot z nás lil, ze všech jak v největším parnu.

„Zajímalo by mě, kde jsou?“ Zeptala se Eleonora.

„To bych taky rád věděl.“ Přisvědčil jsem.

„Termovize!“ Vykřikla Míša. „Máme přeci termovizi!“

„No jo, máš pravdu. Vylezeme večer támhle na kopec a zkouknem okolí.“ Rychle jsem dodal. Je vidět, že jí to myslí. Termovizi jsme sbalili hned při první návštěvě vojenské kolony. Je malá, dokonce může sloužit jako zaměřovač na pušku.

Po večeři jsem se sám vydal na obchůzku. Míša chtěla za každou cenu se mnou, ale tvrdě jsem ji odbyl. Zase je naštvaná. Poručil jsem jí, ať jde balit věci do motorky. Jel jsem na kole, na hlavě noční vidění a termovizi. Byl jsem doslova po zuby ozbrojen. Nejprve náš samopal vz.58 se čtyřmi zásobníky, dvě čezety s tlumičema, taktickou vestou, Superredhawk, nože a Kevina. Minám jsem se po paměti vyhnul, stejně jsem měl ale stažený zadek. Pak už se jelo v pohodě.

x x x x x

Dojel jsem ke kopci, střídavě jsem si nandával noční vidění a termovizi. Nikde nikdo. Po půl hodině jsem vylezl nahoru, opatrně jsem se sunul tmou a prohledával každou píď prostoru kolem sebe. Nasadil jsem si termovizi a rozhlídnul se. Pod sebou jsem viděl hořící město. Jasně jsem rozeznával žhavá místa, nalevo od města jsem zahlédl to, co jsem hledal. Pohybující se lidi. Bylo jich moc, hrozně moc.

„Tak to je v prdeli!“ Uklouzlo mi.

„Musíme vypadnout.“ Přesunul jsem se na druhou stranu kopce. To co jsem viděl, mě ohromilo. Asi dva tisíce lidí v ohromné rojnici pročesávalo kraj. Pomalu se stáčeli k nám. Prohlížel jsem si je dlouhou dobu, abych odhadl směr kudy míří.

„Ty jen tak někdo nezastaví! Do prdele.“ A zase: „Do prdele!“

„Musím zpátky a to rychle, otočil jsem se a dolů. Na nose noční vidění. Když jsem spěchal z kopce, zahlédl jsem skupinku asi dvaceti lidí směřující na vrchol. Ve předu šly zase tři dvojice pátračů.

„Stejnej styl. Kdo pak to sem míří?“ Věděl jsem to moc dobře, uprostřed houfu kráčela mohutná postava nesoucí cosi v ruce…

„Tak tady jsi. Hajzle. Zůstává za tebou jenom spoušť!“ Šel jsem jim naproti a schoval se za skalku, trochu bokem, kudy měli projít zvědové. Čekal jsem. Pozoroval jsem je velmi opatrně, mohli mít taky noční vidění, nebo co hůř i termovizi. Při pohledu na pátrače se dalo předpokládat, že nic takového ale nemaj. Klopýtali přes výmoly a trsy trávy, spoléhali se jenom na svoje instinkty. To byla jejich chyba. Zamířil jsem na prvního z nich. Vystřely sykly tmou a oba se bezhlesně svalili na zem. Bleskurychle jsem se přesunul k další skupině. Jeden se otočil přímo na mě. Asi slyšel jak se přibližuju, musel jsem ho skolit asi na patnáct metrů. Stovky a tisíce výstřelů při tréninku se vyplatily. Musím zlikvidovat poslední dvojici, aby se mi nedostala do zad. Šel jsem na ně srabácky zezadu. Docela se mi při tom klepaly ruce, zadek jsem měl tak sevřený, že by jím neprošla ani kreditka… Našil jsem jim to oběma přímo do zad a vyměnil zásobník.

„A máš po prdeli! Zmrde.“ Zašeptal jsem. Teď se musím vrátit k hlavnímu tématu proč tu jsem: K velkému černému medvědovi. Kráčeli vytrvale nahoru. Měl jsem štěstí, že nesvítí měsíc, to bych takhle řádit nemohl. Opatrně jsem se přiblížil ke skupině. Byli roztrháni po celé třetině kopce. To byla moje šance a jediná naděje. Pomalu jsem sestupoval dolů naproti těm pomalejším. Byli čtyři v samostatné skupince. Zkontroloval jsem ještě jednou čezetu a nechal je přiblížit. Prudce jsem vstal asi tři metry od nich, udiveně se otočili.

Čtyři kulky ukončily jejich údiv nadobro. Rozhlídnul jsem se, nikdo můj útok nepostřehl. Další byl na řadě samostatně kráčící chlapík. Za zadu jsem mu vypálil dvě kulky, jednu do zad a druhou do hlavy. Zatím to šlo dobře. Musel jsem přidat, abych dohnal první skupinu. Stočil jsem se po úpatí kopce trochu doleva, abych se v případě ústupu měl kam stáhnout. Dohnal jsem je asi po třech minutách a dostal se asi padesát metrů před ně. Připravil jsem si samopal, položil jsem ho na trávu a čekal. Kolena se mě klepala a chtělo se mi hrozně na záchod. Blížili se. Pustil jsem to do kalhot, v tu ránu mě obklopil hrozný smrad. Zvednul se mi žaludek. Skupina se zastavila. Čekali. Volali dolů. Pak se pomalu otočili a šli pomalu zase vzhůru. Medvěda už jsem viděl i pouhým okem, byla to opravdu impozantní postava. Taky mi došlo, že jedna kulka do něj by nemusela stačit. Konečně se dostali na moji úroveň, v kleče jsem na tlusťocha zamířil a třikrát ho zasáhl do hlavy a jednou do břicha. Skácel se. Čezetu jsem okamžitě upustil na zem. Všechno se to odehrálo jako ve zpomaleném filmu. Ostatní nemohli uvěřit, že jejich šéf je mrtvý. Všichni šli totiž s hlavami sklopenýma k zemi. Jejich šéf ležel na zemi, ostatní si mysleli, že zakopl, to mi poskytlo drahocennou vteřinu, abych mohl zvednout samopal ze země. Měl jsem přepnuto na dávky.

Než jsem vyrazil, tak jsem ho půl hodiny čistil a mazal, aby se nezaseknul. Vyplatilo se. Brutální dávka ze samopalu asi čtyři metry od překvapených černochů udělala své. Nevěřil jsem, že člověk může letět vzduchem po zásahu projektilem. Když je to ze čtyř metrů tak může! Páral jsem je přesně v půli těla, měli tu smůlu, že byli nalepeni jeden na druhého. A další smůlu, že já jsem měl na hlavě noční vidění čtvrté generace, které automaticky tlumí plameny u ústí hlavně. Aby té smůly neměli málo, tak na rozdíl ode mě byli prudce oslněni. Já jsem viděl bezvadně. Řádil jsem mezi nima jako černá ruka. Došly mi náboje, padnul jsem na břicho a třikrát se překulil dolů. Zastavil jsem se na zádech rychle vyměnil zásobník. Natáhnul a znovu vypálil do ohromené skupinky. Šly s nimi i dvě ženský, ale když se kácí les… Po druhém přebíjení se konečně zmohli na odpor. Těsně kolem hlavy mi prosvištěla dávka z kalacha, instinktivně jsem padnul na hubu do trávy. Nazdař bůh jsem vystřelil po troufalci a „pokropil“ celý obzor. Střílení ustalo. Opatrně jsem zvednul hlavu a rozhlídnul se. Nikde se nic nehýbalo.

„Může to být léčka…“ Zašeptal jsem. Srovnal jsem si noční vidění, všichni leželi na zemi. Vyndal jsem druhou čezetu z pouzdra. Osmnáct nábojů. Jeden po druhým jsem je sázel do těch co se váleli přede mnou. Najednou z nich jeden prudce vyskočil, udělal kotoul. Vystřelil jsem po něm. Vedle. Narazil mi hlavou rovnou do žaludku, musel si ale rozbít o Rugera, který jsem měl přivěšen na vestě. To mu ale vůbec nevadilo. Nebýt toho velkého revolveru, tak bych měl vyražený dech. Převalil mě na záda a začal mi sázet jednu za druhou do obličeje, když jsem se rány pokoušel vykrýt lokty, tak mi dal pořádnou do břicha vedle revolveru až se mi zamotala hlava. A pak zase: prásk, prásk přímo do obličeje. Rozzuřil mě na nejvyšší míru. Chytnul jsem ho nohama za hlavu a stáhnul ho ze sebe. Vyměnili jsme si pozice, napálil jsem mu jí přímo do oka, a znovu. Pokoušel se krýt. Využil jsem jeho nepozornosti a vytáhnul nůž. Rozpřáhnul jsem se. Mířil jsem mu přímo do hrudníku, najednou mě zachytila jeho ruka v tom nejprudším švihu.

Za celou dobu nikdo z nás nevydal ani hlásku. Byl slabší, moje ruka se pomalu přibližovala k jeho hrudníku. Byl jsem stále blíž, dobře jsem viděl bělmo v jeho očích. Bylo mu asi dvacet, dvaadvacet, víc ne. Nůž už se dotýkal jeho upocené vesty. Druhou rukou jsem mu tisknul svým stehnem, nehtama mi alespoň drásal kombinézu, nebo se o to snažil.

Nůž už se dotýkal jeho kůže a ta se pod náporem pružně prohýbala. Pak už nebylo kam, objevila se první kapka krve. Mladík to uviděl, najednou ho popadla panika, pokoušel se mi vykroutit, mlel sebou strašným způsobem. Nůž byl ale ostrý, v Bavorsku jsem s ním rozkuchal popelnici a byl bez jediného škrábnutí a pořád dobře nabroušen.

Jak sebou mlel, tak se mu akorát rána víc zvětšila do šířky. Odpor v jeho rukou zesílil, změnil jsem nepatrně těžiště, ale i to stačilo abych obnovil tlak na nůž. Oba jsme příšerně smrděli, já asi víc.

Nůž prostupoval, plynule projížděl tělem, sklouzl se mezi žebry. Černoch začal něco mumlat, nerozuměl jsem mu. Pak byl v jeho hlase cítit strach z toho co příjde a prosby. Zastavil jsem tlak a pohlédl tomu klukovi do tváře. Viděl jsem v jeho očích prosbu, hlavou mi proběhl film, co by se stalo, kdyby tahle zvěř dostala Míšu. Jejich mlsné huby lačně civící na nahou Míšu ve člunu do mě vlily novou sílu. Usmál jsem se na něj, on si zřejmě uvědomil změnu v mém chování a taky se pokusil o úsměv, byla v něm naděje… Pak jsem se zhoupnul na noži a všech pětadvacet centimetrů hladce zajelo mladíkovy do hrudníku. Překvapený, možná troch ukřivděný výraz ve tváři mu zůstal i když jsem z něj vstával. Udělal jsem dva nebo tři kroky a svalil se vedle něho. Zvracel jsem. Pak jsem zůstal ležet v chladné trávě asi deset minut. Z povzdálí byl slyšet hukot hořícího města.

„Kurvy! Kurvy jedny!“ Vstal jsem potácel jsem se k medvědovi, zbývalo udělat jen jedno. Došel jsem k jeho tělu. Bylo hrozně veliké, vypadal jak velryba vytažená na břeh. Odepnul jsem mu z boku mačetu a začal hloubit díru. Byl jsem vysílen tak to šlo pomalu. Asi po čtvrt hodině jsem byl hotov, jáma byla asi tři čtvrtě metru hluboká a dvacet centimetrů široká. Vstal jsem. Došel jsem k tlusťochovi, překulil jsem ho na břicho. Rozpřáhnul jsem se a seknul. Na podruhý jsem mu useknul hlavu. Zbývalo to nejhnusnější: Nabodnout useknutou hlavu na ten jejich zpropadený totem a vztyčit ho. Dávil jsem u toho, už nebylo co zvracet, ale pořád ze mě něco šlo. Nakonec se mi ho podařilo postavit. Udusal jsem kolem hlínu. Rozhlédl jsem se po okolí termovizí i nočním viděním, nikde nikdo. Střelbu asi nikdo neviděl, nebo jí nepřikládal žádný význam. Byl čas se vrátit domů.

Domů jsem se dostal asi ve tři ráno. Míša s Eleonorou byly pochopitelně vzhůru. Obě dvě, hovna nehovna se mi vrhly kolem krku. Míša brečela, všichni jsme brečeli. Tak rád jsem byl, že je zase vidím, že se to nedá ani popsat. Umyl jsem se. Obě se vyptávaly, kde jsem byl tak dlouho. Stručně jsem jim vypověděl co se stalo. O mladíkovi a co jsem provedl s medvědem jsem pomlčel. Nemusí všechno vědět.

x x x x x

Spal jsem až do dvanácti hodin, Míša mi přinesla oběd až do postele. Scánii nešlo použít tak, jak jsem si původně myslel. Celé okolí bylo pod kontrolou nepřátel. Budem to muset zvládnout pouze na motorce. Míša mi pověděla, že Eleonora nechce za žádnou cenu opustit svůj dům. Že se prý chce schovat zase ve sklepě. Šel jsem za ní.

„Co tě to proboha napadlo?! Musíš s námi, tady nemůžeš zůstat!“ Začal jsem dosti příkře.

„Já nikam nejdu, včera večer, co jsi byl pryč jsem si nanosila nějaké potraviny do sklepa a vodu. Nikam nejdu! Měli byste se tu taky schovat, dole nás nenajdou!“

„Ale najdou! Nebo vyhoděj celej dům do povětří. Jak se budeš chtít potom od tamtuď dostat?“ Neodpověděla. Řekla, že už je stará a že tahle doba se pro ni nehodí. Že jí s námi bylo dobře a ať se nám podaří těm zlým lidem ujet. Přála nám zdravé miminko, Míša se zase rozbrečela. Bylo mi hrozně, oba jsme se přivinuli k Eleonoře. Je sice trochu svérázná, ale byla na nás hrozně hodná a moc nám pomohla. Věděl jsem, že tu dlouho nevydrží. Vstal jsem a i když jsem byl hrozně unavený, tak jsem s Míšou začal nosit věci do sklepa. Dovalil jsem tam i dva dvěstělitrový sudy s pitnou vodou a zásobu konzerv a nakonec teplou deku. Ukázal jsem jí rychlokurz jak zacházet s pistolí a nechal deset plných zásobníků. Nám jsou stejně k ničemu, všechno neuvezem.

S Míšou jsme se navlíkli do neprůstřelných vest, každý zatím jednu, než vypadnem, tak si vezmem ještě jednu navrch. Šli jsme s Míšou na výzvědy, už se ode mne nechtěla odloučit. Termovizi jsem měl zapnutou na nejvyšší účinnost. Zatím nikde nikdo. Kopec byl od nás vzdálený asi pět kilometrů a byl plný lidí. Dalekohledem jsem si je prohlížel, celkem asi tři nebo čtyři tisíce lidí. Míša byla ohromená.

„Tak to nemáme žádnou šanci.“ Prohodila.

„Chtělo by to ten minomet co měli ti vojáci.“ Řekl jsem.

„Moment!“ Vykřikla Míša. „Co kdybychom sem dotáhli kulomet!“

„Jsou moc daleko. A nemůžu předpokládat, že mají jenom samopaly.“ Odpověděl jsem. Míša byla zklamaná.

„Minomet, to by bylo něco!“ Bohužel to nás nenapadlo. Než by se vzpamatovali, tak bychom jim tam nasázeli nejméně dvacet kousků. A kdyby je ještě někdo vzal z druhé strany kulometem… tak by jich zůstala sotva půlka.

Dole pod kopcem jsem zahlédl i nějaké náklaďáky a několik autobusů. Autobusy měly vymlácená okna a byly vůbec ve stavu neodpovídající vyhlášce o bezpečném provozu na místních komunikacích. Na kraji parkoviště byl i jeden kolový buldozer, který měl asi za úkol rozhrnovat stojící auta.

Dav byl shromážděn na kopci kolem totemu, o něčem asi rokovali, protože i na dálku bylo vidět zuřivá gesta. Tak rád bych si je poslechl…

Pak se na kopci strhla mela, začali lítat vzduchem pěsti a za chvíli se ozvala i dávka ze samopalu.

„Jsou oslabeni a hádaj se, kdo je povede.“ Povídám k Míše. Kývla že rozumí.

„Kéž by se povraždili navzájem!“ Řekla s takovou nenávistí, že mě až zamrazilo. Otočil jsem se udiveně na ní. Koukala svým dalekohledem na kopec a mých zkoumavých pohledů si nevšímala. Vím, že kdyby měla tu možnost, tak by je všechny poslala na onen svět.

Dav se hnul. Část lidiček se odtrhla a šla dolů k „parkovišti“. Bylo slyšet nějaké zpívání. Ti druzí, co zůstali na kopci, na ně něco volali.

„Co to dělají?“ Zeptala se Míša.

„Nevím, doufám, že nás nejdou hledat a ti co zůstali na kopci netvoří zálohu.“ Odpověděl jsem. Po chvíli handrkování asi patnácti set členná skupina, která se oddělila, naskákala do autobusů a náklaďáků a odjela i s buldozerem. Všiml jsem si, že oni nelezou do autobusů dveřmi, ale okny… Ti co zůstali na kopci začali vysílat pátrače po okolí. Tentokrát ale nešli po dvou, ale po šesti. Asi dvacet skupinek začalo pročesávat okolí. Tři z nich kráčeli přímo naším směrem.

„Začalo to.“ Řekl jsem. Nebylo potřeba žádného komentáře. Pro tuto situaci jsme se s Míšou domluvili na jasném postupu. Ona dojde upozornit Eleonoru, vezme kuši, se kterou se naučila bravurně zacházet a dojde zpátky ke mně. Cestou ještě strhne plachtu s kulometu a donese k němu dálkový ovladač k minám. Já budu pozorovat přicházející pátrače.

Motorku už máme přichystanou ve křoví. Míša do ní včera nanosila vše potřebné, hlavně náboje, plné zásobníky, rozmontovaný náhradní samopal, nějaké jídlo a vodu. Transalp má dva postraní kufry a jeden kufr na konci. Mezi kufrem a Míšou je navíc přidělaný pětimilimetrový plech, jako jakýsi přídavný pancíř. Čekám na Míšu, potím se úplně všude, po tváři mi tečou čůrky potu a já se nemůžu kvůli helmě ani podrbat na hlavě.

Už je to hodina co je pryč.

Pozoruji dvě skupinky, které kráčí rovnou k nám, třetí se posunula trochu doleva. Ležím nehybně v trávě, je mi jasné, že i ti co jsou na kopci pečlivě prohledávají okolí dalekohledy.

Míša je tu, příšerně jsem se vylekal. Vůbec jsme ji neslyšel přicházet a to mám nastražený všechny smysly. Pohlédl jsem na ni. Má červené oči, muselo to být pro ní hrozné. Za ty tři měsíce se s Eleonorou hodně sblížily. Eleonora je pro Míšu taková ztracená máma, nebo babička a teď ji má opustit a nechat napospas těmhle… ani pro ně nemám název. Stvůry, to by se asi nejvíc hodilo.

Ukazuji Míše, že si má vzít na starost skupinu nalevo od nás a já si vemu tu napravo. Jakmile se naše přítomnost prozradí máme domluveno použít samopaly a stáhnout se ke kulometu. Napětí mi jde na nervy. Míša už je na svém místě, strašně se o ni bojím. Pozoruji svoji šestici, jak systematicky prohledává okolí. Jeden se trochu oddělil, jinak jdou na dohled. Zamířim čezetu a na dvacet metrů je můj. Pro dnešek první. Míša asi taky začala hospodařit ve svém „revíru“, protože vidím z její skupinky pouze čtyři černochy. A to má kuši, nechápu, jak je schopna ji tak rychle natáhnout. Nemám však moc času na rozhlížení. Už je tu další.

Druhý trochu vyjekl, ale naštěstí jeho kolegové nic nezaznamenali.

Přesunu se trochu víc doprava. Zbývají ještě čtyři. Musím riskovat, jdou těsně u sebe. Zaznamenali nepřítomnost svých dvou kolegů, začali něco volat, asi jejich jména. Vztyčím se asi deset metrů od nich a mačkám spoušť. Čezeta ze sebe sype jeden náboj za druhým, ale posledního černocha nestihla, nebo jsem ho spíše nestihl já. Střelil po mě, naštěstí měl v ruce taky pistoli a ne kalašnikova. Dostal jsem ji přímo do hrudníku, naštěstí v těch místech mám keramickou desku. Kulka šla těsně pod okraj, dva centimetry výš a byl bych mrtvý. Náraz byl hodně silný, odhodil mě a já dopadl na záda. Černoch se na mě vrhnul, překulil jsem se. Vytáhnul mačetu a seknul po mě. Jen tak tak jsem uhnul, druhá rána šla zase do vesty. Chystal se ke třetí ráně, ale byl jsem rychlejší. Na rozdíl od něj jsem pistoli nepustil, ale pevně ji držel. Střelil jsem po něm, ve prostřed čela mu vykvetl rudý kvítek a v temeni mu hlava doslova vybouchla. Inu, nařezaný špičky nábojů do kříže dělaj své. Zvrátil oči, jako kdyby šilhal a spadl hubou do trávy metr ode mne. Rychle jsem vyskočil do dřepu, rozhlížim se kolem. Nikde nikdo. Najednou nalevo ode mne něco zašustilo. Otočím se zbraň připravenou k výstřelu.

„Nestřílej!“ Hrozně jsem se vylekal, jestli já si dneska nenaseru do kalhot, tak to bude zázrak

„Tak co?“ Vyhrkl jsem. Usmála se. Kdybych ji neznal, tak bych se začal bát. Ani s jedním neměla žádné problémy. Šikovná holka.

Dalekohledem zkoumám kopec.

„Je to v prdeli, viděli nás!“ Najednou se z kopce začoudilo. Deset metrů vedle nás dopadla raketa. Spadli jsme na zem.

„Rychle pryč!“ Zakřičím na Míšu. Další rána, tentokrát hodně vzadu. Plazíme se trnitým křovím zpět na cestu. Musíme se odsud rychle dostat. Konečně pěšina. Za námi vybuchují křoviska, všude je plno čoudu. Někde začalo hořet.

„Pryč!“ Běžíme po pěšině, ona jediná není zaminovaná.

„Moment!“ Zastavuji Míšu.

„Musíme zaminovat ještě cestu!“ Najednou nevím, kam jsme dali těch pět zbývajících min.

„Tady né! Je to až támhle!“ Míša ukazuje před sebe. Vůbec nevím kde jsem, táhne mě za ruku dopředu.

„Tady!“ Ukáže na bedýnku v trávě. Už jsem se konečně vzpamatoval. Bereme bedýnku s minama, každý za jedno ucho. Není moc těžká. Vracíme se. Švihnul jsem s sebou na zem a hrabu v zemi díru, máme malý kopáček. Eleonora ho má na kytky, když pleje skalku… Práce jde rychle, v hlavě mi šíleně hučí a puls mám tak na sto osmdesáti. Další mina, Míša vše pečlivě zamaskovává. Je v tom dobrá. Ale trvá jí to dlouho. Já mám díru vykopanou hned, ona se s tím hrozně sere. Křičím na ni, zachvátila mě panika, myslím, že nestihnem položit všechny miny, nebo že se něco posere. Její klid mě rozčiluje ze všeho nejvíc. Běžíme, poslední mina. Hotovo. Svalím se vedle rotačáku. V bezpečí, alespoň na chvíli. Přichází Eleonora. Civím na ni zezdola, usmívá se na mě. Nemám sílu vstát, s námahou se posadím. Díváme se vzájemně do očí, snažím se vrýt do paměti její tvář. Každou vrásku, každou pihu, zapamatovat si každou sebemenší podrobnost na jejim obličeji. Už ji nikdy neuvidím, možná posledního dobrého člověka… Ona myslí na totéž. Objímáme se. Je to naposled. Brečím, ona taky. Šeptá mi, přeje hodně štěstí, neposlouchám ji, snažím se ji nevnímat, ale její tichý hlas se mi utkvívá pevně v paměti. Míša nás taky objímá. Máme ještě chvilku času než sem dojdou. Eleonora však vstává a odchází do domu. Ani se neotočí. Má na sobě dlouhý bílý šat a perlovou čelenku. Chvíle, jaká se nedá popsat.

x x x x x

Výbuchy se přibližují, nevím jestli to je od min, nebo od granátů. Eleonora zmizela. Zůstali jsme sami. Zase. Dívám se Míše do očí, je vyrovnaná. Víme co musíme udělat. Ona jde doleva hlídat tu část území, na které kulomet „nedošáhne“. Já zůstávám. Vše mám připraveno. Dohodnutý znamení pro ústup je zelená signální raketa, kterou máme oba nachystáni v palebných pozicích. Výbuchy se blíží. Pak je najednou ticho, termovizí prohledávám blízká křoviska. Nic. Ticho. Je slyšet dokonce i moře jak naráží do útesů. Ticho. Není slyšet akorát ptáky. Blbé znamení. Termovizí stále není nic vidět. Najednou vybouchne křoví kdesi v zaminované oblasti. Usměju se. Sedím na sedačce a křečovitě svírám „řídítka“. Čekám. Další výbuch. Nervy mám napjaté až k prasknutí. Další a další.

„Svině! Doufám, že půjdete rovnou do pekla!“ Ulevuju si. Další výbuch, tentokrát to bylo blízko. Zkoumám termovizí místo odkud vylétlo křoví do vzduchu. Krásně rozeznávám teplá místa plamenů. Výbuch je vzdálen asi sto metrů od hranice kde začíná tráva. S Míšou jsme domluvený, že ona bude zuřivě pálit ze samopalů a nažene mi co nejvíc nepřátel pod hlaveň kulometu. Má tam pro tento účel tři AR15, kdyby se jedna náhodou zaseknula. Já budu do poslední chvíle zticha a čekat až se pořádně přiblíží. Kulomet máme zamaskovaný za betonovou zídkou před garáží. Termovizí pročesávám křoví, zase výbuch. I miny jsou rozmístěny tak, aby je svedly přímo před kulomet. Konečně se objevuje před prostranstvím první černoch. Má na sobě červenobílé pruhované tričko a kraťasy, vypadá pěkně divoce, za ním se objevují další. Jsou přikrčený v trávě, ale mají smůlu, trávník jsme asi před týdnem posekali kvůli psům… Na louku se bojí, zahlídli dům. Ukazujou na něj, jeden přes druhého. Vzduchem lítají nadávky a vyhrožování. Čekám. Mávají mačetama, ale na louku se bojí. Přichází jeden z nich a míří na dům pancéřovkou. Další výbuch. Křoví vylítlo asi deset metrů do vzduchu a s ním i kusy těl. Musí být příšerně naštvaný, že ani neodminovali přístupovou cestu. Cítí, že brzo bude náš konec, ten co je vede je zřejmě pěkně neschopný. Za zády se ozvala šílená detonace, kusy domu lítaj na všechny strany. Ohlížim se. Doufám, že Míša je v pořádku. Křečovitě svírám řídítka smrti. Nejraději bych to do nich nasypal už teď. Další detonace a další a další dvě. Dům začal hořet. Na kraji louky se shromáždilo asi tři sta černochů, kontroluji „dálkáč“. V pořádku. Najednou se řada pohnula. S šíleným řevem vyrazili do útoku, v rukou mačety. Ženou se jako divoká voda skrz louku. Vlevo ode mne se rozeřve samopal. Míša. Chrlí jeden zásobník za druhým.

Čekám. Dav zakolísá, snaží se odpoutat od směru střelby, někdo opětuje střelbu, je to však velmi sporadické. Míša střílí jak šílená. Dav se stáčí ke mně. Chtějí to obejít.

Stále čekám, nervy až k prasknutí. Jsou ode mne vzdálení asi sto metrů.

Běží pekelnou rychlostí přímo na mne. Míše došly náboje. Dokáže velice rychle vyměnit zásobník. Stokrát jsme to nacvičovali. Jenom aby se jí teďka neklepaly ruce. Vystřílela do nich sto dvacet nábojů. Čtyři zásobníky. To není sranda.

Padesát metrů.

Mačkám spoušť.

Nic.

Ani výstřel, v hlavě mi projede film s vlastní smrtí. Vidím se, jak mě zaživa rozsekali na malé kousíčky, Míša mi nestihla přijít na pomoc, černá lavina jí brzo obstoupí. Má jenom jeden samopal. Rozervou jí na kusy. Její bílá kůže je smíchána s její sytě červenou krví. Rvou ji zaživa, jak hyeny antilopu. Pak vypálí dům až do základů. Hrůza ovládla svět, už je nic nezastaví.

Konec.

„Šroubovák!!!“ V závěru vidím šroubovák! Čtyřicet metrů. Desetkrát kontrolovaný kulomet a taková blbost! Vytahuji ho. Závěr s mlasknutím zajede na své místo.

Třicet metrů.

Znova mačkám spoušť. Odezvou mi je příjemné vrnění od „řídítek“.

Dvacet metrů.

Rozžhavená ocel vlítla do lidí jako pohrabáč do másla. Jeden náboj prolítne třemi lidmi, než se v tom čtvrtém zastaví. Beru to zprava doleva.

Čtyři tisíce čtyřista nábojů.

Hlavě se točí jak mlýnek na maso. Masomlejn.

Vidím do jejich udivených tváří. Smrtelné grimasy, řev, smrt a krev, všechno se slilo v jedno. Lavina je však jako by nekonečná, projektily lidi doslova cupujou. Až na mě dostříkla krvavá pěna, z nebe padají litry krve. Zadní řady se tlačí na ty první, po prvním přejetí zprava do leva, tlak ustává. Beru to na druhou stranu, některé lidi doslova lítají vzduchem. Červená kaše a řev. Nelidský řev, jako by samotná smrt spustila svůj šílený jekot. Desítky mrtvých zůstávájí ležet, byly tak blízko… Šok a smrt.

Já jsem smrt.

Řvu z plných plic, adrenalin vyplavený do všech i těch nejmenších céviček. Smrt!

Jako kosou je beru zprava doleva a zase obráceně. Dali se na útěk, střílím jim do zad, film který jsem viděl ani ne snad před dvěma vteřinama mi bere veškeré výčitky.

Smrt. Stal jsem se smrtí.

Tři sta až čtyři sta lidí zemřelo během těch třiceti vteřin. Takové „žně“ ještě nikdo nezažil. Zahnal jsem je až za hranici křovisek.

Obláček dýmu. Instinktivně schovávám hlavu mezi rameny. Prásk! Před zídkou vybouchl metrák hlíny. Převrátilo to kulomet. Plazím se pryč, nic neslyším. Motá se mi hlava. Další výbuch.

Posral jsem se.

Zase se válím ve vlastních hovnech. Lezu pryč od zídky a od kulometu. Přibíhá Míša. Něco křičí. Neslyším. Já neslyším! Vrhá se zpátky ke kulometu, chci ji strhnout zpět vysmekla se mi. Prásk! Lezu pryč, zase ta panika. Okolo mě přeskočily výbuchy dopadajících projektilů, někdo tam má taky kulomet. Míša je zase u mě, teče jí krev z nohy. Letmo se kouknu ke křoví. Dali se zase do útoku. Nemožné. Myslel jsem, že máme vyhráno. Pryč, rychle pryč!

„Moment! Dálkáč!“ Zakřičím, Míša mě však strhává na zem. Ukazuje mi malou černou krabičku. Tak proto šla zpátky ke kulometu! Jsme schovaný za hromadou dřeva. Míša mi strčila do ruky jeden samopal, sama má dva nabitý na zádech a jeden v ruce. Kryjeme se a sporadicky opětujem palbu. Výbuch ve křoví, někdo šlápnul na minu. Hystericky se chechtám.

„Smrrrrrrt!!!!“

Křičím jako šílený. Posed mě amok. Střílím dlouhé dávky, na nepřítele, dlužno podotknout, že celkem s úspěchem. Míša mě tlačí za špalky, ale jako kdyby se mi kulky vyhýbaly.

„Smrrrrrrt!!!!“

Další dávka, Míša se nechává taky strhnout a taky pouští do útočníků dlouhé dávky. Okolo nás lítají kulky, ale jako by nad námi někdo držel ochrnanou ruku, všechny se vyhíbají.

Druhý útok je odvrácen. Od prvního uběhlo asi čtvrt hodiny.

Běháme sem a tam, schovaní za zídku. Poziční válka.

„Musíme pryč!“ Křičí na mě Míša. Přikyvuju. Naposled se podívám na dům. V patře hoří. Jedna ze střel zasáhla okno a vletěla dovnitř. Kusy betonu jsou rozházeny po okolí. Eleonoru nikde nevidím, doufám, že už je v bezpečí sklepa. Míša mi podává dálkové ovládání.

„Odpal to!“ Podívám se jí do tváře, je špinavá a má strhaný rysy. Velké váčky pod očima hovoří o velkém vypětí za poslední dobu. Ještě před týdnem to byla paráda. Člověk se skoro až nudil…

„Spolu.“ Vzal jsem odpalovač do ruky a Míša mi přikryla druhou. Přikrčeli jsme se za zídkou. Šílená exploze nás povalila. Země se zachvěla jako při zemětřesení.

„Rychle!“ Míša mě chytla za ruku, běželi jsme rychle z úkrytu. Zatím se nestačili vzpamatovat, to ale nebude dlouho trvat.

Utíkáme směrem k zakopané motorce přes louku. Všude kolem se válí desítky a stovky těl v těch nejnepřirozenějších úhlech. Rozpůlená těla, rudá mazlavá kaše. Střeva,mozky a ustřelený ruce se válejí všude kolem. Snažím se nedívat na spoušť kolem. Ozývá se mi žaludek, hlavně teď nezačít zvracet. Dívám se na Míšu, na její záda. Běžíme. Míša letmými pohledy kontroluje, jestli jsem za ní. Její výraz v obličeji je urputný. Přeběhli jsme louku. Nepřátele tlaková vlna a střepiny pěkně zdecimovaly. Někteří začínají vrávoravě vstávat. Míjíme je, nevnímají nás. Narazil jsem do jednoho černocha, který se najednou zvednul ze země. Myslel jsem, že je mrtvý. Padám. Míša běží dál. Neotáčí se. Myslí si, že jsem za ní. Dopadnul jsem na bok, píchlo mě v ramennou. Začínám se zvedat, někdo mě nakopnul do břicha. Paradoxně mi to pomohlo ve stávání, neprůstřelná vesta utlumila náraz tvrdé boty. Otáčím se.

Zase zpomalený film. Černoch zvedá jako kyj svůj kalašnikov a rozmachuje se k drtivýmu úderu. Pažba mi proletěla nad hlavou, stačil jsem se sehnout. Šahám po čezetě, samopal jsem zapomněl za zídkou. Najednou ten chlap zavrávorá a upadne. Z břicha mu vyletěla krev. Až teďka zavřeští kolem mě dávka ze samopalu. Míša. Otáčím se a běžíme dál. Už ani nevím kolikrát mi zachránila život.

Dobíháme k motorce, prudkým trhnutím odhazuju prkna, na kterých je nanošena hlína a tráva. Vytlačuji motorku z jámy. Je pěkně těžká. Míša mě kryje palbou. Zasekl se jí samopal, okamžitě ho hází na zem a strhává ze zad nový. Zase kolem sebe rozsévá smrt. Zkouším startér. Nic, znova. Konečně mašina naskočila.

„Honem!“ Křičím na Míšu. Střílí dlouhou dávku do vstávajících nepřátel. Je jich ale moc. Nestačí je všechny střílet. Bezmocně sedím obkročmo na těžké motorce. Míše došly náboje, najednou tíživé ticho jí sváže ruce. Nedaří se jí nasadit nový zásobník. Nakonec zahazuje zbraň do hlíny a strhává poslední samopal, dobře ví, že už je pozdě. Nestihne to. Jsou moc blízko. Zpomalený film. Vytahuji čezetu z pouzdra a… Najednou ticho prořízne dávka ze samopalu, Míša leknutím padá. Asi dva černoši se mrtví kácí k zemi, kolem vybuchuje hlína. Rudý plamínek od domu ztropil mezi útočníky paniku. Eleonora.

Jasně ji vidím. Její bílé šaty vlající ve větru jsou kontrastní oproti očouzenému domu. Vypadá jak přelud z jiného světa.

Dala nám poslední šanci, jak se z toho dostat. Míša vstává. Běží ke mně. Eleonořina dávka ze samopalu nenadělala moc škody, ale o to víc vyvedla nepřítele z rovnováhy. Míša doběhla ke mě a obkročmo dopadla na motorku. Její ruce mě pevně sevřely kolem pasu. Další dávka ze samopalu od Eleonory nás těsně minula. Vytočil jsem motor a kopnul tam jedničku. To mělo za následek, že jsme černochům zmizeli v obrovským hliněným gejzíru. Rozrytá země od výbuchů časovaných min, tak to je terén pro Transalp. Na silnici mírně nestabilní, ale v terénu pravý lovec. Dvojka tam spadla jako by na ni motor už léta čekal.

Za tři a na tachometru jsem měl osmdesát. Skok, letěli jsme asi deset metrů vzduchem a dopadli měkce na zem. Tlumiče Transalpu krásně pohltily dopadovou energii těžké motorky.

Za čtyři, na tachometru přes sto kilometrů, v takové rychlosti jsem zajel do nízkého křoví. Zbrzdilo nás to asi na osmdesátku. Pak nás to pohltilo úplně. Dral jsem se s motorkou vpřed. Eleonora nám ukázala cestu, kudy je možno ujet a dostat se na pěšinu vedoucí k moři.

Útěk

Křoviskama jsme se probíjeli asi čtvrt hodiny. Za sebou jsme slyšeli výbuchy granátů a střelbu. Ujížděli jsme pryč, pryč od toho pekla. Křoví začínalo být postupně řidší a řidší. Najednou, jak jsme do něj zajeli, tak jsme z něj zase vyjeli. Moře po pravé straně. Kam až oko dohlédlo moře. Nikde nikdo. Máme tak půl hodiny až hodinu náskok. Nemůžu si ale myslet, že jsme je setřásli, nějakou dobu si to budou vyřizovat s Elí, ale potom pudou po nás. Zrychlil jsem, uháníme po planině, tráva je tak po kolena. Musím se bedlivě soustředit na cestu, občas z trávy čouhá kámen. Sjíždíme k moři, dělaj se na něm asi metrové vlny, je silný vítr. Samozřejmě fouká proti… Transalp je ale přemotorovaný motocykl, s větrem mám problémy akorát já. Sjíždíme na pláž, je krásně holá a tvrdá. Rozpálil jsem to na sto šedesát. Paráda. Musím být přitisknutý až k řídítkům a schovaný za krytem čelního skla. Nemáme ani jeden motocyklistkou helmu, jen vojenskou a ta moc ochrany proti větru neposkytuje. Asi po šesti kilometrech ďábelský jízdy po pláži se dostáváme na cestu. Zase hotely, je to tu vypálené a opuštěné, ani psi nejsou vidět. Všechno to uteklo před řáděním pryč.

Vjíždíme na silnici, musím dávat pozor a vyhýbat se autům. Při první příležitosti uhýbám do vnitrozemí. Projíždíme městečkem, které se jmenuje Bessan a míříme na sever na Gignac, noc chci strávit v horách na sever od Montpellier. Nebudou mít tak lehké nás vypátrat. Jedeme bez zastávky pořád vstříc vrcholům nad Montpellier, některé kopce mají přes patnáct set metrů. Bude tam sníh? Myslím na Eleonoru, co se s ní stalo? Stihla se schovat do sklepa, nebo utéct? Zabili ji v přestřelce? Nejraději bych se tam vrátil a zjistil to. Jestli jí chytli živou… Dlužíme jí s Míšou život, její zásah přišel na poslední chvíli. Co se s ní stalo? Doufám, že stačila utéct do toho sklepa, tam může vydržet třeba dva měsíce. Tolik trpělivosti mít nebudou a pak když zmizí i ona, tak budou prohledávat okolí a nakonec odtáhnou pryč. To by byl pěkný konec, přemýšlím za jak dlouho se budem moct vrátit. A jestli se budem vůbec moct vrátit. Bůh ví na jak dlouho to území chtějí opanovat. Ale jestli zpustoší celý pobřeží, tak se nebude kam vrátit. Budem muset jet do Skandinávie. Na sever se mi nechce, ale nezbude nám nic jiného, černochům bude zima a daleko se za námi nepotáhnou. Kdyby alespoň nebyl podzim, za chvíli je tu zima a to budem v háji. Nedá se ale nic dělat, sever je teďka nejbezpečnější možnost kam se dát. A všechno to vypadalo tak nadějně… Nic mě neutěšuje, že jsme jim způsobili takové škody. Eleonora. Co s ní jenom je?

Gignac, brána do hor je za námi. Kopce sice nejsou moc vysoké, ale vypadaj monumentálně, protože jsou blízko moře. Míříme na Ganges, další horské městečko, tam zastavíme na odpočinek. Co nevidět padnu, nebýt toho dlouhého spánku, tak už jsme někde spadli do příkopu…

Potřebuji se taky někde umýt, to je podruhý za sebou ve dvou dnech co jsem se posral… Je mi to ale jedno, myslím na Eleonoru, jestli ji chytli… doufám že ji zabijou rychle.

Konečně je tu Ganges. Ganges je turisticky zaměřené městečko, žádná továrna, žádné velké hotely, jenom soukromé apartmány. Ulice a domy jsou plné uschlých květin, muselo to být dříve pěkné městečko. Vše je velice vkusné, nic není přeplácané, další místo, kde bych se rád zdržel delší dobu… Na náměstí je tekoucí kašna. Zastavuji u ní a obhlížíme s Míšou okolí. Je vidět dva psí tuláky. Už mi tak hrozní a nebezpeční nepřipadnou. Ještě před týdnem by každý z nich měl kulku v palici, ale teď na ně jenom přátelsky zaštěkám.

Míša má úplně červené oči, musela brečet celou cestu. Díváme se jeden na druhého. Vběhne mi do náruče a hystericky brečí.

„Breč, pořádně se z toho vyplač. Ták, no pořádně, musíš se pořádně vybrečet a pak bejt statečná holka. Jsem s tebou, to víš, že jo. Neboj. Pořádně se vyplakej…“ Brečela asi půl hodiny, nemělo cenu ji utěšovat, oba jsme byli zoufalí. Eleonora nám zachránila život a sama… Bůh ví, jak to s ní je. Jestli je mrtvá, tak nedala svůj život zadarmo, dobře jsem viděl, jak nejméně tři nepřátele vážně zasáhla. V dnešní době vážné zranění se rovná téměř vždy smrt. Nejsou léky a když jsou, tak nevíme, jak je správně použít. Chtělo by to potkat doktora… to by byla výhra k nezaplacení. Míša se vybrečela a teďka se oba myjem nazí v kašně, jsem zadělaný až na zádech, hrůza. Ledová voda teče z hor, za chvilku jsme oba modrý a úplně ztuhlý. Rychle najít nějaký teplý oblečení… Zase jdeme na věc obráceně. Místo abychom si nejdříve sehnali pořádný ručníky a teplé věci, tak tu stojíme úplně nemožný. Kdyby teď přijeli, tak nás rozsekají jak fašírku.

Běžíme do jednoho z apartmánů. Dveře jsou zavřené, ale jedna rána ramenem do dveří a jsme uvnitř. Psi nikde, dobré znamení. Klasický smrad, bez kterého by se návštěva žádného ubytovacího zařízení neobešla. Není to tak dávno, co by mě nikdo do takového baráku nedostal, ale nyní vtahuji smrad z plných plic a vůbec mi to nevadí. Dokonce mi to tu připadá útulný…

V jednom z pokojů se převlékáme. Byli tu asi nějací horolezci, ve skříni jsou skoby a karabiny a spoustu metrů lan.

Konečně suché věci. Už je mi lépe, Míša je taky lepší, až na ty oči. Má ale klidný výraz, někdo by řekl nebezpečný… Mně připadá klidný. Jak se změnila od té doby, co jsme se poprvé střetli v té jeskyni… Má na kontě přes padesát mrtvých nepřátel, což je dobrý. Nebyl bych na tom o mnoho lépe, kdybych neseděl za řidítky půl palcové smrti. V čem mě nikdy nedožene, tak to je v zabíjení psů. Sama jich zabila sotva deset. Mě zabíjet psi baví, nebo spíše bavilo. Už pro mě nejsou soupeři, obezřetný člověk vůči nim musí být ale pořád. Jdeme zpátky dolů a k motorce. Míša mlčí, zase je uzavřená. Vím, že je zbytečné ji rušit, nebo otravovat s blbostma. Reagovala by podrážděně. Procházíme se po náměstí, je tu jeden obchod z trekingovým zbožím. Vcházíme do něj. Aspoň tu nesmrdí zkažené jídlo. Vybírám si tlustou Polartekovou bundu i s kapucou. Má pět velikých kapes, vzpomínám na svetr z Bavorska, takový už mít nikdy nebudu… Chtěl jsem si ho užít v zimě při procházkách po pláži. V zimě jsem u moře nikdy nebyl. Musí to být zajímavé. Na sobě mám pouze ten svetr od babičky, vzpomínka na domov…

Ještě beru teplou zimní bundu a čepici, jestli bude sněžit, tak chci být vybaven. Jsem nabalený jak sněhulák. Míša mi nese jedny lyžařské brýle. Dobrý nápad. Usměju se na ni. Uhýbá pohledem. Je taky teple oblečená. Nakonec teplé rukavice a dvoje ponožky a pryč. Svoje okovaný martensky měnit nebudu. Kontrolujem zbraně. Máme každý jednu čezetu SP-01 Tactical, dva samopaly vz.58 a asi deset plných zásobníků. V jednom z kufrů mám i svůj oblíbený Casull. Deset granátů, spoustu nábojů do pistolí a nějaký do revolveru. Jinak nic. Kuši, Sprinfilda a Rigbyho jsme museli nechat v domě. Ani brokovnici nemám, což mě hodně mrzí, byl to taky můj mazlíček, ale to byl Sprinfild taky, měl bezva optiku a byl jsem s ním zžitý. Po Rigbym se mi nestýská, nemohl jsem si zvyknout na to jeho „kopnutí“, někdy jsem pušku udržel celkem dobře, ale jindy mě svině sedřela kůži na prstech a zlomila málem klíční kost. Nedalo se na ni spolehnout. Nebo jsem se z ní prostě blbě střílel. Nevím.

x x x x x

Při výjezdu z města zastavuji a „dotankovávám“ u jednoho BMW benzín. Rád bych přelezl do něčeho pohodlnějšího, je tu spousta džípů, ale cesty jsou někdy tak zatarasené, že autem bychom neměli šanci. Je tu hodně spadaných stromů a dvakrát jsme přejížděli přes kamení, které se sesypalo na cestu. Cesty začínají být v hrozném stavu. Nebylo by špatný vlést do nějakého pohodlného džípu a pustit si topení.

Míša mi klepe na rameno a ukazuje směrem doleva.

Kouř. To může znamenat jenom jedno… Málem jsme se vymlátili, jak jsem se leknul. Zastavuji.

„Co myslíš, že to znamená?“ Ptám se Míši.

„To je jasný.“ Odpovídá a kontroluje zbraně. Jak může být tak klidná?

„Co budem dělat?“ Znova se ptám.

„Co by? Pokusíme se to objet. Co můžem dělat?“

„Hmm.“ Najednou má ve všem jasno. Zase nasedáme. Kouř se táhne po levé straně od nás. Z Montpellier to být nemůže, to je jižněji. Jedině nějaký malý městečko, jako je Ganges. Měli jsme asi obrovskou kliku, že jsme tam ještě nedorazili. Jedu opatrně asi šedesátkou pořád vpřed, jsou tu i lesní cesty, ale když to tu člověk nezná… Bedlivě sleduju okolí, z hrůzou začínám zjišťovat, že se cesta začíná stáčet směrem k Montpellier…

„Do prdele!“ Přímo proti nám se vyřítil obrovskou rychlostí velký náklaďák. Řidič s hrůzou vytřeštil oči. Byl to černoch. Jen tak tak jsem se vyhnul. A další. Ten už byl v pohodě. Ze sajtny na nás čumí nepřátelsky se tvářící mladíci. Ozve se pár výstřelů. Chtějí asi, abychom zastavili. Kličkuju pryč. Zase jedem na plný plyn. Najednou proti nám jede veliký černý Nisan Patrol na předním nárazníku má pověšené lidské hlavy. Jedna jako by byla bílá… Pryč! Vjíždím na jednu z horských cest. Nisan prudce brzdí a otáčí, za náma.

To je pro Transalp ta pravá cesta, tady je ve svém živlu. Bohužel Patrol jede stejně dobře, taky to není auto stavěné na silnice. Ozve se dávka ze samopalu. Šla ale úplně mimo. Jedu asi devadesát, na hranici mých možností. Míša se mě křečovitě drží. Skáče to. Musím ubrat, Nisan nás dotahuje. Další dávka, tentokrát blíž… Zase zrychluju, musím se ale vyhýbat kamenům, Nisan jede naplno. Zase nás dotahuje. Před námi je mýtina s vysokým břehem. Jedu na břeh, buď a nebo. Dobrý, motorka to ustála. Nisan je pod námi, nahoru nemůže, protože tam jsou velké šutry.

„Zastav!“ Křičí na mě Míša. Asi se zbláznila.

„Zastav!“ Zastavuji, nestačím ani sklopit motorku a už slyším střelbu. Míša. Pálí dávkami do Nisanu. Ten parchant je ale nějaký pancéřovaný. Na předním skle naskakujou pavouci, ale dovnitř nic nejde. Couvá. Na mítině se objevuje první náklaďák. Lezu do kufru, mám ho. Zamířím a… Do ruky dostanu mohutnou šlupku, jak uklidňující… Přední sklo se vlouplo dovnitř. Míša už má nový zásobník. Tentokrát maj smůlu. Celá dávka zahučela do interiéru Nisanu. Začal hořet.

První z náklaďáku se přiblížil na dostřel. Zvedám motorku. Nakopávám motor. Míša ještě pošle další dávku do prvního náklaďáku. Ten zastavil. Má buď neuvěřitelnou trefu, nebo hrozné štěstí. Vyrážíme pryč. Za sebou slyším dopady projektilů, bylo tam i něco velkorážového…

Cesta už není, metu si to dolů z kopce. Doufám, že nějakou najdu.

Kličkuju mezi osamocenými stromy a kamením. Pořád dolů. Cesta. Konečně. Jaká to je paráda, že můžem jet zase jako lidi. Bez toho, abychom se natřásali jak pověstný oslíčkové.

Zajímalo by mě, co tohle bylo za partu? A jestli patří nebo je spřízněná s tou první na pobřeží. Jedu plnou rychlostí do zatáčky, pryč od místa prvního kontaktu s těmi vetřelci. Rovinka a zase zatáčka, trochu zpomalím. Jízda je hrozně unavující, tak rád bych padnul do peřin.

„Drž hubu!“ Musím sám sobě nadávat a rychle odháním podobné dotěrné myšlenky. Podobné už nás málem stály život. Musím obdivovat Míšu, jak dovedla bezchybně zhodnotit situaci a pustila se do toho Nisanu. Řidič džípu udělal obrovskou chybu, že nás (tedy Míšu) podcenil. Zajímalo by mě, co to tam sedělo za zvíře, jestli to byl zase nějaký náčelník, nebo jaký mají vůbec titul.

Vjíždíme na silnici, jedu co možná nejopatrněji, Míša jednou rukou drží čezetu a druhou mě.

Před námi je nějaké městečko, kouří se z něj. Máme dvě možnosti: Buď ho velkou rychlostí projet, nebo se neznámou krajinou plahočit po lesních cestách. Volíme druhou variantu. Kdyby tak ta motorka byla alespoň tišší, takhle je nás slyšet široko daleko. Honda má sice krásný zvuk, ale protentokrát to je jeho handicap. Zase vjíždím na lesní cestu, dereme se nahoru do kopce. Nikde nikdo. Dneska se asi nevyspíme… Sjezd dolů a zase nahoru. Pořád dokola. Zase najíždím na normální cestu, vůbec nemám potuchy kde jsme. Před námi je zase nějaká ves. Vzduch zdá se čistý, nikde nic nehoří.

Skutečně, ve městě je klid, ani psi tu nejsou, zase „tankuju“, jistota je jistota. Rychle pryč. Nasedáme a pádím, než si nás někdo všimne. Vpravo od nás je nějaký obrovský horský masiv, cesta se klikatí, je to samá zatáčka. Dostáváme se na křižovatku, nikdo tu není. Dávám se doprava. Doufám, že to nevede zase k moři… Po další čtvrt hodině jízdy vjíždíme do městečka Florac. Je tu hodně psů. To je dobré znamení. Usmívám se.

Mám rád psy.

x x x x x

Projeli jsme několik vesnic, nikdo tam ještě nebyl. Tady je taky klid. Jak dlouho ještě.

Mířím po široký silnici na sever směrem na Clermont-Ferrand. To je nějaké velké město, mělo by tam být i letiště. Né že bychom chtěli letět letadlem, ale jak to je velké město, tak se tam nebude problém schovat. Polykáme svižně kilometry. Jedeme po nějaké široké cestě s výborným asfaltem. Stmívá se. Bude tak kolem devátý, nemůžu ale rozsvítit, ten risk nestojí za to. Do Clermont-Ferrand za světla nedojedem, odbočuji na sjezdu a zastavuji až v městečku, které má takový krkolomný název, že to vypadá, že se jmenuje po nějakém dinosaurovi. Jmenuje se Sauxillanges. Nemáme ani moc času na prohlídku, zastavuji u jednoho soukromého domu. Hondu strkám za barák pod plechový přístřešek. Beru nějaké jídlo z kufrů a taky vodu, mám žízeň jak trám. Míša kontroluje dům. Je podivuhodně samostatná. Usídlíme se v ložnici majitelů. Je zařízena v moderním stylu, nad hlavou, přímo na stropě je přidělaná televize s plazmovou obrazovkou. Co to je za blbý zvyk, věšet televize na strop?!

Lehám si do postele, jenom tak, akorát boty si zuju. Okamžitě usínám.

Za chvíli mě někdo budí. Míša.

„Vstávej! Musíme jet.“

„Teď? Teď v noci? Zbláznila ses? Dyť není vidět!“

„Už je ráno! Vstávej! Já už jsem najedená.“

„Ráno??? To už je ráno?“ Přísahal bych, že jsem nespal ani pět minut. Natlačím do sebe nějakou sušenku a pádíme dál. Něco mi říká, abychom nejezdili do Clermont-Ferrand, svěřím se s tím Míše a ta souhlasí. Jedeme přes postraní cesty na dálnici směrem na Dijon. Tam se pořádně vyspím. Můžem se tam dát dohromady a udělat si nějakej pořádnej „auťák“.

Štve mě, že jsem přišel o scánii, bylo to výborný auto, zajímalo by mě, co s ní udělaj, co udělaj s domem a hlavně s Eleonorou. Jestli pak to přežila? Teoreticky měla velkou šanci dostat se bezpečně do sklepa.

Projíždíme mírně zvlněnou krajinou, začíná pršet. Fouká silný protivítr. Nevím, jestli se někdo někdy zabýval otázkou, proč vítr vždycky fouká proti? Co nevidět bude sněžit, ten svetr z Bavorska by se hodil… Mikina a babičin svetr taky nejsou špatný, ale…

V jednom městečku zastavujem, mají tu prodejnu motorek. Oba nutně potřebujem helmy. Vybíráme ty nejlepší, jedna za tři sta EUR. Míša si vzala ještě malý batůžek a přeskládává do něj část věcí z kufru. Nemluvíme.

Cesta utíká docela dobře, v osm hodin jsme na rychlostní silnici. Vidím první ukazatele do Dijonu. Je to asi sto padesát kilometrů daleko. Zatím se jede dobře, jedu v odstavném pruhu a nebo prostředkem silnice, podle toho, jaký je „provoz“.

Na odpočívadle mě Míša přemlouvá, ať jedem dál a ať v Dijonu nezastavujeme. Chce být od těch lidí co nejdál. Vím, že má pravdu. Nakonec se shodnem, že pojedem, pokud to půjde, až do Nancy. Tam přespíme a uděláme si den volna. Musíme někde doplnit náboje a nejspíš vyměnit samopaly. Do našich tady nebudou mít patrony…

Tady je vidět, že nějaké plánování nemá vůbec žádnou cenu. Nevím, jestli to vydržím. Slibuje, že se naučí jezdit s motorkou, jen co se někde „zabydlíme“. No jo ale kde? Kde budem v bezpečí? Ženou nás na sever a ještě k tomu v zimě.

x x x x x

To, před čím jsem utíkal na jih, je tu. Sněží. Přišlo to tak z nenadání. Myslel jsem, že je to peří, nebo nějaký popílek, ale je to sníh. Necháváme za sebou stopy. Doufám, že těm sviňákům je taky zima, jako mě. Budem muset jet tam, kam oni nebudou chtít… Přes Dánsko do Skandinávie. Vidím to na Švédsko, nikdy jsem tam nebyl. Je tam hodně jezer, najít si u nějakého pohodlný srub… Možná že i dítě by nebylo úplně nereálné… Ale už se zase přistihuju, jak něco plánuji… A to jsem si před chvílí zakázal. Musím zpomalit, uklouznout v týhle kaši bych teda nechtěl.

Minuli jsme Dijon. Na odpočívadle Míša tvrdila, že viděla u Dijonu kouř. Že by se dostali tak daleko? To se mi nechce věřit.

x x x x x

Chumelí, jsme zalezlí na benzínce. Čekáme až to přejde. Jde na mě deprese, sedím na haldě zažloutlých novin a požírám měsíc prošlé čokoládové tyčinky. Nějakým plyšovým medvídkem čistím svůj samopal. Nemáme ani pořádný výtěráky. Vyděděnci. Už vím, jak se museli cítit lidé, když jenom s rancem na zádech utíkali před válkou. My alespoň máme motorku. Míša leží kousek ode mne u vchodu a čučí ven. Pomalu se mi zavíraj oči.

„Vstávej, musíme vypadnout!“ Budí mě Míša.

„Co se zase děje?!“ Začínám být pěkně nervózní.

„Projely tudy nějaký auta. Náklaďáky.!“ Vyvrátím oči v sloup. To snad není pravda. Proč? Nejradši bych si vystřelil mozek z hlavy. Kdy tohle skončí?

„Kam jeli? Kolik jich bylo?“ Ptám se rychle Míši. Soukám se zpátky do hadrů, kontroluji zbraně.

„Nevím, přejeli benzínku a jeli dál.“ Odpoví a vychází z krámu.

„Pozor! Vrací se! Musíme je překvapit.“ Najednou se ujímá velení. Nebráním se, její nápady jsou logické.

Každý berem dva granáty. Rozestupujem se na příjezdu k pumpě. Auto se blíží, je to nějaký vojenský náklaďák. Vepředu má obrovský nárazník. Zastavuje. Vylejzaj tři chlapi, všichni jsou zachumlaní do kabátů. Je jim zima. Každý v ruce kalašnikova. Jdou napřed. Auto zůstává stát. Jsem přitisknutý k reklamnímu patníku, Míša je na druhé straně schovaná za nějakým víkem.

Opatrně se rozhlíží. Blíží se. Míša mi dává znamení. Připravuju si čezetu.

Teď! Stavím se do kleku a beru si chlápka na mé straně. Než stačím zamířit Míša už sejmula první dva. Je rychlejší, sakra! Střílim po svém, kácí se do sněhu. Ještě než dopadl, tak Míša vyráží naproti náklaďáku. Běžím za ní. Ze zad strhávám samopal, Míša už střílí. Snaží se ujet, černý kouř se valí z výfuku. Opětují palbu, jde ale žalostně vedle…

„Ty parchanti střílí do benzínky!“ Posílám celou dávku ze samopalu na ložnou plochu. Tak půlka jde mimo… Míše je na tom lépe. Najednou letím vzduchem, tlaková vlna mě mrští do sněhu. Zase ryju držkou v zemi…

Je příjemné teplo. V dálce slyším střelbu, několik samopalů je spolu ve při. Pomalu se zvedám. Někdo ke mně přichází. Míša. Pomáhá mi vstát. Zvedám se. Koukám se jí do očí, má vyrovnaný pohled. Benzínka hoří divokými plameny, musíme pryč, než vybuchne další nádrž. Opírám se jí o rameno, táhne mě pryč do bezpečí. Mluví na mě, neslyším ji. Asi jsem ohluchnul.

Náklaďák je rozstřílený na hadry a po výbuchu granátu nevypadá, že by se s ním dalo jet. Motorka je taky v prdeli.

Ruger!!!

Zůstal tam můj oblíbený revolver! Je mi ze všeho nanic. Zastavuji se. Zvracím. Míša mě táhne dál, pozvracel jsem si kalhoty.

Další výbuch, jsme ale dostatečně daleko. Míjíme náklaďák, vidím roztrhaná těla nepřátel.

Smrt.

Zastavuje a bere černochům jejich samopaly. Do baťušku dává asi deset zásobníků. Svůj samopal dává trochu obřadně na zem. Bere mi i můj, nechci jí ho dát. Dává mi facku. Bolí to. Strká mi do ruky cizí samopal, je celý od krve. Zase zvracím, kolem nás hučí plameny.

Po chvíli zase začínám pomalu slyšet, nebo spíš vnímat. Ten revolver mě mrzí. Zůstala mi akorát čezeta a teďka tenhle zasranej samopal. Jdeme pryč.

Musíme najít nějaký auto. Ale po takové době budou mít všechny vytřískané baterky. Sakra. Jdeme pěšky. Míša se pořád otáčí. Nikde nikdo. Do Nancy dneska nedorazíme. Kdybychom nezastavovali, tak bychom tam možná už byli. Míša už mě nemusí podpírat, jdu sám. Muselo ji to hrozně unavovat. Nestěžuje si, nic neříká, jde zarytě vpřed. Krok za krokem. Zase ten vítr, sněhové jazyky se nám točí kolem nohou. Ještě že mám dvoje teplé ponožky. Marteny nemaj podšívku, umrzly by mi nohy. Jdu jako ve snách, chumelí čím dál víc. Zase ten protivítr. Benzínka už není vidět, nic není vidět, jsme jen my dva. Míša jde krok přede mnou, občas se otočí a kontroluje, jestli jdu za ní. Je jak moje máma. Máma, jak už je to dávno… Před půl rokem jsem normálně chodil do práce, těšil se na dovolenou. Chtěli jsme s tátou u babičky stavět pergolu… Grilování, v ústech cítím chuť naloženého vepřového masa. Babička ho vždycky dávala na dva dny do marinády. Je zajímavé, že člověk si dokáže podvědomě vybavit chuť jakéhokoliv jídla, co kdy jedl. Nebo já to alespoň dokážu. Svíčková, na tu jsme chodili k tetě, uměla výbornou svíčkovou s brusinkama. Jasně si vybavuju tu mírně štiplavou chuť brusinek. Nádherná kombinace se šlehačkou. Opravdové houskové knedlíky, žádný péřový, jaký prodávaj v krámě, ale opravdový s vajíčkama a houskou. Vždycky jsem si jich dával osm, narval jsem se až k prasknutí, teta mi potom ještě dva přidala. Prý se to musí dojíst a ještě vomáčku. Odkulil jsem se po tom na kanape a tam hodinu funěl…

„Zkus tohle!“

„Cože?“ Najednou nevím kde jsem, byl jsem mimo. Nějaká ženská si mě prohlíží. V očích takový divný pohled. „Dělej, vlez tam a zkus jestli chytne.“ Ukazuje k otevřeným dveřím náklaďáku. Už si vzpomínám, utíkáme před černochy zasněženou Francií… Divná kombinace.

Lezu dovnitř. Zkouším nastartovat. Nic. Motor se ani neotočil. Znovu zkouším klíčky, nic a zase nic. Lezu zpátky na silnici. Kroutím hlavou. Míša jde k jinému. Je to cisterna, naštěstí s vodou. Otevírá dveře. Naznačuje mi, abych lezl nahoru. Uctivě se ukláním. Nechápe to. Asi už se nikdy nebude smát. Zkouším nahodit motor. Nic. Jdeme dál. Míjíme řady vozů, naštěstí mě už nenutí, abych do nějakýho lezl. Po chvíli zastavuje. Nějaký džíp. Suzuki. Opírám se o něj. Míša leze dovnitř. Motor se převaluje, ale nechce chytnout. Mučí baterku, ždíme ji. Pak z ničeho nic motor chytá. Svalím se na zem.

Míša mě zase zvedá a táhne mě do auta.

Sedím na místě spolujezdce, připoután k sedačce. Nevím jak jsem se tu octnul. Jedeme proti husté chumelenici. Usínám.

Najednou letím nad zasněženou krajinou, pode mnou řady pachtících se lidí. Všichni táhnou na sever do ještě větších závějí a vstříc větší zimě. Pořád zpomalují, jak je přibývající sníh brzdí, nakonec jeden za druhým pomalu mrznou. Chci jim pomoct, křičím na ně ať to otočí a jdou na jih, že tam kam míří bude hrozná zima. Neposlouchají mě. Jdou dál, tím svým loudavým krokem. Pak padnou. Kroužím kolem nich, nemůžu jim ale pomoc. Padá mlha, bojím se že když přistanu, tak nebudu moct letět. Pak přichází vichřice, mlátím sebou sem a tam. Cloumá se mnou.

„Probuď se! Jak ti je?“ Otevírám oči. Zase vzpomínám, kde to jsem. Dává mi ruku na čelo.

„Máš horečku!“ Všechno to byl jenom sen. V autě je teplo. Zase zavírám oči. Klimbám, mám hroznou žízeň. Míša má puštěné stěrače na plný výkon a jede pomalu vpřed. Zase usínám. Občas slyším zuby převodovky. Usmívám se. Najednou zastavujem. Budí mne.

„Pojď, zatopila jsem v kamnech.“

„Co se děje? V kamnech?“ Táhne mě, z auta. Jsem slabý, asi jsem nastydnul v té kašně. Vcházíme do domu. Jdeme přes halu do obýváku, skutečně je tu teplo. V rohu hoří krbový kamna. Lehám si k nim na zem a dívám se do plamenů.

Míša nanosila ke kamnům matrace a nějaké peřiny. Nesvlíkám se a rovnou se zabaluju. Po chvíli mě Míša budí a dává mi napít čaje. Voní a je příjemně sladký, cítím z něj med. Piju, cítím jak horko proniká do mého těla. Všechny cévy jsou jím prosycené. Usínám. Znovu lítám nad zamrzlou krajinou. Cítím, že někdo letí vedle mě, akorát se nedokážu otočit a zjistit kdo to je. Piju a zase lítám. Všude je zmrzlá a zasněžená krajina, mě je však teplo.

Pak se budím, je mi už lépe. Koukám kolem sebe, mám žízeň. Míša nikde, hlava mi padá zpátky na polštář. Pak najednou vchází, ani jí přes to dříví není vidět. Hodí ho na zem, rovnou na parkety, z čela si utírá pot. Najednou mi připadá hrozně krásná, v životě bych ji za nic nevyměnil. Koukne se na mě, krátce se usměje. Jenom na chvíli, pak zase ten vážný obličej. Přiloží do kamen, musím se trochu stáhnout pryč, jde z nich hrozný horko.

„Na.“ Podává mi teploměr. Strkám si ho do podpaždí. Ležím na zádech a čumím do stropu. Jsou na něm přilepené nějaké desky. Asi polystyrén. Proto to horko.

Vyndává mi teploměr.

„Kolik?“ Ptám se.

„Je to lepší.“

„Kolik?“ Mám právo vědět kolik mám stupňů, proč mi to nechce říct?

„Lež a nemel! Spolkni to!“

„Co to je?“ Ptám se, začíná mě štvát.

„Dělej, pomůže ti to!“ Polykám, je to hořký. Zase se mi klíží oči. Nic se mi ale nezdá. Spím, občas piju, připadám si jako loutka, se kterou někdo manipuluje.

Pak se zase budím, Míša leží vedle, spí. Tulím se k ní.

„Díky.“ Říkám, nevím jestli mě slyší. Ale myslím že jo. Nic neříká. Ráno vaří jeden kýbl za druhým, v pokoji je hrozné vedro. Jak v sauně, potím se i na… Jsem úplně slepený.

„Co to pořád vaříš?“

„Vykoupeš se. Smrdíš jako prase!“ Nic necítím. Nutí mě vstát a jít do koupelny. Je tam plná vana horké vody. Páří se z ní.

„Slíkni se!“ Poslouchám. Stojím před ní nahý a čekám na další pokyny. Směje se.

„Co koukáš vlez tam!“ Zkouším vodu, je příšerně horká.

„Je vařící!“ Bránim se.

„Není, je dobrá. Zkoušela jsem ji.“ Chvíli odporuju, je ale nesmlouvavá, po další facce lezu do vany. Musím pomalu, nejdřív si připravit kůži, že se vodou pocákám a pak si klekám. Nakonec si do vody i lehnu. Je to jak v pekle, kde hříšníky zaživa vaří ve vodě nebo v oleji.

Nakonec je to ale příjemné. Asi čtvrt hodiny jenom tak ležím, pak mě Míša nutí si sednout a drbe mi záda. Ve vodě jsem byl asi půl hodiny, byla to paráda. Jsem slabý. Vstávám, ve vodě plavou takový divný věci, nedívám se na ně. Rychle vytahuji špunt, stydím se. Chci aby ta špinavá voda rychle odtekla pryč. Dává mi nějaké pruhované pyžamo… Zase se bráním, nechci ho, ale nedá si říct. Nakonec kapituluju.

Jdu zpátky do „ložnice“. Míša, co jsem se koupal, vyměnila ložní prádlo. Mám nové peřiny. Zase spím. Budím se až další den.

Jsem hrozně slabý, ale je mi už dobře. Mám hlad. Míša mi dává polévku, voní. Snědl jsem k tomu celou bednu sucharů. Zkouším chodit, zatím jenom po bytě. Jsme ve dvoupatrové bytovce nalepené těsně ke svahu. Okolí je zasněžené. Napadlo asi deset centimetrů sněhu. Ale všechno to taje. Jdu si zase lehnout. Míša zase přináší dříví.

„Jak jsme tu dlouho?“

„Asi týden, možná dýl.“

„Cože? Týden?“ Nemůžu věřit svým uším.

„Jo, měl si čtyřicítky horečky. Tak se moc nediv.“ Povídá Míša. Naši nepřátelé budou mít asi pěkný náskok. Nebo to možná vzdali.

„Byla si venku? Vidělas někoho?“ Ptám se Míši.

„Jo, v dálce jsem slyšela zvuk motoru, ale to bylo předevčírem. Teďka nic.“

„Hmm. Nic tu nevypalovali, viď?“ Chci se ujistit, městečko vypadá nedotčeně.

„Zatím ne.“

„Já vím, musíme pryč. Zítra?“ Přikyvuje. Jdu spát, bůh ví, kdy si zase odpočinu. Ani se neptám, kde to jsme.

x x x x x

Další den vyrážíme za světla. Mrzne. Míša nechává puštěný auto, aby se vytopilo.

„Tankovala si?“

„Neboj. Není to tak těžký, jak jsem si původně myslela. V kufru máme ještě dva kanystry. Chválím ji. Dává mi baťoch.

„Máš tam čtyři zásobníky do kalašnikovů a tři do čezety, tak s nima šetři. Jo a nějaký jídlo a vodu.“

„Dík.“ Nejradši bych brečel. Stará se o mě, jak může. Sedá si automaticky na místo řidiče. Zase ty zuby…

Jedeme. Pole jsou zaváté sněhem, míříme na sever. Je jasno. Venku je kolem nuly. Dostal jsem od Míši sluneční brýle a kulicha. Mastíme si to po polích, na silnici nemá cenu jezdit, jsou totálně ucpané. Nikde nikdo.

„Kam chceš až jet?“ Zeptá se mě Míša.

„Do Švédska. Asi.“ Nic na to neříká. Ví stejně tak dobře jako já, že jinam nemůžeme. Zajímalo by mě kolikátého je. Ptám se Míši.

„Čtvrtýho.“ Čtvrtýho prosince, zítra je Mikuláš. Musím jí dát nějaký dárek.

„Chceš jet přes Dánsko?“ Znovu se ptá.

„Jo, měl by tam být most do Švédska.“ Povídám.

„Mohli by ho hlídat.“ Namítá Míša.

„To si nemyslím, podle mě ani neví, že tam nějaký most vede. Vidělas co to je za lidi, né? Jsou to primitivní blbci, ti nemůžou tušit, že Dánsko je spojeno se Švédskem mostem.“ Aspoň doufám.

Čučím do mapy, Míša si obešla obchody v městečku a nutno podotknout, že „nakoupila“ s rozumem. Že ji napadlo vzít podrobnou mapu Evropy, to jsem docela koukal. Musíme se zastavit u nějaký policejní služebny a pobrat nějaké náboje do čezety. Čezeta má standartní ráži 9mm Luger a to je služební ráže většiny policistů. Mohli by tam mít i brokovnici… Pěkně si hovím v křesle, jedem přímo proti sluníčku. Do Dánska pojedem trochu oklikou, zahnem až na poslední chvíli. Chci jet přes Německo směrem na Berlín a pak přímo do Dánska. Holandsko a Belgii schválně vynechávám. Nesmí se dovtípit kam jedem. Možná, že už po nás přestali pátrat… možná.

Míjíme hranici.

„Něco k proclení?“ Nadhodím otázku. Míša ale nereaguje, je soustředěna na jízdu.

Zastavujem v dalším městečku. Vzduch je čistý. Chtělo by to dozimetr, rád bych věděl, jestli bouchla nějaká elektrárna nebo ne. Před čtrnácti dny, co jsem dělal poslední měření, tak jsem nic nezjistil a to má Francie nejvíc jaderných elektráren v Evropě. Divný.

Míša na mě mává.

„Tady, pojď.“ Ukazuje směrem do vjezdu. Z baráku trčí cedule POLICE

„Á, cajti.“ Kvituju s povděkem Míšin nález. Jdeme dovnitř. Smrádek. Hned za dveřmi se nám nabízí klasický pohled: Kalhoty s opaskem, služební košile a čepice. „Kalhotář“. Je jich tu několik. Mají služební Beretty. Není to špatná zbraň, ale čezeta je čezeta. Míša si jednu bere i s pouzdrem do baťohu.

„Hmm, dobrej nápad.“ Hodnotím ji. Jako náhradní zbraň se může hodit.

„Kdyby tu měli tlumiče… No nic.“ Skásnem „osazenstvo“ alespoň o Lugery. Míša sehnala klíče od trezoru. Jsou jich tu tisíce a taky zásobníky. V další místnosti nacházíme velký trezor, klíče od něj byly v malém trezoru vepředu… Chytré. Zajímalo by mě, co se tam skrývá…

Poklad. Mají tu nejenom brokovnice v mé tak oblíbené ráži 12x76, ale i pistole s tlumičema. Jsou to taky Beretty, ale jiný než maj normální pochůzkáři. Pistole jsou ale v ráži .40SW, což je blbý, nechci míchat dvoje střelivo. Náhodně zkouším, jestli nepůjde tlumič z Beretty do čezety.

„Bingo!“

Ukazuji Míše svůj objev. Ta mě však usazuje pohledem. Koukám, má už na své čezetě našroubovaný nový tlumič… A další tři dává do baťohu.

„No jo.“ Zase jsem druhý. Mohlo mě hnedka napadnout, že závity budou standardizovaný. Baťoh začíná být pěkně těžký. Plníme zásobníky. K náhradní Berettě mám šest zásobníků, k čezetě tři. Míša si vyměňuje hlavní zbraň, z baťohu vyndavá Berettu a dává tam čezetu. Prý k Berettě má více zásobníků. Napodobuju ji. Taky se od ní nechce odloučit. Berem ještě nějaké čištění, brokovnice a spoustu nábojů. Padáme pryč. Hnedka se cítim líp. Míša taky jako by pookřála. Zajdem ještě do sámošky pro nějaké pití, beru z regálu nějaké vitamínové nápoje. Oba je potřebujem jako sůl. Několik dní jedem na doraz, zvlášť Míša.

Navrhuju odpočinek v nějakém zapadlém baráku. Nechce o tom ani slyšet. Prý dneska by chtěla spát ve Frankfurtu.

Já bych zase tak týden počkal, až se trochu situace uklidní. Nemůžou všude hlídkovat. A čím dýl to bude trvat, tím míň budou obezřetní. Nesouhlasí. Jedeme, obědváme za jízdy. Moc toho nenamluví.

Kolem čtvrté hodiny odpolední bylo jasné, že dneska do Frankfurtu nedojedem, budem rádi, když dojedem do nějakého jeho předměstí. Je tma a nedá se vůbec jezdit.

Spíme v autě, je pět stupňů pod nulou. Sklopili jsme sedačky a jsme zabalení ve spacácích. Motor necháváme pouštěný. Suzuki je malá, musíme najít něco většího. Zítra.

První se vzbudila Míša, dělám, že spím, už je mi docela dobře. Na benzínovém vařiči vaří čaj, nedá mi to a vstávám taky. Říkám Míše, že bychom měli vyměnit auto.

„Ty chceš zase jezdit v náklaďáku?“ Ptá se.

„Nevím, ale tohle je malý.“ Povídám.

„A motorka ti malá nebyla? Ta byla nejlepší.“

„To jo, ale podívej se ven, v tom se na motorce nedá jezdit. Mohli bychom zkusit něco většího.“ Krčí rameny, se Suzukou je spokojená. Taky ji objevila a nechce se jí vzdát. Chápu to. Vyrážíme dál. Tentokrát řídím já. Jsem rád, že můžu něco dělat, dlouhou dobu jsem byl odsunut na druhou kolej. Míša si může taky trochu odpočinou, má velké kruhy pod očima.

Frankfurt míjíme velkým obchvatem, vidíme jenom jeho obrovské mrakodrapy, jak se tyčí k nebi. Vypadaj, jako by někomu hrozily. Zajímalo by mě, jestli to ty svině taky zapálí. Myslím, že nejvíc se ale vyřáděj v Paříži, sem ale určitě dojdou taky.

x x x x x

Zase chumelí, kdyby přestalo, stálo by za to přesednout na motorku. Pořádně se obléct, to bychom mohli být v Dánsku třeba zítra, takhle se tam budem plahočit dlouho. Najednou mi taky dochází, že kdybychom si teďka sehnali náklaďák, tak by to byla velká chyba. Zůstávala by za námi akorát spoušť a po ní by se pronásledovatelé vydali. Motorku, potřebujem motorku. Povídám to Míše. Jenom krčí rameny a říká, že mi to navrhovala už dřív. Jsem zticha. Začíná mít nějak moc často pravdu.

„Tohle nejde, podívej musíme se zase vracet!“ Cesta je totálně ucpaná, vracíme se na sjezd ze silnice a mířim do nejbližší vesnice. Snad tu budou mít prodejnu s motorkami.

Měli ji až v dalším městečku. Je to kousek od Schluchternu, přes který pojedem. Je to prodejna Kawasaki, vybral jsem takové cestovní enduro, 650 jednoválec, vypadá dobře, ale na Transalp asi nemá. No, uvidíme. Hlavně, že má dva velké postraní kufry, větší než měla Honda, ale nemá zadní. Řeším to provizorně, montuju tam takový kožený batoh z čopra. Nevypadá to, pravda moc stylově, ale na to já seru. Hlavně, že budeme mít dost patron…

Dávám novou baterii a dolévám benzín. Motorka je tak připravena.

„Zkusíme ho?“ Ptám se Míši

„No.“ Tomu říkám odpověď.

Motorka chytla na první spuštění.

„Dobrý!“ Míša má taky radost. Navrhuje, abychom jeli až zítra, protože dneska už stejně nikam nedojedem a navíc venku sněží. Souhlasím.

V prodejně, ve skladu mají plynová kamna a těma si přitopíme v kanceláři. Na ráno chystáme ještě nové teplé oblečení.

Kdo říká, že se v zimě na motorce nedá jezdit, tak neviděl oblečení od firmy Uvex. Beru kompletně zateplenou kombinézu a pod ní ještě další flísku. Míša si bere stejnou, ale o číslo menší. Na vrch mojí starou taktickou vestu a vypadáme jako desperáti. Míša s tím kalašnikovem vypadá velmi nebezpečně…

Večer jdem „nakoupit“ nějaké potraviny, hlavně čokoládu, ta mi pomáhá. Míša bere ještě lahev whisky, prý pro zahřátí…

„Doufám, že nám pak nedají dýchnout.“ Uvolňuji trochu atmosféru, Míša se poprvé směje. Zahřálo mě to u srdce. Jdeme spát, večer si trochu loknem z lahve. Je dobrá, dal bych si ještě, ale nebudu riskovat. Dveře necháme pootevřené, aby sem mohl vzduch a pouštím kamna. Za chvíli je příjemné teplo.

Ráno se vzbudím první já. Jsem docela fit. Míša vstává hnedka po mě. Má ty svoje problémy, tak hledá jistou hygienickou věc pro ženy. Jdu s ní ven, jdeme znovu do sámošky, bere jeden balík, já pro změnu přidávám toaleťák a pastu na zuby. Není špatné si po čokoládových hodech vyčistit zuby, zvlášť co vymřeli všichni zubaři.

Pak nastává strojení, nejdřív teplé spodní prádlo (to mají tady taky) a pak flísku a svetr, navrch ještě kombinézu a vestu. Mám ji plnou zásobníků, na stehně mi výhružně visí Beretta s namontovaným tlumičem. Svůj kalašnikov, musím rozebrat a dát do kufru. Míša má na zádech pověšený jak kalašnikov, tak brokovnici. Navíc má všude pásy s patronama do brokovnice. Škoda, že nemám foťák…

Jedeme, v noci nasněžilo asi deset centimetrů čerstvého sněhu. Jednoválec si jen tak brumlá něco pro sebe, ale když ho voroštuju, tak se ozve. Je tišší než Honda. Ještě uvidíme, kdo z koho…

Vjíždíme na hlavní směrem na Schluchtern a pak chci jet na Erfurt.

Schluchtern je velký asi jako Přerov nebo Šumperk, akorát že je hezčí, projíždíme, nikdo tu není a ani nebyl. Ani psi nejsou vidět, ve sněhu sice nějaké stopy rozeznávám, ale hafani jsou asi někde zalezlí… Myslím, že tuhle zimu mnoho chlupáčů nepřežije. Ti, co měli to štěstí a nebyli snědeni, nebo se mi nedostali pod mušku, tak jim dá letošní zima co proto. Je to dobře, alespoň tak klesnou stavy našich konkurentů. Psi jsou do velké míry našimi konkurenti, protože to jsou taky masožravci a dělíme se tak s nimi o jeden stůl. Jedeme směrem na Fuldu, kolem nás jsou samé lesy, kromě našeho „bubláku“ tu nic nevydává žádný zvuk. Všichni jsou zachumlaný a pokud možno se hřejou někde v suchu.

Jízda zatím probíhá v pohodě, autům se zručně vyhýbám, jen vzorek na pneumatikách by mohl být ostřejší, je spíš vhodný na nějakou pěknou polní cestu. V poledne jsme v Erfurtu. Míša mi klepe na rameno, ukazuje na ceduli, je na ní napsáno: PRAG. Rád bych tam zatočil, zajel zase do těch pitomých Holešovic a pak do Prostějova… Kdo by si byl pomyslel, že se dostanu někdy zase tak blízko k Čechám. Na hranice to bude tak sto padesát kilometrů… V létě by to byl kousek. Stáčím to do leva na Magdeburg. Sbohem Praho…

x x x x x

Jedeme po dálnici převážně v pravém pruhu, je „nejčistší“. Přesednout na motorku byl skvělý nápad, tak daleko za den bychom se nikdy nedostali. Než se začalo stmívat, tak jsme dorazili do Magdeburgu, jedeme po jeho východním okruhu. Pomalu sjíždím do města. Je tu pěkná bouračka, srazily se tu dvě cisterny s benzínem. Okolí je pěkně vočouzené a silnice je roztavená. Musím to otočit a sjet na dalším sjezdu. Na přespání jsme si vybrali takovou dělnickou kolonii řadových domků nedaleko Labe. Magdeburg je, jak záhy zjišťuju, taky veliký říční přístav. Jeřáby a mola jsou na dohled od nás. Všude je špína. Řeka smrdí naftou a bůh ví čím ještě. Hnus.

Domek je špatně udržovaný a je v něm zima. Zachumláme se do spacáků a oba okamžitě usínáme, mýt se nemá cenu. Zítra nás čeká další štreka. Chtěl bych se dostat aspoň do Kielu, ale to plánování…

Ráno se oba budíme téměř současně. V pokoji je morna. Vlhko a zima, v rozích pokoje se začíná objevovat plíseň. Docela brzo. Zajímalo by mě, jak to vypadá u nás doma…

Rychle se nasnídáme, Míša vaří silné kafe s cukrem. I když normálně nesladím, tak to rád vypiju, dodá mi to pro dnešní den energii. Budu jí potřebovat.

Startujem a vyjíždíme z šedivé a hnusné německé ulice. Všude se válí rozházené popelnice a poletující bordel se stal úplně všední záležitostí. Ani psi tu nejsou… Kdo by tu taky chtěl žít. Najíždím na výpadovku. Směr Hamburg.

Na dálnici je standardní „provoz“. Jedu mým oblíbeným pravým pruhem, jen občas musím udělat kličku kolem hromadné havárie. Obědváme zase na benzínce. Doufám, že se na nás zapomněli. Docela rád bych si pohovořil s nějaký černouškem a zjistil, jaká je v jejich manšaftu nálada a co si o nás myslí. Asi na nás byla vypsána velká odměna. Zajímalo by mě, co by případný „výherce“ dostal. Doufám, že ti bastardi nebudou v Dánsku. Moc cest kudy se tam dostaneme není, ale je to nejkratší cesta do Švédska. Tam už se oni neodváží.

Při pohledu na mapu Dánska mě napadla nová myšlenka: Dostat se tam po moři. Vjezd do Dánska tvoří pouze úzký krček a ten není problém ohlídat… Svěřuji se s tím Míše.

„Ty pořád měníš plány!“

„No jo, ale podívej se! Může to být past!“ Ukazuji Míše mapu. Ta se ale nevzdává.

„Ty chceš teďka v zimě jet lodí? Nezbláznil ses?“

„Počkáme až bude pěkně…“

„Blbost, je to daleko a já se nechci utopit! Na moře nejdu! Bude hrozně studený, nepřežili bychom ani minutu.“ A bylo po debatě. No, udělal jsem, co jsem mohl…

x x x x x

Jedeme dál, Hamburg je vzdálen necelých padesát kilometrů, když to půjde dobře, tak za necelou hodinu tam budem. Zase začíná sněžit. Zpomaluji. Spadnout a zlomit si nohu, to by byl konec… Konečně Hamburg, objíždíme ho jako obvykle po jeho levé straně. Čím dál od západu se budem v tuto chvíli pohybovat, tím lépe. Odbočuji na Lubeck.

Lubeck je staré hanzovní město, jak říká náš průvodce, až na to, že ve druhé světové byl kompletně vybombardován a po válce nově postaven. Jak jsem se za chvíli ale přesvědčil, tak byl postaven ve starém duchu. Nikde žádné paneláky ani podobné hrůzy, jako jsem mohl vidět před dvěma lety ve Varšavě. Je to nádherně zrekonstruované město, včetně hrázděných baráků.

Jedeme kousek za Lubeck, přespíme v penzionu, který stojí osamoceně u cesty na Kiel. Má podivný název: Das Buch, tj. kniha. Majitel musel být námořník. Hotýlek je zařízen v starém stylu, selské prvky jsou vkusně skloubeny s námořnickou tématikou. Za výčepem má majitel postavený obrovský rybářský kutr.

„S tím si musel někdo hrát tak dva roky, podívej.“ Ukazuju Míše objev.

„To je paráda.“ Jásá Míša. „Kdybychom měli nějaké větší auto, tak bych ho naložila do kufru. Je škoda, že tady shnije…“ Přikyvuju. Musíme ho tu ale nechat, tahat se s metr a půl dlouhým modelem, to by nešlo.

Je zima, ale topit nemá cenu, je pozdě a my musíme hned ráno vypadnout. Léháme si do postelí a navrch dáváme vlhké peřiny. Doufám, že se ještě někdy vyspím v teple… Tyhle studený noci, to není nic pro mě. Hrozně rád bych zatopil v kamnech…

Před spaním jsme ještě debatovali s Míšou o tom, že už podruhý utíkat nebudeme. Shodli jsme se na tom, že si musíme pořádně zabezpečit náš nový domov před nezvanou návštěvou. To znamená minový pole, drátěný ploty, rakety a kulomety. Za druhé, udělat železnou zásobu pro případ obléhání, tzn. konzervy, sušenou stravu apod. Za třetí, náš nový domov vybrat tak, abychom ho mohli uhájit ve dvou lidech… Což bude asi nejobtížnější… Musíme nepříteli, pokud přijde, přivodit co největší ztráty. V úvahu připadá nějaký hrad, nebo nějaká pevnost na ostrově.

Druhý den se probudím s nudlí u nosu. Míša už vaří své oblíbené přeslazené kafe, každý máme dvě litrové termosky. Budem je potřebovat a čokoládu. Míše, ač se cpe jak protržená, je hubená jak lunt. Doma by ji nepoznali.

Vytahuji motorku z garáže, hned naskočí. Vyrážíme. Je nádherné počasí, pár mráčků je hodně vysoko. Koukám na teploměr, mínus dvanáct. Na sluníčku je ale docela teplo.

Dneska budem spát v Dánsku a zítra, dá-li bůh, tak ve Švédsku.

Míříme na Kiel, počasí a „provoz“ nám přeje. Je to možná divný, ale začínám mít z počasí trochu obavy, lepší by bylo, kdyby byla mlha. Nikdo by nezpozoroval náš příjezd.

Vjíždíme do městečka Plon leží na břehu několika jezer a je to úchvatný pohled. Všude na střechách čepice sněhu, vypadá to, jako by všichni spali. Je absolutní ticho, přejíždíme most a pak ještě jeden. Jezero, nebo spíše jezera, ještě nestačila zamrznout, jenom u břehu je led. Je tu spoustu labutí a racků. Vyděšeně nám lítají nad hlavou. Z Plonu mířím do dalšího, tentokrát většího města zvaného Preetz. Projíždíme, nic tu není k vidění.

V Kielu chceme „nakoupit“ nějaký vybavení a naobědvat se. Kiel je obrovský přístav, moře tu voní olejem a na břehu je vyplaveno spousta neřáctva. Je to snad nejznečištěnější pobřeží, co jsme kdy viděli. Kousek od výkladního mola začíná velká čtvrť bordelů a všelijakých podivných podniků. Tak trochu Divoký západ. Zahlídneme pár psů, zahvízdám na ně, ale utečou. Chlupáči. Rád bych nějakého podrbal… To myslím opravdově.

Jdeme zpátky k motorce, našli jsme jednu smradlavou samoobsluhu. Vydáváme se širokou ulicí směrem k náměstí, ani nevím jak se jmenuje, její název je zafoukán sněhem. Život v přístavu asi není jednoduchý. Najednou mě upoutá jedna výloha na druhé straně chodníku. Je tam pověšená flinta. Přejdem. Skutečně, jedná se o obchod se zbraněmi. Kde jinde bych mohl taky takový obchod hledat. V přístavu, jsou tu bordely a obchod se zbraněmi. Beru za kliku, je zavříno. Míša sundavá ze zad brokovnici a zkušeně S-ballem „otvírá“ dveře. Nestačím se divit.

Obchod voní. Jako každý obchod se zbraněmi, má i tenhle svoje „nezaměnitelné aroma“. Mají tu všechno: pistole, pušky, brokovnice a dokonce kalašnikov, ale předělaný jako kulovnici. Dá se z něj střílet pouze jednotlivými ranami… To je nanic. Tuším, že by ve skladu mohli mít něco zajímavého, co se nesluší dávat na pult. Jsme přece v Kielu…

Přecházím vitríny s pistolema a s revolvery a jdu zkušeně do skladu. Dveře od skladu jsou ale nedobytné, museli bychom je odstřelit trhavinou. Mlsně na ně koukám. Nedá se nic dělat, musíme se spokojit s „obyčejným“ zbožím. Prohlížíme regály. Míša má štěstí, objevuje čezetu 75 B. Je trošku jiná, než

SP-01, ale je to čezeta. Závidím jí.

Mě ale zaujalo úplně něco jiného. Je velký, je obrovský, je nerezový a je ještě větší než Casull. Revolver .500 SW. Je hrozně těžký, inu poctivý materiál. Má obrovskou, přes dvacet centimetrů dlouhou hlaveň s mohutným kompenzátorem. Vyklapuji válec, jenom na pět patron, to je trochu zklamání.

„Pětistovka, to bude asi ještě silnější…“ Ukazuji Míše „úlovek“. Zablýsklo se jí v očích.

„Zkusíme ho?“ Zase ten, podivný úsměv… Trochu mě zamrazilo.

„Jo, musíme ale najít nějaké náboje. Budou asi hodně velký.“

Opravdu byly, našla je zase Míša… Má štěstí. Když jsem je vybalil, tak jsem se hrozně vylekal.

„Tohle je náboj do brokovnice a ne do revolveru!“ Míša si taky nevěřícně prohlíží náboj. Jsou od firmy Hornady a mají tu jenom čtyři krabičky. Škoda, doufám, že ve Švédsku seženu další.

„To ti zlomí zápěstí.“

„Když si vemu rukavice, tak ne.“ Aspoň doufám. Nastrkal jsem náboje do válce. Revolver ještě více ztěžknul. Střílet s ním nebude legrace. Vycházíme ven.

„Tak kam?“ Ptám se Míši.

„Támhle do tý zdi, to bude nejlíp vidět, jakou to má účinnost.“

„Není to moc blízko?“ Ptám se.

„No a na jak dalekou vzdálenost s tím budeš chtít asi tak střílet?!“

„Hmm. Tak mi drž palce.“ Nasadili jsme si pro jistotu hluchátka. Zamířil jsem na zeď, revolver držím pevně oběma rukama. Čekal jsem velký zpětný ráz, ale ne tohle. Hlaveň revolveru, přes mohutný kompenzátor vyletěla asi metr nahoru, zaznamenal jsem asi půl metrový ohnivý výšleh. To v Casullu nebývalo. A zpětný ráz byl… byl, byl prostě MEGA. Byl jsem naprosto ohromen.

Míša kouká z otevřenou pusou na zeď. Na zdi je díra jak po zásahu granátem, to můžu odpřísáhnout. Je tam asi třicet centimetrů hluboký a půl metru v průměru kráter.

„Tý volé! No to je teda síla!“ Ruce mě pěkně brní, musím to držet jinak než Rugera. Ten jsem držel taky oběma rukama, ale měl jsem je normálně natažený, tady je musím mít mírně pokrčený, aby mi to nevykloubilo ruce v lokti.

„Co ruce?“ Ptá se Míša.

„Ale jó, dobrý.“ Lžu.

„Mám zkusit ještě jednu?“

„No jasně! Támhle do toho auta.“ Ukazuje na nějakou dodávku.

„Do motoru?“ Kývne. Mířim trochu dospod, pod motor. Von si to zdvihne sám. Předpoklad se ukázal jako správný. Zpětný ráz se při odlišném držení už dal snést.

Auto nadskočilo asi o deset centimetrů…!!! Kapota motoru se samovolně otevřela a vyvalil se dým. Dávám mu ještě jednu, tentokrát šla střela přímo do bloku. Peugeot couvnul trochu dozadu…

Jdeme oba k autu, opatrně, čoudí se z něj. Nakukujem dovnitř, na tváři se mi objevil úsměv.

Blok je rozštípaný na několik kusů a jasně je vidět rozprsknuté olovo a taky ojnice…

„Slušný.“ Hodnotím výsledek.

„Vole!“ Opáčí Míša. „To by ten tvůj Ruger nikdy nedokázal! To má stejnou prdu jak ta velká puška.“ Myslí asi Rigbyho.

„No jo, ale ta tak nekopala…“ Namítám. Pokrčí rameny. Ptá se:

„Bereš ho?“ Prohlížim si vzácný kousek. Je těžký a má málo nábojů, kope a je nepraktický, navíc je neskladný a bude mi vadit při pohybu.

„Hmm, jasně!“ A taky je zbytečně silný a těžko se s ním míří, ale má velkou „prdu“!

Vrátili jsme do prodejny. Beru si nábojový pás, do kterého zastrkávám obsah dvou krabiček. Rázem jsem těžší asi o pět kilo. Jsem zvědavý, až to našiju do nějakýho černouška… To z něj musí udělat černý protlak… Míša doplňuje náboje do Lugera. Pošilhávám po nějakých puškách. Mají tu Remingtonku 700 v ráži 308 Winchester, je celá titanová a váží asi dvě a půl kila.

„Sakra, podívej. Ta by stála za to!“ Povídám Míše a ukazuju ji objev.

„To ale už nikam nedáme.“ Odporuje Míša.

„Dá se rozebrat, optiku na to seženu jinde, ale takovýho krasavce už třeba nikde mít nebudou!“ Nechci se vzdát pomyšlení na nošení tak lehké pušky na lovu ve Skandinávii.

„Nikam to už nedáš, máme tam spoustu nábojů a zásobníků do kalašnikovů. Kam to chceš asi tak narvat?!“

Ustupuji, taková škoda. Je tak lehká a navíc v rozumný ráži, žádný lamač klíčních kostí. Míša mě utěšuje:

„Uvidíš, že ve Švédsku budou mít taky takovou. Když ji maj tady… v přístavu. Tam lidi choděj spíš na lov. Tam budeš mít daleko větší výběr. Uvidíš. Samopaly zatím potřebujeme a tohle…“ Ukazuje na Remingtonku. „…by nám akorát zbytečně zabíralo místo.“

„No jo, já vím, pořád!“ Doufám, že má pravdu. Aspoň že mám tohle, potěžkávám si pány Smithe a Wessona.

Jdeme nazpátek k motorce, doufám, že chytne. Je asi mínus patnáct.

Podařilo se. Opravuju si na „bubláka“ názor. Je minimálně stejně dobrý jako Transalp. Musíme trochu spěchat, dost jsme se tu zdrželi, vyjíždíme z Kielu a míříme na Flensburg. Za chvíli budou hranice… A pak konečně budem pryč z Německa.

x x x x x

Stále je nádherný počasí, cesta ubíhá rychle vpřed.

Najednou ve mně hrklo. Brzdím, Míša málem upadla.

„Co blbneš? Co se děje? Pátravě se rozhlíží po okolí, čezetu v ruce.

„Koleje, byly tam koleje! Podíváme se tam.“ Křičím dozadu na Míšu. Otáčím motorku a jedu zpátky. Zastavuju. Opravdu, přes cestu se táhne poměrně čerstvá stopa od nějakého automobilu. Ježí se mi chlupy na zátylku, Míša je taky bledá. Rozhlížíme se.

„Co teď?“ Ptám se. Mlčí. Pak se zeptá:

„Kam mohli jet?“

„Hmm, to kdybych věděl. Co uděláme?“ Znovu se ptám.

„Co asi, musíme odtuď vypadnout. Dělej, padáme a jeď pomalu, ať nás nikdo neslyší!“

To zní logicky. Nasedáme na motorku a jedem pryč. Tak jsou tady, šance, že by to nebyli ti černí nájezdníci je malá. A ono vůbec potkat nějaký jiný lidi nezaručuje, že to bude zrovna přátelské setkání… Oba máme oči na šťopkách. Asi po hodině pomalé jízdy vidíme v dálce malý obláček kouře. Dojedem za další zatáčku a slézáme z motorky. Míša se kouká dalekohledem. Kousek pod námi ve vzdálenosti asi dvou kilometrů je nějaká vesnice. Z jednoho baráku stoupá kouř z komína.

„Tak co? Co vidíš?“ Ptám se nedočkavě Míši.

„Nic, kouří se tam z komína, nevidím vůbec žádný lidi.“ Odpovídá.

„Přes tu vesnici musíme, jinde se nedá projet a jet zpátky… To nemá cenu, oklikou bychom si najeli…“ Koukám do mapy. „asi třicet kilometrů a možná se stejným výsledkem.“

„Počkáme do večera, pak uvidíme.“ Rozhodla. Hmm, asi jo, nechám to na ní.

Pak mi došlo, jaká je vlastně zima.

„No počkej, do večera je spousta času, kde chceš přečkat zimu?“

„Prosím tě, stmívá se už ve čtyři a teprve pak se opatrně přiblížíme k vesnici. Když půjdeme potichu, tak nás neuslyší. Můžem jim proklouznout, nebo je překvapit…“ Zase se na mě usmála, tím svým vražedným smíchem. A dodává:

„Ty budeš tlačit motorku a já půjdu opatrně vepředu. Kdyby něco tak motorku hodíš na zem a půjdeš mi pomoct.“

Choulíme se k sobě a podupáváme ve sněhu. Kousek stranou od vesnice je autobusová zastávka a tam čekáme. Aspoň sem nefouká…

„Vesničané“ asi nebudou moc opatrní, tím kouřem na sebe akorát upozorňují. Jestli to je nějaká hlídka, čemu moc nevěřím, tak to jsou normální blbci a jak říká Míša, neměl by je být problém překvapit… Se všemi důsledky co to slovo má. Já bych ale raději volil cestu nižšího odporu, pěkně vesnicí proklouznout, aby si nás nikdo nevšiml a pak se vypařit. Něco mi ale říká, že to nepůjde. I kdybychom zabili jenom jednoho lumpa, druzí to brzy zjistí a pak začne nová štvanice. Minuty se hrozně vlečou a já už se těším až potáhnu motorku k vesnici a jak se při tom zahřeju. Jsou čtyři hodiny, Míše se to ale pořád nezdá, chce vyrazit později, možná v šest. Nakonec vyrážíme v deset večer, pohádali jsme se. Tma jak v pytli, nic není slyšet, ani psi nevyjou, každý je zalezlý doma. Naštěstí je bezměsíčná noc a jenom hvězdy osvětlují krajinu.

Pod nohama mi příjemně křupe sníh. Marteny by snesly třetí ponožku, zvlášť po tom zatraceným čekání. Míša mi pomáhá tlačit, chce se taky zahřát. Jdeme trochu oklikou, v té tmě se mi podařilo objevit náznak další, asi polní cesty. Je tu víc sněhu, docela už mě to tlačení unavuje. Máme za sebou dva kilometry.

Už vidím světla… Jsou to dva baráky, které svítí. Není ovšem rozsvíceno úplně, přes okna maj deky, ale i tak je to lajdácky pověšené, tak, že je vidět odlesky. Míša pouští motorku a jde v předklonu napřed Berettu s tlumičem v rukou. Je asi třicet metrů přede mnou. Nejasně vidím její obrysy, chvílema se mi úplně ztrácí. Poslouchám, uši mi mrznou… Nikde nic. Pak, ale uslyším takové dvojí rychlé syknutí.

„Co to bylo?“ Pokládám opatrně motorku a běžím, kde tuším, že by mohla být Míša. Nikde nikdo. Rozhlížim se, chci ji zavolat, ale neodvažuju se. Mohly by tu být hlídky. Jdu zpátky k motorce, ohlížím se. Nikde nic. Najednou zahlédnu obrys postavy. Instinktivně padám na zem.

„Už si mohl být dvakrát mrtvej!“ Křikla.

„Jak si mě mohla vidět?“ Ptám se.

„Koukej.“ A přistoupila ke mně blíž.

„Co mám vidět?“ Už jsem z ní nervózní, co zas blbne?

„Nic nevidíš?“ Má nějaký moc škádlivý hlas, takový měla vždycky když nade mnou měla v jistých věcech převahu…

„Prosím tě, nech toho, můžou nás dostat a ty tady takhle blbneš! Co je?“

„Mám tohle.“ Chytne mě za ruku a táhne jí ke svý hlavě.“

„Co to je? To je noční vidění! Kde si ho vzala?“ Nestačím žasnout. „Já myslel, že zůstalo na benzínce…?“

„Ne, měla jsem ho celou dobu v baťohu.“ No to čumím. Dávám ji pusu.

„Jsi úžasná.“

„Bacha, mám to seřízené!“ Za tu pusu je ale ráda, vím to. Bože, jak dlouho jsme už nebyli spolu!

„Slyšel jsem nějaké rány, tak jsem šel dopředu.“ Jdem zpátky k motorce.

„Dostala jsem první dva, asi nějaká hlídka. Tulili se k sobě jako dva teplouši.“

„Asi jim byla zima.“ Komentuju Míšinu poznámku. „Buď, ale opatrná, můžou tu mít přes cestu, nějaký dráty… Dávej pozor kam šlapeš!“

„Neboj, s těma brejlema to je jako v počítačový hře.“

„Moc si věříš a to je první krok do hajzlu!“

„Dyť si dělám srandu.“ Běží zase zpátky k vesnici. Zvedám motorku a přidávám do kroku.

„Sakra nic nevidím!“ Nadávám a tlačím těžký stroj před sebou. Ticho, zajímalo by mě, kde je Míša.

„Doufám že ji nedostali!“ Nasednu obkročmo na motorku a odpichuju se směrem k zamrzlé vesnici. Už vidím, baráky kde svítí.

„Opatrně brzdi!“ Ozvalo se za mnou, málem jsem spadnul, jak jsem se leknul.

„Já z tebe dostanu infarkt! To nemůžeš nějak šetrně! Víš jak jsem se leknul!!!“ Smích.

„Dostala si ještě někoho?“

„Ne, podle mně už nikdo nehlídá, ta hlavní cesta byla úplně nehlídaná.“

„Asi tam mají nástrahy.“ Povídám.

„A nebo na to serou!“

„To je taky možný. Jak to vidíš?“ Ptám se. Myslím tím, co uděláme.

„Uvidíme, motorku nech tady a pojď za mnou, omrknem jestli chrápou. Každý z nich měl dva granáty… mohla by být sranda.“ Jakou srandu má Míša na mysli, my je jasné, zvlášť po tom co jsem zase zahlídl kousek toho jejího úsměvu.

Složil jsem si samopal (už to dělám i po tmě), hodil si ho na záda, přes vestu a vyrazili jsme na obhlídku.

Z jednoho baráku vyšel nějaký chlapík a močí přímo před vchod do sněhu. Jak je vidět, z hygienou si tu starosti nedělaj. Hodil cigáro do sněhu, zachvěl se zimou a mazal zpátky. Asi důvěřujou těm nešťastníkům na vartě. Obešli jsme baráky kolem do kola a já si ověřil, že velkou potřebu vykonávají v zadu na dvoře.

„Pěkně smrdíš.“ Komentovala to Míša. Nic jsem neříkal, na hovna mám prostě štěstí. Vzadu za barákem byla najížděcí rampa. On totiž ten dům, na který se chystáme zaútočit, je bývalý hostinec. Slovo „bývalý“ je tu víc než trefné, protože za domem je naházeno plno flašek a jak znám úzkostlivou povahu Němců, co se pořádku týče, tak ho asi způsobil poslední „nájemce“.

„Všechno to poserou a zaneřáděj!“ Komentoval jsem, když jsem šlápnul na prázdnou flašku od Metaxy a spadnul na zem. Ještě že jsem tak nabalený, pěkně bych si narazil kostrč.

Nikde se neozývalo nic podezřelého a ani nebyly známky toho, že by nějaký další barák byl obýván. V prvním, vlevo od hospody je asi noclehárna, tam jich bude asi nejvíc. A v hostinci chlastá asi vedení, je jich tam osm a jeden jim nalévá. Je to hrozná sebranka, skoro všichni jsou pokérovaný a ksichty mají, že by mohli hrát hnedka v nějakým hororu. Když jsem si zase představil, co by se stalo kdybych jim já, nebo nedej bože Míša padla do rukou… Raději nedomyslet. Zvířata.

„Tak jak?“ Ptám se Míši.

„Jdem na to, né?“

„Hmm, asi jo.“

„Nemáme jinou možnost, jakmile by se tihle“ a ukáže směrem k barákům „probudili, tak jsou nám v patách. Ty“ ukáže na mě „si vemeš na starost tu hospodu a já noclehárnu. Jo?“

„No to né. Ty si vezmeš hospodu, tam je jich míň!“

„Nesmysl! Já si beru noclehárnu, dáš mi jeden ze svých granátů a bude.“ Pokoušel jsem se jí to vymluvit, ale nedala se. Akorát jsme se domluvili, že až tam „skončím“ tak jí příjdu zezadu napomoc. Nesmí nikdo utéct a nesmí nám nikdo padnout do zad. Pak musíme hnedka zmizet. To znamená, že dneska se asi nikde nevyspíme. Dobrá vyhlídka…

Rozdělili jsme se. Nachystal jsem si samopal. Nejdřív hodit granát, počkat až to bouchne a pak pálit jako šílenec. Míša si nechá brýle, protože „u mě“ se svítí, tudíš je nebudu potřebovat.

„Zajímalo by mě, co se zase posere.“ Říkám si pro sebe. To bych nebyl já, aby se něco nepodělalo… Znamení jsme si domluvili takové, že Míša hodí kouli na silnici a pak každý napočítáme do tří a vtrhnem dovnitř.

Stojím opřený o zeď domu a koukám, až se na ulici objeví koule sněhu. V ruce držím granát, ruce se mi klepou tak, že málem strhnu pojistku už teďka.

„Blbec, jsem si zapomněl sundat rukavice! Kurva!“ Horečně ze sebe rvu kožené rukavice. Nejde to.

„Zip!“ Zapomněl jsem si rozepnout zip!

„Děléj!!!“ Konečně. V tom se ozvaly dvě příšerné exploze.

„Doprdele! Už to začalo! Kde je ten zasranej granát!!“ Tancuju na patě a hledám kam se poděl. Další exploze.

„Tady.“ V ruce držím granát. V tom se zprudka rozevřely dveře a v nich se objevil jeden černý pokérovanec.

„Tebe bych nechtěl potkat večer na náměstí!“ Komentuji jeho divoký zjev. Zamračí se na mě. V ruce má samopal, což mu výrazně vylepšuje imagea hlavně ego. Hodím mu neodjištěný granát do rukou. Instinktivně ho chytá, a pak mu dochází co drží v ruce, háže ho vedle do sněhu a skáče na druhou stranu. Všechno se to událo ve zlomku vteřiny. Ozývá se divoká střelba, jak si Míša klestí cestu životem.

Strhávám ze zad samopal, ve dveřích se srážím z dalším černochem. Zjišťuji, že jsme si ho před bojem zapomněl natáhnout… Dostávám loktem do břicha, naštěstí mám vestu a ta ránu zbržďuje. Míša vedle právě vyměnila zásobník. Černoch, co ležel ve sněhu, se začíná zvedat a ve dveřích se objevují další. Jsem v prdeli, dva z nich na mě míří. Bleskově se převalím z boku na bok. Vedle mne dopadají projektily z pistole.

Pistole!

„Čezeta!“ Sahám po pouzdru, nahmatám známý tvar střenky. Od boku vystřelím na ty dva ve vchodu. Jeden se kácí, druhý mizí v místnosti, ale má smůlu, z místnosti se valí další horda. Nastává zmatek. Černoch, co původně ležel na zemi, už vstal. Já taky a mířím na něj. Prásk. Kácí se k zemi.

„Zůstaň.“ Říkám mu a mačkám spoušť pistole, která je namířena na dveře a chumel lidí v nich. V rychlostřelbě nemám konkurenci, dokáži plný osmnáctiraný zásobník „vysypat“ během třech vteřin a během další jedné přebít a zase zamířit.

Už jsou moji. V místnosti, kam jsem vpadnul je čisto. Všichni jsou naheftovaný mezi futrama. Z vedlejšího baráku se pořád ozývá divoká střelba. Ještě, že jsem viděl kam ten blbec hodil ten granát, beru ho a pádim na pomoc Míše.

Mířim do zadu, jak jsme byli domluvení. Tam se srážím s jedním postřeleným, drží se za rameno. Dávám mu ránu revolverem do hlavy. Kácí se k zemi. Vida, jak se dá taková zbraň použít… když dojdou náboje, tak z ní je kyj. Ze zadních dveří se potácejí další dva, posílám k nim pozdrav a kryju se za zíďkou. Nikdo však po mě nestřílí. Mrtvoly se kácí k studené zemi. Mně je ale hrozné horko. Zima, která mi žrala každý kousek mého těla, je pryč.

Opatrně se přibližuji ke dveřím. Jsou slyšet krátké dávky. Míša začíná šetřit s náboji. Jsem u dveří, slyším hlasy. Pomalu se přibližuji. Ti co přežili jsou asi zabarikádovaný tady v zadu. Čekám, když se nic neozývá, opatrně nakukuji dovnitř. Nikde nikdo jen malá chodbička ústící k mým dveřím. Jdu dovnitř. Chodbička se lomí, střelba je slyšet čím dál víc. Jsou blízko. Za rohem stojí černoch a nervózně tahá za cigaretu. Couvám a beru čezetu, mám tam nový zásobník. Zase se přibližuji, už vidím na rozsvícený oharek u černochových úst. Mířim mu přímo do obličeje, stojím ve stínu, takže mě nemůže vidět.

„Kouření škodí zdraví!“ Mačkám spoušť. Černoch se sesune na zem, rychle nakukuji dovnitř. Obránci začínají mít na vrch. Odjišťuji granát. Jsou schováni částečně za nějakými skříňkami a za rohem místnosti. Oči si přivykly už na tmu a když člověk nekouká přímo do plaménků střel, tak je tu i celkem vidět. Posílám neslyšně granát za zády obránců, nikdo nic nepozoruje. Běžím za roh. Obrovská exploze, dům se otřásá v základech. Vedle mě spadla část stropu. Rychle se vracím zpátky, v ruce tentokrát odjištěný samopal. Všude je kouř. Střílím zprava do leva a obráceně. Měním zásobník, znovu ho vystřílim do prostoru. Doufám, že Míša nějakou neslízla. Křičím na Míšu, konečně se ozývá.

„No to ti to trvalo! Máš obvaz?! Jdu po hlase.

„Seš zraněná?“

„Ty hajzlové mě střelili do nohy a dostala jsem taky jednu do předloktí, ale to asi nic není.“

„Ukaž!“ Vidím krvavý flek na stehně, zvětšuje se. „Do prdele, ty krvácíš!“

„To vidím chytráku, musíš to stáhnout! Naštěstí střela vylítla z druhý strany ven.“

„Obvaz, měl by bejt v motorce, vydrž!“ Běžím dveřma k motorce, ani nekontroluju jestli někdo přežil. U motorky si uvědomím toho zraněného co jsem ho dorazil pažbou.

„Jak pak se mu asi daří?“ Běžím zase dozadu. Černoušek leží na svém místě, ale začíná nějak víc sténat.

„Ty si ještě s náma užiješ legrace hochu.“ Dávám mu jednu na cestu, aby pěkně spinkal. Zase běžím.

„Tak už jsem tady.“

„Proč si šel proboha zase zadem?“ Ptá se Míša.

„Ale mám tam nějaký řízení.“ Chce vstát.

„Séď!“ Nařizuji jí. „Ten už nám neublíží.“ Míša si mezitím svlíkla kombinézu a spodní prádlo. Krvavé cáry kůže nejdříve očistím sněhem. Doufám, že na něj nechcali… Míša drží. Musí to hodně bolet.

„A teď to trochu štípne.“ Povídám jí a liju jí do rány nějakou dezinfekci.

Aůůůů. Kreténe!!! To bolí!“ Svíjí se na špinavý zemi.

„Otoč se ještě z druhý strany.“ Neochotně se otočí. Holýma prstama roztáhnu díru po kulce a naliji tam dezinfekci.

„Aůůůůůů!!!!! Aůůůů!!! Už nééé. To je… aůůůů. Kreténe!!! Bolí!!!“ Hází s sebou na zemi a řve. Obracím ji.

„Neřvi!“ Utěšuju ji. „Můžeš se vyvstekat potom. Máme tam hosta.“ Chvilku ještě kvílí a v nestřežené chvilce jí naliju dezinfekci ještě pořádně do toho prvního místa. Myslím, že jsem tam toho nalil málo. Kopne mě a řve na celé kolo. Pak mi nadává, že jsem sviňák a podrazák jako všichni chlapi. A že mám počkat až mě taky postřelí. Nevděčnice.

Když se konečně vyvztekala a já jí udělal pořádný obvaz, zeptala se:

„Jakýho hosta?“ V tu chvíli jsem věděl, že bych nechtěl být v kůži toho chlápka.

„Jednoho jsem tam uspal. Doufám, že nezmrzne.“

„Tak ho ohřejem na ohni.“ Povídá Míša a mě přejel mráz po zádech. Do očí jsem se jí raději nepodíval. Jsem rád, že jsem se dneska ještě neposral…

x x x x x

„Tak ho přiveď, vyslechnem ho.“ Zvedám se. „A pořádně ho svaž, ať nám neuteče.“ To nemusela říkat. Jdu pro zpěváčka. Už teď ho lituju. Zjišťuji, jak na čerstvým vzduchu a mrazu podivně ožil. Odplazil se asi tři metry od místa, na kterém jsem ho nechal. Dávám mu ruce za záda, klekám na něj, trochu sebou hází. Ale já jsem těžší než on a tak ho rychle zvládnu. Něco naštvaně mektá.

„Doufám, že umíš anglicky šmejde!“ Svazuju mu ruce ocelovým lankem, které jsem našel u psí boudy. Majitele sežrali asi ostatní nepřivázaní kolegové. Lanko se mu pěkně zařízlo do zápěstí.

Řve sice bolestí, ale to bude jeho úděl po následující hodinku. Nechci se tu moc dlouho zdržovat, jestli někdo slyšel ten brajgl co jsme dělali… Logické je, že to někdo slyšet musel, otázkou je za jak dlouho jsou tady.

Zvedám ho na nohy. A tlačím ho před sebou. Došli jsme do noclehárny, sice sebou začal mrskat, ale když jsem ho kopnul Martenskami do kolena, tak od té doby je hodný. Akorát začal nějak kulhat a něco mi říká, že to nehraje…

V noclehárně hořelo a je tu spoustu možností, jak našeho nového přítele naučit mluvit.

Míša už vstala a obléká si spodní prádlo, černoch na ní vyjeveně civí. Asi mu došlo, že tolik mrtvých má na svědomí ženská. Míša zjistila, že se na ni černoch neurvale dívá a teď vyzývavě našpulil masitý rty… Chudák neví, s kým má tu čest. I já se trochu potím. Když si vemu, jak minule zřídila toho chlapa co jí znásilnil… Míša si ještě ošetřuje ránu na lokti.

„Slíkni ho a dones ho k ohni.“ Udiveně se na ní podívám.

„Slíknout?“

„Jo, donaha.“ Odvětí klidně. Černoch se naší konverzaci přiblble usmívá. Svlíkat chlapa a navíc takovýho odpornýho se mi ani za nic nechce.

„To to mám udělat já?!“ Ptá se Míša.

„Né, to né.“

„Tak dělej, nemáme moc času!“ Křikne po mně Míša.

Táhnu černocha k ohni, Svlíkám ho. Vzpírá se.

„Vem to nožem, takhle se s ním budeš srát až do rána.“ Napovídá mi..

„No jo pořád.“ Připadá mi jako matka, ta mě taky pořád napomínala. S tím rozdílem, že mi neříkala jak mám slíknout donaha chlapa, ještě když je venku mínus patnáct. Řežu mu nožem nohavice a bundu, jde to dobře. Začíná s sebou zase mrskat. Roztrhnu mu bundu a kalhoty. Černoch na nás nevěřícně čumí. Hrozně smrdí a jeho spodky hrají všemi barvami… Je jenom v tílku, spodkách a má na sobě ještě boty. Trhám mu tričko, Míša mu mezitím svazuje rychle nohy. Je to nějaký kabel, asi od telefonu. Chlapík je jenom v spodkách. Taky je potetovaný

„Sundej mu ty boty!“ Nařizuje Míša.

„Jo.“ Jsou naštěstí na „sucháč“, jdou rychle dolů.

„Co teď?“ Ptám se.

„Pokračuj se svlíkáním!“

„Ty chceš…?“

„Jo, dělej, voni jsou pak hovornější. Možná, že ho to nebude tolik bolet.“ To mě uklidnilo, slíkat chlapa, když je to vlastně pro jeho dobro… to není tak hrozné. Černoch zaprotestoval, ještě že mu Míša svázala nohy, mohl nás pěkně pokopat. Byla to ode mne neopatrnost. Něco nesrozumitelného na nás řval.

„Vytáhni ho támhle tím kabelem na ten hák.“ To co děláme se mi vůbec nelíbí a ještě poslouchat to komandování.

Přehazuji kabel přes hák od lustru a podvazuju mu ho za zády. Vytáhnul jsem ho sotva pět centimetrů nad zem a zase sebou škube. Míša došla pomalu k ohni, hodila do něj pár židlí a vytáhla z něj hořící nohu stolu. Přišla s ní k němu. Černoch nevěřícně koulí očima, Míša mu přejede hořící nohou po hrudníku. Pokérovanec zaúpěl a plivnul Míše do obličeje. Ta si jenom otřela tvář a zopakovala pohyb, zase řev a zase plivnutí. Tentokrát si Míša neutřela sliny z obličeje a hořící nohu mu strčila mezi nohy. Řev, že jsem myslel, že mi prasknou bubínky. Chvíli mu jí tam nechala. Tetovanec se napjal jak luk a pak, když Míša odendala hořící louč, se prověsil. Škubal s sebou. Míša chvilku počkala, jestli na ní plivne, když se tak nestalo, tak se ho anglicky zeptala:

„Do you speek English?“ Zakroutil hlavou že ne.

„Parles-vous francais?“ Přikývnul.

„Oui?“ Zeptala se znovu Míša. A přiložila mu louč k břichu. Zase řev a horečné přikyvování. Najednou se černoušek docela slušně rozmluvil a jeho francouzština byla celkem ucházející. Bohužel jsem nerozumě ani slovo a Míša mi nepřekládala. Zjevně ale hovořil o něčem, co Míšu silně zajímalo, na něco se ho několikrát ptala, jako by se chtěla ujistit, že to je pravda. Míša ho musela pouze několikrát loučí zpomalit, nebo ji používala, když se jí nezdála nějaká informace a nebo nějaké informaci nevěřila.

Výslech trval asi půl hodiny, jednou jsem musel zvracet, to jak na konci uvázala nebožákovi kolem popálených varlat smyčku a zatáhla za ní. Pak se chlapík neočekávaně zatvrdil a Míša začala používat středověké praktiky mučení. To už jsem nevydržel a vypadnul pryč. Z hostince byl slyšet pouze nelidský řev. Po další čtvrt hodince jsem vtrhl zpátky do baráku.

„Už ho nech být!!!“ Zařval jsem na Míšu. Pomalu se na mě otočila, ten pohled bych nikomu nepřál, rozklepala se mi kolena a zbaběle jsem utekl…

Za dvacet minut si mě zavolala. Musel jsem se dívat do země.

Nakonec mu nožem rozřízla břicho a rukavicí mu vyndala kličky střev. Kolem něho roztahala hořící dříví aby nezmrznul. Pak povídá:

„Nezbyla tu nějaká flaška rumu?“ V jejím hlase byl cítit chlad okolního vzduchu. Za jejími zády popálený a zčásti z kůže stažený nešťastník mumlal něco nesrozumitelného v rodném jazyce. A díval se jak mu střeva vylezají na podlahu.

„Flaška?“ Zeptal jsem se. „Podívám se.“ Musel jsem pryč. Běžel jsem nazpátek do druhého baráku a tam popadnul ještě nenačatou flašku Absintu. Dal jsem si velkého loka, potřeboval jsem to.

Zanesl jsem flašku Míše, napila se.

„Jedem?“ Koukla na mě. Sklopil jsem oči.

„Jo.“ Řekl jsem a oba jsme se vydali k motorce.

„To ho tam jen tak necháš?“ Osmělil jsem se. Asi ji to překvapilo.

„No a co s ním mám jako dělat?“ Nasedli jsme na motorku.

„Něco jako ránu z milosti… nebo tak něco…“ Navrhnul jsem.

„To Eleonoře taky nedopřáli.“ Hlas se jí zlomil, ale nerozplakala se.

„Co?, co s ní… Eleonoru dostali? Jak?“ Úplně mě to zaskočilo.

„Jeď, pak ti to řeknu.“ Na nic jsem se už neptal. Myslel jsem na Elí. Tak ji dostali. Co s ní ty svině dělaly? Najednou jsem se styděl za svoje chování tam u toho mizery. Litoval jsem, že se nám nepodařilo polapit víc takových vrahounů. Co jí udělali? To byla otázka, kterou jsem si pořád pokládal, když jsem mířil k dánským hranicím. Míša na mě zakřičela, že se musíme dostat na nějakou dálnici, ty prý nehlídají. Přikývnul jsem, jako že rozumím. Když Míša vyslýchala zajatce, tak jsem měl dost času na to, abych si naštudoval mapu, nachystal motorku a pobral nějaké zbraně. Máme tři kalašnikovy, spoustu zásobníků a asi dvacet granátů. Doufám, že je ale už nebudem potřebovat.

x x x x x

Najeli jsme na dálnici. Běžný „provoz“.

Jízda probíhala v pohodě, na nose jsem měl brýle nočního vidění, cestování se rázem stalo docela příjemné. Sníh byl vesměs nafoukán do druhého směru a naší cestě byl vcelku dobrý asfalt. Najednou ve mně zase hrklo, okamžitě jsem vypnul motor. Na dálnici se opět objevily koleje. Míša mě pevně sevřela. Rozhlížel jsem se kolem, nikde nic. Ale ten můj motor byl slyšet na kilometry daleko. Otočil jsem se k Míše.

„Budem muset sjet z dálnice.“ Kývla, do řízení se neplete. Najel jsem ke straně do přeplněného odstavného pruhu a zastavil. Oba se rozhlížíme. Nikde nic. Koleje tam ale byly, jasně jsem je viděl. Koukám, kudy bychom odtlačili motorku z cesty, jsem asi deset kilometrů od hranice… To samozřejmě neznamená, že nás v Dánsku nemusí nahánět. Tlačili jsme motorku asi dvě stě metrů v odstavným pruhu a pak jsem konečně objevil místo, kde bychom mohli vyjet ven. Zase se rozhlížím. Nic. Nakopnu motorku a jen tak na kousek plynu se probojovávám z dálnice. Je to silně zavátý, Míša mi pomáhá. Ještě kousek a jsme na nějaké lesní cestě.

Konečně.

„Ten tvůj informátor ti říkal, že dálnice jsou čistý?“ Přikývla. Tlačili jsme motorku pěšky kolem lesíka. Sníh byl nafoukán do škarpy a šlo se celkem lehce.

„Jo, o tomhle by nelhal, to vím na sto procent.“ Jak si je tak jistá jsem nezjišťoval, dokážu si představit soubor otázek, které to ověří.

„To pak ale neví pravá ruka co dělá levá.“ Namítám.

„To taky neví.“ Povídá Míša. A pokračuje. „Do Evropy se dopravilo několik skupin, které vedly záškodnickou válku v Sudánu, je to ta nejhorší zvěř… Nejdřív táhly za jeden provaz, ale teď spolu na potkání válčí. Každý si raboval sám co chtěl. Ty si jim tenkrát zabil jejich kmenového náčelníka, který vedl odpor v Sudánu proti Arabům třicet let. Pak se ta jejich sebranka začala rozpadat. Pamatuješ na toho Nisana, jak nás honil ve Francii v horách?“

„Jo.“ Odpovídám. „Jak měl neprůstřelný skla.“

„Přesně.“ Přisvědčí Míša. „Tak to byl jeho zástupce, ale oni ho obešli, tak se sebral, vzal s sebou skupinu nejvěrnějších a odtáhnul jako první. Byl to prý hrozný sadista. Nejradši lidi upaloval na malým ohníčku i několik dní. Nikdo na to neměl žaludek, jenom on. Ty jeho ženský musely točit rožní a provinilce pomalu opékat. Jedna z nich prý takhle musela ugrilovat svého minulého manžela. Bylo to hrozný prase, všichni se ho báli. Proto ho obešli a nezvolili ho.“

To co mi Míša povídala, jsem tušil. Honí nás pěkná sebranka a kdyby se jim to nerozpadlo, tak nás grilovali taky. Měl jsem pravdu s tím, že musím toho medvěda zabít, že to bude nějaká jejich důležitá postava. Zeptal jsem se jí.

„Tak proč nás pořád honí? Proč nerabujou města a nekradou?“ Odpověď mě šokovala.

„Protože si jim zabil jejich kmenového vůdce, kterého oni uznávali bezmála jako svého boha. A že si ho prý zabil nějakým rituálním způsobem a proto smrt musí být pomstěna. Označili tě jako Šakru, což znamená něco jako: „Ten, který přichází v noci“. Mají tě v bázlivé úctě a zároveň tě hrozně nenávidí. Říkal, že budou bojovat a hledat, dokud tě nenajdou. Všichni tvoji přisluhovači, že prý zemřou hroznou smrtí.“ Tady jí začal znova přeskakovat hlas. Eleonora. Dokážu si představit co s ní asi museli dělat…

Šli jsme pustou krajinou a já přemýšlel a vybavoval si okamžiky s Elí. Byla to taková naše druhá babička. Laskavá naděje a pro Míšu vrba na všechny její bolesti. Respektoval jsem ji. Občas sice na mě byla dosti příkrá, ale spravedlivá. Nejvíc mě znepokojovala slova Míši, že prý mě budou hledat pořád, dokud mě nenajdou.

„Myslíš, že po nás půjdou pořád, jak říkal ten…“

„Vykonali všichni hromadně přísahu, tam na tom kopci. Ta přísaha se dědí z otce na syna a z matky na dceru. Je nezrušitelná. Prý by jejich národ zahynul, kdyby ji porušil, nebo se ji nepokusil naplnit.“ Říkala to takovým přemýšlivým hlasem.

„Tak to jsme v pěkný prdeli.“ Prohlásil jsem.

„Jo,“ Řekla na to Míša. A víc nic. Myslel jsem, že z ní něco vypadne, nějaká útěcha, ale byla zticha.

„Co budeme dělat? Ty magoři nás budou nahánět po celý Evropě.“

„To budou. Nejhorší je to, že se sice rozdělili na několik klanů. Myslím, že říkal do čtyř. Ale přísaha byla vykonána pod totemem, na který byla naražena hlava jejich náčelníka. A to je největší urážka, které se kdy kdo dopustil. Toho se prý nedopustili ani Arabové.“ Podívala se na mě. Trochu jsem zbledl.

„Jó, aha…“ A pak: „No jo.“ Bedlivě se na mě zadívala. A pak řekla: „Jediný, kdo by mohl zrušit tu přísahu, je jeho syn.“

„Jó. No to by bylo dobrý. A ten je kde?“ Zeptal jsem se.

„Toho si probodnul.“ Takže nás čeká putování celou Evropou a nakonec, buď potupná a hrozná smrt na rožni, nebo naopak umrznutí někde v lese na útěku. Byl jsem úplně zoufalý. Jsme v hajzlu. Kdyby vedle mně nešla Míša, tak bych spáchal sebevraždu.

Já jsem nějaká jejich mýtická postava, já, který se u toho zabíjení dvakrát posral, několikrát se psychicky zhroutil… To je k smíchu, dokonce jsem se začal potichu smát. Míša na mě udiveně pohlédla.

„Čemu se směješ?“ Řekl jsem jí to. K smíchu jí to vůbec nepřišlo. Povídá:

„Vím, že si magor Eriku…“ Oslovila mě jménem, což se už dlouho nestalo… „Taky vím, jak si se choval ke psům, ale proč si toho náčelníka musel takhle zo ha vit?“ Poslední slovo slabikovala.

Chvíli jsem mlčel. Pak jsem řekl:

„Nevím, myslel jsem, že se pak budou bát, že nás nechaj na pokoji. A taky mě ten chlap hrozně sral a navíc nemám rád černochy.“

Zakroutila nevěřícně hlavou. Cítil jsem se trapně, asi jako chlap, kterého přistihnou, jak se dívá malému děvčátku pod sukně. Bylo to hrozný, Míša a hlavně Eleonora musela hrozně za moji blbost trpět. Při tom jsem to tak nemyslel…, teda myslel, ale jinak… Všechno mě sere. Míša si myslí, že jsem uchyl, ti blbci tam venku mě mají za noční můru a straší s ní malé děti a já mám sebevražedné tendence. Je mi hrozná zima, mám žízeň a taky hlad. Jsem asi nejodpornější a nejnenáviděnější postava na zeměkouli. Přitom jsem jenom vyučený pekař, který nebýt toho, že se dal k záchranářům by ani dneska nežil. Zastavili jsme se. Povidám:

„Takhle nikam nedojdem. Nasednem na motorku, dojedeme někam, kde přespíme a večer budem zase pokračovat v cestě. Uvidíme, jestli je to bude pořád bavit. Když se nám nějakým způsobem podaří přežít zimu, tak bych chtěl odplout někam pryč z Evropy. Aby mě ti bastardi nikdy nenašli.“ Míša na mě upřela ty svoje smutný oči a kývla.

Mutanti

Přejeli jsme hranice, konečně v Dánsku, ne že by to tu bylo bezpečnější, ale je to takový milník na naší cestě. Jedeme noční krajinou, za chvíli bude svítat a nám se zatím nepodařilo najít nějaký nocleh. Chtělo by tu nějakou samotu v lese. Kolem nás se táhne plot s ostnatým drátem, je divné, že by byl vojenský prostor takhle blízko hranice…

Konečně jsme vyjeli z lesa, v dálce jsem viděl s nočním viděním nějaké pohyby. Zastavili jsme se.

„Co teď?“ Zeptal jsem se Míši.

„Ty rozhodni, noční démone…“ Byla v tom cítit trocha ironie…

„Nech toho, ještě ty začínej!“ Dala mi pusu.

„No, tak se nezlob.“

„Grrr.“ Zavrčel jsem.

„Vypadá to, jako by teprve přijížděli.“ Povídá Míša.

„No jo, je to kolona. Pátrači. Měli bychom se schovat do toho lesíka. Bude tam nějaký vojenský prostor, mohli by tam být nějaký pořádný zbraně.“ Mrkla na mě. Vím, že tohle na ni platí. Nakopnul jsem motorku a začal se vracet. Uhnul jsem doleva a vydal se po sotva viditelné pěšině. Pořád žádná brána. Jednou jsme museli obcházet spadlý strom a pak jsme zase zahučeli do nějakého výmolu. Už jsem myslel, že motorku nevytáhnu, ale nakonec se zadařilo. Venku už je světlo a slyším zvuky těžkých motorů.

„Musíme si pospíšit!“ Volám dozadu na Míšu. Konečně brána. Dojedem k ní, je zamčená, nemáme kleště. Zámek je obrovský, takový se v obchodě neprodává. Vojáci…, ti musí mít vždycky něco extra. Plot je vysoký asi tři metry a na jeho vršku je namotán takový zvláštní ostnatý drát. Není to klasický se špičkama, tenhle má takový žiletky. Co ty lidi na sebe nevymyslí…

„Čím to otevřem?“ Ptá se Míša.

„To nevím, kdybych měl řetěz, tak by se to možná dalo otevřít motorkou.“ Míša si klepe na čelo.

„Počkej!“ Vytahuju pana Smithse a pana Wessona. Vítězně ukazuji velký revolver.

„Ustup satane.“ Povídám Míše, vyplázne na mě jazyk. Namířím na vrata a asi s osmi metrů vystřelím. Zámek se roztrhnul vejpůl, vrata se rozskočila a odlétla do stran.

„To muselo být slyšet až v Kodani.“ Hodnotí výstřel Míša.

„Stejně by nás ti parchanti brzo vyčmuchali.“ Zvuk motorů, jako by zesílil. Zavírám pečlivě bránu a na vrcholek dávám dva odjištěné granáty. Takové malé přivítání. Až ji otevřou, tak se maj na co těšit.

„Dělej, sedej!“ Volám na Míšu. Jedeme dál. Asi po dvou stech metrech vidím další bránu, ta je tentokrát otevřená, nikde nikdo.

„Chtělo by to nášlapný miny…“ Otáčím se k Míše. Jedeme úzkou lesní cestou, blbý je, že jsou vidět stopy po naší motorce. Rozhazuji do sněhu několik odjištěných granátů. Nevím jestli to byl dobrý nápad, nechat se nahnat tady do tý ohrady. Ten vojenský prostor je ale veliký, mohli bychom se tu ztratit…

Další brána. Tahle je zavřená. Sesedáme.

„To je divný, co já jsem byl na vojně, tak vojenský prostor je oplocen akorát jednou. A tady vidíš, překážky mají umístěný směrem spíše dovnitř než směrem ven. Voni ty zelený mozky jsou všude stejný…“ Míša to nijak nekomentuje. Brána je zajištěna obrovskou železnou závorou, ale z venku. Před bránou je veliká kukaň a když vejdem dovnitř, tak je to samý počítač a samá obrazovka od sledovacího systému. Nic pochopitelně nefunguje…

„Musí tady být někde ruční otevírání tý brány.“ Povídám k Míše. „Zkus něco takovýho najít.“ Každý jsme se vydali do jiné místnosti. Já jsem byl brzo hotov, tak jsem šel ven zkoumat bránu. Vedle kousek od vrat jsem objevil malou plechovou bedýnku. Míša přišla, že nic nenašla.

„Já taky ne, ale tady by něco mohlo být.“ Sedám si do sněhu a vytahuju z opasku svůj velký nůž. Zkouším zapáčit. Je to ale ze silného plechu, zase beru revolver. Musím opatrně, abych nepoškodil mechanizmus vevnitř.

Prásk.

Tomuhle kalibru nic neodolá… Víko jsem musel ale ještě vypáčit, bylo to opravdu důkladně zabezpečené.

„Je tam nějaké kolo a ventil. Zkusím s tím otočit, sleduj bránu.“ Nic se nestalo.

„Zkus za tu bránu zatáhnout!“ Křičím a kroutím kolem a ventilama. Konečně. Brána se pohnula, je zašupovací do boku.

„No to je teda mechanizmus!“ Vstávám. Najednou se z lesa za námi ozve tlumená exploze.

„Kurva, to jsou ty granáty! Rychle.“ Protáhli jsme se bránou. Ještě honem rozstřelím ventil ve skříňce. Brána se se žuchnutím zabouchne. Doufám, že napevno.

„S tím budou mít chvilku práci.“ Sedáme na motorku a dávám plný plyn.

„Neměli jsme sem chodit! Teď jsme v háji!“ Křičí na mě zezadu Míša. Zase se začínám potit.

Kurva, jsme v pasti. Tady nás dostanou, musíme sehnat nějaký kulomet a aspoň jim trochu pustíme žilou… Snad.

x x x x x

Nikde však nevidím žádný kasárna, ani sklady. Dojeli jsme na velké asfaltové parkoviště, všude kolem jenom lepší auta… Vojenský, kromě dvou džípů, žádný. Zase nějaká exploze, to jsou asi ty granáty co jsem dal do sněhu. To by je mohlo chvíli zdržet. Dojeli jsme k velké budově, vypadá jako sídlo softwerové firmy, nebo jako nemocnice. Je asi pět pater vysoká a je to samý mramor a sklo. Nikde žádné logo, nic.

„Sakra, kdo by si stavěl takové sídlo na tak obrovském pozemku… Co to je za blbost?“ Jsou tu i dva Roys-Royce a nějaký Ferrari. Objíždím budovu kolem dokola. Táhne se i se zázemím asi sto padesát metrů daleko. Navazuje na ní několik dalších přístavků. Žádná jiná cesta tu není. Znova dělám kolo kolem baráku, nic.

Jsme v hajzlu!

Jedu ke vchodu. Zastavuji a sesedáme. Podíváme se s Míšou na sebe. Ničím mě neobviňuje, kdyby alespoň na mě řvala, jaký jsem debil. Nic, jenom ty smutný oči…

Jdem ke vchodu, tvoří jej samozašupovací dveře na fotobuňku. Normálka. Samozřejmě dveře nefungují. Pokouším se je vypáčit nožem, prý stačí kousek s nima pohnout a ony už se samy roztáhnou.

Neroztáhly se.

Je slyšet hluk motorů za námi.

„Svině! Otevř se! Kurvo jedna!“ Nadávám. Míša pozoruje tiše příjezd k areálu. V ruce kalašnikov a granáty. Motorku jsme dali stranou.

„Když nepůjdeš po dobrým, tak…“ Vytahuju revolver a namířim na sklo. Prásk, prásk, prásk, prásk. Čtyři rány do toho udělaly sotva znatelný ťupky.

„Ty vole… to snad né!?“ Co to je kurva za dveře…? Kouknu na zlatou cedulky (vypadá jako opravdové zlato) je na ní napsáno:

G E N T E CH

Míša se otočí a taky nevěřícně kroutí hlavou. Na cestu k parkovišti vyjely první dva náklaďáky. Propad jsem panice.

„Kurvááááá!!! Co budem dělat.“ Míša se kryje za zíďkou, dalekohled v ruce. Auta se obezřetně rozestupují. Po chvíli zastavila. Vyskákalo z nich asi dvě stovky chlapů. Další náklaďáky je vidět na příjezdu.

„Ty volééé!“ Ječím jako pominutý. Míša mě napomíná:

„Noční démone, přestaň skuhrat a vezmi si levé křídlo.“ Křičím na ní:

„Jsme v hajzlu, to si nepochopila?“

„Drž hubu a raději zkus něco udělat s těma dveřma, za chvíli už nebudeš mít příležitost! Zkus třeba támhle tu klávesnici!“ Ukazuje na skříňku vedle cedulky s logem společnosti. Ozývá se první dávka. Někdo už si patrně všimnul mého zmateného pobíhání. Naštěstí to bylo z blbého úhlu, střely se neškodně svezly po mramoru. Divné na tom akorát je, že na „mramoru“ nezanechaly ani škrábanec… Krčím se pod klávesnicí. Displej kupodivu funguje. Je na ní pole s čísly a pole s písmeny. Není to ale normální abeceda. Jsou to nějaké znaky. Na boku jsou dva čudly, jeden červený a druhý zelený. Mačkám nelogicky ten červený. Dveře se otevřely.

„Ty vole!“ Míša se otočila, poslala dávku z kalašnikova do blížící se rojnice a skočila dovnitř za mnou.

„Ještě granáty! Ty jim tam nenechám!“ Než jsem ji stačil zadržet, byla v trapu. Dveře se začaly zase zavírat.

„Dělej! Dveře!“ Křičím. Míša popadla tašku s granátama a proklouzla dveřmi nazpátek. Ještě než se dveře zavřely, vyklonil jsem se a revolverem rozstřelil klávesnici. Konečně. Klávesnice se rozprskla na kusy. Bohužel jsem revolver držel jednou rukou. Šílená bolest mě kopla do zápěstí. Svalil jsem se na zem. Mám ho asi zlomený. Kroutím se na zemi. Přistupuje ke mně Míša.

„Co je, dostals jí? Kam?“

„Né, já jsem ho držel jenom jednou rukou.“ Soukám ze sebe, bolestí se mi kroutí huba.

„Seš vůl! Jdeme, dveře dlouho nevydrží!“ Zvedá mě, ruka mě hrozně bolí. Tepe mi v ní taková tupá bolest, občas to vystřelí až k lokti. Nedá se to vydržet. Vzpomínám si na toho černocha ze včerejška… Co asi ten musel cítit, když mu Míša stahovala kůži ze zad.

Míša mě táhne do patra.

„Kde to jsme? Slyšelas někdy slovo Gentech?“ Ptám se Míši. Otáčí se na mě.

„Ne. Musíme to tu zkouknout a pak jim to u těch dveří osladíme. Doufám, že i okna jsou ze stejnýho materiálu.“

„Já zase doufám, že ta budova má jen jeden vchod.“

„S tím nepočítej! Myslím, že jsem v zadu viděla stejný dveře, jako tyhle. Musíme je najít! Jdi támhle tou chodbou a zkus najít další vchod.“

„Ty chceš…“

„Jo, musíme se rozdělit, běž!“ Políbila mě. A vyběhla po schodech do patra. Doufám, že ji nevidím naposledy. Křiknu na ni, ať je opatrná.

„Kurva, proč zrovna já?“ Procházím přízemím a sestupuju po schodech dolů. Dveře po levé a po pravé straně. Všechny jsou zamčené. Nevypadají ale moc bytelně. Nabíjim revolver novými patronami, doufám, že už z něj nebudu muset střílet. Zlatej Casull…

Dobíhám na konec chodby. Probíhám kuchyní, je tu hrozný smrad, ale žádné mouchy. To je dobře. Z kuchyně mířím zase po schodech dolů a dostávám se do podobný chodby jako u těch prvních dveří. Tuším, že by to mohlo být ono. Metu schody po třech, v ruce mě stále tepe. Konečně.

Dveře a před nima stojí tři černoušci, zkoušejí je rozbít pažbou… Jsou stejně blbí jako já. Dovnitř nevidí je to polepeno polarizační fólií. Strhávám samopal.

„To je jak na čekané.“ Po chvíli je napadne, že by mohli vyzkoušet otevírání přes klávesnici. Zamířim na vchod. Dveře se začaly otevírat. Smějou se. Jdou dovnitř, za nima jdou opatrně další.

Střílím, mám nastaveno na „dávkou“. Kalašnikov ty tři doslova semele. Tohle mě baví. Vytahuju granát z kapsy a posílám ho vchodem ven a pak další. Před vchodem se strhne mela. Nejdříve jak slyšeli střelbu, tak se vrhli bezhlavě vpřed a teď se pokoušejí ve vteřině zmizet. Směju se a posílám jim do zad zbytek zásobníku. Vůbec mi není hanba. Granáty vybuchují, podle toho, jak je zacákané sklo na dveřích, tak šly do černého. Běžím ke vchodu a chca nechca vytahuji revolver. Křečovitě ho svírám, dveře se začínají zase zavírat. Před vchodem leží asi deset mrtvých a raněných, což je v podstatě stejné. Držím ho oběma rukama a zlomené zápěstí hrozně bolí. Střílím, klávesnice je na kusy. Dveře se zavřely. Vysílením dopadám na podlahu. Musím si chvíli odpočinout. Asi po půl hodině, kdy jsem pozoroval černochy, jak bojácně vykukujou zpoza rohu, jsem si vzpomněl na Míšu.

„Musím jí pomoct, jestli nemá nějaký problém.“ Chci se zvednout, ale jsem hrozně utahaný…

Slyším jak kapky deště dopadají na sklo dveří. Prší. Otevřu oči. Asi deset černochů zuřivě střílí do dveří.

„Tak to byl ten déšť!“ Na skle se neobjevuje ani stopa po narušení…

„Kde já už to viděl…“ najednou mě polilo horko.

„Ten materiál… do prdele! Míša!!!“ Rychle se zvedám na nohy a běžím nazpět chodbou.

„G E N T E CH“

V duchu se mi vybavuje nenápadná zlatá cedulka, ta asi bude opravdu zlatá… Probíhám kuchyní a znova schody. Jsem zase v hale. Černoši se snaží o to samé co ti u druhých dveří… Vybíhám po schodech do patra, volám na Míšu. Neodpovídá.

První patro jsou nějaké kanceláře a jídelna. Míša nikde. Znovu volám. Nic.

„Hergot, kde jsi??!!“ Lítám po druhém patře s kalašnikovem v rukou. Zlomené zápěstí hrozně bolí.

„Kurva, kdybych tak měl aspoň obinadlo!“ Nadávám si, že jsme nevzali lékárničku. Na chodbách taky nic nevisí… Bodejť by jo! Gentech. Tady léčí asi jiným způsobem. Druhé patro jsou taky kancly. Sotva popadám dech, když běžím do třetího patra. Jsou tu nějaké laboratoře. V jedné baňce vidím uříznutou ruku a kus zápěstí, vedou k ní nějaké hrozně malé dráty.

„Fuj! To je humus!“ Zabouchnu dveře. V další laboratoři je zase jiná hrůza: Půlka těla, jenom od pasu dolů je ponořena v takové podivné nálevce a obalena takovým nažloutlým slizem. Zajímavé na tom je, že nemá ani náznak pohlavních orgánů. Málem jsem se poblil. V dalších dveřích jsou podobné věci: hlava bez očí a bez nosu, ruce s osmi dlouhýma prstama…

Belhám se do čtvrtýho patra, jsem hrozně unavený, kalašnikov dávám na záda. Posadím se do pohodlného koženého křesla. Spal bych. Najednou nad sebou slyším něčí kroky jak jde někdo ze schodů dolů, strhám kalašnikov ze zad a kryju se za sloup.

„Míša!“ Radostí div nebrečím. Při pohledu do jejího obličeje mě ale smích přešel. Je nějaká divná, tohle nemůže být snad ani ona… Podobná jí je, ale ty rysy… Taky je nějaká vyšší. Nemá žádnou zbraň, což se od jejího znásilnění ještě nestalo. Rozhlížim se kolem. Nikde nikdo. Kouká na mě prázdným pohledem, jako by mě ani neviděla.

„Co se stalo?“ Ptám se. Neodpoví.

„Zatarasil jsem dveře do baráku.“ Zase žádná odpověď.

„Prohlídnem si tady to patro?“ Chci jít do dalších laboratoří.

„Nechoď tam.“ Nebyla to výzva, nebo varování, spíš konstatování. Zastavil jsem se.

„Proč? Už jsem viděl dole pěkný hrůzy. Tak co?“

„Ještě si neviděl vůbec nic.“ Zarazilo mě to. Pokračovala:

„Pojď za mnou, musíme něco udělat.“ Zezdola se ozývaly rány do baráku, asi nasadili těžší kalibr. Budova je asi zvukotěsně izolována, ale takové otřesy, to můžou způsobit jedině RPGéčka… Varoval jsem ji, musíme najít nějakou zbraň, jak těm parchantům zatopit! Jen se lehce usmála.

„Kam jdem?!“ Nic neřekla a vedla mě za ruku nahoru. Připadám si jak loutka.

„Víš kde jsme?“ Začal jsem. „Na tom skle je asi úplně stejná, nebo spíš lepší fólie, jaká byla na tom teráriu u „kudlanky“. Tady podle mne vyrábějí ty zrůdy. Musíme dávat bacha!“

Otočila se na mě. A usmála se křivým cynickým pohledem. Takový jsem u ní ještě neviděl, zase jsem málem pustil do kalhot.

„Co je, kam jdem?“ Chtěl jsem se vyprostit, ale držela mě. Vedla mě stále nahoru.

„Sakra, pusť mně!“ Zase jsem se jí pokoušel vyškubnout, ale držela mě jak ve svěráku, vůbec jsem se nemohl z toho sevření dostat. Zmáčkla mě.

„Jaůůů! Co děláš! Zlomíš mi zápěstí!“

„Neboj, za chvíli budeš v pohodě.“

„Co blbneš, ty si tu něco snědla?“ Ptám se.

„Tady.“ Řekla, zastavili jsme se před nějakými dveřmi. Rány z venku byly čím dál hlasitější.

Otevřela je.

Vešli jsme dovnitř veliké kanceláře, na pravém konci byly nějaké stoly a počítače a na levém nějaké baňky se svítící modrou tekutinou. Míša došla k jedné z nich. Nasála modrou tekutinu do injekce.

„Sedni si.“ Vyzvala mě.

„Nééé! Co blbneš, to nemůžeš! Já nechci být nějaká genetická zrůda!“ Usmála se, musel jsem si sednout.

„Nebude to bolet! Nic se ti nestane. Uvidíš. Já jsem si ji bodla sama.“

„No jo, ale podívej, co to s tebou udělalo…!“ Jsi bílá jak smrt a ty fleky! Podívej se do zrcadla!“

„To jsou vedlejší účinky, který do druhého dne zmizej.“

„Kecy!“ Nevěřím jí ani slovo.

„Ruku!“

„To si děláš srandu, né?!“ Popadla mi ruku, vůbec jsem neměl šanci.

Píchla mě.

Pomalu do mě natlačila celou odměrku stříkačky. Nic mi nepomohlo, že jsem se bránil a kopal ji do nohy. Držela mě a nepustila, dokud do mě nenatlačila všechno to modré svinstvo. Pak ze mne vstala.

„Teď se ti bude trochu motat hlava a možná tě to bude trochu bolet. Ale účinek je… neuvěřitelnej.“ Cítil jsem, jak mi ten modrý svítící bordel proniká do celého těla. Každou žílou i každou cévičkou projel a cítil jsem ho i na plicích. Začal jsem kašlat, pak mě sevřela strašlivá bolest po celém těle. Každý nerv byl na poplach! Každá molekula mého těla s bránila přijmout tu cizí „infekci“. Řval jsem, že mě muselo být slyšet i venku. Tahle bolest se se zlomeným zápěstím nedala vůbec srovnávat… Pak jsem ochraptěl a jenom se válel po zemi, mrskal jsem s sebou asi deset minut, nemohl jsem dýchat. S hrůzou jsem zjistil, že dýchat ani nepotřebuju, vlny horka se střídaly s vlnami mrazu a vlnami bolesti. Cítil jsem každý vlas jak do něj vniká ta cizí látka, každý atom. Začal jsem vidět nejprve zeleně pak žlutě a nakonec modře, mžitky mi běhaly před očima, jako když se člověk dívá termovizí. Podivné obrazce a kruhy mi běhaly kolem. Pak najednou všechno skončilo. Civěl jsem do stropu, viděl jsem každou podrobnost, každé zrníčko štuku na stropě. Zrak se mi hodně zlepšil… to je dobré, aspoň něco. Po bolesti ani památky. Pomalu jsem vstal i zápěstí už nebolelo.

Zkusil jsem s ním zahýbat. Dobrý. Míša se na mě usmívala, už mi její úsměv nepřipadal tak hrozný, taky jsem se na ni usmál. Trochu se lekla, ale nic neřekla. Prohlížela si mě. Řekl bych, že se zájmem.

„Jak se cítíš?“ Zeptala se.

„No, docela dobrý.“

„Musela jsem ti to píchnout, nebyla jiná šance.“ Omlouvala se.

„Já vím. Půjdem to dolů vyřídit?“

„Ještě chvilku počkej, ještě neprorazili. A nejsou tu všichni…“ Natáhla ucho směrem k chodbě. „Dveře ještě chvilku vydrží. Pak by se měla spustit mříž, ta by je měla taky chvilku zdržet…“

„Jo.“ Odpověděl jsem. Asi dobře slyší. Asi po deseti minutách zjišťuji že i u mne se výrazně zlepšily některé vjemy. Například cítím v nohách, jak ti dole dupou a běhaj sem a tam. Jsou jich už stovky. Taky cítím, jak dva lidé slaňují za střechy po laně dolů.

Když se podívám skrz zeď, tak vidím obrysy předmětů co jsou za ní. Sice nejasně, ale vidím… Cítím, jak moje síly jsou čím dál tím větší a větší a nejenom fyzické fondy se zvětšily, i po psychické stránce jsem na tom lépe. Najednou nemůžu pochopit, jak jsem se mohl při zabíjení těch lumpů dvakrát pokadit. Je to stejně nesmyslné jako dřív, že bych si dělal výčitky že při luxování zahynou tisíce roztočů… Míša zkouší salta dopředu a dozadu. Udělá skok v zad a ve vzduchu se při tom udělá sedm salt, zpátky to samé.

„Pojď si to také zkusit.“ Vyzývá mě. Váhám, ale pak jdu. Zkouším nejdřív jedno salto dopředu, jde to krásně. Pak dvě salta dopředu, je to jako bych plaval ve vodě, nebo ještě lépe jako kdybych byl ve stavu beztíže. Zkouším dozadu, úplně bez problému. Vyjdu ven na chodbu, strop má sedm metrů výšku, vím to přesně, nevím jak, ale vím že je 702 centimetrů vysoký. Zkouším vyskočit. Vyskočím v pohodě do pěti metrů. Míša vyskočí, až se rukou dotkne stropu. Super! Pak se znova odráží a vyskakuje. Hlavou naráží do stropu, je betonový. Jasně cítím přes podrážky Martenek vibrace. Strop dostal docela zabrat.

„Cítils, jak se prohnuly ty armatury ve stropě?“ Ptá se nadšeně Míša.

„Jak víš, že tam jsou armatury?“

„Vidím je.“ Šokuje mě Míša. „Každou zvlášť!“

„Fákt?“ Jsem ohromen.

„No jasně, taky je uvidíš. Nezapomeň, že já jsem si píchla injekci minimálně o hodinu dřív.“ Povídá Míša. Jsem unešen, jak úžasná technika se tu vyvíjela. Zeptal jsem se:

„Jak si věděla, že si ji můžeš píchnout?“

„Jednoduše, přečetla jsem si poznámky. Tahle kancelář.“ Ukáže do místnosti, kde mi píchla injekci. „Ta patřila řediteli. Vedl si velice jasné a stručné zápisky. V těch patrech pod náma jsou… zmetky a různé vývojové prototypy. Výsledný produkt. Ta modrá tekutina byla akorát v jeho kanclu, pochopila jsem to, když jsem četla v jeho notesu. Budeme mít úžasný schopnosti… Tohle je začátek.“

„Kolik té tekutiny tam ještě zbylo?“ Zeptal jsem se, protože jsem si nevšiml kolik Míša nasála do injekce.

„Asi tak pro čtyři lidi. Schováme jí zatím do trezoru a půjdem se podívat na ty dole, jak je to s tou jejich klatbou…“

„Ale nemáme tolik nábojů.“ Namítám.

„Nebudeš je potřebovat, naše těla jsou skoro nezranitelná a…“ Došla k mohutnému nerezovému zábradlí. Vzala ho jednou rukou a vytrhla ho i z kotvama z betonu. Druhou rukou „oholila“ pomocné příčky. V ruce jí zůstala asi dva a půl metru dlouhá silnostěnná trubka, konec rafinovaně zahnula. Vše jednou rukou! „… myslím, že tohle je lepší než kalašnikov.“ Najednou se zezdola ozvala silná detonace. A pak rachot padající mříže.

„Pojď, uklidíme tekutinu, za žádnou cenu se nesmí dostat do nepovolaných rukou.“ Šli jsme nazpátek do kanceláře. Na vizitce bylo napsáno: Dr. Gerber, direktor. Pan Gerber a jeho tým si tu hráli na boha a do jisté míry se jim to podařilo. Rád bych si s panem Gerberem pohovořil. Jak se mu povedla taková úžasná přeměna a jak dlouho mu to trvalo, než dosáhli takového výsledku?

Mezitím Míša uklidila modrou kapalinu do trezoru a klíče si dala do polartekové mikiny. Dav lomcoval mřížema. Podívali jsme se navzájem do očí. Klid a vyrovnanost.

Uklidíme tady. Vyšli jsme ven na chodbu.

„Počkej ještě, já si udělám taky „meč“. Povídám k Míše. Zastavila se a se zájmem mě pozoruje. Přistupuju k zábradlí. Dav dole se utišil a asi pokládá nálože…

„Už brzo, vydržte.“ Pomyslím si. Zkouším jen tak lehce zabrat.

„Že bych to dokázal taky utrhnout jako Míša?“ Beru za trubku, cítím jak se železo napíná a jak rvu kusy betonu ze schodů. Určitě to neodflákli. Míša mě po očku pozoruje, zatímco zkouší bojové variace se svou zbraní. Odstraňuji přebytečné výztuhy, jde to dobře, jako bych lámal suché větývky ze stromu… Neuvěřitelné. Taky si zahnu konec trubky jako Míša, je to, bude to velice účinné. Mrkne na mě. „Jdeme?“ Přikyvuji.

Otočí se a skáče z pátého patra na podlahu. Nahýbám se opatrně ze schodů. Nic se jí nestalo. Nebudu riskovat a sbíhám schody. Beru je po pěti, jde to rychle.

Odplata

Jsme schovaný za rohem. I my asi máme určitou mez nezničitelnosti a nechat se roztrhat těma trhavinami na kusy… Doslova cítím jemný prach molekul plastické trhaviny ve vzduchu. Je to nepříjemné, kýchnu. Míša se na mě zamračí.

„Pardon, alergie na výbušniny.“ Jenom přikývne, chodba a celá budova se otřese mohutnou explozí. Všude je dým, ale ten nám nevadí, vidíme skrz něj. V dálce zahlídnu lačný dav, útočníci bezhlavě pálí ze všech hlavní do proraženého vchodu. Stovky střel se divoce odráží od zdí. Sedíme schovaný zády k výtahu. Jsme tady v bezpečí. Konečně střelba utichá. Cítím a slyším jak se útočníci plíží opatrně ke vchodu. Je jich třicet. Opatrně postupujou kolem rozbitých skleněných dveří. Sklo na podrážkách bot odporně skřípá… Oni si však myslí, že jdou neslyšně…

Když už jsou všichni uvnitř, tak na sebe mrknem. Míša se na mě jemně usmívá a já na ni. Zase uhýbá pohledem, nevím proč, budu se na sebe muset podívat do zrcadla…

Vykročili jsme k nim, v rukách nerézové kyje…

„Dobro došli.“ Užívám svoji oblíbenou frázi ze Švejka. Černoch přede mnou se na mě nevěřícně podíval, usmál jsem se na něj. Kalašnikov mu vypadl z rukou… Proč se mě ti lidé tak bojí? Ostatní se na nás taky podívali, jeden po druhém začali otáčet na nás své hlavně.

Ti lidé jsou tak pomalí… Jedno máchnutí ocelovou trubkou a pět se jich skácelo k zemi. Míša má už na svém kontě jedenáct lidiček. Já se nějak courám, bojovně jsem zařval, okamžitě jsem cítil jak čtyřem z nich se povolily svěrače. Je to jako když člověk seká trávu. Tráva se taky nebrání, maximálně když je člověk neopatrný a je tam kopřiva, tak se spálí, ale to přejde. Žeň trvala čtyři a půl vteřiny, žádná kopřiva nás nespálila.

„Budou tady muset vymalovat.“ Komentuje to Míša. Opravdu, rozhlížím se kolem, stěny, strop a hlavně podlaha všude je krev, maso vnitřnosti…

„Hele!“ Vyhrkne Míša.“ Bude sranda, trochu je vyděsíme. Hrozně se u toho hihňá. Naznačuje mi, že jim zpátky naházíme hlavy. Dobrý nápad. Začnu trhat nepoškozené hlavy a házet je na podlahu, za chvilku je tam hromada. Někdo volá do vchodu.

„Moment!“ Zakřičím zpátky. „Hned to bude!“ Míša se chechtá na celé kolo.

„No, všechny sice nejsou, ale snad to bude stačit.“ Na hromadě je devatenáct hlav, ostatní se nepodařilo najít… Hážem je zpátky na parkoviště před budovu. Naslouchám, co se bude dít. Oba se strašně hihňáme, doufám, že to neslyší. Hlavy způsobily hotový poprask. Část útočníků se chce dát na útěk a druzí za každou cenu dobývat budovu.

Dostal jsem nápad.

„Co kdybychom vyšli ven z rukama nad hlavou, jako že se vzdáváme. Zajímalo by mě, co budou dělat.“ Míša chvíli přemýšlí, pak se usměje a přikyvuje.

„No tak fajn. Chtěla bych dostat toho, kdo jim velí. A na ty naše trubky si připíchneme ty bílí ubrusy, jako symbol, že se vzdáváme.“ Zase se uculuje. Souhlasím. Vyskakuje do prvního patra a za chvilku přináší dva krásně bílé ubrusy. Zručně je přiváže ke trubkám. Jedním kabátem, co zbyl po jednom z černochů, utře obě zbraně a je hotovo. Zašklebí se na mě.

Jdeme ke vchodu, diskuse nabírá na obrátkách. Najednou se zjevujeme ve vchodě s bílými praporci. Dav utichá, oči upřené na nás dva. Máváme ubrusama nad hlavou. Dav propuká v divoký jásot, to nečekali. Divoce na nás pokřikujou. Přejíždím pohledem po davu.

„683. Celkem.“ Povídám Míše. Když bleskově spočítám počet lidí.

„A dalších čtyřicet v zadu.“ Dodává Míša. Obdivně se na ni zadívám. Dav oslavuje vítězství, střílí do vzduchu dlouhé dávky. Propásli svojí největší příležitost.

„Teď!“ Řekli jsme oba najednou. Strhli jsme naráz bílé ubrusy a vrhli se do davu.

x x x x x

Ten den z nebe pršela krev. Byla to jatka. Jako kosou jsme si klestili cestu davem řvoucích lidí. Objevil jsem během těch dvou minut u sebe netušené možnosti.

Na trubky se nám namotávali kusy střev a části oblečení, ale já byl s Míšou v té nejlepší formě. Venku příjemných mínus deset a „práce“ šla dobře od ruky. Chvílema jsem přes krev ani neviděl, věřím, že Míša ano, je přeci o hodinu starší a zkušenější. Někteří se pokusili utéct, ale o všech jsme věděli. Za hodinku jsme setřásli posledního z nich se stromu.

S některými Míša prováděla další dny výslech, aby se dověděla všechno. Je v tom velice zručná. Velitele se dostat nepodařilo, chudák dostal infarkt, když jsem se na něj vítězoslavně zašklebil, že ho mám živého. Chytli jsme však jeho zástupce, chvíli, opravdu chvíli odolával, ale pak všechno vyzvonil. Když viděl, jak Míša rozžhavenou jehlou pomalu vypaluje jeho kolegovi oči, tak pustil tradičně do kalhot a pak už všechno řekl.

Mě výslechy nebaví, kdo má pořád čuchat ten smrad z výkalů.Tuhle práci nechávám na ženskou, má větší fantazii. Když umřel poslední z útočníků a Míša naposledy oběhla oplocený pozemek, aby se ujistila, že se tu nikdo neskrývá. Vycucnul jsem ze zaparkovaných automobilů benzín a začal nosit těla nepřátel na hromadu. Kousky pod 500gr nechávám ležet, o ty se postará na jaře místní fauna. Normálně bych se na nějaký úklid vykašlal, ale znáte ženský…, nějak se jí to tu zalíbilo, chce si tu něco proštudovat.

Ale k něčemu to bylo přece jenom dobrý, když jsem nosil nepřátele na hromadu, něco můj zrak upoutalo. Byla to moje stará katana.

„Heuréká!“ Vykřikl jsem, jak starý vynálezce pln radosti.

„Můj miláček!“ Nechal jsem ho někde v domě ve Francii a teďka jsem se s ním zase setkal.

„Díky příteli.“ Poděkoval jsem beznohému trupu, kterému záhadně chyběly i prsty na jeho levé ruce. Bůh ví proč, asi je semlel uragán zvaný Míša.

Byla to ona, moje stará katana, ostří a čepel poznamenána od bojů se psy, dneska nechápu, jak jsem se mohl bát těchto milých čtvernožců, jsou tak roztomilí… Rozhodl jsem se, že si musíme nějakého pořídit.

Zapálil jsem hranici, hořící těla voněla i Míšu to sem přilákalo. Dívali jsme se na škvařící tuk našich nepřátel a drželi se za ruce. Bylo mi dobře. A taky ten pocit z dobře provedené práce…

x x x x x

„Jak dlouho si tu chceš číst?“ Zeptal jsem se Míši.

„Zdržíme se asi tak tři dny, pořádně se podívám, co tu hoši vyvíjeli. Může to být inspirující.“ Nevím, já bych raději neztrácel čas a šel si popovídat se zbytkem té africké bandy. Ale hádat se nebudu, podívám se raději do toho čtvrtého patra.

Vešel jsem do první laboratoře. V akváriu tam plavala (břichem vzhůru, mrtvolný vzhled je společný asi pro všechny formy života) ryba zkřížená z ptákem. Mělo to obrovitý zoban, náznak peří a velkou ocasní ploutev. Bylo to asi tři metry dlouhé a kdyby se to dostalo do moře, tak i nebezpečné. V další laboratoři byl kříženec ještěrky a pavouka. Tělo s osmi nohama, ale místo chloupků šupiny. Na zadech měl mohutné trny. Připadal jsem jako v nějaké ujeté zoo. V dalších místnostech byla podobná stvoření, teď už v různém stádiu rozkladu. Všechny zabil plyn, asi stejný, o kterém mluvili přátelé Eleonory. Možná stejné bezpečnostní opatření. Je to škoda, že nějaký z místních živočichů nepřežil. Rád bych si s ním změřil své síly. S nostalgií s Míšou vzpomínáme na „kudlanku“, to by byl protivník!

x x x x x

Míša pořád čumí do počítačů místních vědců. Je obdivuhodně zdatná v technice, dokázala zprovoznit místní náhradní agregát a restaurovat zavirovanou počítačovou síť. Vědci tu totiž měli bezpečnostní opatření, která, když vypadl proud a došla omezená zásoba nafty pro náhradní generátor, tak veškerá data zlikvidovala a veškeré sítě zavirovala.

Míša si s tím ale nakonec poradila a dala do pořádku veškerá data, co byla uložena na síti. Nudil jsem se, jen tak v tričku jsem pobíhal po „výběhu“. Tak jsem nazval náš oplocený areál. Zjistil jsem, že není pro mě problém na nějakým rozumným nezalesněným terénu vyvinout rychlost až sto kilometrů v hodině, což je famózní. Ono vůbec všechny dovednosti se po požití injekce prudce zlepšily. Například skočím do výšky asi dvaceti metrů, do dálky až třicet metrů. A mám slušnou sílu. Terénního Land Rovera, který váží dvě a půl tuny zdvihnu nad hlavu a hodím ho sto třicet metrů daleko… Myslím, že tím naše nepřátele jistě překvapím.

Další den po kremaci našich nepřátel jsem ucítil malé chvění půdy. Zatím sotva znatelné, ale zesilovalo. Míša vyšla ze dveří, větřila ve vzduchu, vypadala jak vlčice. Podívali jsme se na sebe.

„Nechceš si je vzít na starost? Já tu mám nějakou práci.“

„S radostí!“ Jsem rád, že jí můžu v něčem pomoct a taky jsem se pěkně nudil.

„Ale přiveď mi nějaké zajatce! A ať cestou nezemřou na infarkt!“ Pohrozila mi prstem.

V dílnách za budovou jsem si nabrousil katanu, vzal trubku, za pás zastrčil pány Smithe a Wessona a vyrazil jsem.

Běžel jsem silnicí k bráně s tou podivnou závorou. Tady se asi nejvíc zdrželi, brána byla zohýbána jak do ní naráželi náklaďákama. Muselo je to stát hodně úsilí…

Bránu jsem hravě přeskočil a běžel dál, svým dokonalým zrakem jsem ve sněhu zahlídl jeden nevybuchlý granát. Zastavil jsem se.

„Jak já tě potvoro…“ Z dálky jsem na něj hodil kus pařezu, který jsem vytáhl ze země. Poslušně bouchnul. Běžel jsem vstříc chvění. Za minutku jsem je viděl. Bylo to šest nákladních aut, dva autobusy a tři džípy.

„Hmm. Míša mi bude závidět.“ Zahlídnul jsem párek pátračů na motorkách.

Začalo se stmívat. Můj čas pomalu přichází.

Zajímalo by mě, kolik těch lumpů tady v Evropě vlastně je a jestli jdou po nás všici?

Kolona zajela k nejbližší vesnici a začali stavět hlídky. Část kolony, ale odbočila k nám. Čekal jsem zahrabán ve sněhové závěji u cesty, auta projela kolem mě. Když projelo poslední, zvedl jsem se a naskočil na poslední nápravu.

„Kousek se s vámi svezu.“ Zamumlal jsem. Samomluva mě po injekci nepřešla, asi to není nemoc.

Auta zastavila kousek od lesa a lidé z nich se postavili před ně. Začala agitace za moje dopadnutí. Proslov vedl černoch (jak jinak), asi čtyřicátník a lidé mu to jak se patří žrali. Docela dobře je zapálil pro následující boj. Z vedlejšího náklaďáku vyndávali krabice s nočním viděním. To mě zajímalo. Nemůžu připustit, aby mě v noci viděli. Naštěstí se ti co krabice vyndávali připojili ke skandujícímu a mírně se vlnícímu davu (z jednoho automobilu jim pustili nějakou oblíbenou raperskou kapelu), měl jsem tedy dost času, abych krabice popadnul a zahodil asi sedmset metrů daleko do lesíka. Tam je nenajdou. Vyskočil jsem na plachtu jednoho z automobilů a čekal.

Když skončil proslov, hlavní černoch rozkázal něco jako pohov a živel se odebral nafasovat brýle. Strhla se mela. Když zjistili, že krabice chybí, propadli panice. Hlavní černoch musel zakročit a vystřelit půl dávky ze svého kalašnikovu do vzduchu. Rychle se pustila raperská kapela a ta dav trochu uklidnila. Někteří se začali zase vlnit.

Velitel vyslechl „skladníky“, ti jako by popřeli, že nějaký bedny skládali, z davu se začaly ozývat nějaké protesty. Bylo patnáct pod nulou a banda se chtěla někde ohřát.

Velitel pohrozil „skladníkům“, každému dal pohlavek a zavelel k odjezdu. Mohl jsem se nahoře utlouct smíchy, dusil jsem ho v sobě, aby ti dole nic neslyšeli.

Takový nepořádek a laksní přístup, to jsem neviděl. „Skladníci“ něco brebentili mezi sebou, ale nakonec si každý z nich nasadil na hlavu sluchátka a oddali se rytmům komerční hudby.

Dojeli jsme do „tábora“. Některé baráky byly už vytopené. Obsazena byla téměř celá ves. V kamnech se topilo úplně vším co hořelo. „Kvartýrmajstři“ nejdříve rozmlátili nábytek, pak parkety nebo jinou dřevěnou podlahu a vše naházeli do kamen. Na komínech byl sníh, tak jim kamna kouřila. Nadávalo se u toho a taky hojně konzumoval alkohol.

S bandou bylo asi dvacet ženských, půlka z nich patřila vedení. Sám velitel měl čtyři. O zbytek se dělilo 613 „válečníků“…

Jejich ženy byly hrozně vyhublý a bylo na nich znát, k čemu jsou především určeny. Nemohly chodit. Byly přenášeny na postelích, celé zabalené v přikrývkách, koukala jim jenom hlava. Kdo si dneska užije rozhodl pořadník a pro dalších deset šťastných los. Pak je roznášely po barácích.

Myslím, že jsem je zbytečně přeceňoval, tahle banda by do Švédska rozhodně nejela. A kdyby, tak už by se do Afriky nevrátili. Ve Švédsku žije spousta dravé zvěře, která je o půlku chytřejší než tyhle… Už nyní to je nemyslící chátra. Ale mé trubce to je jedno, ta už si je přebere.

Přemýšlel jsem, jak na ně zaútočím, rozhodně to bude dnes v noci. To je lépe najdu. Myslím, že si před smrtí užijou trochu švandy, někdy se tomu říká adrenalin…

Když dělali zase nějaký nástup a vedli politické řeči, tak jsem za zadu useknul jednomu černochovi, zevlujícímu opodál, katanou hlavu. Popadnul jsem ji a hodil doprostřed davu, schoval se za barák a čekal.

Hlava dopadla mezi zimou drkotající lůzu. Všichni strnuli, dav se rozestoupil a všichni čuměli na tu divnou věc na zemi. Začalo brebentění a pokřikování. Jeden obviňoval druhého. Velitel došel k hlavě, otočil ji a něco zvolal, asi jméno nešťastníka. Dav zabouřil. Velitel si nechal zavolat stráže, co měly na starost bezpečnost shromáždění. Shodou okolností tam byl jeden ze „skladníků“, velitel si ho logicky vybral za viníka. „Skladník“ byl asi dvacetiletý hoch, poměrně vysoký, tvář samej bolák. Velitel mu dal několik ran pěstí do obličeje, mladík se svalil na zem, pak do něj začal kopat. Dav blahem vrněl. Velitel pořád na mladíka křičel a nepřestával do něj kopat. Pak, jako by chtěl od něj odejít, udělal dva kroky, otočil se, vytáhnul pistoli a mladíka dvěma výstřely poslal do afrického pekla. Dav zašuměl radostí, konečně byl viník odhalen. Na uklidnění jim zase pustili oblíbenou repující kapelu a všichni byli spokojeni. Vůbec nikdo neřešil to, kdo tu hlavu usekl a kde je zbytek těla.

Mrtvolu okamžitě obrali o nejcennější věci a dva jeho bývalí kámošové ho odtáhli za vesnici. Vydal jsem se za nima. Lidé se zatím rozešli do baráků po vsi. Sledoval jsem ty dva jak táhnou za nohy nebohého mladíka, který za nic nemohl.

Jednomu z nich jsem poklepal zezadu na rameno. Otočil se.

„Baf!“ Instinktivně šáhnul po pistoli, předběhl jsem ho a pistoli zahodil, druhému jsem utrhnul kalašnikov i z řemenama. Myslím, že jsem mu při tom vykloubil rameno. Začal se svíjet na zemi. První černoch se bez pistole na mě vrhnul, zůstal jsem stát. Vrazil mi hlavou do břicha. Jaké bylo ale jeho překvapení, když se ode mne odrazil jak od zdi. Ukopnul jsem mu hlavu,

Dr. Martens mu projel obličejem jak shnilou tykví, druhý se začal plazit zpátky do vesnice. Nabral jsem hrst sněhu a vrazil mu ji do pusy. Pak jsem ho popadnul za nohu a vláčel ho k vesnici, mrskal s sebou. Když jsme byli u prvních baráků, tak jsem ho roztočil a hodil do okna jednoho z domů. Jako když se hází kladivem na stadiónu. Chlapík proletěl zabedněným oknem dovnitř, sundal jsem si ze zad katanu a zašvihal s ní ve vzduchu. S popěvkem: „Z hluboka dýchat… Z hluboka dýchat“ Jsem vyrazil k domu. Cítil jsem se hnedka v lepší náladě. Z baráku začali vykukovat hlavně kalašnikovů a dva zvědavé krky.

Proud čerstvé krve skropil sníh a dvě hlavy dopadly vedle ještě kouřících exkrementů. Ozvaly se první výstřely, šel jsem dům od domu.

Né že by mě domácí vítali zrovna chlebem a solí, asi zapomněli, kde je dobré vychování. Když pochopili, že nemají šanci, začali utíkat. Katanu jsem zastrčil do pouzdra a na záda si zavěsil trubku, zahrál jsem si na dánských polích hokej. Pravda, nebyla to zrovna fair-play, někdy jsem se dopustil i několika faulů, ale vyhrál jsem.

Největší dilema jsem měl s těma ženskýma, ale to se vyřešilo samo, jakmile na mě jedna z dam vytáhla pistoli a střelila mě do břicha. Samotného mě zajímalo co se stane. Nejdřív jsem ucítil takovou tupou bolest, ale né že by mě to bolelo moc, spíš jsem jenom o tom věděl, že mě někdo postřelil. Pak tělo začalo stravovat kulku a nakonec po asi deseti vteřinách po kulce nebylo ani památky. Dámám jsem dopřál rychlou smrt. Nejsem nelida.

Zajatce jsem zajistil hnedka ve druhém baráku, tam kde sídlilo velení. Sice jsem se tím trochu zdržel, ale Míša z nich měla radost.

Mysleli si, že přijdu jako každý slušný útočník dveřmi nebo oknem, ale já je zcela překvapil. Musel být na mě zcela neuvěřitelný pohled, když jsem se jim proboural stropem a stál rozkročen s dvou a půl metrovou podivně zatočenou bezešvou nerezovou trubkou ve prostřed místnosti, celý od krve. Zase byl cítit ten známý smrádek.

Jenom jeden stačil utéct oknem, ale toho jsem dohnal kilometr od vesnice. Svázal jsem velitele a ještě jednoho chlápka a šel jsem dokončit práci.

Pak jsem si zajatce naložil na záda (kouleli při tom očima, jeden jsem mě pokusil kousnout…) a běžel s nima do Gentechu. Za pět minut jsme tam byli. Dopravil jsem je do sklepa a každého zvlášť „ubytoval“ v jedné z místností. Míša mě přišla přivítat, dali jsme si pusu a pak se zeptala:

„Tak jak? Slyšela jsem docela ostrou střelbu. Nezdrhnul někdo?“

„To víš že né, přinesl jsem ti dva kusy, tak máš prácičku. Já se musím někde umýt.“

„Už teče voda.“ Řekla Míša a šla se podívat na zajatce.

Až ve sprše jsem slyšel šílený řev vyslýchaných.

„Co kurva tak řvete?!“ Nadával jsem ve sprše, konečně chvilka klidu a oni mi ji chtějí zkazit! Zase teplá voda, první po několika dnech. Naposledy mě Míša spařila v té vaně po tom zápalu plic. Už ani nevím, jak se to městečko jmenovalo… Chtěl jsem si to užít a oni takhle vyvádějí… Naštvaný jsem vylezl ze sprchy.

„Musím se tam podívat, co tam s nima proboha vyvádí.“ Oblíknul jsem se do čistého a šel do sklepa. Sténání bylo čím dál tím hlasitější.

„Jak na tohle může mít žaludek?!“ Vešel jsem do „posluchárny“. Naskytnul se mi obraz jak z pekla, nebo nějakého hororu. Na háku co trčel ze stropu bylo přivázáno lano, na kterém visel chlap komplet stažený z kůže, Míša ho rozžhaveným pohrabáčem přejížděla po různých částech těla. Samozřejmě, že byl už vykleštěn a měl vypálené oči.

Míša se na mě otočila, v očích ten zlomyslný výraz (že nevíš co ti teďka udělám?). Zeptal jsem se:

„Jak to, že ještě žije, neměl bejt už mrtvej?!“ Míša odpověděla:

„Představ si, že jsem tu našla takovou látku, která zabraňuje předčasné smrti. Trochu jsem mu jí stříkla.“ Usmála se a pak dodala:

„Nechce umřít.“ A pokrčila rameny.

„Co?! Jak nechce?“

„No tak se podívej“ A ukázala na krváka. Škubal s sebou. Pak se mě zase zeptala:

„Víš kdo to je?“ A aniž čekala na odpověď pokračovala: „To je ten parchant co upálil Elí, taky ji před tím znásilnil.“ Blýskla po mě pohledem. Docela jsem se vylekal.

„No tak já už radši du, tohle nemusím vidět.“ Nechápavě zakroutila hlavou, pak za mnou křikla něco v tom smyslu: Že my chlapi nic nevydržíme a že chudák ženská musí všechno oddřít. Neposlouchal jsem ji.

V celé budově byl slyšet ten hrozný řev, musel jsem spát venku. Sněžilo.

x x x x x

Ráno jsem se probudil, všude kolem bílo. Byl jsem celý zapadaný sněhem. Šel jsem se proběhnout, zaběhnul jsem si do Kielu. Vzpomněl jsem si, že v tom krámku se zbraněma byl ten nedobytný trezor…

Chtěl jsem si jenom ověřit jestli je opravdu tak nedobytný, jak se tvářil. A hlavně co v něm je. Pak je tu další věc, za chvíli jsou totiž Vánoce a já nemám pro Míšu žádný dárek. Už jsem prokaučoval Mikuláše a Vánoce bych nechtěl.

Trezor byl hroznej prevít, opravdu byl nedobytný, teda skoro. Musel jsem se do něj prokopat z druhého baráku, byla tam dva metry tlustá železobetonová zeď. Teda spíše železná než betonová. Zničil jsem na tom několik krumpáčů a padlo na to asi dvacet granátů než jsem se dostal dovnitř. Docela mě to unavilo. Výsledek ale stál za to.

Když se přede mnou objevila konečně dírka a já nakoukl dovnitř, mé srdce zaplesalo. Nedočkavostí jsem se doslova procpal do trezoru. Majitel musel být opravdu pěkný číslo.

Trezor, tedy spíše trezorová místnost nebyla velká, ale byl to pravý ráj pro milovníky zbraní. Byly tu protiletadlové rakety Stinger, nejlepší termovize a noční vidění. Nejrůznější keramické zbraně, které jsou neviditelné pro letištní rentgeny, vše samozřejmě bez výrobních čísel. V rohu byla složena asi tuna semtexu a rozbušky. Ale co mě nejvíc zajímalo, bylo pověšeno na jedné zdi. Dva nádherné meče z Damascénské oceli.

„To musí stát víc než ty rakety…“ Meče byly vykovány ve vzoru normanských mečů a byly překrásně zdobené diamanty a zlatem. Potěžkal jsem jeden, mohl mít tak dvacet kilo a byl… úchvatný, nebo dokonalý? Nevím, zkrátka to byl nádherný kousek.

Přišlo mi líto mé prostinké katany za 19 000,– Kč, ta se s tímhle nemůže vůbec srovnávat. Svojí práci však odvedla na výbornou.

K mečům patřily i dvě nádherně zpracované pochvy. To bude krásný vánoční dárek. Míša bude mít radost. Dál jsem tu objevil i nějaké hadry. Zprvu jsem jim nevěnoval pozornost, ale když už jsem se měl k odchodu tak jsem o jednu z krabic zakopnul.

„Potvoro! Hergot!“ Sklonil jsem se a prohlédl si obsah bedny. Byly to nějaké černé maskovací uniformy, na namáhaných místech zesílené podivnou gelovou hmotou. Černá barva doslova pohlcovala světlo…

„To by se mohlo hodit. Měli tu asi dvacet kusů, všech možných velikostí. Vybral jsem dvě, jednu pro Míšu a druhou pro mě. Doma jsem byl asi za hodinu a půl. Míša se po mě už sháněla. Dárky jsem schoval do sněhu a vyrazil do budovy.

„No kde vězíš?“ Vyhrkla na mne.

„Ále, byl jsem se proběhnout, ten řev se už nedal vydržet. Už si s ním skončila?“ Zeptal jsem se, abych odvedl hovor jinam.

„Jo, s oběma. Udělala jsem si podrobný obrázek o našich protivnících.“

„Jó? A co si zjistila.“ Předstíral jsem zájem. Mě to je jasné, za vraždu Eleonory všichni zaplatí, hlubší víru v tom nehledám.

„Tak za prvé.“ Začala Míša s vyprávěním, které trochu změnilo situaci. Trochu víc změnilo situaci…

„Pravděpodobně to záhadné vymření lidí přežili pouze obyvatelé Sudánu, respektive jedné z jeho provincií na severu od Chartumu. Chvíli se nic nedělo, pak zjistili, že se po jejich přirozených a odvěkých nepřátelích, tj. Arabech, slehla zem. Nejdřív si mysleli, že je zlikvidovali Američané, ale pak jim došlo že ne. Vydali se na jih do Chartumu, tam však nikdo nebyl. Nastalo velké shromáždění, vyslali posly do všech koutů země. Ti se vrátili se stejnou zprávou: Nikde nežijí žádní lidé. Proto Usavek, to je ten jejich náčelník, které ho si zabil a jeho hlavu narazil na jejich bojový totem, rozhodl: Potáhneme na sever. Cestou nikoho nepotkali, dostali se až do Tripolisu, který ze msty na Kadáfího celý vypálili. Lodí pokračovali do Evropy.“ Poslouchal jsem Míšu se zaujetím, tohle bylo pro mne nové. Říkala mi vlastně novodobou historii lidstva. Pokračovala:

„Přistáli kousek od Monaka. Cestou potkali několik nikým neřízených lodí. Jednu z nich obsadili, byla to nějaká nákladní loď plná vojenského nákladu pro Libyi, proto všichni měli stejné kalašniky. Když přistáli kousek od Monaka, obezřetně postupovali vpřed. Na nikoho při tom nenarazili. Pálili vše co jim přišlo pod ruku. V Monaku vydrželi týden, než ho vybydleli. Prý si užívali v těch nejlepších hotelech a vilách. Lidé se začali vymykat kontrole, proto Usavek rozhodl, že se potáhne dál. Několik lidí bylo proti, bezstarostný život v přepychu jim vyhovoval. Zpohodlněli. Usavek rozhodl o veřejném potrestání odpůrců, to byly ty skalpy na totemu. Patřily těm, co Usavekovi odmítali poslušnost, mezi nima byli i dva bílí legionáři, kteří zběhli z francouzské cizinecké legie.“ Tak se mi to nezdálo, koutkem oka jsem zahlédl nějakou bílou hlavu pověšenou za vlasy k totemu…

„Skupina táhla po pobřeží a plenila jedno město za druhým. Všem se to líbilo, Usaveka všichni milovali, byl pro ně bohem. Pak procházeli jedním z dalších měst. Usavek nebyl žádný blbec, vždy posílal napřed pátrače, ti měli varovat rabující a ničící kolegy před případným napadením. Taky rozkázal, že při rabování se nesmí střílet. Nebyl si jist, jestli v Evropě někdo nepřežil, bál se odvetného zásahu. Věděl, že by to pro ně byl konec.“

„Kolik jich vlastně bylo, co se vylodili v Evropě?“ Skočil jsem Míše do řeči, je dobré vědět kolik nepřátel máme ještě před sebou.

„Bylo jich přes pět tisíc.“ Odpověděla Míša, tiše jsem hvízdl.

„Pět tisíc?“ No to je paráda. To máme ještě co dělat. Míša se ale ze svého vyprávění nedala vyrušit, pokračovala dál:

„Jak jsem říkala, v jednom městě, už nevěděl v kterém…“ To jsem zase moc dobře věděl já, bylo to Valras Plage „…narazili na odpor. Narazili na tebe.“ Teď přichází na scénu Šakra, Noční démon, v duchu jsem se zachechtal.

„Usavek si prý nejdřív myslel, že narazil na nějakou předsunutou vojenskou hlídku, protože mrtvých bylo nějak moc… Pozdě mu došlo, že to je akce pouze jednoho muže, který je takto překvapil. Když jsme mu pláchli z té pláže, tak Usavek prý strašně zuřil, nařídil popravu celé zajišťovací skupiny. Roztrhli je náklaďákama a po exekuci, na které si dav a Usavek zchladili nervy, vyhlásil okamžité pronásledování.“

Dále pak Míša vyprávěla, jak přišli do přístavu v Gruissan a jak je překvapily nastražené granáty Prý to zabilo asi třicet lidí, od této chvíle Usavek nic nepodcenil. Postupoval pomalu a obezřetně, udělal však obrovskou chybu, myslel si, že se jemu nemůže nic stát. Přežil víc jak padesát let neustálých bojů o holý život a třicet roků vedl křesťanské milice. Prodělal bezpočet bitev a byl na to hrozně pyšný a jak víme, pýcha předchází pád. Byl sice charismatický svým zjevem, ale to nepůsobilo na všechny, ne aspoň na mě. Že přišel Usavek o život, tomu nikdo prý nechtěl věřit, museli lidi přivést až k tomu totemu. Když viděli, jak potupný měl konec jejich náčelník a téměř bůh, dostali strach. Nazvali mě: Ten který přichází v noci, nebo: Noční démon. V jejich jazyce: Šakra.

Vedení se chtěl ujmout Usavekův švagr, to byl ten koho Míša oddělala v tom Nisanu, ale pro jeho krutost a všeobecnou neoblíbenost volbou neprošel. Banda se rozpadla na několik skupin. Dvě z těchto skupin na nás zaútočily. Kdyby se nerozpadla, tak bychom nikdy z obklíčeného domu neunikli. Bandu vedl jeden z neschopných chlapíků, kterého zvolili proto, aby byl dobře manipulovatelný. Jmenoval se Kusu, byl sice neschopný velitel, ale o to větší tyran. Nařídil zastřelit všechny, kdo ho mohli ohrožovat. Tím navíc přišel o dobré polní velitele.

O masakru před domem se vyslýchanému nechtělo moc hovořit, Míša ho však nakonec přesvědčila. Po několika výbuších nášlapných min nařídil Kusu, který tušil před sebou naši skrýš frontální útok. Sám se pak oddával rozkoším s několika Usavekovými ženami. Co se děje tam venku, neměl ani tušení.

Ten den přišlo o život asi čtyři sta bojovníků. Kusu byl bezpochyby jedním z velitelů, které veleli nejkratší dobu a navíc pod jehož velení padlo nejvíc bojovníků. Byl to rozený blbec. Usavek o čtyři sta lidí přišel možná tak za deset roků prudkých bojů.

Ten den Kusu zemřel napíchnutý na kůl vedle Eleonory, kterou pomalu upálili na ohni. Kusua přišel zatknout chlapík, co ho Míša vyslíchala a stal se tak po něm velitel. Zřídil „válečnou radu“, na které všichni staří bojovníci mohli říct svůj názor. On si však zanechal možnost samostatného rozhodování. Bandy se mezi sebou dorozumívaly prostřednictvím vysílaček.

Znovu slavnostně přísahali, že mne zabijí. Tato přísaha je stmelovala a zároveň měli nějaký cíl. Cíl je pro tyto bojovníky neuvěřitelně potřebný, bez něho by upadli do nečinnosti jako v Monaku.

Tady v Dánsku by měla být, jak připustil vyslýchaný, ještě jedna skupina a zbytek by měl pochodovat Německem. Když nějaká skupina dlouho neodpovídá, znamená to, že se tu něco děje a že byla napadena. To tedy zase znamená, že tu za chvíli bude nával a že sem míří hodně bojovníků. Buď jim můžem jít naproti a nebo si počkat, až oni dojdou k nám. Míša je pro to, obě varianty kombinovat.

x x x x x

Vánoce a nepřátelé se kvapem blíží a proto jsem se rozhodl Míšu obdarovat už nyní.

„Něco pro tebe mám.“ Povídám Míše, která sedí skloněná nad klávesnicí počítače a tahá z něj rozumy.

Ani nevzhlédla jenom se zeptala:

„Co?“ To mě rozčílilo.

„Nemůžeš mě na chvíli vnímat?“

„Já tě vnímám.“ Konečně se otočila.

„Něco pro tebe mám.“ Zase jsem začal.

„No to už si říkal.“

„Za chvíli jsou Vánoce a mám pro tebe dárek.“ To jí zajímalo. Roztáhly se jí oči. Každá ženská ráda dostává dárky.

„Jakej dárek?“ Zeptala se.

„Pěknej, ale dostaneš ho až zítra, protože si mě ignorovala.“ Vyplázl jsem na ní jazyk a odešel jsem.

„Tak moment, teď když si to nakous, tak to vybal!“ Nedala se tak jednoduše odbýt. Zastavil jsem se zkřížil ruce na prsou a řekl:

„Zítra.“ Nakrkla se.

„Dělej, řekni to, co to je za dárek.“ Žadonila.

„Ne.“ Teď se naštvala

„Tak to z tebe dostanu!“

„Nedostaneš!“ A udělal jsem trojité salto v zad. Míša za mnou. Začla mě nahánět po budově, zahnala mě do slepé uličky. Musel jsem proskočit tím nerozbitným oknem. Běhali jsme jak blázni nocí po areálu Gentechu a vyli do noci jak vlci. Ptáci a všechna další zvířata utekla už dávno před naším řáděním pryč. Utrhnul jsem ve skoku nějakou silnou větev a než jsem dopadnul na zem, tak jsem jí měl oholenou na pěknou hůl. Míša mě napodobila. Pustili jsme se do sebe, mlátili jsme se hlava nehlava. Nestranný pozorovatel by si musel myslet, že mu pouští zrychlený film. Z holí lítaly třísky, pak se mi hůl podařilo zlomit. Jeden konec jsem hodil po Míše, odrazila ho, ale zůstal jí nekrytý bok. Kopem jsem jí připíchnul k protějšímu stromu.

„Vzdáváš se?“ Byl jsem celý udýchaný.

„Nikdy!“ Vykřikla, přerazila jednou rukou hůl, druhou si vyškubla kus co z ní trčel a vrhla se na mě. Váleli jsme se po zemi, některé menší stromky jsme při tom vyvrátili… Nakonec se mi jí podařilo dostat na záda a dát jí válečky. Přehnaně u toho vřeštila. Pak mě setřásla a hodila na protější smrk. Dopadl jsem tak nešťastně, že jsem se taky napíchl na pahýl větve. S vítězným křikem se na mě vrhla a přirazila mě ke kmeni. Větev mi nepříjemně tlačila na páteř a žaludek. Míša se na mě doslova přisála a nedovolila mě sebemenší pohyb. Musel jsem na ní nějak vyzrát, nemohl jsem připustit, aby mě porazila ženská.

Dal jsem jí pusu, nejdřív se nechtěla obměkčit (asi tušila nějakou podlost), ale když jsem jí zajel jazykem do úst tak změkla a povolila sevření. Chvíli jsem jí nechal, bylo to docela příjemné.

Z nenadání jsem se zhoupnul a oběma nohama jí od sebe odkopnul. Letěla asi třicet metrů, než narazila do obrovského dubu, ze stromu na ní spadla asi tuna sněhu. Cítil jsem, že tohle jsem přehnal. Skočil jsem směrem ke sněhové hromadě, už se začínala zvedat na nohy. Chytnul jsem jí obě ruce na záda a povalil na zem. Plivala sníh.

„Tak tohle si posral!“ Kašlavě vyplivovala sníh. Zadržoval jsem v sobě smích. Mám takový blbý zvyk: Čím víc jsem v prdeli, tak mi to připadá srandovnější.

„Počkej až mě pustíš!“ Dál vyhrožovala. Musel jsem něco udělat.

„Ale no tak, nemohl jsem jinak.“

„Počkej!“ Byla hodně vytočená, kroutila se, ale držel jsem jí pevně.

„Tohle ti nedaruju!“

„No tak Miško. Pochop!“ Zkoušel jsem jí obměkčit.

„Si hnusnej podrazák!“

„To není pravda, narazila si mě na tu větev. Co jsem mohl dělat.“

„To bylo svinstvo, cos udělal!“

„No jó, ale… chtěl jsem ti dát ten dárek“ Dal jsem jí pusu na ucho. Cukala se.

„Co zas zkoušíš za fintu. Tohle na mě už neplatí.“

„Já vím, ale když mi promineš, tak ti ten dárek dám hned. Je kousek od nás.“ Skutečně jsme leželi asi kilometr od místa, kde jsem dárek zahrabal. Přemýšlela. Rychle jsem dodal:

„Bude se ti líbit, je super. No tak mi odpusť.“ Pořád nic neříkala.

„Promiň.“ Úplně jsem zapomněl na kouzelné slovíčko.

„Dobře. Tak mě koukej pustit!“ Zase s sebou zaškubala. Nebyl jsem si ale vůbec jistý, jestli mě nepodrazí. Nesnáším podrazy…

„A slíbíš že budeš hodná holka?“

„To nevím.“ Odpověděla.

„Potřebuju to vědět, víš.“ Zase se pokoušela vykroutit. Nepustil jsem.

„Dobře víš, že se z toho nedostaneš. Tak toho, prosím, nech…“ Přemlouval jsem ji. Už mě to taky unavovalo, to je jako by člověk držel na místě parní lokomotivu…

„Dobře, tak mě pusť!“

„Počkej, počkej, co dobře? Dobře jako že mi nic neuděláš?“ Vyzvídal jsem.

„Dobře, prostě dobře.“

„Počkej, to nechápu. Já tě pustím a ty uděláš co?“

„Uvidíš!“ Odpověděla. Věděl jsem moc dobře co by to znamenalo.

„Tak to ne! Nemůžem tu takhle ležet až do rána. Navrhuju soutěž.“

„Jakou soutěž?“ Chtěla vědět Míša, už jí to asi taky nebavilo.

„Soutěž v dovednosti. Pamatuješ, jak jsme spolu soutěžili ve Francii ve střelbě do terče ze Springfilda?“ Zeptal jsem se.

„Jo.“

„No tak něco podobného. Když vyhraješ, můžeš mi dát facku, když já, tak…, tak ti dám opravdovou pusu. Ber to jako takovej opravák… Jó“ Zase přemýšlí.

A v čem ta soutěž bude probíhat?“ Asi jí to zajímá.

„Kdo skočí dál. Snožmo a nesmíš se dotknout země.“ Nic blbějšího mě nenapadlo.

„Dobře.“

„Tak tě můžu pustit? Nic neuděláš? Slibuješ?“ Chtěl jsem nějakou záruku.

„Dobře.“

„Slibuješ?“

„Jo! A pusť mě!“ Pustil jsem jí. Vyskočila na nohy, mračila se.

„Slíbilas!“

„Jasně, tak odkaď?“

„Tady udělám čáru. Kdo skočí dál vyhrál. Bude se skákat z místa. Začínáš!“

„Jen si posluž.“ Vyzvala mě.

„Dámy maj přednost.“ Řekl jsem otřepanou frázi. Zamračila se, až jsem se opotil.

„Dobře, začínám já.“ Řekl jsem smířlivě. Namířil jsem si to do průseku lesa a rozhoupal se ke skoku.

Odrazil jsem se, jak nejvíce jsem mohl. Doskočil jsem třicet tři metrů daleko.

„To nepřeskočí!… Snad…“ Moc jistý jsem si ale nebyl. Pozoroval jsem Míšu jak se chystá ke skoku.

Odraz, letěla ke mně. Bylo jasné, že míří trochu nakřivo a že ke mně nedoskočí. Už téměř dopadla na jeden strom asi pět metrů ode mne, když v tom se vší silou odrazila od kmenu stromu a oběma nohama do mě vrazila. Letěl jsem zase vzduchem. Po změně, kterou prodělal můj organizmus po injekci, jsem si naivně myslel, že mi už nikdo nemůže vyrazit dech. Mýlil jsem se. Rozplácnul jsem se o mohutný strom. Zase bílo. Někdo mě vytáhnul. Míša.

Hlava mě bolela jak po opici. Vzala mě kolem ramen. Nic neříkala. Rychle jsem přicházel k sobě. Asi viděla mou otázkou v očích.

„Říkal si, že se nesmí odrážet od země…“ Mrcha, dostala mě. Dala mě pusu. Usmíření. V hlavě mi přestalo jiskřit a dýchal jsem taky pravidelně.

„Tak kde to je?“ Zeptala se Míša.

„Pojď.“ Vzal jsem ji za ruku a šel po paměti ke skrýši.

„Jééé! To je super!!! Seš třída, kde jsi to našel?“ Byla úplně nadšená. Musel jsem si obléknout taky to černé kimono. Ze začátku jako bych ji neviděl jak byla látka dokonale černá. Byla totiž hrozná tma a mé nové dokonalé oči pomalu začaly kalibrovat nový materiál.

„Zašermujem si?“ Žadonila.

„No jo, ale lehce. Jsou hrozně ostré nechci je moc poškodit.“

Moje obavy, co se poškození týče, byly naprosto liché. Asi po půlhodinovém souboji byly ostří mečů téměř nepoškozené a to jsme je nijak nešetřili. Paráda. Oba jsme byli z dárku uneseni.

„Tak a pudem skoncovat s tou tvou kletbou.“ Prohlásila Míša.

„Jdeme hned?“ Zeptal jsem se. Usmála se a se strašlivým vytím vyrazila ven z areálu.

Uháněli jsme nocí, cítil jsem se báječně. Dvě spřízněné duše. Řev se rozléhal široko daleko. Vůbec mě nebolely hlasivky. Jednu bandu jsem cítil dva kilometry před náma. Míša se na mě v běhu podívala, zasvítily jí oči. Jak to dělá?

Přešli jsme do běhu po všech čtyřech, je to tak lepší. Už vidím domy. Je před nima nějaký nezvyklý pohyb. Asi jsme je vzbudili.

Plnou rychlostí jsme vpadli do ležení. Zas nějaká vyrabovaná vesnice. Je jich tu asi tři sta. Masakr.

Míša vlítla plnou rychlostí do jednoho z domů, koutkem oka jsem zahlídl, jak okny stříká krev.

Já jsem si vybral jeden náklaďák, který se snažil ujet.

Tu noc se naše meče dosyta napili krve nepřátel. Dvakrát mě zasáhli dávkou z kalašnikova, Míša byla bez zásahů. Nikdo nám neunikl. Až do rána jsme oslavovali naše vítězství příšerným vytím. Míša je v tom pravý mistr, dokáže ze svého hrdla vyloudit takové zvuky, že jsem se chvílemi bál i já.

Lehli jsme si do sněhu kousek od vesnice (tady neměl rudou barvu) a odpočívali jsme. Přitulila se ke mně. Najednou jsem si vzpomněl, že jsme už spolu strašně dlouho neměli žádný sex. Bylo na ní znát, že myslí na totéž.

Začala mě pomalu svlíkat, byl jsem hodně vzrušený. Zajímalo by mě jak se zvýšená kondice projeví v…

Nemusel jsem mít strach, vše bylo moc pěkné a romantické. Míša byla stejně divoká a zvrhlá jak posledně. Pak se ke mně zcela vyčerpaná přitulila a jemně mě oslovila:

„Ty můj králíčku…“ Začervenal jsem se. Takové vyznamenání.

Pak jsme spolu probírali další postup proti našim, nebo lépe řečeno mojim nepřátelům. Na jedný věci jsme se shodli hned, budeme postupovat společně. Je dobré, abychom jeden druhému kryli záda. Už se o nás začli šířit určité zvěsti… Míša vyslechla jedno spěšné hlášení vysílačkou, kde nás dotyčný líčil jako zplozence pekla… taková nechutnost! Nerad bych se tedy dočkal ze strany našich nepřátel nějakého překvapení.

„Vezmem s sebou trubky?“ Zeptala se Míša, když jsme zase doběhli „domů“. „Víš, voni vypadaj tak nějak hrozivějc.“ Krásně se na mě usmála. Mám ji moc rád.

„No, můžem je vzít s sebou, já si s sebou beru ještě starou katanu a to „pětikilo“.“ Myslel jsem pány Smithe a Wesona.

„Ty meče jsou výborný, ale ty nerezový trubky… Víš, mě připadá, že na ně jsou ty meče škoda. S tím zábradlím si člověk užije víc srandy.“ Ten její koketní výraz se mě hrozně líbí. Ale zase začínám myslet jen na to jedno…

x x x x x

„Co uděláme s tou přebytečnou modrou tekutinou?“ Zeptal jsem se Míši.

„Já bych vytrhla trezor a někde ho zatím provizorně zakopala, než na něj vymyslíme definitivní úkryt.“

„To by šlo.“ Odvětil jsem a vydali jsme se společně do kanceláře pana ředitele. Trezor šel stuha. Měli jsme s ním oba co dělat, než jsme jej vykopali ze zdi. Tady odvedla stavební firma opravdu dobrou práci. Trezor byl pěkně těžký, museli jsme ho nést dva. Vono se pět tun docela pronese. Odtáhli jsme ho do lesa, Míša pro něj vykopala docela hlubokou jámu. Já jsem zatím tahal nějaké kusy betonu a těžká železa. Tím jsme trezor obložili, celé jsem to zaminoval a díru jsme zase zaházeli. Teďka máme nějakou jistotu, že se „modřenka“ (tak jsme překřtili modrou tekutinu) nedostane do nepravých rukou.

Oba jsme se ještě vykoupali a oblékli do neprůstřelných kimon. Zkoumal jsem materiál, ze kterého je kimono „upleteno“ a došel jsem k závěru, že to nemůže být z našeho světa. Nebo mi poslední dobou něco uniklo.

Matroš je neuvěřitelně, ale opravdu neuvěřitelně pevný a odolný. Když si vemu, že na důležitých místech je zesílen, tak si nedovedu představit, co by tu látku dokázalo porušit. Zkusil jsem ji prostřelit „pětikilem“, ale ani si neškrtlo… Zajímavý. Do kapsy na hrudníku jsem ale pro jistotu vsunul přídavnou keramickou destičku. Bůh ví, co nás v budoucnu čeká.

Řádně vystrojený a vybavený, jsme nanosili do budovy Gentechu výbušniny a sudy z benzínem z nedalekých kasáren. Vše jsme pečlivě rozmístili a na dálku odpálili. Ozvala se tlumená exploze, skla oken ale vydržela. Plameny začaly šlehat z rozbitých vstupních dveří. Vypadalo to jako výstupní tryska rakety, plamen byl dlouhý dvanáct metrů a v okolí okamžitě roztál veškerý sníh.

Hořelo to tři dny, pak jsme se šli na místo zkázy podívat. Nerezové zábradlí, z čeho máme naše oblíbené zbraně, bylo rozteklé po kamenné podlaze, omítka úplně chyběla, stejně tak jako veškeré vybavení kanceláří. Budova Gentechu se na ty tři dny změnila v dokonalou spalovnu. Nezůstalo nic, ani ty podivné genetické výtvory. Pečlivě jsme prošli každou místnost a do syta se nadýchali toxických výparů, naše těla si s tím ale v klidu poradí…

Shořela i údajně nehořlavá elektroinstalace, dobře jsem to skrz mírně natavený beton viděl a shořely i železné pancéřové dveře do kanceláře pana ředitele. Tady firma, která vyrobila bezpečnostní dveře, zase svoji práci odflákla. Jinak budova na první pohled z venku, byla naprosto nedotčená.

Byl čas opustit tento areál a skoncovat s bandami, které drancovaly Evropu a měly na svědomí smrt Eleonory.

Pronásledování

Ve vzduchu byly zase cítit povolené svěrače, předsmrtný pot a ucpané aorty. Z čeho jsem měl největší radost, tak to byl můj revolver. Když už mě nebavilo mlátit kolem sebe trubkou, nebo katanou, tak jsem si vzpomněl na pány Smithe a Wessona, je to neuvěřitelně účinná zbraň a s náboji od Hornadyho není problém, aby zasažený človíček odlétl tři metry. Je velmi přesný, na sto metrů se s ním trefím do oka. Dělá takový hluk, že mnozí si to pletli s granátometem. Půjčil jsem to i Míše, hrozně se jí líbil a nechtěla mi ho dát. Zase jsme se pohádali a to ho pořád kritizovala…

Hnali jsme se nocí a vyli na celé kolo. Míša vyluzovala ze sebe takové zvuky, že mi až někdy naskakovala husí kůže. Občas se i mně povedl zvlášť odporný a obzvlášť strašidelný basový patón. Míša se vždycky na mě uctivě podívala.

Věřím, že od dob Vikingů nepamatují dánské pláně takovou hrůzu, kterou jsme rozsévali mezi skupinkami našich nepřátel.

Až jednoho dne padla kosa na kámen. Nastražili na nás past. Celkem jich bylo asi šest set. Jedna část bojovníků se měla obětovat a zdržet nás v pronásledování. Ti byli všichni obloženi trhavinou. Když už jsem šahal na jednoho z nich, tak jsme všichni vylítli do povětří. Kimono nevydrželo.

Mě to utrhlo ruku a Míša měla vymlácené zuby a vymknutý kotník, rovněž její tvář byla pěkně zrychtovaná.

Mojí ruku Míša našla až dvě stě metrů daleko, já jsem upad do bezvědomí. Musela mě sama bránit, protože skupinka utíkajících se promptně vrátila a chtěla nás dorazit. Měli bychom smůlu, kdyby Míša zůstala neschopna jako já. Sto jich musela zabít, než se konečně dali na útěk.

Ruku omyla v potoce a přiložila mi ji zpátky k pahýlu. Z počítače vyčetla, že když se chybějící část těla přiloží zpátky do jedné hodiny, tak by se funkce organizmu měla normálně obnovit.

Bylo ale pozdě. Hodina byla pryč.

„A sem v prdeli! Co budeme dělat?!“ Koukal jsem na svůj pahýl. Pravá ruka.

„Do prdele!“ Míša hleděla do země. Moje stará ruka se vedle začala rozkládat a šíleně páchla. Koukal jsem na ní, jak z ní vytéká černá a žlutá smrdutá látka. Klečela vedle a smutně mě pozorovala.

„Budem muset sehnat jinou.“ Řekla věcně.

„Jinou!?“ Zařval jsem vztekle na ni.

„Jak jinou?! Ses zbláznila?!! Né?“ Pokrčila rameny.

„Já žádnou jinou nechci! Já chci svojí ruku!!!“ Křičel jsem.

„Bez ruky bejt nemůžeš.“ Odpověděla klidně.

„Tobě se to řekne, tobě zuby dorostou!“ Převrátil jsme se na bok, abych neviděl svůj pahýl.

„Pojď, musíme jít, ta ruka hrozně smrdí!“ Pobídla mě.

„Smrdí? Je to moje ruka! Co mám asi tak dělat?“

„Musíme odtuď, tý už nepomůžeš!“ Komentovala to.

„Ale je to moje ruka, nemůžem ji tady jen tak nechat!“

„A co s ní chceš asi dělat?“

„Nevím, musíme ji pohřbít, nebo já nevím co. Co se dělá z utrženejma rukama?“ Pokrčila rameny, že neví.

„Musíme ji pohřbít! Musíš vykopat jámu a do něčeho jí musíme zabalit.“ Rozhlédl jsem se kolem. Okolí však bylo beznadějně ohořelé.

V dálce Míša objevila celkem nepoškozenou bedýnku od granátů… Horší rakev jsem neviděl. Lezli z ní třísky a smrděla olejem. Protestoval jsem, že do tý azbukou popsaný bedny svoji ruku nedám, ale dostal jsem facku a pak už jsem souhlasil. Musel jsem ji už hodně srát, ale mohla mít trochu ohledy, přece jenom je to ruka…

„A teď ti seženu novou ruku.“ Povídá Míša.

„No ty seš dobrá! Novou ruku. A jak si tu novou ruku představuješ?! Có?“ Zase se na mě podívala tím svým pohledem. Neuhnul jsem. Teda nakonec jo, ale…

„Nebudeš si moct vybírat, vyberu ti nějakou mladou a silnou.“ Koketně se na mě usmála.

„Di do prdele!!!“ Fláknul jsem s sebou na zem a Míša skutečně zmizela. Za třičtvrtě hodiny se vrátila celá uřícená, něco zabaleného nesla v podpaždí. Mezitím jsem vykopal díru a pietně pochoval svoji ruku, Míša pohřeb nestihla, ani mě to nemrzelo.

„Ukaž!“ Vyhrkl jsem. Míša vybalila z hadru končetinu.

„Fuj, je celá černá a chlupatá. To nikdy!!!“ Bojovně jsem se postavil.

„A cos myslel? Chytráku! Dělej, ukaž pahejl!“

„Nikdy! To radši budu mrzák! Proč je černá?! Podívej, jak je dlouhá, je delší než moje! Seš kráva! Proč si brala takovou hnusnou!“

„Vole! Všude jsou samí černoši a páníček by chtěl bílou. Kde sem ji měla asi tak sebrat? Nó?“

„To mě je jedno, já ji nechci! Seru na ni!“

„Tak podívej, ruku potřebuješ, jinak seš na hovno! Je ti to jasný?!“ Jasný mi to bylo, ale představa, že bych měl příjmout ruku nějakého černýho hajzla mě nešla pod nos.

„To budu na půl černoch? Nikdy!“ Zařval jsem. Míša se ale nedala.

„Nikdy by si nebyl úplně spokojenej, tak nemel a ber co je!“ Měla pravdu, musel jsem, ač nerad, souhlasit.

„Víš jak to bude zase bolet?! A ještě černou! Kurvá!!!“ Míša se už ale se mnou moc nebavila, povalila mě na zem. Neměla s tím ani moc problémů, von člověk s jednou rukou se těžko může bránit někomu, kdo má ruce dvě.

Nejdřív mě znovu uřízla pahejl, který se mezitím zase zahojil, kloub mi naštěstí zůstal.

„Do prdele, já budu vypadat!“ Komentoval jsem to, když Míša mi přiložila novou ruku na místo. Jen se tiše uchechtla a dál dělala svojí řezničinu. V chirurgii se zdokonalila na lidech co jí prošli „pod rukama“. Na čerstvě uříznutý pahejl přitiskla „novou“ ruku a oboje pevně stáhla obvazy a nějakýma hadrama. Můj změněný organizmus by si měl s novým „přírůstkem“ brzo poradit. To alespoň tvrdí Míša.

„Zajímalo by mě, co to bylo za vola co měl tu ruku přede mnou.“

„Bylo to takový přihlouplý telátko, něco jako ty.“ Odpověděla jemně a hrubě dotáhla obvaz.

„Jau! To bolí!“ Ozval jsem se, když mi na čele samovolně vystoupil pot.

„Bábovko, nic nevydržíš. Já ti to říkala, až tě zraní, že si to s tebou vyřídím. Pamatuješ?“

„Dej mi pokoj! Za jak dlouho… Aůůůůů! To bolí!!!!“ Známá a nekonečná bolest mi zase pronikala do ruky. Bylo to horší, než prvně, to jsem nemohl s sebou moc házet, protože jsem byl ochrnutý celý, ale takhle jsem s sebou mlátil o zem, běhal po lese a mlátil (tou zdravou rukou) do všeho na co jsem narazil. Bolest byla jakoby nekonečná a strašná, nechtěl bych to znovu zažít. Zase se mi dělaly mžitky před očima, ruka mě pálila, měl jsem co dělat, abych jí neodtrhnul od těla. Pak jsem se bolestí jenom válel po zemi a řval. Pak jako obvykle z ničeho nic, jako když utne. Bolest byla pryč.

Zkusmo jsem pohnul prsty na rukou, cítil jsem jak se pohly, nechtěl jsem se na tu černou ruku dívat. Hýbat s ní šlo taky. Postavil jsem se. A poprvé pohlédl na novou ruku.

Byla odporná a navíc šíleně dlouhá. Míša se začala klepat.

„Ježíši, podívej, jak je dlouhá! Ty vole, to si ji nemohla zkrátit?! Ty se směješ!“ Proto to klepání, teď se skácela na zem a chechtala se na celé kolo.

„Podívej se co jsi provedla! Seš úplně blbá! Ježíši, já vypadám!“ Ruka byla asi o patnáct centimetrů delší než moje. Nechápu co to bylo za člověka, kdo ji měl přede mnou, musel to být nějaký orangutan nebo šimpanz, ti taky mají ruce pod kolena.

„Proč si to nezkrátila?!“ Míša však nevnímala a mrskala s sebou na zemi jako já před chvíli, s tím rozdílem, že já se mlel bolestí a ona se mohla počůrat smíchy.

Koukal jsem na svou novou ruku jako vyjevený, byla chlupatá a taková cizí, když jsem pohlédl na bývalý pahýl, tak to vypadalo, jako by mě někdo narouboval. Stal jsem se nejodpornější stvůrou co kráčela po Zemi.

„Za tohle ty svině zaplaťej!“ Zahrozil jsem. Míša se přestala smát. „A ty taky!“ Podíval jsem se na ni. Znovu výbuch smíchu. Nejraději bych si ruku uříznul a znovu narouboval, ale při představě té bolesti… Raději ne, taky nevím kolikrát je můj nový organizmus schopen absorbovat nový orgán. Znovu jsem si prohlížel ruku, krátké a zatočené chlupy mě byly odporné. Když se postavím tak v klidu si šáhnu na spodek kolení jamky… Hrůza, opice, stvůra.

„Jsem ještě hnusnější než kudlanka!“ Utrousil jsem k Míše. Měla zarudlé oči, od smíchu. Začal jsem se pomalu oblékat a v duchu si říkal, jaký jsem to vůl že jsem si ruku před „operací“ nezměřil.

Práce kvapná…

x x x x x

Naplánovali jsme s Míšou hrozitánckou pomstu těm, co nás takhle dostali. Míša, ač těžce nezraněna, byla taky pěkně zřízená od výbuchu. Jizvy se sice zase začaly samy zacelovat, ale vyražené zuby dorůstaly pomalu. Vymknutý kotník si narazila sama, jakmile viděla, že se na nás blíží útočníci.

„Tak poběž, vím kam maj namířeno.“ Povídá Míša, když jsem se jakštakš oklepal ze šoku. A pokračovala:

„Běželi na jih, myslím, že se rozdělili na dvě skupinky.“ Nic jsem neříkal. Vyrazili jsme. První skupinu jsme dohonili kolem druhé hodiny odpoledne. Nečekali nás.

Vlítli jsme mezi ně a trubkami jim zpřeráželi ruce a nohy. Vychutnával jsem si nemohoucí protivníky.

„Tak se nikam neodplazí! Prohlásil jsem k Míše. Ta vykonávala „činnost“ zcela automaticky a na mou dětinskou radost z jejich utrpění nic neříkala.

Všechny jsme odzbrojili a posadili do kruhu. Řvali bolestí, ale líto mi jich nebylo. Začal jsem se před nima svlíkat vrchní díl kimona. Nechápavě na mě skrz svou bolest koukali. Když jsem si sundal poslední část, zbledli.

Pochopili, že mě jen tak nezabijou. V očích měli smrtelnou hrůzu. V předklonu, jak orangutan jsem se k nim došoural. Každému, jednomu po druhém jsem prokopnul hlavu svou okovanou botou. Míša na mé řádění nic neříkala. Když byli všichni mrtví, někteří hrůzou, jiní tím, že ztratili hlavu, řekla:

„Tak jdem pro ten zbytek.“

x x x x x

Zase běžíme, tentokrát tak nevyjem, nemám na to náladu. Cítím, jak doháníme prchající skupinku. Cítím každý krok, každého človíčka, jak se nám snaží utéct. Marnost.

Zase trubky, trubky a moje stará katana, na tyhle je pořádných mečů škoda. Musím sekat levou rukou, pravá ještě nemá ten správný cit, ale to přijde…

Zadní zajišťovací oddíl zcela zklamal, vlítli jsme mezi ně jak velká voda. Mlátím nalevo, napravo vše co stojí v cestě, až teď řvu jak medvěd. Hrůza v očích nepřátel mi dodává sílu, živím se jejich ohromenými a vyděšenými pohledy.

Smrt.

Zase jsem se stal smrtí, jako tenkrát ve Francii… Jenže tentokrát nikam neutečem, dokonáme dílo na tomto místě. Nikdo nám neunikne a nikdo nás nebude pronásledovat. Smrt. Smrt vládne dánským polím.

Konec.

Rozhlížím se kolem, všude je červený sníh, kusy těl jsou namotány na stromech ve větvích i na mé trubce. V křoví ji čistím, Míša provádí očistu zakrváceného kimona. Mě krev nepřátel ale nevadí, je to můj talisman. Procházím se po lese a hledám nějakou živou duši, na které bych se mohl ještě naposledy vyřádit. Nikdo tu však už není. Přes podrážky bot cítím v lese klid. Nikdo ani nedýchá, věděl bych to a Míša taky.

„Už jich moc nezůstalo. Maximálně tak do tisícovky. Co myslíš?“ Ptám se Míši ohledně početního stavu našich nepřátel.

„Já myslím, že jich víc jak pět set nebude.“

„To by byla škoda, právě mě to začalo bavit.“ Udiveně se na mě podívá.

„Bavit?“ Zakroutí hlavou.

„Dyť já už ani jinej život neznám, než se brodit po kotníky v krvi. Kdo by si pomyslel, že tenhle rok budu nějakej genetickej mutant, pro kterýho není problém hodit tunový balvan kilometr daleko a který bude mít jednu ruku naroubovanou z nějakého vorangutana!“ Míša se zamyslela.

„Skončíme to, chci žít zase normálním životem. Víš, jak jsme si slíbili…“ Vlhký oči.

„Já vím.“ Obejmul jsem ji. Muselo to vypadat divně, dva „lidé“ objímající se uprostřed zmasakrovaných mrtvol.

„Jdem to skončit, ale rychle, ať nezmagoříme dočista.“ Řekl jsem a vyrazili jsme dokonat co bylo nutné.

x x x x x

Další dvě skupinky jsme objevili až druhý den. Šly potichu, asi se doslechly o našich mimořádných schopnostech. Jedna skupina měla asi dvě stě lidí, v té bylo nejvíce ženských. Asi třicet. Ty jsem nechal Míše. Zvládla to.

Druhou skupinu jsme chytli až pozdě večer v lese. Trochu jsme si s nima zašpásovali. Nejdřív jsme odstranili hlídky kolem tábora. A pak jsme jim utrhli ruce a nohy a začli to házet do stanů ke spáčům. Zprvu nevěděli o co jde, to však jenom do prvního nálezu utržené končetiny. Trochu jsme je podcenili, měli na nás připravené tři velkorážové kulomety. Byli na nás připravený, věděli že přijdem, ale nevěděli kdy.

Palba z kulometů byla vražedná, Míšu nabrala dávka z jednoho kulometu přímo doprostřed hrudníku, zvedlo jí to a odkoplo asi deset metrů daleko. Nebýt kimona, tak bych ji asi nedal už dohromady. Musíme být opatrnější. Po kulomeťákovi jsem hodil trubku a vyskočil s divokým řevem s katanou v ruce. Řádil jsem mezi nima jako „černá ruka“, než mě jeden z těch blbců sejmul RPGéčkem. Tedy pokusil se sejmout, výbuch šel naštěstí těsně přede mně, tak jsem jenom dostal asi tunou hlíny do obličeje. Je to… nepříjemné.

Pak se vzpamatovala Míša, trubku nezahodila a se šíleným řevem, kdy chlapci na chvíli ztuhli a přestali po nás střílet se vrhla přímo do středu dění. Jenže tam už jsem pracoval já. Málem jsme se navzájem posekali.

Nakonec to vše dobře dopadlo, teda pro nás, pochopitelně.

„Doufám, že už jich moc nezbývá.“ Odfrkla si Míša. „Už mě to sere!“ Poslední dobou nějak zhrubla, mám o ní starost.

„Měli jsme na ně vlítnout a zlikvidovat je a ne dělat blbiny.“ Dodal jsem já, Míša jen přikývla, svalila se na zem a oddychovala. Měla toho dost. Já zase musím říct, že má nová ruka mě příjemně překvapila, už se té staré plně vyrovná a navíc je delší, což má obrovskou výhodu. Kdyby nebyla tak hnusná, tak by to byla docela dobrá „koupě“.

Kontroloval jsem si zranění a taky se umyl v nedaleké řece. Zjistil jsem, že na bývalým pahýlu není ani stopa po jizvě, dokonce se zdálo, že rozdíl mezi bílou a černou barvou se plynule rozplynul… To je dobré. Bývalý pahýl má světle hnědou barvu a přechod v místě roubu je krásně plynulý.

„Tak, co teď?“ Zeptal jsem se Míši, když jsme se oba omyli.

„Ještě bych chtěla zkontrolovat, jestli z nich někdo nepřežil, podíváme se zpátky k areálu a pak na sever. Možná, že bychom se mohli rozdělit? Co ty na to?“

„No, nevím… bylo by to rychlejší, ale nezapomeň, že by na nás mohli nachystat nějakou past.“ upozornil jsem Míšu.

„Dobře, tak se roztáhnem do rojnice, abychom byly tak deset kilometrů od sebe a když něco objevíme, tak vystřelíme. Jo?“ Souhlasil jsem.

Černoch

Proběhli jsme celé Dánsko křížem krážem a našli akorát jednu skupinku. Po výslechu Míša zjistila, že to jsou nějací dezertéři. Z úlevou jsem zjistil, že nová ruka se skvěle adaptovala a můj organizmus ji v pohodě přijal. Dokonce se mi zdálo, že v ní mám mnohem větší sílu než v levé. To je sice normální u obyčejných lidí, ale můj organizmus po změně měl všechny údy stejně silné. Najednou mi bylo úplně jedno jestli jsem pravák nebo levák. Teďka však byla silnější pravačka.

Jinak jsme nikoho neobjevili. Znovu jsme navštívili areál Gentechu a prohlédli si zabezpečení trezoru. Vše bylo v pořádku.

S Míšou jsme oslavili Nový rok, mělo to být romantické…

Seděli jsme na opuštěném pobřeží a koukali se do vln. Mrzlo, bylo asi mínus patnáct, ale nám mráz nevadí. Míša z počítače vyčetla, že bychom měli v pohodě snést i mínus devadesát… Bylo mi příjemně, vál silný vítr a my jsme seděli opřeni o skálu útesu. Kolem lítali rackové a bouřňáci. Zahlídl jsem i nějakého albatrosa. Hřála mě dobře odvedená práce. Zeptal jsem se Míši:

„Myslíš, že ještě někdo žije?“ Pokrčila rameny a zahleděla se na rozbouřené moře pod náma.

„Nevím, jeden vyslýchaný tvrdil, že chytili jednoho bílýho chlapa, kousek od Paříže.“

„Co s ním udělali?“ Zeptal jsem se, i když mi odpověď byla předem jasná.

„Umučili ho.“ Na podrobnosti jsem se nevyptával.

„Co ses vlastně dozvěděla o tom Gentechu?“

„Ále, financovala to Belgie, Francie, Německo a Ukrajina.“

„Ukrajina?“ Podivil jsem se.

„Jo, ukrajinská mafie si tam ukládala peníze. Byla jeden z největších přispěvatelů a taky dost vědců z Ukrajiny tam pracovalo.“

„Prosím tě, jak mohla mafie spolupracovat s renomovanýma vědcema?“ Zdálo se mi to jako blbost.

„Mafie, nebo stát? Na Ukrajině to je jedno a to samé.“

„No, to je možný. A co dál?“

„Nic, dál už všechno víš. Tý modřenky se jim moc vyrobit nepodařilo. Je to nějaký zdlouhavý a drahý proces. Jsme složeni z nějakých příšerných kyselin a molekul, bůh ví čeho. Vůbec jsem si ty vzorce a názvy nezapamatovala. A to se prý užitím modřenky zvýší intelekt.“

„Jak komu.“ Komentoval jsem to.

„Blbče! Nebejt mě, tak nemáš ruku!“

„No jo, jen se nevytahuj.“

„Šla bych si zaplavat. Co ty na to?“

„Zaplavat, ses zbláznila? Víš jak je to studený?!“

„Ale nám studená přece nevadí… A prý „Jak komu.“ Chytila mě.

„Tak jdem.“ Stoupnul jsem si a skočil z útesu dolů. Plachtil jsem vzduchem a asi tři metry nad zemí jsem se narovnal a dopadl na nohy. Míša dopadla vedle mne.

„Tak svlíkat!“ Rozkázala mi.

„No jó.“ Začal jsem se slíkat, Míša si mě zkoumavě prohlížela. Nevím co na mně pořád vidí…

„Ty vole! Ty seš mutant!!!“ Vykřikla Míša. Podíval jsem se na sebe, nic.

„Co jé?… Ty vole, ruka!!! Co to je?!“ Míša si mě vylekaně prohlížela. Moje nová ruka zdá se, začala přebírat vládu nad mým tělem. Původní pahýl zcela zčernal a začalo mi černat rameno a pravý prsní sval, na zbytku těla jsem byl slušně „opálený“.

„Ty vole! Ty vole, co mám dělat? Co to jé?! Kurváááá!!! Vidíš to. To si zavinila ty!“ Obvinil jsem Míšu. Míša byla bledá a nic neříkala.

„Do prdele, proč černám? Já nechci bejt negr!!! Kurvá!“ Lamentoval jsem na pláži, moje tělo si však dělalo co chtělo.

„Nejde to nějak zastavit?“ S nadějí jsem se obrátil na Míšu. Jenom se na mě zoufale dívala. Zakroutila hlavou.

x x x x x

Jsem v prdeli. To byla první myšlenka, která mi prolétla hlavou.

Zhroutil jsem se na mokrou a studenou pláž. Brečel jsem. Míša ke mně přišla a zezadu se ke mně přitulila. Snažila se mě utěšit, ale bylo mi hrozně. Já, který nemám rád černochy, tak se sám v černocha proměním. Jaká ironie. Chtěl jsem zemřít, hned. Ustřelit si hlavu pětikilem, dřív než mi zčerná. Vymýšlel jsem si různé druhy sebevražd, které by můj nový organizmus nepřežil. Ale co Míša? Nemůžu ji tu nechat samotnou, musím nést svůj bídný úděl až dokonce. Brečel jsem a celý se třásl, najednou mi byla zima. Umřu! To bylo první, co mi problesklo hlavou. Konečně bude pokoj! Najednou mě Míša už nezajímala, třásl jsem se po celém těla a nechal tomu volný průběh. Třas nepřestával a já už se těšil, až to pro mne všechno skončí. Nic se však nedělo. Na pláži jsme nazí leželi asi čtyři hodiny. Byl jsem úplně vyčerpán, uvědomil jsem si, že od doby naší změny jsme nic nejedli. To už byly tři týdny. Nic jsme nejedli a nic nepili. Organizmus mlel asi z posledního. Posadil jsem se.

Byl jsem slabý. Míša mě zvedla.

„Mám asi hlad.“ Vypravil jsem ze sebe. Přikývla. Zase jsme se začali oblékat. Z koupání nic nebude. Vydrápali jsme se zpátky na útes. V dálce jsem cítil srnky.

„Půjdu něco ulovit.“ Řekla a zmizela směrem, kde jsem cítil srny.

Plácnul jsem sebou do sněhu a čekal. Zase jsem myslel na sebevraždu. Nejlepší bude, když skočím z vysokého mostu, okolo krku si uvážu ocelové lanko, než skočím tak se bodnu do srdce a k tomu budu obložen plastickou trhavinou. To by mělo zabrat.

Byl jsem zcela bezradný. Bude ze mne černoch. Hrůza. Zase mě popadnul záchvat pláče. Mlátil jsem vztekle do sněhu a křičel na celé kolo. Pak přišla Míša. Měla červené oči, asi jí mě bylo líto. Možná, že si vyčítá, že mě do toho navezla. Je ale fakt, že ruku jsem potřeboval… Ty parchanti se na mně skvěle pomstili.

„Takhle to dál nejde, musíš se s tím smířit.“ Řekla Míša, když viděla v jakém jsem stavu. Podíval jsem se na ní. Rychle dodala: „Já tě budu mít pořád ráda, i když budeš černej, Eriku.“ Nevím, jestli se mám rozbrečet nebo se začít smát. Nic jsem neřek.

„Pojď musíš se něčeho najíst, já mám taky hlad.“ Zvedla mě a táhla k nedalekému domu.

„Chytla jsem srnce.“ Řekla Míša, aby zavedla rozhovor na jiné téma.

„Hmm.“ Neměl jsem na nic chuť. Vlekl jsem se dva kroky za Míšou a mlčel jsem. Došli jsme k domu. Byla to neudržovaná samota a bylo na ní vidět, že je plně vystavena přírodním živlům. Omítka byla z větší části opadaná a okna taky nevypadala nejlíp. Na střeše chyběly hřebenáče.

Vešli jsme dovnitř. V předsíni byla kamenná podlaha, jinak všude byla prkna. Domek byl v bídném stavu i uvnitř. Vlhko a odchlipující se omítka.

Sednul jsem si v kuchyni na nepohodlnou bílou židli. Vrzala. Barák byl totálně promrzlý. Bylo mi všechno jedno. Míša zvedla srnce ze země a začala ho sama stahovat. Moc jí to nešlo, nemohl jsem se na ní koukat, jak se s tím sama moří. Taky jsem nechtěl vypadat jako úplný kripl.

„Ukaž!“ Řekl jsem Míše a podržel zvíře za zadní nohy. Míša pak vyvrhla srnce docela rychle.

„Nevíš, kde to má žlučník? Nerada bych ho pokazila.“

„Srnci žlučník nemaj.“ Odpověděl jsem.

„Nemaj?“ Udiveně se na mě podívala.

„Ne.“ Bože, to je debata.

„Na čem ho chceš upéct?“ Radši jsem se zeptal.

„Za barákem je nějaké dříví…“

„No jo, ale to bude mokrý. Nebude hořet.“

„Hmm a co kdybychom ho snědli jen tak? Mám na to docela chuť, když je syrovej…“ To jsem od ní nečekal. Zeptal jsem se:

„Fakt?“

„No, proč né?“ Vzala si nůž a kousek si ukrojila.

„Je to docela dobrý a ještě je vlažnej. V počítači psali, že syrové maso je pro nás lepší, vařením se příjde o všechny zdravé látky co maso má a se špatnýma si organizmus poradí.“ Byl jsem překvapen.

„Tos mi vůbec neřekla.“ Pokrčila rameny.

„Neptal ses. Zkus.“ Ukázala na srnce. Moc se mi do toho nechtělo, bude to určitě tuhý. Koukal jsem na tělíčko a myslel si, jak jsme klesli. Žereme syrový maso… Ale co, když je to pro mě dobré.

Vybral jsem si nejlibovější kousek a ten uříznul. Začal jsem mechanicky žvýkat.

„No, docela dobré… Možná by to chtělo něco víc tučného.“ Znovu jsem se nahnul nad zvíře.

„Tohle tlustý by mohlo…“ Strčil jsem si ho do pusy. „No dobrý.“ Za chvíli jsem oddychoval s plným břichem, bylo mi o poznání lépe. Zjistili jsme, že k nasycení nepotřebujem sežrat kvantum jídla jako dřív, stačí tak třicet deka masa a funěl jsem, jak jsem se přežral. Maso šlo krásně sežvýkat a i Míša, které už dorostly nové zuby s ním neměla vůbec problém.

„Aspoň něco pozitivního dneska.“ V domě jsme přespali, né že bychom spánek nějak zvlášť potřebovali, ale aspoň si můžu utřídit myšlenky. S Míšou jsme se shodli na tom, že odtud půjdem na jih do Francie, podívat se na dům Eleonory. Cestou se ještě porozhlídnem jestli nám někdo neunikl a ve Francii se rozhodnem, kde budem žít.

Ráno jsme vyrazili už za svítání, venku bylo minus dvacet. Dnes je Nový rok. A já si myslel, že budem oslavovat. Akorát jsme si s Míšou popřáli všechno nejlepší, dali si pusu a víc nic. Romantika.

Míša se jenom uchechtla, že si nikdy nepředstavovala takovou „oslavu“ Nového roku.

„V promrzlým baráku se zmrzlou a okousanou mrtvolou srnce.“ Já jsem pak pro sebe dodal: „A s polovičním zmutovaným negrem.“ Zase mě to začalo žrát, ráno jsem se zkontroloval jak jsem „černej“ a skutečně se mi zdálo, že moje pravé prso je víc černější než včera…

x x x x x

Běžíme zase po Dánsku, jsme kousek od Německých hranic. Motorku jsme schválně vynechali, běh nás nijak nevysiluje. Je to příjemná činnost a hlavně naše smysly jsou víc bdělé. Nejlepší je běžet po čtyřech, občas vyskočit do výšky, aby se člověk rozhlídnul a pak zpátky na všechny čtyři. Zkoušíme závodit, jsem rychlejší, zvlášť moje pravá ruka, která je o poznání silnější, mě v běhu hodně pomáhá. Dokážu vyvinout rychlost kolem sta kilometrů v hodině, pak skok, dlouhý let (asi čtyřicet metrů) a pak zase běh. Cestovní rychlost je nejlepší kolem osmdesáti v hodině, to se vůbec neunavím a nemusím se tak soustředit na běh. Mnohem víc energie můžu soustředit na okolí. Nasloucháme, nejenom ušima, ale i konečky prstů. Vnímám vibrace ze země pod náma. Dokážu rozlišit opatrné srnčí našlapování od králičího hopkání na dva kilometry. Nic podezřelého ale neslyšíme.

Jsme v Německu. Přes města neběžíme, akorát by nás zdržovala, míříme do Arden. Chtěl jsem si vždy prohlédnout tamní lesy, odkud vedl Hitler dvě překvapivé ofenzívy. Jednu, když napadl Francii na začátku války a druhou na konci ve čtyřiačtyřicátým, známou pod jménem bitva v Ardenách.

Zase se začalo stmívat, ve tmě sice vidíme velmi dobře, ale chcem dodržovat jakýsi „režim“ a taky v noci naši případní nepřátelé určitě spí a nevydávají žádné zvuky, které by je prozradily.

Zastavujem v jedné z malých vesniček jmenuje se Engar, je na dohled od majestátního hradu Wartburg. Výlet do hradu neplánujem, chceme se co nejrychleji dostat do Francie, jen s malou zastávkou v Ardenách. Engar je malá vesnice skrytá v lesích kolem hradu Wartburg. Je tu hodně shopů pro turisty, žádný kvalitní zboží. Maj tu ale několik velmi hezkých penzionů. V jednom z nich jsme se „ubytovali“.

Mytí jsem pro dnešek vynechal, nechci se dívat na moje tělo, které pomalu podléhá „infekci“. Míša mě za to vynadala, je mi to jedno. Teď už jenom vzpomínám, jak jsme se s Míšou milovali. To dneska po ní nemůžu chtít, jsem stvůra a nechci jí nějak ubližovat ani traumatizovat. Negr, stávám se pomalu negrem! Nic se s tím nedá dělat, jen trpím. Jestli nějakého náhodou chytnu…

Další den, zase vyrážíme za svítání. Když jsme vstávali, tak se mě Míša lekla, pak se zatvářila jako by nic, ale mě to neuniklo, do zrcadla jsem se bál pohlédnout. Ze vzteku jsem venku vytrhnul nějaký velký kamenný pomník a zahodil ho do lesa. Docela se mi ulevilo. Míša se při pohledu na mě trochu rozklepala, ale neřekla nic. Užíral jsem se vztekem a cestou občas něco zničil. Pak jsem Míše málem utekl, tak dlouho jsem si nadával do pitomých negrů, až jsem se rozpálil do „běla“ a běžel asi sto třiceti kilometrovou rychlostí. Míša tvrdě nestíhala, řval jsem jak tur. Vzteky jsem byl celý bez sebe. Pak jsem špatně vybral zatáčku a narazil do velikého buku. To pomohlo, sníh, který na mě dopadnul, mě trochu zchladil. Oddychoval jsem, Míša ke mně přišla a sedla si vedle.

„Takhle to dál nejde! Nesmíš si to tak brát. Nedá se s tím nic dělat. Já tě mám pořád ráda.“ Vzala mě za tu novou ruku. Stisknul jsem ji. Nevím jaké to pro ni muselo být, ale držela. Zase jsem se rozbrečel. Obejmula mě. Bylo mi hrozně, ale byl jsem rád, že je mi nablízku, bez ní bych spáchal sebevraždu.

Pak jsme vstali a jen tak šli lesem, nikde nikdo. Drželi jsme se za ruce a mlčeli, bylo mi najednou fajn. Pokusila se žertovat, že bych se stejně na pláži na sluníčku opálil a že jí to vadit nebude, že budu černej. Obejmul jsem ji a dal jí opatrně pusu. Byla ráda. A já taky.

„Jak vypadám, nemáš zrcátko?“

„Nemám, vypadáš… dobře… Proč?“

„No jestli už mám černej ksicht?“ Připadá mi, že uhýbá.

„Normální… je takovej tmavší.“ Kurva!

„Počkej, mám nůž.“ Vyndal jsem nůž z Bavorska, má vyleštěné ostří, tak tam budu vidět… Podíval jsem se na nůž. Míša se otočila. Najednou stál za mnou nějaký černoch. Zprudka jsem se otočil. Nikde nikdo.

„Sakra, přece se mi to nezdálo…“ Pořádně jsem se rozhlíd. Nic.V tom jsem ztuhnul. Znova jsem se podíval na ostří. Proměna byla úplná, stal jsem se černochem.

x x x x x

Padnul jsem na kolena a snažil se svoji hlavu zarýt do sněhu s naivní představou, že to je jenom špína a že se to smyje…

Nestalo se tak. Byl jsem černoch, obličej mi byl sice trochu podobný, ale ten rozpláclý nos, oči a hlavně barva, včetně kudrnatých vlasů, to byl ukázkový černoch. Nezmohl jsem se ani na slovo, jen jsem lapal po dechu.

Podíval jsem se na Míšu, chvíli jsme si koukali do očí, zase jsem brečel. Opět ke mně došla a dala mi pusu. Scéna se opakovala. Znovu mi říkala, že se s tím nedá nic dělat a že se s tím musím naučit žít. Civěl jsem před sebe a nic neříkal, vše už bylo řečeno. Už bych se jenom opakoval. Tu noc jsme přespali v lese, nechtělo se mi hledat nějaký dům, kde bychom přespali. Byla krásná bezměsíčná noc, hvězdy nad námi svítily jak zářivky, Míša mi ležela u pasu a oddychovala. Možná opravdu spala, nebo já nevím, ale byl jsem rád, že je tu.

Ráno jsem jí řekl, že se na nějaký Ardeny můžu vyprdnout a že poběžíme rovnou do Francie. Přemlouvala mě, ať se klidně v Ardenách zastavíme, ale kašlal jsem na to.

Motáci

Vydali jsme se cestou na jihozápad. Chvíli jsem se vztekal a chvíli upadal do melancholických stavů. Začalo foukat a netrvalo dlouho a vběhli jsme do vánice. To náš běh vůbec nezpomalilo, pádili jsme dál až do noci. Zastavili jsme se až ve Francii na pomezí Švýcarska a Německa. Je to asi podhůří Alp, příroda je tu krásná a více méně nedotčená. Vesnic a měst tu moc není. Docela pěkný kraj. Vyhlídli jsme si samostatný ovčín, nebo seník či co to dřív bylo. Zachumlal jsem se do sena a opravdu usnul. Ráno mě vzbudila Míša. Chodila po ovčíně a byla celá nesvá, když jsem vystrčil hlavu, tak se trochu lekla, ale hned se vzpamatovala…

„Co jé?“ Zeptal jsem se. „Seš nějaká nervní.“

„Něco se mi nezdá, ty nic necítíš?“

„Co bych měl cítit? Je tu smrad, no.“

„Ale né. Vstávej! Něco mi říká, že tu nejsme sami.“ To mě zajímalo, že by mí kolegové… Vstal jsem a vylezl z ovčína. Pořádně jsem se nadechl a zavětřil. Má pravdu, něco viselo ve vzduchu.

„Tak co?“ Zeptala se Míša.

„No, asi máš pravdu, jako bych cítil moje soukmenovce.“

„Přesně. Taky je cítim. Ale ještě něco…“ Řekla Míša. Stisknul jsem klouby, až mi zbělely. Dostat tak nějakýho do rukou!

„Kudy se vydáme? Já bych řekla, že to jde od jihu.“

„Jo. Asi jo.“ Oblíkli jsme se a vyrazili z ovčína, všude kolem nás byly hromady bílého prašanu, v noci napadlo asi patnáct centimetrů.

Vypadáme jak dvě bílé sněhové koule řítící se nezadržitelně vpřed. Terén je špatný, šineme se sotva třicetikilometrovou rychlostí. Míša se občas zastaví a větří. Připadá mi jak lvice. Vběhli jsme do smrkového lesa kolem nás je úchvatná příroda, občas je průsek a je krásně vidět do kraje. Najednou Míša zastavuje. Stopy. Cítím smrad z upocených nohou těch, co tu před námi prošli. Jsou čtyří, jeden barví, asi je raněnej. Vyrážíme za nimi, zase kopec… Sněhu je moc, jsme asi v tisíci metrech. Míša jde přede mnou, razí cestu. Stromů začíná ubývat. Už cítíme kouř. Jsou v chatě. Docela to tu profukuje. Radíme se jak na ně.

„Něco se mi tu nezdá, smrděj tak nějak jinak…“ Povídá Míša.

„Jinak, jinak! Normálně bych tam vlítnul a po prdeli…!“ Míša se zamračí, ví že se chvěji nedočkavostí, abych se pomstil, ale nic neříká.

„Tak co?“ Ptám se.

„Půjdu se tam podívat, ty tu počkej!“ Tón v hlasu nepřipouští další debatu. Mačkám na prázdno kluby, ale jsem zticha. Míša se opatrně blíží k chajdě, je to další typická alpská bouda. Spíše srub, je postaven z velkých kuláčů a jak se tak kouří z komína, tak tam budou mít teplo… Taková teplá lázeň uprostřed mrtvých černých bratrů… to by bylo něco! Krásně bych si prohřál klouby a ten pohled…

Přestávám raději snít. Míša, zdá se má, nějaký problémy s cestou do chaty. Opatrně našlapuje, není si jistá cestou. Pak se odrazí a přistane na střeše. Je tam asi dvoumetrová vrstva sněhu, vypadá to romanticky… Spouští se dolů, visí za špičky za okap a hlavou dolů kouká do otevřenýho okna. Rozhlížím se kolem. Nic. Všechny smysly napnutý, na léčku to ale nevypadá.

Po chvíli se Míša zase narovná a skokem ze střechy překoná vzdálenost asi dvaceti metrů. Pak znovu skočí a znova a pak dojde až ke mně.

„Jsou to běloši!“ Říká bez okolků. To mě šokuje.

„Běloši?“ Vzpomínám si na nějaké zběhy z cizinecké legie, že by to byli další a už je nebavilo táhnout z bývalými chlebodárci?

„Jo běloši, jeden je zraněnej, ale jen lehce. Jinak vypadaj celkem normálně. Mluvěj německy.“

„Hmm. Co teď?“ Ptám se.

„No co, pudem se jim představit. Třeba jsou normální.“

„Dneska sotva někdo bude normální.“

„Já myslím, že nám to může být tak nějak jedno…“ Povídá Míša.

„To je fakt.“ Najednou jsem byl zvědavý na reakci těch lidiček v chatě až se my dva tam objevíme. „Tak se pudem představit.“ Docela jsem se těšil.

„No, ale já myslím, že ty dva meče a trubky bychom měli někde schovat…“

„Máš pravdu.“ Povídám Míše. „Bylo by zajímavý, kdybychom se tam ukázali s těmi normanskými meči.“ Směje se.

Meče jsme schovali asi pět set metrů od chaty do koruny jednoho smrku, tam je nikdo nenajde.

„Musíme opatrně, je to tam samá past a nášlapná mina…“

„Jo, všiml jsem si.“ Nejdřív jde Míša. Dojde k místu kam minule doskočila a odráží se. Skok. Napodobuju ji a za chvíli oba stojíme před dveřmi. Zrakem prohlížim zda na dveřích není nějaká past. Ale vše se zdá v pořádku. Míša bere za kliku.

„Guten Tag!“ Pozdravíme. Stojíme vysmátí ve dveřích a naskýtá se nám velmi zajímavý pohled. Veprostřed místnosti, sedí za stolem tři chlapi s pusama dokořán, jejich nevěřící pohledy jsou naprosto úžasné. První se vzpamatoval chlapík ve flanelové košili na levém kraji stolu. Skočil na podlahu a rovnou po samopalu.

Míša je však u ní dřív.

„O.K. My vám nechcem ublížit.“ Povídá anglicky. Chlapík se však nevzdává, pokouši se Míšu odstrčit, nejde mu to. Chvíli se tam spolu strkaj. Mezitím dojdu ke stolu, kde na mě pořád nevěřícně civí ti dva.

„How do you du?“ Zorničky se jim ještě trochu rozšířily.

První chlapík na ně něco křičí německy. Další se vzpamatoval prostřední, má medvědí vrůst, natahuje po mně přes stůl ruce. Je pomalý, ale nechám ho schválně, co má v úmyslu.

Oběma rukama mě chytnul za zátylek a vší silou mě přirazil na svoje čelo. Pak se stalo asi něco, co z nich nikdo nečekal. Medvěd se svalil na podlahu. Nechápavě se podívám po dalším chlapíkovi za stolem, ten už šmátrá v kapse pro pistoli, je malá, připadá mi jako můj Kevin. Kdepak ho asi mám? Pistolku mu vykroutím a zopakuju frázi co už Míša říkala.

„Klid pánové. Nic proti vám nemáme, hledáme jenom teplý nocleh.“ Flanelová košile na mě něco německy zaječela.

„Sorry, vole, ale já německy neumím.“ Odpovím mu rodnou češtinou. Míša to ochotně překládá. Má takový mírný úsměv. Asi se dobře baví.

„Zasranej negře, chcípneš a ta tvoje bílá čubka taky!“ Křičí anglicky, to se Míše asi líbit nebude…

„Debile, já nejsem žádnej negr! Je ti to jasný?!“ To mě teda vytočil. Nikdo mě negrem nazývat nebude!

„Jseš zkurvenej negr a chcípneš, jen co mě ta tvoje svině pustí!“ Míša ho drží, kolem pasu a ten s sebou mele, ale nemá šanci. Mezitím se chlapík s pistolkou pokouší o další trik. Vrhá se do zadní místnosti. Jdu za ním.

Strhnul ze stěny brokovnici a teď s ní míří na mě. Skrz kov vidím, že není nabitá.

„Příteli, vy se ve zbraních asi moc nevyznáte.“ Povídám mu anglicky. „Kdybyste se totiž vyznal, tak budete vědět, že ta zbraň není nabitá.“ Vyjeveně se na mě podíval. Využil jsem jeho chvilkové nepozornosti.Vytrhnul jsem mu zbraň z ruky a došel ke stolu, kde maj náboje. Naláduji do „pumpy“ jeden kus a podávám mu jí zpátky.

„Tak a teď je nabitá. Ale pozor! V místnosti, kde jsou lidé, se střílet nesmí!“ Udělal jsem na něj takový přísný kukuč. Nevěřícně se na mě podíval, myslel si, že jsem se asi zbláznil. Něco německy odsekl a prst se mu nebezpečně přiblížil ke spoušti. Uhnul jsem. Broky vylítly z hlavně a zasekaly se do dřeva. Ještě že to je poctivá chata, i příčky jsou ze stejně tlustých trámů jako venkovní zdi. Pistolka, zřejmě omámen hlukem z brokovnice, byl na chvilku dezorientován. Beru mu zase brokovnici a plácnu ho přes prsty.

„To se nedělá!“ Ale neslyší mě. Brokovnici si vemu na záda a chytnu ho kolem ramen.

Jsme zpátky v místnosti.

Flanelová košile nemůže pochopit, jak ho ženská může udržet na místě. Taky mu teče krev z nosu… Asi zlobil.

Pro jistotu všechny svážem. Když už jsme dovazovali medvěda, který se ještě neprobral z bezvědomí, tak se otevřely dveře další místnosti. V nich stojí chlap (To je ten čtvrtý!!!), s obvazem kolem hlavy a na noze. Má to ale jenom čistý průstřel, nic vážného.

Flanelová košile se rozchechtala a vykřikla:

„A jste v prdeli!“

On na nás ten marod totiž mířil kalašnikovem. Bože, jak já nemám tu zbraň rád. Vypadá jako kořistní kousek. Dokonce vidím ty arabské znaky: dávkou, jednotlivé rány…

Hlavní dal najevo, abychom odstoupili. Poslechneme. S Míšou se na sebe usmějem. Jsem zvědavý, co s náma udělaj. Marod kopne do medvěda, ten se jenom bezvládně skácí na zem. Kalašnikov se na nás zamračí. Usměju se a pokrčím rameny. A cituji otřepanou Old Shaterhandovou frázi: „Není mrtvý, jenom spí.“ Nic na to neříká, asi se nedíval na Vinetua…

Jednou rukou drží kalašnikov a druhou rozvazuje Flanelovou košili, asi jim tu dělá šéfa. Míša znovu povídá, že jim nechceme ublížit. Kalašnikov se na nás zle tváří. Já se zase blbě se uculuju. Pistolku to asi namíchlo, tak mi dává pěstí do žaludku. Svalím se na zem a předstírám, že mě to bolí. Dusím v sobě smích.

Svázali nás. Dostal jsem další dvě facky. Cítím, že bych provazy mohl roztrhnout jedním slabým trhnutím. Začali nás vyslýchat:

„Co tady děláte? Jak jste se dostali přes pasti? Kde jsou další kumpáni?“ Atd. Měl jsem co dělat, abych se nezačal smát. Míša jim pověděla že nás To zastihlo zavalený v jeskyni a že se protloukáme Evropou. Nevěří nám.

„Lžeš ty svině, tady s tím…“ Flanelová košile ukázal na mne. „… si se spřáhla a za to zaplatíš! Toho negra odděláme!“

„Nejsem negr!“ Dostal jsem od pistolky facku, až jsem se otočil a spadl ze židle. Míša se na mě soustrastně podívala.

„Kde jsou další černý huby?“ Rozeřval se pistolka.

„Už jich moc není.“ Povídám mu. Další facka.

„Lžeš černá hubo! Pořád je vás hodně. Kurvy, vypálili jste celou Paříž!“ Zase rána. Už mě to nebaví.

„Nejsem žádná černá huba! Už jsem ti to jednou říkal!“ Facka.

„Drž hubu negře! Kde máš další černý huby?“ Facka.

„Ještě jednou mi řekneš negře a skončíš jako ten medvěd támhle!“ Trhnu hlavou směrem k posteli, kam položili medvěda. Pistolka se ke mně naklonil, ale Flanelová košile ho odstrčil a povídá:

„Víš co, hajzle…“ Neřekl negře, to je dobrý. „…uvidíme jestli nekápneš božskou, tady slečnu budem mučit tak dlouho, dokaď všechno nevyzvoníš!“

„To bych ti nedoporučoval!“

„Cha!“ Myslel si, jak na nás vyzrál.

„A co se stane? Nó?“ Opovržlivě se na mě usmál. Co si o sobě tihle amatéři myslí.

Míša začala nabírat do pláče.

„Á, slečínka nám chce něco říci. Tak mluv, ale pravdu!“ Pohrozil jí prstem. Jdou na to špatně, nejdřív se musí vyslýchanému vypálit oči, aby nevěděl odkud přijde příští bolest. To ví přeci každý… Nebo to tvrdí alespoň Míša.

„Já nic nevím, nic jsem neudělala…“ Vzlyká.

„Kde jsou další negři? Kolik jich je?“

„Nevím, ale viděla jsem jich hodně mrtvejch…“ Brek, hraje to dobře. Pistolka s Flanelovou košilí se na sebe podívali.

„Kde si je viděla? Ty mrtvý.“

„V Dánsku.“

„V Dánsku?“ Kývla.

„Kolik jich bylo?“ Vyhrknou oba.

„Moc. Tisíce.“

„Šakra.“ Vydechnou zase oba najednou. Začervenal jsem se. Míša na mě nechápavě pohlédla.

„Tak ten negr mluvil pravdu…“ Povídá Flanelová košile.

„Asi jo.“ Přikývl pistolka.

„Jaká Šakra?“ Zeptal jsem se.

„Drž hubu, černá hubo!“ Zase jsem dostal facku. Tady někdo evidentně nemá rád černochy… Rasisti!

„Počkej až se tady Horst vzbudí…, zabili jste mu kámoše! Těš se!“ Začal jsem se bát.

„Co je šakra?“ Zeptala se Míša. Oba se na sebe podívali. První promluvila Flanelová košile.

„Mimozemšťan a nemá rád negry!“ Významně se na mě podíval. Co na to říct…

„Pánové, nebudete tomu věřit, ale…“ Povídám, ale Pistolka mě dal facku.

„Zavři zobák, počkej až se Horst vzbudí! Jestli si mu něco udělal!“ Zase hrozí prstem. A skutečně, Horst alias Medvěd se začal probírat k životu. Pistolka a Flanelová košile se k němu okamžitě vrhli. Kalašnikov nás hlídal. Polili ho vodou a Horst se opravdicky probral, na čele měl obrovskou bouli. Div jsem nevyprskl smíchy. Posadil se na postel a mžoural na mne. Z toho nekouká nic dobrého. Vstal, došel ke mně, všichni tři ho pozorovali. Pistolka se na mě zlomyslně ušklíbl. Myslel si asi: „Já ti to říkal!“ Rozmáchnul se k ráně a když už se ta jeho obrovská ruka ke mně blížila tak jsem si podvrknul židli. Provaz sice trochu prasknul, ale…

Horsta odstředivá síla nepustila ze svých sítí a švihnul rukou do zdi. Já jsem se válel po zemi a Horst řval jak pominutý. Pistolka s Flanelovou košilí do mě začali kopat, snažil jsem se židli stočit tak, že kopali spíš do nohou židlí než do mě. Přestalo je to brzo bavit. Pistolka trochu kulhal. Zvedli mě. Dostal jsem facku, ale nikdo mi nezkontroloval pouta na nohou.

Nechápu jak tahle čtyrka mohla přežít až do současné doby. Je to takový spolek, že mi to připomíná můj oblíbený večerníček Pat a Mat.

Míša chtěla zachránit situaci.

„Prosím, nemlaťte ho pořád. Nikomu nic neudělal. On není zlý černoch.“ Všichni se podívali na ní.

„Já nejsem černoch!“ Trval jsem na svém. Horst se ke mně naklonil.

„Jestli je ta ruka zlomená, tak tě stáhnu z kůže a pak možná černoch skutečně nebudeš.“ Míša při slovech „stáhnout z kůže“ zpozorněla. „Seš zatracenej negr, možná trochu tvrdohlavej a mrštnej, ale seš jenom posranej negr, kterého si já pěkně podám.“ Z dechu mu byl cítit pach česneku. Ještě že nejsem upír, ale i tak to nebylo nic příjemného.

„Nejsem negr! Zasranej tlustej skopčáku!“ Povídám mu klidně do obličeje. Horst zakoulel očima. Flanelová košile se pokřižovala. Horst do sebe nasál vzduch, že ho okolní les sotva stačil doplňovat.

Pak se usmál a povídá:

„Však ty budeš křičet a prosit, až si tě vemu do parády.“ Pistolka se na mě zase významně podíval.

„Co jste z nich dostali?“ Zeptal se Horst těch tří „vyšetřovatelů“. První se ozvala Flanelová košile. Byl z nich asi nejchytřejší.

„Tahle ženská.“ Ukázal na Míšu. „Tvrdí, že prý v Dánsku viděla tisíce mrtvých černochů.“

„A uvidí ještě minimálně jednoho.“ Dodal Horst, všichni se povinně uchechtli.

„Co dál?“ Vybídnul je.

„Dál…“ Povídá Flanelová košile. „…dál, no… tenhle o sobě tvrdí, že není negr.“

„To jsem slyšel! Co dál?“ Naléhal Horst.“

„No dál… pak jsi se vzbudil, víc jsme nestihli.“ Horst se zamračil.

Míša povídá: „Pánové mluvili o nějaké šakře…“ Horst povytáhl obočí.

„Co víš o Šakře?“

„Já nic, slyšela jsem to až tady. Prý to je nějaký mimozemšťan?“ Horst se zachmuřil.

„Nevíme co to je, ale střílí to negry a to je dobře! Pokud nepříjde sem…“ Pokrčil rameny.

„Jak jste se dostali do chaty? Nó?!“ Chtěl vědět Horst. Míša se na mě podívala.

„Po břiše, sníh byl zmrzlý. Tak to nebyl problém.“

„Hmm.“ Horst se podíval na svoje kumpány.

„Co měli za zbraně? Ukažte!“ Pistolka byl aktivní. Přiběhl ke stolu kam dali naše propriety.

„Podívej se ten negr…“ Zaskřípěl jsem zubama. „…měl takovejhle revolver!“ Horst zkušeně potěžkal zbraň.

„Hmm a co ta ženská? Jak se vůbec jmenuje?“ Ti tři se zase na sebe podívali. Flanelová košile pokrčila rameny a povídá:

„Ta měla jen tuhle pistoli.“ Ukázal na čezetu. „Pak měli tenhle nůž a tenhle samurajskej meč. Asi ho někde ukradli!“

Jako kdyby všechno jejich vybavení nebylo kradený. Pochybuju, že oni maj na sobě něco svého, to já mám na sobě alespoň ten svetr, co upletla babička.

Horst zkušeně pokýval hlavou a povídá:

„A kde máte další zbraně? He!“

„Nemáme.“ Povídá Míša. „Tyhle nám stačí. Musíte nás už pustit, my jsme vám nechtěli nic udělat. Kdybychom chtěli, tak na vás vtrhnem a postřílíme vás přece.“ Podívali se na sebe.

„Ale on je negr!“ Povídá Horst. Mlčel jsem. Pak mě Míša šokovala.

„Jo, ale není špatný, on k nim vůbec nepatří. Zavalilo nás to v jeskyni, když jsme se vydrápali na světlo, tak nikdo už nežil. My jsme z Český republiky a s tima venku nemáme nic společnýho!“ Rozbrečela se. Musel jsem se hodně přemáhat, abych se nesmál. To jsou mi věci, ona je snad přesvědčila…

„Proč jste to neřekli dřív?“ Ozval se Horst.

„Protože…“ Míša pořád trochu pobrekávala. „…protože tihle…“ Ukázala hlavou na Flanelovou košili a spol. „…si nic nenechali vysvětlit!“

Košile a spol. se začali kroutit a něco v němčině omluvně žbleptat.

„Dost!“ Poručil Horst.

„Má pravdu! Kdyby chtěli, tak sem vtrhnou a postřílejí nás! Jsme blbci!“ Uraženě se na něho podívali. „Všichni!“ Dodal Horst, „Nechali jsme se zaslepit nenávistí k negrům! Rozvažte je! Dělej!“ A kopnul do Pistolky.

Rozřízli nám špagáty. Kalašnikov na nás pořád mířil.

„Ty si di lehnout, marode!“ Poručil Horst, mladému samopalníkovi. Ten se neochotně otočil a šel do vedlejšího pokoje. Měl toho dost a byl pěkně utahaný.

„Tak říkali jste, že vás To zastihlo v jeskyni.“ Přikývli jsme. Oba jsme si mnuli ruce a předstírali, jak nás škrtila pouta.

„Jak jste se dostali do Dánska?“ Míša mu pověděla naši pozměněnou historii naší cesty, naschvál vynechala Gentech a taky jak jsme černochům pustili žilou.

„Tak vy jste zabili dva černochy!“ Zasmál se Horst. „To já jich zabil už deset!“ Podíval se na mě. Pokýval jsem uznale hlavou.

„Proč jste jich zabili tak málo?“

„Vždycky jsme se snažili ujet a celkem se nám to dařilo.“ Lhal jsem. Horst nechápavě zakroutil hlavou.

„Musíš jich zabít co nejvíc! Aby ta pitomá chátra věděla, zač je toho loket! V Evropě se roztahovat nebudou! Nestačí jeden nebo dva!“ Naparoval se Horst.

„Aha.“ Řekl jsem. Horst se na mě nedůvěřivě podíval a pak povídá Míše:

„My tu vedeme ozbrojený odboj, proti tý svoloči. Tady se roztahovat nebudou, jak už jsem říkal!“ Bouchnul do stolu. Udělal jsem vylekaného.

„Už dva mý kámoše ty svině odpravily! A za to zaplatí!“ Horlivě jsem přikyvoval. Míša mě pod stolem kopla do nohy.

„Tady Alfréd.“ Ukázal na Pistolku. Ten zabil taky jenom tři! Máte možnost se k nám přidat a napravit to!“ Podíval se na nás.

„Proč ne? Kdy vyrazíme?“ Zeptala se Míša.

„Cha, cha! Holčičko, to není nic pro tebe, ty budeš doma a starat se o nemocného. Karl už dlouho neviděl ženskou…“ Míša se zamračila, né moc, ale dala tím najevo, že s rozhodnutím nesouhlasí.

„Já doma nebudu, chci jít s vámi!“ Řekla rozhodně.

„Ale to nejde, bude to nebezpečné. Spousta krve, nic pro tebe!“ Rozhodl Horst.

„Mě krev nevadí!“ Nedala se Míša.

„Hergot, ta ženská takhle odmlouvá pořád?“ Podíval se na mě. Pokrčil jsem rameny.

„Ale jestli se tam někde složíš…!“ Zahrozil prstem „Tak tě těm černejm nechám na obveselení.“ Všichni se zase povinně zasmáli.

„Zítra vyrážíme!“ Rozhodl Horst. „Máte hlad?“ Podíval se na nás. Zakroutili jsme krky jako že ne. „Jste divný!“ Usoudil

„To jsme.“ Povídá Míša. Horst zase jenom zakroutil nechápavě hlavou.

„Jak jste To přežili vy?“ Zeptal jsem se, abych se taky něco dověděl o našich spolubydlících.

Horst začal vyprávět svůj příběh, ve kterém vylíčil, že pracoval v CERNu na urychlovači jako vedoucí servisní technik. Urychlovač je takový tunel několik desítek metrů pod zemí, kde do sebe narážejí rychlostí světla různé částice jako elektrony a vědci zde zkoumají co vzniká srážkou těchto částic. Ten den zrovna pracovali na pravidelné měsíční prohlídce celého urychlovače. Zkoušeli odstínění celého systému. Najednou jim nikdo z pozemního střediska neodpovídal, nejprve si mysleli, že je to závada na elektronice. Dokončili celou proceduru odstínění a přezkoušeli všechny mechanizmy a přístroje. Pak po skončení práce vylezli únikovým východem na povrch…

Horst povídal, že jich ve směně bylo celkem šest. Jeden se z toho zbláznil. Dva byli Italové a ty se rozhodli odejít z jejich skupiny. Horst tedy zůstal se třemi bývalými kolegy. Jednoho zastřelili černoši hned první den kdy se objevili a druhého zabili před týdnem…

Pistolka s Flanelovou košilí, jak z nich vylezlo, jsou pracovníci komunálních služeb. Ten den čistili kanály a zůstali viset odříznutý v jednom, jak oni říkaj „komíně“, kam je zahnala velká voda. Ten čas zrovna hodně pršelo a kanály nestíhaly odebírat přívaly deště. Pistolka s Flanelovou košilí byli vysláni najít a odstranit místa, kde dochází k největšímu ucpání kanálů. To jim zachránilo život. Voda je hnala čím dál hlouběji do podzemí, nakonec tam zůstali čtyři dny. Bez jídla. Flanelová košila umí pěkně vyprávět a s Míšou jsme se dověděli mnoho zajímavostí ze života těchto „kanálníků“. Je to náročné a nedoceněné řemeslo, málo se o něm ví, ale je nesmírně potřebné.

Kalašnikov, jak vyprávěl Horst, pracoval v metru jako údržbář, ten den prý opravoval ventilaci, uklouzl a spadnul do šachty plné bordelu. Chvíli byl v bezvědomí.

Dvacet metrů se musel vydrápat po hladkých stěnách pozinkované šachty. Dělal to tak, že si v šachtě vysekával stupy a pak plech vždy ohnul. Zničil tak tím celou ventilační šachtu, měl hrozný strach až se na to přijde. Vyhodili by ho. Když vylezl po dvou dnech na povrch málem se zhroutil. Měl malou dceru a byl čerstvě ženat…

Horst se s Kalašnikovem sešli na francouzském pobřeží kousek od Cannes., byla to náhoda. Pistolku s Flanelovou košilí potkali nedaleko odsud, všichni utíkali před černochy. Zeptal jsem se jich, jestli neviděli nějakého genetického mutanta, nebo o něčem podobném neslyšeli. Horst pověděl, že Clark, to je jeho bývalý kolega, kterého minulý týden zabili nájezdníci, tak že ten pořád o takových hovadinách mlel. Zeptal jsem se ho, co přesně říkal a Horst odpověděl:“Clark tvrdil, že takový svinstva dělali na Islandě. A že tam prý nějak zdokonalovali lidi, prý tam tvořili i nějaký zrůdy.“ Míša se na mě podívala…

Každý vyprávěl svůj příběh a my seděli až dlouho do noci. Pak Horst rozhodl:

„A teď spát, ty Pavle prověříš pasti. Když se ti dva jelimánkové sem dostali, tak bych byl nerad zase někým překvapen!“ Flanelová košile se vydala ven kontrolovat nástrahy a my se s Míšou rozvalili poblíž kamen. Pistolka mlsně okukoval Míšu, ale Horst mu něco pošeptal a Pistolka se vytratil pryč do vedlejšího pokoje.

„Zbraně vám ještě nedáme. Musíme vás prověřit!“ Sdělil nám Horst. Zase jsem pokrčil rameny a obejmul jsem Míšu. Horst nás chvíli sledoval a pak odešel do vedlejšího pokoje.

Za chvíli přišla Flanelová košile, alias Pavel a meldoval Horstovi, že všechny pasti jsou v pořádku a že nechápe, jak jsme se sem mohli dostat.

„Po břiše!“ Křikl na něj Horst. „Dyť ti to říkal!“ Pak už byli zticha.

Kolem druhé hodiny jsem slyšel z vedlejšího pokoje takové divné oddechování a mumlání. První na to reagovala Míša.

„Voni tam snad šukaj, nebo co.“

„Hmm, vypadá to tak.“ Odpověděl jsem. Napnul jsem sluch a opravdu jsem slyšel, jak si pánové vedle užívaj análního sexu… Po třetí hodině jeden po druhým explodovali a pak už byl až do rána klid.

Buzeranti.

S Míšou jsme se tomu hihňali, co že to máme za společnost. Těšili jsme se na druhý den.

x x x x x

Ráno nás „vzbudil“ Pistolka s tím, že by Míša mohla něco uvařit. Kývla hlavou, jako že jo a pánům uvařila polévku od včera a na pánvičce nějaký párky z konzervy.

„Kdy vyrazíme?“ Zeptala se Horsta.

„Tak tebe to nepřešlo, kočičko?“ Míša jenom zatnula pěsti, cítil jsem, že se do toho musím rychle vložit.

„My bychom od vás rádi něco odkoukali…“

„No, tak to jó.“ Uznal Horst.

„Co budete jíst?“ Zeptal se Pavel.

„Já po ránu nejím.“ Vylhal jsem se. Podíval se na Míšu.

„Já taky ne, já jim až večer.“ Zakroutili nechápavě hlavou a hltali porce.

Pak nám Horst vydal naše zbraně. Katanu mi nejdřív nechtěl dát, ale vymluvil jsem se na to, že mi nosí štěstí a že mi už jednou zachránila život. Říkal mi, že se mi bude akorát plíst. Každému vnutil ukořistěný kalašnikov a teplé kabáty. Prý nechápou, jak jsme mohli v tý zimě přežít. Zase jsem se vymluvil, že jsem měl podobný kabát, ale namočil jsem ho dole v řece, když jsme se přes ní brodili.

Po jedenáctý jsme vyrazili, Kalašnikov doma zůstal sám. V kůlně vedle chaty jsme vytáhli sáňky, Míša, než jsme vyjeli řekla, že si musí do lesa nutně odskočit. Za chvíli přiběhla celá udýchaná, na zádech měla nějaký vak. Rozjeli jsme se na sáňkách dolů. Já jsem seděl spolu s Pistolkou a Flanelovou košilí. Míša jela s Horstem.

Svištěli jsme si to vesele dolů, zatím jsem necítil žádný nebezpečí. Cesta trvala asi dvacet minut. Dvakrát jsme se při tom vymlátili, panovala veselá nálada. Skoro to vypadalo, jako že jedem na výlet. Horst sice chtěl zachovat vážnou tvář a dokázat že je velitel, ale i on se chechtal na celé kolo, když se s Míšou překlopili. Připadal jsem si jako na dovolený na horách. Všude kolem netknutý sníh a stromy byly krásně zabalený do bílého hávu. Nádhera, tu a tam byl výhled do krajiny. Nikde jsem však nespatřil nic podezřelého.

Horst poručil zastavit na jednom platíčku odkud byl dobrý výhled po okolí. Vyndali důležitě dalekohledy a prohledávali okolí. Nám s Míšou stačí naše oči a tak jsme pozorovali s nima. Míša začala větřit. Natahovala nosem a zjišťovala směr větru. Vypadalo to směšně. Pánové ale byli tak zabráni do pozorování, že si ničeho nevšimli. Pak Míša ukázala jedním směrem. Podíval jsem se tam. Skutečně, po nějaké chvíli jsem viděl skupinku asi třiceti lidí, brodící se v závěji. Půjčil jsem si od Horsta dalekohled, byl to velký triedr 20x80. V dalekohledu jsem tu bandu viděl lépe. Ukážu směr Horstovi a povídám:

„Támhle jsem něco zahlíd…“ Horst se na mě nedůvěřivě podíval.

„Vážně?“ Pak chvíli pozoroval udaný směr a skutečně po chvíli řekl.

„Hmm, něco tam je, ale je to špatně vidět. Máš dobrý voči hochu.“ Pochválil mě. Kouká do mapy a udává směr přiblížení.

Zase jsme nasedli na sáňky, cesta už byla vážnější. Dávali jsme pozor abychom se nevymleli. Bylo znát, že jde do tuhého…

Po hodině plahočení, kdy jsme s Míšou museli dodržovat jejich hlemýždí tempo, byli bandité cítit. Horst se svými lidmi šli naivně vpřed.

Už byli kousek od nás, Horst nás ale dál vedl bez toho, aby vyslal pátrače zjišťovat cestu. Musel jsem něco udělat.

„Mě se to nezdá, povídám Horstovi, jako kdybych něco zaslechl. Nějaký hovor…“

„To se ti zdá mladej, tady nikdo není, dej na mě. Ti lotři budou až kousek dál.“ Rozhlídl se po krajině a povídá: „Vylezem támhle na ten kopec a tam se rozhlídnem:“ Chtěl jít přímo do palebného pytle těch lotrů. Situaci zachránil Pistolka.

„Já už do kopce nejdu! Proč se tu vůbec plahočíme. Zašel bych do nějaké vesnice a tam bych na ně počkal. Ať si příjdou!“ Zahrozil.

„Nezapomeň, že tu vedem jako jediný v Evropě ozbrojený odpor. Ještě se o nás budou učit ve školách.“

Napomenul ho Horst.

„Já ti na to seru, do kopce už nejdu!“

„K zemi!“ Zařvala Míša.

Padnuli jsme všichni rychle na zem. Kousek, asi sto metrů od nás se objevila skupinka asi třech banditů. Pátrači. Šli ale s hlavama skloněnýma u země. Nehýbali jsme se. Cítil jsem jejich pravidelné kroky. Přešli kolem nás.

Povídám Horstovi:

„Zkusím je zlikvidovat.“ Nevěřícně se na mě podíval.

„No kuráž ti teda nechybí, ale na tři nemáš šanci. Zlikvidujem je společně.“ Vydal pár pokynů a vyrazili jsme za nimi. Hlavní skupina byla asi kilometr od nás. Dohnali jsme je brzo na dostřel. Horst určil každému koho má zastřelit a pak už zbývalo jenom stisknout spoušť. Na padesát metrů nešlo minout. Všichni tři se skáceli do sněhu.

Výstřely byly slyšet široko daleko… Tušil jsem průser.

Rozběhli jsme se k mrtvým. Měli klasickou výzbroj a teplé oblečení a nějaké jídlo. Horst se radoval jako malý kluk.

„Jedenáct! Jedenáct!“ Hlavní voj se mezitím rychle přesouval k nám. Bylo jich podle dupání asi čtyřicet, možná víc.

Horst je začal svlíkat a brát náboje a některé oblečení.

Viděl jsem dva pátrače na obzoru, koukali po nás dalekohledy a pak zase zalezli za kopec. Horst a jeho parta si rozdělili náboje a na záda si dali ukořistěné kalašnikovy. Vůbec jsem nechápal jejich bezstarostnost. Před námi holé kopečky a do lesa daleko. Na kopci občas strom, ale nikde nic kde bychom se mohli ukrýt.

Horst své lidi vedl rovnou do pekla. Cítil jsem, že nás začínají obkličovat. Pak jsem zakřičel.

„K zemi!“ Zase poslušně všichni padli obličejem do sněhu. Kolem nás vybuchovaly první gejzíry sněhu. Kutáleli jsme se směrem k zamrznutýmu korytu potoka. Byli jsme v obklíčení. Cítil jsem, že se někdo pokadil, asi Pistolka…

„Jsme v prdeli, jsme v prdeli!“ Bědovala Flanelová košile, Pistolka jenom cvakal zubama. Střelba nabývala na intenzitě. Zatím jsme byli chráněni vysokým břehem potoka, ale až se ti v zadu k nám přiblíží…

„Držte hubu! Hovada. Přemýšlím!“ Ozval se Horst. Usmál jsem se. Zajímalo by mě, co v téhle situaci je schopen vymyslet. Míša začala sahat po vaku na zádech.

„Jsme v prdeli! Copak si to nepochopil?!“ Láteřila Flanelová košile. Cvakání zubů se ozývalo silněji. Ještě chvíli počkám. Naznačil jsem Míše, ať je ještě v klidu.

„To tenhle negr! Ten za to může! Je to jejich zasranej bratr. Jeho nechaj, ale nás stáhnou z kůže. Svině!“ S nenávistí v očích se na mě Flanelová košile podívala.

„Drž hubu, Pavle! Teď potřebujem každou pušku!“ Vykoukl ze závěje a poslal proti útočníkům půlku zásobníku ze samopalu.

„Dělejte! Střílejte!“ Křičel Horst.

„Mě se ten krám zaseknul!“ Nervózně vyjekl Pistolka. „Nemůžu… nestřílí to!“ Míša mi podala meč. Pistolka vyvalil voči. Usmál jsem se na něj, zase ten smrad…

„Pudem to vyřídit.“ Povídám Horstovi, v ruce svírám normanský meč z damascénské ocele. Flanelové košili se otevřela pusa dokořán, mám strach aby nenastydl.

„Co…, co… jak?…“ Horst byl zřejmě zaskočen.

„Neboj, kamaráde, za chvíli je povšem.“ Sundali jsme si dlouhé kabáty, v boji jsou nepraktické. Míša i já jsme si každý vzali jednu část protivníků, dělící čára byl potok. Já jich na své straně měl ale víc. Tak se můžu blýsknout.

„Tři, dva…“ Ti tři na nás nechápavě civěli. „…jedna…“ Vyrazili jsme proti svahu.

Nastala řež. Jedním máchnutím půlím útočníky jak buřta. Jednoho jsem rozseknul po délce. Docela se mi poved. Musím ho pak ukázat Míše. Práce šla dobře od ruky, akorát toho svinstva… Ale pejskové to uklidí o to nemám strach a kdyby ne, tak tráva na jaře bude dobře pohnojená.

Celkem jich bylo 47 nebo 48, nemohli jsme se shodnout. Přebývala tu jedna ruka, nebo scházelo jedno tělo. Já jich měl na kontě třicet. Míša mi dva ukradla, protože byla dřív hotová. Vzala si je na výslech. Naši dobrodinci pomalu lezli z potoka a nevěřícně na nás koukali. Cítil jsem, že se zase někdo pokadil. Míša si ty dva vedla, každého držela za jedno ucho. Horst nevěděl kam se má koukat dřív, jestli na Míšu, nebo na ty mrtvoly kolem.

Pistolka s Flanelovou košilí spolu drkotali zubama, docela jim to šlo. Horst na mě nechápavě zíral. V očích naprostý úžas, ale ani kousek vděku.

„Copak, copak?“ Ptám se Horsta a meč si utírám o useknutou ruku. Horst civí jak tele a k drkotání nemá daleko. Na krku má dlouhou ránu, ale není to asi tak vážné.

„Teď si teprve užijete legraci, Míša ulovila dva jazyky. Můžeš se taky dívat, alespoň se něco naučíš.“

„Eéé… jazyky?“ Považoval jsem to za souhlas a milého Horsta chytnul za rameno a vedl ho ke stromu, kde Míša už za ruce věšela jednoho z útočníků. Kvičel jako prase a mrskal s sebou.

Míše jsem pomohl z druhým, byl to takový nabušenec, něco jako Horst. Míša mu uvázala provaz zezadu kolem zápěstí a vyhoupla ho do výšky. Asi mu to nějak blbě navlíkla, protože černoch řval jak pominutý. Nebylo divu, váha mu zlomila zápěstí.

„Slíkněte je!“ Míša ukázala mečem na Horsta a jeho partu. Výraz v její tváři nenechával nikoho na pochybách, že to myslí vážně. Horst poslušně zakýval hlavou. Možná trochu horlivě…

Na to já se nemůžu dívat… Mám sice na ty hajzly vztek, ale před chvílí jsem se celkem zchladil.

Šel jsem se raději podívat jestli nějaká mrtvola nemá něco, co by mě mohlo zajímat. Horst a jeho kumpáni civěli, jak Míša zručně tahá kůži s obou viselců. Zase ty stejný otázky: „Kolik vás je?, Kde jsou další? Co jste měli za úkol“ Že jí to furt baví.

Mrtvoly neměly nic zajímavého u sebe, akorát jedna měla obří zlatý řetěz kolem krku. Musel být hrozně těžký a nepraktický na nošení…

Vrátil jsem se k Míše. Horst a jeho kumpáni byli všichni smrtelně bledý, kousek vedle bylo nazvracíno a taky bylo cítit že i Horst pustil do kalhot. To znám…

„Tak, jak se vám líbí tahání z kůže?“ Zeptal jsem se chlapců. Pistolka na mě upřel takový prosebný pohled, tak mu povídám:

„Neříkal jsi náhodou, že mě taky stáhneš z kůže?“ Míša zrovna kleštila prvního z viselců.

„Já myslím, že už to bude stačit.“ Povídám jí česky.

„Tohle je nutný.“ Odpověděla Míša a dokončila úkon. Trochu mě přejel mráz po těle. Flanelová košile se dala do zvracení. Nechutné. Myslím, že Kalašnikov udělal dobře, že zůstal s tím průstřelem doma…

„Ták.“ Usmála se na nás Míša. Někdy je vskutku okouzlující.

„Líbilo?“ Nadhodila k Horstovi. Ten jenom nejistě zakýval hlavou, nic neřekl.

„Teďka je necháme, brzo zmrznou.“ Povídá zase Míša. Nabušenec slabě zasténal.

„Co ses dozvěděla?“ Zeptal jsem se jí.

„Nic nového, tohle…“ Míša ukázala na krvavý sníh. „… je prý největší skupinka v kraji.“

„A kde jsou další?“

„Kousek, asi třicet kilometrů.“

„Pudem se tam podívat?“ Zase jsem se zeptal.

„Jo. Chcete jít kluci s námi?“ Nechtěli.

„Ale co teď budete dělat?“ Už nemaj po kom by stříleli.

Pokrčili rameny.

„Tak co, ještě si myslíš že jsem negr?“ Zeptal jsem se Pistolky. Ten horlivě zakroutil hlavou, div si při tom nezlomil vaz.

„No, já si taky myslím, že ne. A neříkal jsem ti to náhodou?“ Zase horlivé přikyvování.

„No a teď nejtěžší otázka: Kdo myslíš že jsem?“

Všichni se trochu přikrčili.

„Nó?“ Pobídnul jsem je.

„Šakra.“ Promluvil Horst.

„Správně.“ Všichni tři ustrnuli.

„Baf!“ Vybafnul jsem na ně a udělal krok k nim. Lekli se, až si kecli na zadek do sněhu. S Míšou jsme se mohli utlouct smíchy.

Pak jim povídám:

„No, hoši, já myslím, že se o vás v učebnicích psát nebude.“ U Horsta jsem zaznamenal trochu lítosti.

„Ale aspoň s vámi byla sranda.“ Chlácholil jsem je.

„Myslím, že příští rok bude pobřeží čisté, tak pokud objevíte nějaký slušný bydlení, tak se usaďte někde kolem Montpellier na pobřeží. Snad to tam ještě všechno nespálili. My máme s Míšou ještě nějakou prácičku.“ Všem jsme podali ruce a vyrazili za další skupinkou.

Kousek na kopci jsme se zastavili a zamávali jsme jim. Oplatili nám pozdrav, ale myslím že byli rádi že jsme pryč.

Jazykové nelhali, další skupinka lidiček byla asi třicet kilometrů udávaným směrem. Byli utábořeni v malé horské vesnici. Bylo jich šestnáct. Nekladli téměř žádný odpor. Míša zase dva vyslechla.

„Měla by to být poslední skupina, další je na jih odsaď. Těch je něco přes dvě stě. O dalších nevědí, prý jsme je všechny pozabíjeli.“ Pokrčila rameny.

„No tak hrrr na ně!“ Zavelel jsem.

„Já bych si tak dala parní lázeň. Víš co? Já uklidím v sauně a ty chyť nějakého srnce, nebo divočáka, ten by mohl být taky dobrej.“ Navrhla Míša.

„A co pejsek?“ Odpověď mě překvapila.

„To je jedno, hlavně ať to není nemocný, nebo prašivý.“ Tak to teda čumím. Nikdy bych neřekl, že Míša bude jíst psa a ještě k tomu syrového…

Rozběhl jsem se po kraji, psi však nikde. Nakonec jsem sice jednoho vyčmuchal, ale byl hubený a takový chudák to byl. Dřív z něj možná byl strach, ale nyní…

Nakonec jsem ulovil divočáka, sele. Stáhnul jsem ho a půlku donesl pejskovi. Zavrtěl ocáskem a vrhnul se po žrádlu. Vděčně na mě zaštěkal a já ho podrbal za ušima.

Musíme si s Míšou pořídit taky nějakého pejska. Už jsem na to párkrát myslel, ale jsme pořád na cestách… Kdo by se o něj staral. Jedině by to musel být chrt, aby nám stačil v běhu, ale na jaře asi žádného neseženem, mají moc krátkou srst.

Divočáka jsem zanesl do příjemně vytopené sauny. Krev a nějaké menší kusy těl byly decentně nakopány pod lavicemi. Míša nikdy na úklid nebyla, ale to mě nevadí. Hlavně, že je horká voda. Donutila mě umýt se vedle v potoce, prý jsem hrozně špinavý.

Pak jsem teprv mohl do lázně. Míša už na mě svůdně pokukovala a já věděl, že tahle noc bude náročná.

Hledání

Měl jsem samozřejmě pravdu. Míša byla nenasytná a musel jsem jí mnohokrát uspokojit, než dala pokoj. V přestávkách jsem topil v lázni až tam bylo asi 120 stupňů. Krásně se nám vyhřály kosti. Pak jsem musel pro kimono, které se mi mezitím vypralo v potoce. Pověsil jsem ho do místnosti před saunou a zase jsme zalezli do vany.

Byly to příjemně strávené dva dny. Divočáka jsem se přežral, že jsem z toho hekal a funěl. Pak Míša rozhodla, že se musíme hnout dál. Venku bylo pěkné počasí a my se rozběhli k Montpellier. Domů.

Zajímalo by mě, co zbylo z našeho domova.

Cesta nám trvala dva dny, na nikoho jsme nenarazili.

x x x x x

Blížili jsme se k našemu domu. Doběhli jsme k místu, kde rostla křoviska. Říkám: rostla, protože vše bylo spálené na troud.

Pomalu jsme procházeli místy, která jsme důvěrně znali. Došli jsme až tam, kde stál dům.

Museli tam nanosit mnoho výbušnin, už bych tu nic nepoznal. Zbylo akorát pár betonových bloků, jinak nic. Vše bylo spálené. Akorát ta opěrná zídka, za kterou jsem se kryl s kulometem, byla celkem v pořádku.

Garáž byla taky vyhozena do vzduchu a po hromadě špalků a uhlí ani památky, jen popel. Od moře fičel prudký vítr a přinášel déšť se sněhem. Hnusné počasí spolu s děsivým pohledem na náš bývalý domov v nás probouzel hněv.

Míša chodila jako bez ducha a já věděl, že by ji nebylo dobré rušit. Objevil jsem i několik pastí a zneškodnil jsem je. Asi je tu nakladli, kdybychom se sem ještě vrátili. Chytré.

Po Eleonoře jsme nenašli ani stopu, možná jí hodili do hořícího uhlí… Míša kolem té hromady popelu pořád přešlapovala, jako by něco cítila.

Bylo mi ze všeho nanic, sednul jsem si na zídku a vzpomínal. Jak se ten život mohl ubírat úplně jinak… Míša mohla být už těhotná, aby dítě přivedla na svět z jara. Elí by nám pomáhala a já bych jezdil na moře v rybářským kutru.

Taky bych asi chodil jak magor pro uhlí, ale těšil bych se na mimino. Míša by byla nervózní, ale všichni bychom se měli dobře…

Místo toho se z nás stali mutanti a ze mě navíc černoch… Všechno mohlo být jinak…

Došel jsem k Míša a vzal ji za ruku, podívala se na mě. V očích zase ta stará bolest. Kdy tohle skončí? Divím se, že jí nejsem odpornej.

„Musíme pryč.“ Povídám. Kývla.

„Kam pudem?“ Zeptal jsem se. Pokrčila rameny.

Šli jsme k hotelu, kde jsme se poprvé ubytovali. Cestou jsme uviděli ohořelý a rozmlácený vrak scánie. Poznal jsem ho podle radlice, byla nepřehlédnutelná. Museli pod ní umístit hodně trhaviny, aby jí takhle zmordovali. Radlice to však celkem dobře přečkala.

Trochu jsem ji srovnal, auta mi bylo líto. Dobře jsme udělali, že jsme těm lumpům takhle zatopili. Někdy jsem měl trochu výčitky, ale po tom co jsem viděl, není proč. Jestli mi ještě někdy jeden z těch ničemů padne do ruky…

Procházeli jsme cestou, kudy jsme pravidelně jezdili do města.

„Támhle jsme se vymlátili, pamatuješ? Jak se nám vysypalo to sklo?“ Říkám Míše, vyhrkly jí slzy. A to jsem myslel, že my brečet nemůžem. Obejmula mě a bulela jak malá holka. Nebyla k utišení, hladil jsem jí po vlasech a utěšoval jí. Vzlykala a z nosu jí tekla nudle.

Došli jsme do hotelu. Byl promrzlý. Smrad už nebyl vůbec cítit. Někudy se sem dostal čerstvý vzduch, asi rozbité okno. Neměl jsem náladu to zjišťovat. Lehli jsme si jen tak do postele a spali až do rána v objetí.

Další den jsme se jen tak potulovali po pláži a courali městem. Zastavili jsme se i v obchoďáku, kde Míša měla tu spoustu vozíků. Musel jsem jí doslova odtáhnout z místa, kde prodávali svatební šaty. Míšu to muselo stát pár let života…

Museli jsme pryč, někam úplně jinam. Takhle bychom se brzo zbláznili.

„Víš co? Pojedeme do Anglie!“ Povídám večer, když jsme se ukládali na lože. Nemusíme sice bezpodmínečně spát, ale snažíme se dodržovat nějaký denní režim, abychom nezblbli úplně.

„Do Anglie?“ Míša se na mě nechápavě podívala. A dodala:

„Co tam?“

„No, zima nám nevadí a já v Anglii nikdy nebyl. Takový Skotsko, by nemuselo být úplně špatný… Mohli bychom tam taky najít nějaký lepší úkryt pro ten trezor.“

„Hmm.“

„Co? Hmm. Chcéš?“

„Ale jó.“ To je odpověď!

„Tak dobrou!“ Řekl jsem a otočil se na druhý bok.

x x x x x

Ráno jsme vyrazili na cestu do Anglie. Doufám, že už se sem nikdy nevrátím. Míša to špatně snáší a mě to taky nedělá dobře. Cesta až do Caen byla celkem v pohodě, nikoho jsme cestou nepotkali. Stavěli jsme vždycky večer na přespání v nějaké vesnici nebo městečku. Hodně jich bylo zdemolovaných nebo vypálených. Ve Fruges jsme viděli dva černochy, jak byli oběšeni na stromě, asi zlobili. Přísnost je správná věc, ušetřila nám práci. V dalším městě Saint-Omer, se to jmenovalo, jsem sehnal nějaké náboje do svého „pětikila“ a Míša nějaké náboje do čezety, vzala si ze skladu i tři tlumiče. Prý pro jistotu. Taky se jí zalíbil jeden pěknej nůž, Kukri, byla to zbraň Nepálských Gurků. Byl v krásně zdobené pochvě, když jsem se podíval na cenovku, tak jsem málem omdlel.

„Tak za tohle chtěj 2000 EUR! To k tomu dávaj nějakou pistoli, né?“

„Míše zasvítila očíčka.“ Asi se jí líbí. Já mám ale svůj nůž z Bavorska a ten mi stačí. Vzal jsem si pouze multifunkční Viktorinox a dál už nic.

Chtěli jsme se podívat do Paříže, jestli tam někdo nežije a podívat se, jak ji vypálili, ale nakonec jsme to obloukem obešli. Eifelovku jsme z dálky viděli, stála trochu nakřivo, ale stála.

„To by mě zajímalo, co s ní ti prevíti dělali?!“ Povídám. Nic na to neřekla, uháněli jsme dál k pobřeží.

Sněží, chodíme po pláži. V dálce větřím Anglii.

„Jestlipak tam někdo žije?“

„Sotva.“ Odpoví Míša. Je poslední dobou taková pesimistická, chodí jak tělo bez duše a ani se se mnou nebaví. Když se jí na něco zeptám, tak mi kolikrát ani neodpoví a když, tak to jsou jednoslabičný odpovědí. „Sotva“ bylo výjimkou.

„Jak se dostanem na druhou stranu?“ Znova se pokouším navázat rozhovor. Pokrčí rameny.

„Přeplavem?“ Už mě začíná štvát. Dojde k vodě, strčí do ní ruku a zase pokrčí rameny.

„Tak přeplavem!“ Jdu do vody, sleduje mne. Už jsem tam po pás. Je půlka ledna, voda je celkem v pohodě. Už ji mám po prsa a otáčím se. Konečně jde taky do vody…

„To ti to trvalo.“

„Hmm.“

Plavem. Když se ponoříme úplně do vody, tak plavem celkem rychle. Se sledováním směru nemáme problémy, pod sebou tuším dno a instinktivně vím kudy mám plavat.

Snažím se napodobit styl delfína, chtělo by to ale ploutve. Zase jsme se vrhli do něčeho bez přípravy! Ploutve by nám moc pomohly…! Sakra!

Míša je o něco pomalejší. Po dvou hodinách vystupujem na břeh.

„Anglie!“ Nikde nikdo. Vylézáme na písečný duny a rozhlížíme se. Míša větří. Já nic necítím.

Obracím se na ni.

„Ty máš čich na průsery. Cítíš něco?“ Zakroutí hlavou. Pak se zeptá:

„Kam chceš jít?“

„Asi do Skotska, už jsem ti to jednou říkal.“

„Hmm. Něco mě napadlo.“

„Jó a co?“ To by mě hrozně zajímalo co vymyslela.

„Víš jak jsme tenkrát večer mluvili s Horstem…“

„No.“

„Říkal, bavili jsme se o těch genetickejch výtvorech…“

„Jasně, vím. A co?“

„Říkal něco o Islandu… že tam taky zdokonalovali lidi.“

„Hmm, je to možný. Ale nechápu…“ Skočila mě do řeči.

„No, že bychom se tam mohli vydat… Okouknout to.“ Povídá. To mě docela zajímalo.

„Okouknout?“

„No podívat se tam. Na čem pracovali a tak…“

„Hmm. No to bychom mohli.

„Bude to rozhodně lepší, než se zakopat v nějakým podělaným Skotsku…“

„Dyť si tam chtěla! Né?“ Mávla rukou. Nedal jsem se.

„Na Island nedoplavem, měli bychom se vybavit nějakou lodí.“ Podívala se na mě. „Něco malého.“ Dodávám. Pokývala hlavou.

„S tebou je řeč!“ Vyčetl jsem jí. Vzala mě za ruku.

„No, to je jiná. Zajdem do nějakého přístavu a vypůjčíme si lodičku.“ Zasmála se. Poprvé za tento týden.

x x x x x

Do přístavu jsme došli až další den. Vybrali jsme si v jednom luxusním „parkovišti“. Lodička se jmenovala: Gine.

Je to dvanáct metrů dlouhá luxusní jachta s jedním stěžněm a dvěma přídavnými motory. Ty se mi podařily spustit až druhý den. Nejdříve jsem musel sehnat elektrocentrálu, nabít baterie a všechno řádně osušit a vyčistit. Míša zatím sháněla vybavení. Objevila ve městě krámek se zbraněmi a přinesla si z něj takovou divnou zbraň. Podobá se kose, akorát že je dvakrát zahnutá a je celá železná.

„Je to hnusnej kýč! Vyhoď to!“ Povídám jí, jak jsem ji viděl s tím krámem mávat ve vzduchu. Zamračila se, nemá ráda, když kritizuju její vkus.

„Byla schovaná v trezoru.“

„Jó?“ Nedůvěřivě jsem se zeptal.

„Jo!“ A máchala dál ve vzduch složité variace. Kde se to naučila? Já už bych byl dávno pořezanej. Když ji to přestalo bavit, kosu jsem si půjčil.

„Vypadá, že je to vykovaný… Hmm.“ Kosa má asi patnáct kilo, vyvážená je na hrotu. Skrz strukturu vidím, že celá špice kosy je dutá a že je v ní je rtuť!

„To je dobrý! Maj tam ještě jednu?“

„Já myslela, že je to kýč?“

„Nech toho! Vypadalo to tak. Co tam maj ještě?“

„Blbiny.“ Odpověděla.

„Tak mi aspoň řekni, kde to je!“

„To nenajdeš.“ To už mě fakt vytočila!

„Už mě neser! Za celý týden z tebe nemůžu dostat ani slovo a těď mě pošleš do prdele! Proč?! Co jsem ti pro boha udělal!“ Jen se ušklíbla.

„Co tě žere? Můžeš mi to říct?“

„Tak já ti to teda řeknu! Pořád se někam harcujeme, běháme jak blbci až dlouho do noci a proč vlastně? Víš jak dlouho tady budem?“ Zakroutil jsem hlavou.

„Minimálně pět set let!“ To mě šokovalo. Udělala pauzu a pak zase spustila.

„A proč vlastně? K čemu?“ Byla rudá vzteky. Pomalu jsem ustupoval.

„Za chvíli se z toho zblázníme! Já si osobně nedokážu představit, co budu dělat za rok, natož za sto roků!“

„Děláš, jako bych za to mohl já!“ Skočil jsem jí do řeči.

„Ne, ty za to nemůžeš, jen mě to všechno prostě sere! Víš, že když jsem si to píchla, že nemůžu mít děti?!“

„Co?“ Zakoktal jsem.

„Nic nevíš! Žijem pro úplný hovno! A to mě žere!“

Sedla si vyčerpaně na zídku. To, že nemůže mít děti po aplikaci modřenky jsem nevěděl, šokovalo mě to.

„Tak co chceš dělat?“ Zeptal jsem se.

„Chci se podívat na ten Island. Možná, že se něco dovíme…“.

x x x x x

Pustili jsme se do nakládání. Moc toho sice nepotřebujem, ale stát se může cokoliv. Gine je nádherná jachta, má tři ložnice, luxusní koupelnu a kuchyň společnou s obývákem. Všude je obložena leštěným dřevem a kožené sedačky jsou mistrovské dílo čalouníků. V ničem pohodlnějším jsem nikdy neseděl.

Kormidelna je podobná s naším bývalým člunem, který jsme měli ve Francii. Barevné displeje, sonar a povětrnostní radar. Vše v nejlepší kvalitě.

Míše se nejvíc líbily peřiny, kupodivu nebyly zatuchlé.

„To je pravý satén. Šáhni si.“ Musel jsem si šáhnout.

„Mno. Dobrý.“ Stydlivě se zabalila do peřin. Kouká po mě. Co asi chce…?

„No, já asi pudu… né?“ Zamrkala. Obrátil jsem se k odchodu.

„Já se ti nelíbím?“ Zeptala se.

„Jo, líbíš. Proč?“

„No… tak pojď ke mně.“

„Jó? Já myslel…“

„Už zase myslíš? Já myslela, že už si konečně myslet přestal!“ Stáhla mě k sobě do peřin. To zas byla polízanice…

x x x x x

Druhý den odpoledne jsme vypluli. Ráno mě Míša za dobrý výkon doprovodila do obchůdku. Šli jsme kolem prodejny potravin.

„Nedáš si nějakou čokoládu?“ Nadhodil jsem.

„Čokoládu?! Ne. Co tě to napadlo?“

„Čokoláda ti přece dycky chutnala.“

„Nemám na ni chuť, nechutná mě.“ To mě překvapilo.

„Hmm, měli bychom někde sehnat Rammstainy, ať máme cestou co poslouchat.“

„Neboj, bývalý majitel má několik Giga MP3, ty tam budou určitě taky.“

„Sláva! To by mohl být dobrý výlet.“

Došli jsme do obchodu. „Gun shop“ se jmenoval. Měli tam úplně všechno. Od maskáčů až po minomet.

„Podívám se po nábojích do „pětikila“. Oddělil jsem se od Míši. Procházel jsem kolem regálů. Měli tu desítky všech možných pistolí a revolverů. Dokonce i pozlacenýho DezertEagla. Ráže 50AE. Obrovská pistole, jen o něco slabší než můj revolver. Měli tu i nějaké meče, ale kam se hrabou na můj. Nic co by mě zaujalo.

Náboje jsme našel v zadním skládku. Míša si tam připínala ke kimonu další sadu takových divných nožů.

„Je to jak z vědecko-fantastického filmu.“ Poznamenal jsem k dizajnu zabijáků. Míša si je zkusmo připnula k lokti. Vypadala nebezpečně, ale katana je katana. Zkusili jsme cvičně pár výpadů, vždy jsem jí odrazil. Je sice rychlá, ale mě vycvičili psi a byla to dobrá škola. Míša se bojí jít na tělo, alespoň na mne. S protivníky tam do plna jde, ale se mnou vždy prohraje.

„Na mě nemáš!“ Pošťouchnul jsem ji. Naštvalo ji to. Předvedla takovou sérii brutálních seků a rychlých úderů, že jsem chtěl odvolat, co jsem před tím ustál. Něco jsem vykryl jen náhodou a něco instinktem. Musel jsem to nějak ukončit, o další ruku bych přijít nechtěl…

„No, dobrý, dobrý. Stačí už. Seš dobrá!“ Konečně mě nechala. Uf!

„Tak co všechno bereš?“

Zeptal jsem se.

„Tyhle nože, pak zásobníky do čezety. Co ty?“

„Jenom náboje, dva pásy. To je dvě stě kusů. To bude stačit.“

Dál už jsme nebrali nic. Marteny jsou pořád v pohodě a ponožky, ty jsem měnil naposled předevčírem ve Francii… Kimono už asi jen tak neseženu. Míše se podařilo jakš takš sešít ten utržený rukáv na kimonu, ale vzhledem k tomu, že pravou ruku mám delší o patnáct centimetrů, tak je to stejně k ničemu. Musím si dávat víc pozor. Odpoledne jsme se vrátili zpět do přístavu.

x x x x x

„Tak plnou parou vpřed!“ Zavelel jsem z můstku a nahodil motor.

Vykličkovali jsme z přístavu, smrdělo to tu ropou a rybama. Vlevo od nás se k nebi tyčily jeřáby nákladního přístavu. Všude bylo plno racků a Míša se mračila na přídi. Zase jí něco leze na mozek…

Já už se s ní ale nebudu zabývat, ať si dělá co chce, hlavně, že poslouchá.

Na Island je to pěkná dálka. Nerad bych takhle seděl celou dobu, až budem trochu na moři, tak plánuji, že tam hodím autopilota, nebo jak se tomu krámu na lodi říká. Ale z přístavu musím sám. Míša hlídá hloubku, vidím jí sice i na sonaru, ale člověk nikdy neví. No, člověk…

Island

Druhý den moře bylo pěkně rozbouřené, ještě že nemám co vyzvracet. Stejně mi ale bylo blbě. Ve Franci jsem se na volné moře nikdy neodvážil, a tohle je navíc oceán. Že se utopíme strach nemám, ale bude mě štvát, že budu muset „po svých“. Taky by bylo škoda lodi. Je akorát, není moc velká ani malá. Má všechno co potřebuju: koupelnu a pohodlnou postel. Kdybych mohl chcát, tak to dělám stejně přes zábradlí. To, že nemusíme na záchod, je obrovská výhoda, člověk si na to rychle zvykne, když si uvědomím, kolik času jsem pro… Darmo mluvit.

Nevím, co se na tom Míše nelíbí. Vím, mrzí ji, že nemůže mít děti, ale jinak to je samá výhoda a sociální jistoty… jak říká klasik. Já jsem spokojený, nemusím dýchat, nemusím jíst a přece stále žiju. Pohodlně jsem se rozvalil v kapitánském křesle.

„Pusť mě k tomu!“

„Téď? Zrovna jsem tomu přicházel na chuť!“

„Šup!“ To jsou způsoby!

„Kam se teď natáhnu?“ Bránil jsem se.

„Pojedeme rychleji, ty se nějak loudáš!“

„Já se loudám, jedu úsporně!“

„Aby ti nedošlo palivo, když to budeš honit, tak jsme za chvíli…“

„Nemel!“

„Css.“

Šel jsem do podpalubí. Nemám chuť se s ní bavit. Cesta by měla trvat dva dny a mě už teďka přepadla ponorka…

V přehrávači jsem si pustil svoji oblíbenou kapelu a dal to na plný kule. Tady si aspoň nikdo nebude stěžovat a mlátit smetákem do stropu… No von konec světa má i svoje výhody.

x x x x x

„Vzbudíš celej oceán!“ Napomenula mě Míša.

„Ty se nech vopravdu vyšetřit!“ Musí se furt hádat? Muzika příjemně duněla z podpalubí. Rozvalil jsem se na palubě a sledoval mraky. Doufám, že počasí vydrží. Kdyby se vlny zvedly, tak bych se asi vážně poblil.

Další den ráno povídá Míša:

„Hele, delfíni!“ Opravdu u levého boku vyskakovali tito malí kytovci ven z vody. Chechtali se na nás, asi jsou rádi, že opět někoho vidí.

„Pudu za nimi!“ Křikl jsem na Míšu a než mohla něco říci, už jsem byl ve vodě.

Plaval jsem s nimi a vyskakoval z vody, jsou to nádherní tvorové. Byli neúnavní ve svých hrách a kamarádský k lidem. Nechápu, jak je mohl někdo lovit… Míša nám do vody hodila míč, ale nereagovali na to. Hrnuli se s námi dopředu. Míč jsem hodil zpátky a vylezl na palubu.

„Byla to paráda.“ Povídám Míše.

„Jo, viděla jsem.“ Pozorovala moře a trochu se mračila. Počasí nevěstilo ale žádnou změnu, poslední dobou se pořád mračí. Rammstaini zase duněli z podpalubí a já se opět rozvalil do kormidelního křesla.

„Vocaď mě už nikdo nedostane!“ Podíval jsem se na Míšu. Chodila po lodi jak nervózní fena.

„Co tě žere? Běž si taky s nima zaplavat!“ Obrátila se na mě. Ve tváři měla takový nejistý výraz. Překvapilo mě to. Zase se rozhlídla po moři.

„Delfíni jsou fuč!“ Řekla takovým přiškrceným hlasem. Mráz mi přejel po zádech, vstal jsem. Opravdu delfíni byli…

„Támhle jsou!“ Ukázal jsem na pravobok.

„Něco se mi nezdá…“ Zase ty její pocity! Proč nemůže být chvíli v klidu!

„Co je? Co se ti nezdá!“ Chtěl jsem vědět. Místo odpovědi strčila hlavu do vody. Pohladil jsem „pětikilo“.

„Něco tam je! Musíme pryč. Rychle!“

„Eum… Co!?“ Míša skočila do podpalubí a něco štrachala. Rozhlídnul jsem se kolem, nikde nic.

„Tady máš!“ Hodila po mě můj baťoch.

„Co je, proč musíme pryč?!“

„Nevím! Na, nazuj si ploutve!“ Poslechl jsem.

„Co teď?“

„Pomaličku vklouznem do vody. Nesmí se u toho udělat ani bublinka!“ Řekla to takovým tónem, který nevěstil nic dobrého. Ani bublinka. Jak to mám udělat? Naposled jsem se kouknul na mapu. Pěkná dálka.

Vklouzli jsme opatrně do vody.

„Musíš plavat hnedka jako delfín, pomaličku se budem přibližovat k hejnu. Né hned! Pomalu.“ Narvala mi do uší voskové špunty.

„Co s tím?“

„Buď už chvíli zticha!“ A byla ve vodě!

„Pomoct!“ Zakřičel jsem pro sebe. Pomalu jsem se nasunul do vody. Míša mi mezitím uplavala směrem k delfínům.

Kousek po kousku se posunuju k delfínímu hejnu. Míša už mezi nimi vesele skáče.

Najednou se ozvala příšerná detonace. Zjišťuji velmi záhy, že tlaková vlna je mnohem intenzivnější ve vodě než na vzduchu… Hodilo mě to asi o pět metrů stranou, delfíni se rozprchli do stran. Zaplať pánbůh za špunty. Jak to mohla vědět???

Kroutím hlavou sem a tam. Míšu tuším kousek nalevo přede mnou. Má takový zajímavý styl, kroutí zadečkem jak larva ponravy, jestli tohle je delfín…

Vyskočím na hladinu, jedním okem kouknu po tom co způsobilo explozi. Čekal jsem to, byla to Gine, nic z ní nezůstalo. Za to zaplatí svině, ať je to kdokoliv!

Doháním Míšu, připojila se k malému stádečku kytovců, míří na sever, částečně naším směrem. Potápí se do velké hloubky, musíme za nimi.

Tma, jsme asi ve stopadesátimetrové hloubce. Trochu mě to tlačí na zátylku… Klaustrofobie. Sakra! Všude kolem širý oceán a já mám klaustrofobii! Musím ale za delfíny, sleduji Míšin zadek. Kroucení už trochu srovnala, škoda. Docela mě to příjemně rozehřívalo tam dole… Ona mi zkazí každou radost!

V této hloubce poměrně blbě vidím, okolí je takový protáhlý. Ztrácím téměř schopnost periferního vidění. Je tu spousta malých živočichů. Připadám si jak v nějaké husté polévce.

Míše nějak došlo, že jí čumím na zadek, hrozí mi pěstí. Ta snad vidí i dozadu! Musí mi vyklopit, jak přišla na to, že na nás má být spáchán atentát. Taky by mě zajímalo, kdo za tím stojí. Proč?

A to si Míša myslela, že se unudí k smrti. Já myslím, že v posteli určitě neumřem.

Delfínům už asi došel dech a míří zase k hladině, trochu se odklonili z kurzu. Ale nevadí, velitelka plave pořád s nima a já nejsem od toho, abych tu přemýšlel.

Už jsem na spoustu věcí rezignoval. Nechávám to na ní, ať se stará. Máme stejné schopnosti, možná, že jsem silnější a taky asi hezčí…, ale ona má více vytříbeného ducha.

Konečně hladina, lehce se nadechnu, pod vodou jsme byli asi půl hodiny. Nic jsem tam neobvyklého nezaregistroval, teda až asi na miliardu nových, pro mě nezvyklých skutečností. V hloubce přes sto metrů jsem byl na volném moři poprvé.

Míša taky vyskakuje.

„Co se stalo?“ Ptám se. A polykám asi dva litry hnusné slané vody.

„Gryofl ponrjk. Fuj!“

„Có?“ Vůbec jí nerozumím.

„Potom!“ A prská všude kolem sebe vodu… Jak neestetické.

Plavem dál. Stádo se zase svolává. Jasně slyším štekavé krokování, jak jsem pojmenoval delfíní řeč. Škoda, že jim nerozumím. Rozumět zvířatům… to by bylo něco!

Už asi blbnu, ještě, že se mi nic nemůže zdát. To je taky jedna z výhod. Nemusíme spát, stačí tělo uvést do klimbajícího stavu na malou chvíli a „baterky“ jsou nabité.

Bomba. A Míše se to nelíbí! Je divná.

Oddělujeme se od stáda. Od Islandu jsme tak dvě stě kilometrů. Pohoda. Doufám, že už nám dají pokoj! Jen co budu mít pod nohama pevnou zem! To bude tanec! Jestli jsou ti parchanti na Islandu, tak nás nic nezastaví.

Musíme zase pod hladinu. Nahoře se mezitím zkazilo počasí, řádí vichřice a sněží. Vyhýbáme se ledovcům. Jsou nádherné. Šteluju na to svůj zrak, zjišťuji, že stačí vůlí měnit barevné spektrum. Ledovce pod vodou září v nádherných barvách i v naprosté tmě. Je to super. Už taky mi konečně došlo co to je, když se řekne: „Špička ledovce“. Opravdu, ven kouká jen malá část těchto ledových hor, asi deset procent.

Dole jsou… obrovské. Obrovské a nádherné!

x x x x x

Pod sebou tuším dno. Nebude to ke břehu daleko, Míša ale z nějakého důvodu plave oklikou. Venku je hrozně, asi desetimetrové vlny jsou cítit i třicet metrů pod hladinou. Jak se v tomhle může udržet loď? Stejně bychom museli přes palubu, v tomhle bych já nebyl schopen udržet loď ani zaboha.

Plavem k pobřeží, mám strach o svůj revolver. Zajímalo by mě, jak je na tom Míšina čezeta. Chtělo by to obě zbraně vytřít do sucha…

Po několika hodinách se dno začalo zvedat a pak… konečně břeh. Nahoře to vypadá na konec světa. Fouká hrozný vítr, je tak mínus deset a sněží. Tma a sníh. Než jsme vylezli na břeh, tak to s náma několikrát fláklo o zem. Vlny jsou vražedné, normálně bych měl zlomené ruce i nohy.

Vyskakujem na pobřeží. Útesy jsou asi deset metrů vysoké, to je v pohodě, teda až na ten vítr. Konečně pevná zem. S Míšou zalézáme do malé průrvy. Jsme tu částečně chráněni před živly.

„Tak jak je?“ Ptám se, abych věděl, jak je na tom.

„Dobrý, co ty?“

„Jo, v pohodě. Jak si mohla vědět, že budem torpédovaný?“ Odpověď mě šokovala.

„Nevěděla jsem to.“

„Có? Jak nevěděla, vždyť si mě dávala ploutev!“

„Něco se mi nezdálo. Víš, ti delfíni, chvíli po tom co jsi vylezl z vody, změnili chování. Byli divný… Nevím, jak to říct. Pak zmizeli, to už jsem něco tušila…“ Napjatě jsem ji sledoval. „ Když jsem strčila hlavu do vody, tak jsem slyšela takový zvuk, který tam nepatřil… něco mechanického… nevím. Nebyl to náš šroub, ten vydává jiný zvuk, tohle bylo jiné…“

„Hmm. Jiné! Jak jiné?“ Nedalo mě to.

„Nevím. Prostě to tam nepatřilo, spousta věcí… Tys nic necítil?“ Zeptala se udiveně.

„Ne. Nic.“ Nedůvěřivě se na mě zadívala. Zeptal jsem se:

„Myslíš, že ty hajzlové jsou tady?“ Kývla.

„Hmm. Tak je dem najít. Né?“ Nejistě se zatvářila.

„Ty se bojíš?“ Podivil jsem se.

„Nevím, vzpomeň si na Horsta, říkal přece, že tu šachovali s lidskýma genama… Bůh ví na co přišli…“

„Ále, neboj!“ Vytáhnul jsem „pětikilo“

„Koukej, máme s sebou pár argumentů…“ Vzdychla.

„Tak dem. Ale opatrně, nesmíme nic posrat!“ Koukla na mne, jako bych já někdy něco…

x x x x x

Přistáli jsme na jihozápadním pobřeží Islandu. Je to snad nejnehostinější místo na Zemi. Ostré útesy, věčně neklidné moře, spousta činných vulkánů a země bez života. Tady bych žít nechtěl. Prší a sněží všechno najednou. Horší než Bavorsko. Hnus!

Pobíháme po krajině a hledáme stopy po nějakých živých tvorech. Už třetí den nastavujeme uši a čučíme do sněhové vánice a pořád nic. Vítr se prohání po kopcích a po ledovci. Ten je prostě obrovský, obrovský a pustý. Nikde ani živáčka. Na Islandu nejsou žádné lesy. Možná, že tu někdy byly, ale lidé všechno vykáceli… Je to ta nejhnusnější země, kde jsme zatím byli.

x x x x x

Čtvrtý den přišla Míša s nápadem, který nebyl tak praštěný jak vypadal.

„Musíme se vzdát.“ Prohlásila. „Takhle tu budem lítat půl roku a stejně nic nenajdem. Budou někde zakopaný pod zemí.“

„Já se vzdávat nebudu! Nevíš, co ty kurvy s náma udělaj.“

„Tak něco vymysli!“ Mlčel jsem. Pak povídám:

„Já se svýho „pětikila“ nevzdám!“ Trval jsem na svém.

„To tvoje „pětikilo“, dej už s tím pokoj! Máš lepší nápad?“

„A jak to chceš udělat? Nó?“

„Mám takový nápad.“ Začala Míša. „Jsme kousek od Reikaviku.“ Kývnul jsem. „A zabydlíme se v nějakým domě. Věci si schováme tady, zahrabem je do země.“ Chtěl jsem něco namítnout, usadila mě:

„Drž hubu, mluvím já! Pak se usadíme v nějakým domě. A budem dělat kravál. Uvidíme, kdo si pro nás přijde. Po ruce budeme mít nějaký trubky, nebo tak něco. Kdyby nás chtěli zase zabít, ale né tohle kimono, nebo tyhle meče.“ Ukázala na mě.

Přemýšlel jsem.

„A co když nám na to neskočí?“ Namítnul jsem.

„Skočí. Musí na to skočit. Budou chtít vědět, jak jsme se sem dostali.“

„A co jim řekneš?!

„Že jsme sem přijeli na plachetnici. Před měsícem!“ Odpověděla. Zase mi to šrotovalo v hlavě, zbraní se vzdát nechci, ale… Sakra!

„Co když nás rozdělí?“

„Co já vím? Myslím, že nás dělit nebudou. Co já vím, co jsou zač! Zkus vymyslet něco ty!“ Nic mě nenapadalo. Pak povídám:

„Ještě jeden den. Jeden den budem hledat.“ Souhlasila.

x x x x x

Další den jsme čenichali severně od hlavního města Islandu. Nic.

Podrobil jsem se. Zbraně jsme zahrabali kousek od jedné křižovatky a jen ve spodním prádle jsme se rozběhli k hlavnímu městu.

Reikavik je takové malé městečko. Má perfektní asfaltky, všude je vidět, že bylo donedávna vzorně udržované.

Vybrali jsme si velký dům, v centru města. Musel ho vlastnit nějaký zbohatlík… Na Island to byl maximální luxus. Začali jsme dělat bordel.

„Hlavně nepouštěj Rammstainy, nebo jim to dojde! Pusť tam nějaký disco.“

„Disco?! Si děláš prdel!“

„Prdel už mám, nevím proč bych si ji měla dělat! Tak dělej!“

„Hmm.“ Pustil jsem ty odporný komerční sračky s jednoduchými rýmy a prostou hudbou. Začali jsme se s Míšou kroutit.

„To je na hovno! Akorát se prozradíme.“

„Vole! Seš úplně vylízanej!“ Pokračovala ve vlnění v rytmu discotékové hudby.

x x x x x

Tahle šaškárna trvala tři dny. Druhý den Míša byla nějaká nervózní i já jsem něco cítil. Pak jsem zahlídnul i nějaké stíny plížit se noční tmou. Míša mi o tom zakázala mluvit, prý kvůli odposlouchávání.

Dělali jsme, že o ničem nevíme a lehce jsme rabovali obchůdky v Reikaviku. Dokonce jsme objevili v přístavu jachtu, která měla domovský přístav v Hamburku.

„Tohle bude naše jachta, kterou jsme sem přijeli.“ Prohlásila Míša, když zjistila domovský přístav. Jachta se jmenovala Paul a byl to spartánsky vybavený člun pro námořní plavbu. Docela se mi líbil. Byl velmi účelně zařízen.

„S tím by se dal obeplout celý svět!“ Povídám Míše. „Podívej na ten sklad, je obrovský.“ Ve skladu bylo opravdu všechno: náhradní plachty, jídlo, nářadí… prostě všechno.

Míše se jachta taky celkem líbila. Povídá:

„Až to všechno skončí, tak bychom mohli na ní odplout… Co?“

„To jo.“ Pokud to ale přežijem. To už jsem ale neřek. Z přístavu jsme šli zase do města na čumendu. Míša zaregistrovala další špicli. Taky jsem je cítil. Vzhledem k tomu, jaký dělali hluk, tak to budou jenom lidé.

Útok přišel kolem druhé hodiny ranní. Čekali jsme jej. Chystali se na nás asi tři hodiny…

Rozlítly se okna a dveře. Do místnosti naházeli nějaké bouchací kuličky, měli nás asi oslepit. Dvakrát jsem mrknul a viděl jsem zase normálně…

Najednou mě brali kolem ramen, zkroutili mi ruce za zády, dostal jsem herdu do zad a někdo mě dvakrát kopnul do břicha… Saďour! Míša na tom byla stejně, ječela jak Viktorka, hysterku hrála fakt dobře… Naložili nás každého zvlášť do přistavených náklaďáků. Za celou dobu akce nikdo nepromluvil. Míše nasadili roubík a dostala pár facek. Já jsem protestoval, tak jsem dostal taky po čumáku. Všichni jsme byli spokojeni.

Vezli nás na severovýchod ostrova. Mířili jsme do vnitrozemí. Přes hlavu nám nasadili nějaký pytle. Bylo ale přes ně krásně vidět.

Akce se zúčastnilo asi padesát vojáků, jeden z nich mi připadal nějaký divný… Měl podivnou houpavou chůzi, takovou nepřirozenou, nijak mu to v pohybu nevadilo, spíš naopak. Uvidíme… Jen až se dostanu k nějaké trubce!

Jeli jsme asi dvě stě kilometrů. Pak auto zastavilo. Zase nás táhli někam. Je to malá základna, asi tři baráky a docela hustý plot. Ve vzduchu cítim plastickou trhavinu, okolí bude asi zaminovaný… Nevadí.

Dotáhli nás do jednoho z baráků. Špinavá dřevěná podlaha a pár omšelých židlí. Nic moc. Myslel jsem, že to budou nějací profíci. Pak odsunuli dřevěnou přepážku. Za ní se objevily dveře. Výtah.

Nacpali nás do něj. Působil celkem moderně, tedy hodně moderně. Přesněji řečeno, nic podobného jsem ještě neviděl. To znamená, že ten bordel kolem byla jenom kamufláž.

Jeli jsme čtyřicet metrů dolů. Slušná hloubka. Naložili mě na takový nemocniční lůžko, aby se se mnou nemuseli tahat a jeli jsme chodbama. Opět nikdo nepromluvil ani slovo.

Všude bylo vzorně uklizeno, zelená podlaha se leskla jak… Hodně se leskla. Jedna zpráva byla ale pozitivní: Mají tu nerezové zábradlí!

Pak nás vojáci předali dvěma pánům v bílých pláštích. Houpavej voják šel ale s námi. Věděl jsem, že jim tu bude šéfovat. Nějak divně smrděl. Nepotil se…

Šoupli nás do společný cely a sundali pytle z hlavy, taky nás rozvázali. Začal jsme si mnout ruce… Vyndal jsem si roubík z pusy a anglicky se na ně obořil.

„Co si to hajzlové dovolujete!!! Okamžitě nás puste!“ Míša taky ječela, že takový jednání ještě neviděla a že si na ně bude stěžovat šéfovi.

Svoji roli jsme hráli docela dobře. Ve zdi měli zabudovány mikrofony a několik kamer. Museli jsme pokračovat v divení i když za námi zaklaply dveře.

Asi po dvou hodinách přišel takový vošklivý a úlisný chlap. Zeptal se nás:

„Jak se cítíte?“ Rozkřičel jsem se na něj:

„Kde to jsme? Proč jste nás zavřeli?“

„Pro vaše dobro.“ Odpověděl klidně ulízanec.

„Pro jaký dobro?“ Obořil jsem se na něj. „Co jste zač?! Jakým právem nás tu držíte?“

„Provádíme tu jistý výzkum…“ Odpověděl a usmál se. Z jeho úsměvu bylo patrné, že to nebude asi nic pěkného.

„To mě nezajímá, proč nás držíte?“ Mlel jsem dokola svou.

„Už jsem vám povídal, pro vaše dobro. Jen vás vyslechnem a pak budete moc jít kam budete chtít. Je to prosté. Spolupracujte a budete brzo volní.“ Tak to ti sviňáku nesežeru. Ten chlap lže, že by mu to nesežralo ani malý dítě!

„Proč jsme tady?“ Křičela Míša.

„Rádi bychom věděli, jak jste se sem dostali.“ Zase se na nás usmál.

„Jak se asi člověk dneska může dostat na Island?! Lodí!“ Odpověděl jsem nahlas.

„To není možné…“ Odkašlal si. „Věděli bychom o tom…“

„Jak byste o tom mohli vědět? Nó?!“ Obořila se na něj Míša.

„Víte slečno, existují takové věci jako radary, sonarové bóje a podobně. Island je docela dobře vybaven v tomhle směru… Věřte mi.“ Tak teďka poprvé nelže.

„Tak jsme spadli z nebe!“ Povídám zase já. „Já chci vědět, kdy nás pustíte?“ Musel jsem zase trochu odvést rozhovor…

„Brzy, víte musíte spolupracovat a říkat pravdu.“

„Polib mi prdel kreténe! Já ti kašlu na ty tvoje zasraný radary! Chci vědět, proč nás tu držíte a kde jsme!“ Rozkřičel jsem se na něj. Zase se usmál, očíčka mu trochu mžikala, ale jinak byl klidný. Cítil jsem jeho tep.

„Tak tedy jinak… Řeknete mi odkud jste? Paní“ Podíval se na Míšu.

„Z České republiky.“ Odpověděla Míša.

„Výborně! A tady váš… přítel?“

„Taky. Seznámili jsme se na škole.“

„Ták, dobře.“ Skočil jsme jim do rozhovoru:

„A teď se zeptám já.“ Zamračil se. „Kde jsou všichni lidi?! Jak to že nikdo nežije?“

„Ano, to je zajímavé, skutečně… nikdo nežije. Potkali jste ještě někoho?“ Podívali jsme se s Míšou na sebe. Míša povídá:

„Chvíli po nás sem měli připlout další dva. Kluk a holka. Neviděli jste je?“ Nevinnej výraz obličeje Míši nemohl ulízance nechat chladným.

„Tragická nehoda…“

„Cožé?“ Vložil jsem se do rozhovoru. Jaká nehoda?“

„Je to asi tak týden… Loď se potopila asi tři sta mil od pobřeží… byla bouře… Zachytili jsme nouzový signál, ale už jsme na místo nehody přijeli pozdě.“ Parchant. Podezření, které jsme měli, se vyplnilo. Oba jsme hráli, jak jsme těžce zasaženi touto zprávou. Míša měla slzy v očích. Povídám:

„Byla to její sestra…“

„To je mi skutečně líto.“ Povídá ulízanec. „Ale vraťme se k věci, vy jste tedy z České republiky…“

„Ano.“ Povídám já.

„Viděli jste někoho cestou? Kolik jste potkali lidí?“

„Utíkáme před černochy, kteří drancují celou Evropu. Jsou to nějací divocí bojovníci, asi z Afriky…“ Odpověděl jsem. Míša byla zdeptaná a brečela.

„Promiňte.“ Otočil jsem se a začal jí utěšovat. Propukla v srdcervoucí pláč. I ulízanci se zapotili brýle.

„Je mi to líto, slečno.“ Rozbrečela se ještě víc. Šlo jí to krásně. Ulízanec vstal, poděkoval a řekl, že se zítra za námi zastaví. Ať si odpočinem.

Zabouchl dveře, Míša logicky pokračovala v roli. Utěšit se mi jí podařilo až asi po čtyřech hodinách. Přinesli nám nějaké jídlo. Odmítli jsme, že nemáme chuť. Bylo to totiž nějaké odporné pečené maso… Brrr.

Ležel jsem s Míšou na posteli a předstíral spánek. Po osmi hodinách přišel ulízanec znova. Soustrastně se podíval na Míšu. Pak se obrátil ke mně:

„Kde jste byli v době katastrofy?“

„Byli jsme v jeskyni a zavalilo nás to. Hodně ten týden pršelo a do jeskyně se navalila voda a bláto, zůstali jsme tam trčet. Asi po třech dnech jsme od tamtud dostali. Bylo to asi naše štěstí. Co se stalo, nevíte?“

„Moc toho nevíme, sbíráme informace.“ Odpověděl

„Co bylo dál?“ Napovídal jsem mu pozměněnou historii naší cesty do Francie a pak úprk do Hamburku. Míša byla celou dobu zticha, civěla před sebe. Ulízanec na ni chvilkama mrknul, jinak sledoval moje vyprávění. Zeptal se na několik doplňujících údajů. Pak povídá:

Myslím, že pro dnešek by to stačilo, nechám vás odpočinout.“ Vstal a měl se k ochodu. Volám na něj:

„Nemůžeme dostat nějaký lepší… pokoj, není tu ani kde se umejt.“

„Obávám se, že to není možné… ale zeptám se. Máme tu celkem omezené možnosti…“ Sklonil jsem hlavu. Zabouchl dveře, přitulil jsem se k Míše a zase ji utěšoval. Doslova jsem cítil, jak na nás čumí z ukrytých kamer.

Masomlejn

Za dalších deset hodin přišli.

Cítil jsem, jak přešlapují na chodbě a o něčem se spolu baví. Dveře ale byly hodně tlusté a zvukotěsné. Dlouho tam přešlapovali, jakoby nevěděli, jestli sem mají jít anebo ne. Sednul jsem si na postel a čučel před sebe. Hrál jsem si na chudáka. Pak se dveře otevřely.

Dovnitř vešel ulízanec, spolu s jedním „doktorem“. Zezadu očumovali dva hromotluci. Ulízanec se potil na pleši, smrděl. Doktor byl ale klidný. Přistoupil k nám s malým vozíkem, na vozíku byl nerezový kufřík. Otevřel ho. Na poplach mi začaly být veškeré moje smysly i Míša otevřela oči. V kufříku byly dvě injekce. Se zájmem jsem se na ulízance otočil.

„Jsou to nějaké vitamíny, jste hrozně zesláblí…“ Vitamíny. Míša česky povídá:

„Teď vocuď vypadnem, ale žádný masakr! Jsou tu kamery, nemusíme se hned prozradit!“ Usmála se na doktora. Ulízanec se na nás nechápavě podíval.

„Já injekce nesnáším!“ Od jisté doby…

„Ale tahle vám pomůže, opravdu.“ Jeho orosené čelo jasně vypovídalo o tom, že lže.

„Ruku.“ Doktor nahodil profesionální tvář člověka, který ví co dělá. Bude to asi pěknej sviňák.

Strčil jsem do ulízance a rozběhnul jsem se k východu. Jen tak mimochodem jsem cvrnknul malíkovou hranou o krky těch lapiduchů. Skáceli se.

Vyběhli jsme na chodbu.

„Doleva!“ Křikla Míša. Cestou jsme zlikvidovali dva vojáky. Mlsně jsem pokukoval po nějakým kusu nerezu. Míša si toho všimla a řekla:

„Ještě ne, dáme jim šanci.“

„Šanci?! Chtěli nás zabít!“ Rychle jsme proběhli chodbou a pak nahoru po schodech. Všude se rozezvučely sirény. Vyběhli jsme do dalšího patra. Tam jsme nachytali tři vojáky, hodili jsme je o zeď. Nešťastnou náhodou si zlomili všichni vaz, nebo měli proraženou lebku. Běželi jsme nějakýma kancelářema. Nikdo tu není. Zezadu se ozvala střelba. Uskočil jsem stranou, viděl jsem jak Míša schytala dvě do zad. Nezastavilo ji to.

Další patro, ze zdi jsem vytrhnul zábradlí. Je asi tři metry dlouhé. Akorát. Druhou rukou jsem ho oholil. Baví mě to. Míša držela v rukou hasičskou sekeru. Hasičské sekery vypadaj všude stejně: jsou brutální a nebezpečné.

S řevem jsme se vrhli dovnitř.

Dostali jsme se do velké haly, po levé straně byly tanky s nějakou kapalinou, naproti nějaký generátor a pár vědců v zelených pláštích.

Míša jednoho chlapa rozsekla vejpůl sekerou, druhému utrhla hlavu. Já jsem mezitím dva vědce rozsekl na půlku zábradlím.

Zbýval jeden. Míša se u něj zastavila. Byla cítit moč. Spisovnou angličtinou a svůdným hláskem se ho zeptala:

„Na čem tu pracujete?“ Pán v brýlích padnul na kolena, něco blekotal. Míša ho jednou rukou zvedla, až klepal nožičkami ve vzduchu. Zopakovala otázku, už to nebyl ten milý hlásek…

Postavil jsem se ke vchodu, cítil jsem, že se sem blíží celý regiment vojáků. Vyšel jsem kousek do schodů. Vojáci už byli o patro níž a řítili se bezhlavě nahoru.

„Baf!“

Seskočil jsem na podestu a začal vší silou sekat do vojáků. Krev stříkala všude. Proběhnul jsem po schodech dolů jak uragán. Bylo to jak v myčce na auta, akorát že ta pěna nebyla tak našlehaná…

Když jsem se škrábal po schodech nahoru, tak mě napadlo akorát jediné slovo: Masomlejn. Konec trubky jsem měl obalen kusy masa a střevama. Byl jsem úplně mokrý.

Vrátil jsem se k Míše. Chlapík ječel jak siréna, Míša ho přemlouvala, aby promluvil, když mě viděl, tak se mu zase podlomila kolena. Asi mi kapalo ze šosů.

Konečně spustil:

„Výzkum, genetický výzkum. Vše je přísně tajné!“

„Neboj, my to nikomu neřeknem.“ Usmál jsem se na něj. Asi mi uvěřil, nebo na něj zapůsobila ta krev, nevím, jenom kývnul a povídá:

„Pracujem tu na genetických změnách lidského organizmu.“

„Vyrábíte nadlidi?“ Zeptala se Míša. Chlapík se usmál a povídá:

„To není ten správný název… slečno. Správný název je:

„Homo Geneticus.“ Zahřmělo místností. U protějšího vchodu stáli dva chlápci. Oba byli oblečeni ve zvláštním brnění. Bylo jakoby z černé gumy, nebo nějakého podobného materiálu. Vůbec nevrzalo. V rukou měli nebezpečně vypadající nástroje. Jeden měl trojdílnou tyč, kdy tři tyče byly spojeny řetězem. Celá tyč byla dlouhá asi tři metry. Druhý z chlapů měl velký obušek.

Vypadali dost nebezpečně a sebevědomě. Za nimi stáli další dva vojáci s podivnými puškami a pak ten „doktor“ v bílém plášti, co nám chtěl píchnout ty injekce.

Míša skočila na strop a vytrhla z něj nějaké elektrický kabel, který byl volně zavěšen u stropu.

Doskočila zpátky na podlahu, celé to bylo dost efektní. Chlapi naproti se jenom tak usmáli a v tu ránu byli u nás. Ani jsem nepostřehl ránu, jen sem instinktivně strčil zábradlí do místa, kde jsem tušil dopad tyče. Zábradlí se celé prohnulo… Sakra! Kopl jsem chlapa do holeně, už tam ale nebyl. Zezadu jsem dostal příšernou ránu do zátylku. Ještě že nemůžu omdlít…

Míša na tom nebyla o nic lépe. Jednou se jí kabelem sice chlapa podařilo nabrat, ale ten se jenom usmál. Nic to s ním neudělalo.

„Jsme v prdeli!“ Proběhlo mě hlavou. Zase jsem dostal ránu, další se mi podařila vykrýt, ale jenom jsem se odkryl na jiném místě. Vší silou jsem se ohnal. Do prázdna. Další ránu jsem dostal do hlavy. Tyč jsem ani neviděl. Obrněnci se míhali jak stíny. Míše se ale jednoho konečně podařilo dostat, koutkem oka jsem zahlídl jak je rudá vzteky. Na hlavě měla bouli. Myslel jsem, že my boule mít nemůžem.

Bojovali jsme asi čtvrt hodiny a mě pomalu docházely síly. Kdybych měl svůj revolver… Další rána. Pomalu jsem si ale osvojoval jeho způsob boje. Pak to přišlo.

Podařilo se mi ho chytnout do pravačky, nepočítal, že ji mám delší… Přitáhnul jsem si ho k sobě, levou ruku jsem mu omotal kolem krku a cuknul. Ozvalo se známě křupnutí, jeden z vojáků na mě zamířil tu svoji podivnou zbraň, hodil jsem po něm zábradlí. Dostali ji oba. „Doktor“ vzal okamžitě nohy na ramena. Chlapa jsem pustil a šel na pomoct Míše.

Míšin protivník ale na nic nečekal a vrhnul se zpátky k vojákům. Skokem vytvořil světový rekord v počtu salt v jediném skoku. My ale nejsme taky nějaký vořezávátka, oba jsme se po něm vrhli, já ho chytnul za nohu a strhnul ho k zemi. Míša mu prokopla hlavu, bílá hmota vytekla na zelené linoleum.

„Hele, voni maj taky mozek?!“

„Taky se divím.“ Kontroval jsem.

Vyrazili jsme chodbou za „Doktorem“, kterému se jako jedinému podařilo utéct. Doběhli jsme do chodby, překvapilo nás velké ticho. Ve vzduchu se snášel smrad z plastické trhaviny, jizva na pravým pahýlu mě začala svědit. S Míšou jsme se na sebe podívali. Míša zakroutila hlavou. Otočili jsme se a pádili nazpátek. Proběhli jsme halou s těma podivnejma přístrojema.

„Počkej!“ Křikl jsem na Míšu, která už se hrnula dál. „Mohli bychom si vzít to jejich brnění…“

„Docela dobrej nápad. To máš ze svý hlavy?“ Zeptala se. Asi se chce hádat, ale já neměl čas na blbiny. S největší rychlostí jsme se nasoukali do podivných oděvů, vypadaj, že jsou pevnější než naše kimona. Míše je to trochu velké.

„Rychle!“ Křikne na mě a už běží. Dohonil jsem ji před dveřma na schodiště. Míša se na mě obdivně podívala, když viděla, jak jsem se vypořádal s vojáky. Zahřálo mě to u srdce.

x x x x x

Pádíme po schodech nahoru. Schodiště už není z betonu, ale je mramorové. Jsme asi v nějaké lepší „čtvrti“. Míša si vytrhla taky zábradlí, závidím jí. Její nástroj je lepší, má větší průměr a je pevnější. Na konci si ho tradičně zakroutila. Na to jsem zapomněl, napodobuju ji.

Před námi jsou dveře, za nimi tuším nějakou větší místnost. Míša opatrně otevřela a nakukuje dovnitř. Otáčí se a směje se na mě.

„Tady nic netušej…“ Ten její zlomyslný úsměv nevěstí nic dobrého.

Vtrhli jsme dovnitř. Míša proběhla rychle na druhej konec asi padesátimetrový laboratoře.

„Budem postupovat proti sobě a někde veprostřed se střetnem…“ Zavolá.

Laboratoř je plná lidí a podivných exponátů v nejrůznějších baňkách a akvárií.

Zase řádim jako ďas, všechno co nám přijde pod ruku ničíme. Nikdo nemůže uniknout z této pasti, kterou jsme jim nachystali. Laboratoř má jenom dva východy a ty jsme obsadili, pomaličku se probíjíme vpřed. Jsou to jatka. Rozbíjíme i ty hrůzné tvory nebo části těl, co jsou naložené ve skleněných nádobách.

Přede mnou je nějaké velké akvárium s obrovskou medúzou. Praštím do něj svým zábradlím, to však neškodně odskočilo. Medúza uvnitř je rudá jak rak. Nějaká ženská se mi v tom pokouší zabránit, jednou rukou ji chytím a hodím k medúze. Dopadne s řevem na vrchní sklo a proboří se dolů. Medúza ještě trochu víc zčervená a ženskou obtočí jemnými chapadly. Ta se ještě chvíli cuká, ale pak zkoprní a velkýma poměnkovýma očima kouká do laboratoře.

Podívali jsme se s Míšou na sebe, jsme celí od krve, na jejím konci zábradlí jsou namotány různé části těl. Vypadá to jak syrový Gyros.

Míša pozoruje medúzu a pak zkouší rozbít její domeček. Nic.

„Pro tu se zastavíme později.“ Řeknu a pádíme zase dál. Došli jsme do nějakých kanceláří, ale nikdo tu není. V celém patře zní nepřetržitě sirény, všichni se evakuovali pryč.

Probíháme další z nekonečných chodeb.

Zase cítím ve vzduchu střelný prach a plastiku… Zastavujem. Míša mě strčí do nějaké místnosti. Je to domov smetáků a košťat… Zase úklidová místnost, už jsem takhle v jedný byl…

„Musíme klimatizací! Ale né, že tam budeš prdět!“ Zahrozila mi. Jako bych já…

x x x x x

Už pět minut se opatrně soukáme ventilací. Vedle nás jsou pohybová čidla, hlídající prostor v chodbě. Je to jako chodit po tenkým ledu, plastická trhavina je rozvěšené úplně všude. Asi už poznali, že jsme nějaký odolnější. Vidím pyrotechnika, jak sedí na zemi u pultíku. Hlídají ho dva nadlidi. A kupa vojáků. Plížíme se ještě kousek za ně do další místnosti. Je to sklad barev. Opatrně vypáčíme dveře, je totiž zavříno, ohýbaný plech odporně skřípe. Nadlidi ale nemaj tak dobrý sluch jak my. Jsme v chodbě. Vykukujem zpoza rohu, skupinka nic netuší…

Oba se rozmachujem k hodu. Zatočené trubky se řítí do skupinky lidiček, jeden nadčlověk spolu se dvěma vojáky a pyrotechnikem se jak kuželky kácí k zemi. Už jsme u nich, druhého nadčlověka srážíme k zemi, šlápnu mu na krk. Doufám, že to bude stačit…

Míša mezitím udělala rajský protlak v zelené uniformě. Má ruce od krve. Beru pultík a vydáváme se dál, zatím to jde dobře.

„Tak už to zmáčkni!“ Žadoní Míša.

„Ještě počkej, tý plastiky tam bylo nějak moc, mám takový dojem, že vojáci byli z nějaké sebevražedné jednotky.

„Pozor!!!“ Vrhli jsme se k zemi, metr nade mnou vybuchl granát. Ještě že mám to brnění, tohle bych nerozdýchal… Kusy betonů se sypou ze stropu. Couváme nazpátek.

„Kolik jich je?“ Míša jen pokrčí rameny. Kouká po stropě, klimatizace je v hajzlu. Budem muset prorazit. Další výbuch, stejně strašný jak první. Stahujem se dál od nich. Ještě že tady se chodba lomí.

„Chtěj nás nahnat zpátky. Odpal to!“

„Nejvyšší čas!“ Odpovídám.

Celá základna se oklepala, podle otřesů jsem poznal, jak je rozsáhlý celý komplex. Vyrazili jsme vpřed, obránci byli dezorientováni obrovským výbuchem a tlakovou vlnou. Vlítli jsme mezi ně jak uragán, Míše jsem poranil lehce zábradlím rameno, ještě že měla brnění. Je hrozně rychlá, netušil jsem, že už bude jinde…

Pozici bránilo asi třicet vojáků, odpor byl díky výbuchu poměrně malý. Zajímavé zjištění bylo, že nové brnění je poměrně odolné, zásah karabinou ráže 5.56mm vůbec nemá šanci prostřelit a granátem bych musel dostat přímý zásah, aby to natrhlo alespoň svrchní vrstvu. Evidentně tu kompenzovali malou výdrž nadlidí kvalitním ochranným oblekem. Oni byli sice rychlejší, ale moc nevydrželi.

Asi jsme prorazili poslední obrané pásmo, protože před námi byli už jen samí prchající lidé, nebo chytráci, kteří se před námi snažili schovat. Ale byli tak hluční… například, jak se člověk potí a jak je na dálku cítit, když mu jde o život to je hrůza.

S Míšou jsme si dali takové krédo: Nebudem brát zajatce. To se týká každého. Jen doufám, že tu nejsou někde děti, to bych měl asi problém… I když, před chvílí jsme minuli jednu ohořelou nástěnku kde bylo napsáno, že „Problémy je nutno řešit už v zárodku.“ To řešit bylo podtržené!

Hmm.

Vyčistili jsme další patro, bylo v něm jen několik vědců. Někteří se snažili schovat v různých větracích šachtách, nebo jen pod stolem.

Míša s jedním provedla výslech, abychom se dozvěděli více o tomto zařízení. Zprvu nechtěl mluvit, jak jinak, ale Míša ho rychle přemluvila. Ani ho to moc nebolelo.

Pověděl nám, že tu pomocí modifikovaných kyselin a zmutovaných buněk vyrábí různé preparáty sloužící pro blaho lidstva. Když mu Míša vydloubla jedno oko s tím, že druhé bude brzo následovat, tak se nešťastník rozhovořil. Vypadlo z něj asi toto. Tato základna je přísně tajná a za přispění USA se tu financuje genetický výzkum. Pán povídal, že tu se jde přímo k věci a že je zde mnoho různých cest, jak dojít ke stejnému výsledku. A tím je nový člověk. Jak už jsme slyšeli, nový člověk má i jméno: Homo Geneticus. Pak z něj Míša vypáčila nějaký tétédéčka. Nový člověk by měl být hodně rychlý (to už jsme viděli a i cítili), odolný vůči nemocem a bojovým plynům, chytrý, dostatečně odolný a vytrvalý.

„Docela se vám to povedlo.“ Povídám mu, než jsem mu zlomil vaz.

Běželi jsme dál. Chlapík rovněž vypověděl, že o dvě patra výš jsou opravdový špičky co se týká genetiky, on že je prý jen pomocný inženýr. Chtěli jsme si s těmi jejich „špičkami“ popovídat.

Jenže zbývající dvě patra byla dosti hlídaná a nevedla k nim jiná cesta než přes schodiště. To ale bránilo šest nadlidí a posílali tam jeden granát za druhým. Neměli jsme šanci projít. Pak ale jsem vymyslel geniální plán, jak na celou věc vyzrát.

„Víš co? Uděláme to takhle: Ty sundáš ty jejich hadry a dáš mi je. Tím by na mě ty granáty přestaly platit. Rychle vyběhnu po schodech, ty poběžíš pět vteřin za mnou. Musíš dodržovat pořád stejnou vzdálenost, aby tě náhodou nezranili, kdybych se někde zasek. Jó?“

„To určitě! Pět vteřin za tebou! Myslíš, že si nechám ujít takovou srandu?!“

„Nemel a poslouchej! Budem to muset tak udělat, tam nahoře…“ A ukázal jsem směrem ke schodišti. „…bude peklo, dva nebudem mít šanci a ty, když nebudeš mít brnění, tak jsi v hajzlu! Jestli vymyslíš něco lepšího, tak se ozvi, ale pochybuju!“ Samozřejmě nevymyslela nic. Ač s nechutí, tak si sundala svoje brnění a dala mi ho.

„Jestli zase něco posereš!“

„Já?“ Ozval jsem se dotčeně. „Kdy já jsem něco naposled posral…?“ Pochybovačně se na mě zadívala.

„Hlavně se prosím tě nikam nehrň, protože nemáš ochranný hadry a nahoře na převlíkání nebude čas!“ Zamručela, že jsem nějakej chytrej, ale nakonec souhlasila.

Odposlouchali jsme, jakou obránci mají strategii. Moc chytrý asi nebudou, protože co čtyři vteřiny hoděj do chodby granát. Pak z nich někdo vykoukne a zase granát. Musím se vejít do téhle „meno pauzy“ a vylítnout nahoru. Dostat bych ji granátem nechtěl, mít ještě amputovaný ucho…

Na to, abych to stihnul vylítnout během dvou vteřin po schodišti nahoru, musím mít pořádný rozběh. Situace je v tomhle pro nás příznivá, protože ke každému schodišti vede asi dvacetimetrová chodba. Postavil jsem se na začátek chodby a odpočítal. Nejdříve jsem si to zkusil dvakrát nanečisto a pak jsem vyběhl spurtem nahoru, přehnal jsem se okolo Míši a za jeden a půl vteřiny jsem byl nahoře. Chudák nadčlověk zrovna vykoukl, okovaná podrážka Mertenek mu projela hlavou, druhého jsem zábradlím natrhnul i přes jeho ochranný oděv. Buď to měl nekvalitně ušitý a nebo mám v pravé ruce hroznou sílu. Vtrhnul jsem do místnosti, kterou drželi nadlidi. Byl tam taky ten „doktor“, co před námi pořád utíkal. Oba na něj máme pifku.V hale bylo už „jenom“ pět nadlidí. Jsou opravdu velmi rychlí, ale jednoho jsem ještě stačil „škrábnout“. Čtyři. Moje výhoda byla v tom, že i nadlidi propadaj panice. Děsivě jsem zavyl a vyloudil hrozivý basový patón. Nostalgicky jsem si vzpomněl na Dánsko. Vlítnul jsem mezi ty čtyři. Dva se zjevně báli. Je vidět, že každý nadčlověk není morálně zdatný. Jeden ale udělal výpad proti, jen náhodou jsem to vykryl a zábradlí zasvištělo vzduchem. Vedle. Jsou opravdu velmi pohotoví. V tom tu ale byla Míša, využila situace a chlapíka, kterého jsem napadl zábradlím, chytla. Zaútočil jsem na hlavu. Sek malíkovou hranou do krku jen tak nikdo nepřežije. Tři.

Otočili jsme se proti těm třem a strašlivě zařvali. Světe div se, pomohlo to. Doktor se složil na zem. Otočili se a pádili pryč. Jsou opravdu hrozně rychlí, ale letícímu zábradlí jen tak něco neuteče…

Jeden.

Chlap zůstal stát, usmál jsem se na něj. Úsměv, při kterém normálním smrtelníkům povolují svěrače anebo dostávaj infarkt, i zde docela zapůsobil.

Skočili jsme oba po něm a trhli ho. Pak jsme došli k „Doktorovi“, byl ale mrtvý.

„Škoda.“ Řekla Míša. Evidentně zklamaná že z toho tak lehce vyklouzl.

„Doufám, že to jsou poslední…“ Ukázala směrem k nadlidem.

„Dělej! Rychle se převleč! Nemáme čas!“ Utrhl jsem se na ní, kupodivu neprotestovala. Navlíkla se do černých „tepláků“. A vyrazili jsme na další stíhací jízdu.

Před námi už ale nikdo nekladl odpor. Vešli jsme do laboratoře. Bylo tam shromážděno asi všechno velení tohohle cirkusu, dohromady asi dvacet lidí. Zahlídnul jsem i ulízance. Všichni vypadali nějak nervózní. Pravda, naše zakrvácené obleky a těla hovořily jasně, ale já jsem veskrze dobrák…

První před nás předstoupil jakýsi starý pán v černým saku a tmavomodrých kalhotách, vypadal docela draze.

„Je spodivem, že jste se dostali až sem… blahopřejeme vám.“ S Míšou jsme se na sebe podívali. Chlapík pokračoval. „Je nám samozřejmě líto, že jsme vaše kvality nerozpoznali hned napoprvé…“ Zamračil se na ulízance, ten se dělal jakoby menší. „…ale všechno se dá určitě napravit a rádi vám ve všem vyjdem vstříc… Víte, vaše… činnost a hlavně rychlost… to je neuvěřitelné. Rád bych se zeptal: Z jaké pocházíte dílny?“ Zase jsme se s Míšou na sebe podívali. Ten chlap si snad dělá srandu…“

„Tedy jaká…,no vlastně, nejde o přirozený vývoj, že ne?“

„Jak se jmenuješ?“ Zeptala se ho Míša.

„Ano, ano. Promiňte, zapomněl jsem se vám představit…“ Uklonil se. Dva nebo tři lidé v publiku se na pána mračili. Asi poznali, že tohle jim asi neprojde a jestli si chtějí zachránit život, tak musí jednat úplně jinak.

„Jmenuji se Alfréd Largusson a tohle.“ Ukázal na lidi za sebou. „Je můj tým.“ Usmál se na nás jak sluníčko. Buď je úplně blbej a nebo si vůbec neuvědomuje realitu.

„Podívej se, Alfréde, mně už prošlo pod rukama hodně lidí…“ Někteří s osazenstva zběleli hrůzou, ono slovo „prošlo“ má mnoho významů. Vybělenci si vybrali správný význam. Míša však pokračovala:

„…ale takovej hňup, jako seš ty, ještě ne!“ Milý Alfréd se nechápavě zatvářil.

„Co umíš?“ Zeptal jsem se ho.

„Prosím?“

„Povídám, co umíš? Jsi tu dosazenej politicky, nebo seš doktor anebo jenom úřední šiml? Prostě, čím ses vyučil?!“ Alfréd nechápavě koukal nejdřív na mne a pak na Míšu. Když už jsem ho chtěl roztrhnout přede všemi jak pucvol, tak vystoupil vysoký chlapík s černými vlasy a aristokratickými rysy. Představil se jako doktor Nikolas Donoso a že je prý ředitelův zástupce. Pravil, že Alfréd Largusson je světová kapacita v oboru genetiky a že s lidmi, se kterými jsme se doposavad setkali, tak to jsou veskrz jeho výtvory.

„Jsou to moje děti.“ Roztomile se na nás usmál Alfrédek. Nikolas se jen rozpačitě pousmál.

„Výborně!“ Povídá Míša. „Tak abychom se něco dozvěděli. Kde jsou další tvoje dětičky? Ale pravdu Alfréde!“ Pohrozila mu Míša prstem. Tohle gesto má od Horsta.

Alfrédek se smutně zatvářil, něco mi říkalo, že nelže.

„Umřeli, všechny co jsem měl, jsou mrtví.“ Podíval se na nás. „Zabili jste je.“ Řekl bez výčitky v hlase. Nikolasovi ztvrdl úsměv. Věděl, že bychom se mohli naštvat. Pak ale Alfréd zachránil situaci.

„Ale to nevadí! Udělám jiné! Podle vás!“ Ostatní lidé na něj překvapeně hleděli, asi netušili, že tenhle ústav vede takový vůl.

„Já myslím, že neuděláš.“ Povídám mu klidně.

„Né?“ Udiveně se na nás podíval. Bylo cítit, že si někdo nadělal do kalhot.

„Ne, ale na něco se tě zeptám, milý Alfréde.“ Odmlčel jsem se. A chci slyšet pravdu!“ Zakýval hlavou. „Závisí na tom tvoje přežití a životy všech tvých spolupracovníků…“ Zase jsem se odmlčel, všichni mě napjatě poslouchali.

„Řekni mi, kam se poděli všichni ti lidé? Co se stalo? Jak to, že po nich nezůstalo nic jiného, než oblečení…?“ Alfréd naprázdno polknul. Pak povídá:

„Proto jsme tu dělali ten výzkum…“ Nechápavě jsem se na něj podíval, pokračoval.

„Dozvěděli jsme se, že jistá japonská agentura vyvíjí genetickou zbraň.“ Zase se odmlčel.

„Genetickou zbraň?“ Zeptala se Míša.

„Ano. Spočívá v tom… jedná se vlastně o takový aerosol, který se rozpráší do vzduchu a kdo má jiné geny než ten, kdo tu zbraň vyrobil, zemře…“

„To je blbost, dyť jsme všichni lidé, tak máme stejné geny?!“ Namítnul jsem.

„Nemáte pravdu. Jistě ze školy znáte, že lidská rasa se dělí na plemena euroidní, negroidní a mongoloidní…“ Zakýval jsem hlavou, jako že rozumím. Alfréd pokračoval.

„Každé toto plemeno má trochu odlišnou skladbu genů, jsou to detaily, ale když se na ně soustředíte… Rozumíte?“

„Moc ne.“ Alfréd se usmál.

„Je to prosté. Euroidní plemeno má část genů jinou než mongoloidní. Například stavbu těla, Japonci nebo Korejci jsou menšího vzrůstu než Evropani, nebo barva kůže, vlasů atd. Ale to jsou pouze viditelné rozdíly, ty neviditelné, těch je mnohem víc. Už chápete?“ Pomalu mi to začalo docházet. Zeptal jsem se:

„A ta japonská agentura, ta vypustila tu bombu?“ Alfréd se usmál tím svým lehkým povrchním úsměvem. Kývnul.

„Proč?“ Zeptala se Míša.

„Říkejte tomu třeba japonský šovinizmus… Nevím proč to udělali.“

„Proč se to neřešilo politicky nebo vojensky? Když bych o tom věděl, tak udělám všechno proto, aby se to dozvěděl celý svět!“ Nějak se mi to nelíbilo, taková blbá teorie.

„Protože to nikdo nevěděl určitě, všechno byly jen dohady a fámy. Prý jim utekl nějaký vědec a ten se svěřil novinářům, ti mu nevěřili a milého vědce vyhodili. Druhý den byl nalezen strašlivě zohaven. Měli jsme tu jisté náznaky, ale nikdo nevěděl nic určitého. Japonci oficiálně popřeli, že pracují na takových věcech a bylo. Izrael prý pracoval na podobný látce taky. Náš výrobek, který měl být vůči podobným věcem imunní, měl totiž v sobě směs všech genů.“ Stál jsem jako opařený. Míša se zeptala:

„Jak se ta agentura jmenuje?“

„Hikari.“ Odpověděl Nikolas.

„Hikari? Takže za všechno můžou Japonci?“

„To taky není jisté, nevíme určitě jestli to byli Japonci, Rusové, nebo Izraelci. Ale já bych typoval Japonce. Ale kdo to byl doopravdy, to už se asi nikdy nedozvíme. Prostě se to stalo. Naštěstí my tu pracujem v podzemí. Tohle…“ Ukázal rukou kolem sebe. „…bylo vybudováno za velkého přispění Spojených států.“

„Proč si myslíte, že to byli Japonci?“ Zeptal jsem se Alfréda.

„Nevím, něco mi říká… Je to jen dojem. Víte, v téhle branži pracuji přes čtyřicet let a leccos se dovíte… v kuloárech. Musíte číst mezi řádky. Stačí se zeptat japonského kolegy, na čem pracuje a když vám odpoví, že na separaci genů a pak se zarazí a začne povídat o něčem jiném… Stačí tajně odposlechnout pár rozhovorů… Víte.“

„Víš, Alfréde, je mi divné, jaký k tomu máš přístup: „Prostě se to stalo.“ To mi k tobě nesedí…“

„Nemyslete si. Všichni tady, včetně mně, každý jsme o někoho přišli… Já o syna a o vnoučata…“ Alfréd měl podivně lesklé oči, ale jinak na něm nebylo znát žádné větší pohnutí. Já bych se asi složil.

„Nebylo to pro nás lehké…“

„Tak proč jste na nás zaútočili?“ Vyhrkla Míša.

„Protože si chráníme náš prostor, naše stanice SOSUS zaznamenala hluk lodních šroubů a když jsme se ponorkou přiblížili blíž, viděli jsme, jak plavete vedle těch delfínů. Teď už víme, že jste to byl vy. Ale pak jsme v hlavním městě zaznamenali další vám podobnou dvojici… Byla chyba, že jsme vás přivezli sem.“ Alfréd se podíval na ulízance, ten jenom sklopil hlavu. Alfréd pokračoval: „Nicméně i nás vaše „návštěva“ obohatila, v jistém smyslu. Nevíme z jaké dílny pocházíte, ale…“

„Z Gentechu.“ Přerušila ho Míša.

„Gentech…“ Alfréd se zamyslel. „To je v Dánsku?“

„Ano.“ Odpověděl jsem.

„Znal jsem tam pár lidí, myslím, že tomu šéfoval doktor Gerber? Je to tak?“ Usmál jsem se.“Ano, je to tak.“ Alfréd pokýval hlavou.

„Je vidět, že v Gentechu se dostali hodně daleko…“ Přikývnul jsem.

„To ano, ale ani v Gentechu už nikdo nežije.“ Alfréd se podivil

„Né?“

„Ne! A tak pro tebe, Alfréde, máme prácičku…“

Alfréd zamrkal, byl zjevně dezorientovaný.

„Tady Míša nemůže mít děti.“ Míša se na mě podívala obviňujícím obličejem. Stiskl jsem jí ruku. „Víš Alfréde, my jsme ještě před půl rokem byli normální lidé, pak jsme si z nutnosti, víš, píchli takovou injekci.“ Alfrédek kýval hlavou, že rozumí. „No a Míša pak zjistila dodatečně, že nemůže mít děti.Tak to budeš muset zařídit, aby děti zase měla!“

„Ale, to budem vaší partnerku nejdřív vyšetřit, bude to trvat dlouho… Víte.“

„Alfréde nemáš moc času! Jo a když to zkurvíš…“ Alfréd se zamračil, když slyšel sprosté slovo. „Když to zkurvíš, tak příjdeš o hlavu. Víš, jako v té pohádce…“ A pak jsem dodal: „A když to neuděláš, dejme tomu do týdne, tak o tu hlavu přijdeš taky.“ Alfréd se otočil na Nikolase, jako by hledal nějakou pomoc, ale ten jen měl pevně stisknuté rty a nedával na sobě znát co si myslí. Pak jsem zase promluvil já:

„A Alfréde, abys toho neměl málo, tak ze mě uděláš bělocha!“

„Bělocha? To bude snadné! Plastická operace…“

„Ne, plastická operace. Víš Alfréde i já jsem byl kdysi běloch, ale přišel jsem v boji o ruku…“ Alfréd se zachvěl při představě, jaký to asi musel být boj, ve kterém jsem přišel o ruku. „Tak jsem si musel našít ruku novou, od nějakého vysokého černocha. Vidíš přece, že ji mám delší než tu druhou, né?“ Alfréd zase poslušně pokýval hlavou. „No a ta nová ruka, ta od toho černocha, během necelého týdne ovládla celé tělo a já se stal černochem. Takže ty nějak zařídíš, aby už ze mne žádnej černoch nebyl a abych byl jako dřív! Jasný?“

„To je neuvěřitelné!“ Vyhrkl Alfréd a zcela bez ostychu ke mně přišel a začal mě zkoumat. Ostatní zatajili dech. „To je totální nadvláda nad organizmem, je vidět, že ten černoch, od kterého byla tato nová ruka.“ Alfréd zvednul mojí pravou ruku a ukázal ji davu. „Tak měl mnohem lepší a kvalitnější geny než vy, příteli.“ Usmál se na mě. Byl jsem zcela šokován. Jak může mít černoch kvalitnější geny než já? Ten chlap zřejmě neví co říká. On však pokračoval.

„Tady máme typický příklad toho, jak kvalitnější geny nahradili méně kvalitní. Abyste se mohl stát zase bělochem a uvést organizmus do původního stavu, tak byste se musel vzdát svých nových genů.“

„No to chci!“ Povídám mu.

„Ano, ale když se zbavíte svých nových genů, tak přijdete o všechny vlastnosti, které má váš současný organizmus!“ Ohromil mě.

„To znamená…“

„Ano to znamená, že váš nový organizmus bude náchylný k nemocem a stárnutí.“ Míša i já jsme koukali s otevřenou pusou na chlapíka, který byl úplně vysmátý a dojat jak rychle že přišel na celou věc. Ostatní kolem něj souhlasně pokyvovali hlavami.

„Nechci se vzdát svých vlastností, Alfréde! Budeš to muset vymyslet jinak!“ Nedal jsem se.

„Jinak? Jste blázen!“ On si dovolil… „Jiné řešení nejde!“ Poodstoupil k Míše, jako bych tam už nebyl. Taková drzost!

„A vy, mladá dámo.“ Povídá Míše, ta na něj nechápavě zírá. „Vy chcete mít děti? To by neměl být v zásadě problém. Vezmem vaše vajíčka a uměle oplodníme, pokud váš organizmus nemůže mít děti, nebo není schopen donosit a vyživovat plod, tak oplodnění a vývoj, jak už jsem říkal, proběhne mimo vaše tělo.“

„Já… já, žádný umělý oplodnění nechci!“ Začervenala se Míša.

„Né? Proč? Je to praktické, s klasickým oplodněním jsou zbytečné starosti a dneska to je mnohem jistější… Řekl bych použít jiné cesty!“

„Jaký cesty?“ Vložil jsem se do rozhovoru.

Alfréd se na mě podíval, co že si to dovoluju, že mluvím, aniž bych byl tázán. Pak si ale rychle asi uvědomil s kým mluví a dodal:

„Předpokládám, že jste chodil do školy.“ Nejistě jsem pokýval hlavou. „Tak byste to měl vědět!“ Otočil se zase k Míše. Zalapal jsem po dechu.

„Vy dámo, s vámi uděláme vyšetření jako první.“ Pak se na mě otočil a povídá:“Dáma má přednost!“ Chytnul Míšu za rameno a odvedl do vedlejší místnosti. Zůstal jsem stát jak opařený. Pak jsem se vzpamatoval, šel jsem za nima. Část zbývajícího personálu šla za náma.

„Co s ní budete dělat?“ Zeptal jsem se Alfréda. Mezitím se Míši ujmuli tři další doktoři, napíchli jí nějaké kanily do těla a připojili na ni spoustu čidel. Míša byla jen v kalhotkách a podprsence. Soustředěně doktory pozorovala. Stál jsem poblíž a napjatě sledoval, jestli se nedopustí nějakého podrazu. Zábradlí jsem pevně svíral v rukách.

Alfréd na moji otázku neodpovídal i když jsem ji zopakoval. To si ještě nikdo nedovolil… Míša mě taky přestala vnímat, myslela jen na jedno – děti. I její opatrnost šla stranou.

Dal jsem se do řeči s dalším doktorem.

„Co s ní provádí?“

„Pan Largusson provádí základní vyšetření, na jeho konci bychom měli stanovit, jaký postup a za jakých podmínek bude moct mít vaše partnerka potomky.“ Pak se omluvil a vrhnul se k dalším přístrojům, které zkoumaly Míšu.

Dvě hodiny trvala diagnostika. Neustále se spolu radili o věcech, kterým jsem vůbec nerozuměl, maximálně jsem z nich chytil spojky a předložky. Pořád po mně pokukovali a netvářili se moc vlídně. Já jsem se pro jistotu taky mračil, nechtěl jsem si kazit image. Z konce zábradlí mi odkapávaly zbytky jejich bývalých kolegů.

x x x x x

Po další hodinové poradě a dalších doplňujících vyšetření za mnou Alfréd přišel.

„Tak, pane Eriku…“ Od někoho se dozvěděl moje jméno. „…musím vás, tedy vaší partnerku zklamat.“ Zamračil jsem se. Místo aby si nadělal do kalhot, tak se na mě usmál… „Vaše partnerka může mít děti, ale musí se podrobit celkové… řekl bych dekontaminaci. To znamená, stejný případ jako vy.“ Nechápavě jsem se na něj podíval.

„Už jsem vám přeci říkal, pokud budete chtít být zase bělochem, budete se muset podrobit náročné proceduře, která vás jakoby vrátí do doby, než jste si píchnul tu injekci! Vaše kolegyně bude muset projít stejnou procedurou! Je na tom něco snad nejasného?“ Polilo mě horko. Zakoktal jsem:

„Alé, alé, to?“ Alfréd se na mě zamračil. Otočil se a šel za Míšou. Slyšel jsem jak povídá to samé i jí. Míša jenom kývá hlavou.

„Vona snad na to přistoupí!“ Utrousil jsem pro sebe a vydal se k dvojici. Když skončili, zeptal jsem se Míši:

„Co na to říkáš?“ Pokrčila rameny.

„Je to jasný, já děti chci!“

„No to já radši zůstanu negrem. Někdo tě musí ochraňovat.“ Ušklíbla se.

„To by mě zajímalo, jak ty děti budou vypadat?“

„Jak! Budou trochu tmavší. No! Seš rasistka!“ Zasmála se. Alfréd nás přerušil.

„Tak mladý muži, až si to vaše partnerka rozmyslí, tak vyšetříme vás! Vlezte si sem!“ Ukázal na lůžko, na kterém ležela Míša.

„Jestli se pokusíš o nějaký podraz!“ Varoval jsem Alfréda.

„Co si myslíte?! Nebudu přeci ničit takový dva pěkný kousky, když jste mi všechno rozmlátili! Teď už nic nemám…!“ Jen by mě zajímalo, koho myslel těmi „kousky“. Má štěstí, že nejsem vztahovačnej!

Pro jistotu jsem Míše nařídil:

„Hlídej!“ Kývla. Zajímalo by mě co jí teďka šrotuje v hlavě.

Tým kolem Alfréda mě napojil na přístroje. Jako Míšu, tak i mě olepili různými čidly a píchli kanylu a odebrali krev.

Mravenčilo mi celé tělo, číhal jsem na nějaký podraz a byl jsem připraven, že odtuď bleskurychle zmizím, jakmile ucejtím nějakou sviňárnu.

Tři hodiny jsem byl napíchnutý na přístrojích. Alfréd a spol. se rozplývali nad dokonalostí našich organizmů. Zjevně se tak daleko nedostali.

Pak mi povídá:

„Tak s vámi to bude to samé. Vy nejste schopen žádné reprodukce.“ Zamrazilo mě.

„Cože? To není možné, vždyť…“

„Se spermatem to nemá nic společnýho.“ Utrousil Alfréd. Začervenal jsem se.

„Sperma mít můžete…, akorát se vám vtom nic nebude hýbat…“ Všichni se na mě dívali, cítil jsem se… blbě. Jednomu chlapíkovi zacukali koutky, jako by v sobě držel smích. Chtěl jsem po něm skočit, ale Alfréd pokračoval v povídání:

„Zřejmě jste takový nedokonalý prototyp. Naše produkty děti mít mohly, možná, že nebyly tak schopný… v jistých věcech jako vy. Ale byly, řekl bych,… hodnotnější. Vy jste jen brutální síla.“ To si teda dovolil dost… zase jsem se zamračil. Omluvně pak dodal:

„Neberte si to osobně… ale je to tak.“ Otočil se a šel za Míšou.

„Tak, milá slečno, jak jste se rozhodla?“ Míša se na mě podívala.

„Chci mít děti!“ Alfréd se usmál.

„A já chci být černoch, mě to vlastně vůbec nevadí… že jsem černej. Docela mě to vyhovuje… Jo, je to… fajn.“

„Dobře, v tom případě vám slečno můžem nabídnout nějaké kvalitní sperma z našich zásob.“ Míša zakoktala.

„No, to né… to já… žádný vaše hnusný sperma nechci!“

„V tom případě, tady ten milý hoch.“ Ukázal palcem na mne. „Bude muset rovněž projít dekontaminační kůrou.“ Začal jsem couvat. Míša se po mě podivně dívala. Musel jsem něco říct.

„Já… nejsem na to připraven… Jo a taky mě vůbec nevadí, že jsem negr… Je to vlastně docela dobrý!“

„Já děti mít chci!“ Vykřikla Míša. Otočil jsem se a začal pomalu ustupovat z místnosti. Míša šla za mnou. Otočil jsem se a začal zdrhat. Za sebou jsem cítil Míšu jak běží.

„To teda né, nikdy mě nedohoníš!“ Křikl jsem za sebe. „Já se nenechám zkurvit…“

„Zastav! Zastav nebo si to vypiješ. Parchante! Jste všichni jenom zasraný sviňáci! Chcete všichni jenom šukat a když dojde na děti, tak se vypaříte! Počkej!“ Křičela za mnou Míša. Naháněli jsme se v podzemí asi dvě hodiny. Pořád dokola. Pak jsem objevil cestu na povrch.

Vyskočil jsem na žebřík, Míša za mnou. Spílala mi do zrádců a že až mě dostihne, že si to se mnou strašně vyřídí. Běžel jsem po nějakém sopečném poli hodně přes sto kilometrů v hodině. Míša mě pomalu dotahovala. Už jsem cítil, jak po mně šahá. Uhýbal jsem, nic mi to nebylo platné.

Pak mi podrazila nohy. Letěl jsem asi dvacet metrů a dopadnul jsem do nějaké prohlubně. Zvednul jsem hlavu.

Stála nade mnou, celá uřícená a špinavá a hlavně šíleně naštvaná. Omluvně jsem se usmál. Pak se do mě pustila, dostal jsem strašlivou nakládačku. Bránil jsem se, ale neměl jsem šanci. Už se mi z té díry málem podařilo utéct, ale chytla mě za nohu a znovu mě zmydlila. Chránil jsem si jenom obličej a nechal ji, ať si do mě mlátí, kosti brzo srostou a ona se zklidní… snad.

Nezklidnila se, když už do mě bušila asi půl hodiny, musel jsem na ni nalehnout a ztlumit její zlobu. Zase mi spílala, že jsem hnusák a zasranej negr a že všichni chlapi jsou stejný.

Pak mi dala pokoj.

Zbytek dne jsem se jí omlouval, že jsem chtěl jenom všechno dobře promyslet a že bychom neměli jednat tak ukvapeně. Nevěřila mi. Dalo mi spousty práce, abych ji přesvědčil, že nejsem takový parchant, jak si myslí. Musel jsem vyjmenovat mnoho situací, kdy jsme si byli blízcí a kdy jsem jí zachránil život a kdy zase ona zachránila život mě atd…

Druhý den, když kosti srostly, jsme se zvedli a šli zpátky k základně. Alfréd nespal, čekal na nás.

„Vypadáte nějak špatně hochu…“ Komentoval můj vzhled. Měl jsem asi ještě nějaký monokl a chodil jsem jako by mě přejel parní válec.

„Pude první!“ Ukázala na mě. „A žádný podrazy, jinak vás všechny stáhnu z kůže!“ Všichni začali horlivě kývat hlavami.

„Počkej, jak je chceš pak uhlídat, když už nebudem tak rychlí?“ Pošeptal jsem Míše. Zarazila se.

„Kde tu máte nějaké skladiště zbraní?“ Zeptala se temným hlasem.

„O patro níž.“ Odpověděl zajíkavě jeden z chlápků.

„Výborně! Kolik budeš potřebovat lidí, Alfréde, na dekontaminaci?“ Zase se zeptala Míša.

„Všechny!“ Odpověděl Alfréd.

„Počkej, všechny určitě ne. Kolik?“

„Ehmm, ee…“

„Neboj, nikoho z vás už nezabijem, ale musíš mi říct, kolik potřebuješ lidí. Pochop, až nebudem mít schopnosti jako máme teďka, tak se vám sotva ubráníme.“ Dodala.

„Ale my vám nechcem ubližovat, já sám jsem zvědavý, jak se experiment povede.“

„Ják experiment? Já myslel, že víš co budeš dělat?! Né?“ Rozčílil jsem se.

„No teoreticky to je jasné, ale nemáme kde si to vyzkoušet nanečisto…“ S Míšou jsme se na sebe podívali.

„A co to prohnat počítačem? Nó?“ Nadhodil jsem.

„To jsme udělali.“ Odpověděl Nikolas.

„A jak to dopadlo?“ Zeptala se Míša. „Já nechci mít děti s nějakým kriplem!“ A ukázala na mě.

„Úspěšnost byla na 85%. Neměl by být debilní…, ale stát se může během procesu leccos.“ Odpověděl Nikolas.

„Co, co, co?“ Zakoktal jsem.

„To je dobrá úspěšnost.“ Zachraňoval situaci Alfréd. „Budeme se snažit, aby tady mladý pán byl v pořádku.“ Pak se mě zeptal:

„Byla u vás v rodině zjištěna nějaká degenerativní změna? Nebo mongolitída?“

„Có?“ Byl jsem úplně šokován. Co si to dovoluje?

„Mongoloidní deformace může být dědičná a během…“

„Já nejsem žádnej mongoloid!“ Zařval jsem, až někdo další pustil do kalhot, dokonce i Míša se přikrčila. „A nikdo v naší rodině taky nebyl! Tak nevím, vo čem se tu pořád bavíte! Ještě vás můžu prohodit támhle tou zdí, tak mě moc neserte, nebo se běžte podívat, co jsme udělali vašim bývalým kolegům!“ Ty mě teda dožrali! Alfrédek začal koktat něco v tom smyslu, že to tak nemyslel a že chtěl pouze zjistit něco ze zdravotního stavu naší rodiny. Mávnul jsem rukou.

„Tak jak je to s tím skladištěm?!“ Alfréd začal něco koktat. Nikolas celou situaci zachránil.

„Je o patro níž, jsou tam všechny zbraně. Opravdu.“

„Dobrá, ale stejně to tady všechno prohledáme!“ Nedal jsem se a vyrazil s Míšou zabezpečit skladiště.

To jsme zamkli a zámek rozmlátili na kusy, aby se do něj nemohl nikdo dostat. Nechali jsme si jenom dvě karabiny a pistoli. Pak jsme pečlivě prohledali okolní chodby a sklady, našli jsme jen jednu pistoli a samopal. U samopalu jsme ohnuli hlaveň a pistoli jsem rozšlápnul. Pak jsme ještě jednou všechno prolezli a nakonec se vrátili k Alfrédovi.

„Kdy budeš nachystanej? Ať to mám za sebou.“ Alfréd se ohlídnul na jednoho ze svých kolegů. Ten promluvil:

„My jsme nachystaní. Dvakrát jsme projeli všechny testy. Můžem začít.“ Mráz mi přejel po zádech.

x x x x x

„Nebude to bolet?“ Zeptal jsem se potichu Nikolase.

„Nemělo by.“ Z jeho hlasu jsem si ale nebyl jistý, zda mluví pravdu.

„Položte se semhle.“ Alfréd ukázal na lůžko.

„Musíte se úplně slíknout.“ Dodala sestra. Nedůvěřivě jsem se na ni zamračil. Neuhnula pohledem.

„Hm.“ Svlíknul jsem se. Cítil jsem se… jak nahej. Položil jsem se na lůžko. Přivezli ke mně nějakou velkou plechovou skříň. Jeden z pánů z ní začal vyndávat podivné pásy.

„Na co to je?“ Zeptal jsem se.

„Tím vás přivážeme, abyste neutekl. Je to jenom jistota, abyste si to v průběhu dekontaminace rozmyslel…“

„Nebude to bolet, že ne?“ Znovu jsem se zeptal. Alfréd zavrtěl hlavou.

Nohy, ruce a trup mi stáhli řemeny z kevlarových vláken. Byly pěkně tlustý… Míša mě chytla za ruku. V očích měla slzy.

„Nebul a hlídej, sama si to chtěla. Kdyby ti syčáci udělali nějakej podraz.“ Odmlčel jsem se. „Tak, ať dlouho trpí!“ Míša kývla a dala mi pusu. Usmál jsem se na ni.

„Můžem?“ Zeptal se chlapík od počítačů.

„Ano, všichni ustupte.“ Kolem mě dali skleněné přepážky. Nějak se mi to nelíbilo, nemohl jsem se ale ani pohnout. Zkoušel jsem napnout svaly, ale s kevlarovými řemeny to ani nehlo. Kurva!

„Cítíte něco?“ Zeptal se Nikolas.

„Ne, zatím ne… Moment… takové mravenčení.“

„Ano, to je možné, kdyby vás to náhodou bolelo, tak se neděste, to se jen váš organizmus bude bránit. Ale proces už naběhl… Věřte, že bolest je dobré znamení.“ Posledním slovům jsem nerozuměl… Jak to jen říkal? „Znamení…

Aaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa!!!!!!!!“Prudká bolest mi projela celým tělem, úplně jsem se vypnul, kevlarový řemeny zavrzaly. Oči mě lezly z důlků a myslel jsem že prasknou. To co prováděla Míša s vyslýchanýma byl slabý odvárek proti tomu, co jsem podstupoval já. Rvalo mě to vnitřnosti, přestal jsem vidět, asi mi popraskaly oční bulvy, něco mi z nich teklo. Bolest byla nekonečná, pak začala pulsovat, to bylo nejhorší. Chvíli nic a pak hrozná bolest, zase nic a zase bolest. Modrý a červený kola se mi tvořila v mozku, přesto že jsem neviděl, tak jsem je intenzívně cítil. Bolest mě trhala na kusy, jeden řemen prasknul. Začal jsem sebou házet. Něco silného se mě pokusilo zatlačit nazpět na lehátko, ale já byl silnější. Už jsem načal další, když tu se jim asi podařilo přeze mne přehodit další řemen, začali mě stahovat. Pak mě asi stáhli dalšíma řemenama… Bolest byla nekonečná, řval jsem s plných plic, až jsem ochraptěl… To, co jsem podstoupil po aplikaci injekce, se s tímhle nedalo vůbec srovnávat, to trvalo chvíli. Já jsem řval, než jsem ochraptěl, hodinu, pak další hodinu jsem jenom sípal. Po dalších pěti hodinách, když už jsem ani nemohl křivit obličej a jenom tiše trpěl, bolest začala stahovat.

Už jsem si ale na ni zvyknul, připadlo mi, když jsem už téměř žádnou bolest necítil, že jsem hrozně slabý.

Nic jsem neviděl, nic jsem necítil a nic jsem neslyšel… Byl jsem mrtvý, cítil jsem, jak se mě dotýkají a jak se mnou manipulují. Pak mě přenesli na jiné lůžko. Ležel jsem, bolela mě hlava. Aspoň něco, ten mrtvolný stav mě ubíjel. Bolest je dobrá, pomáhá mi žít. Věřím, že i ostatní mají rádi bolest. Bolest se stala mojí touhou a cílem k přežití. Jasně jsem chápal význam Nikolasových slov, že „bolest je dobré znamení.“ Začal jsem toužit po bolesti. Snil jsem o bolesti.

To trvalo asi tak týden. Potácel jsem se na pokraji propasti, procházel jsem zeleno červenou krajinou, kde kolem mně malé sopky chrlily lávu, která mi tekla po nohou a způsobovala mi příjemnou slast. Úplně jsem se nemohl nabažit toho, že můžu křičet zase bolestí. Vydával jsem strašlivé skřeky, sám jsem se děsil. Byl jsem nadšen.

Další týden. Bolest už mě přestává bavit. Je nudná, zbytečná, všední. Začal jsem slyšet. První jsem zaslechl Míšu. Pokoušel jsem se jí něco říct, něco, co by ji mohlo potěšit. Vyloudil jsem ze sebe takový zvuk, až se lekla a letěla pro Alfréda. Ten mi píchnul jednu asi z mnoha injekcí.

Další den jsem začal vidět. U mého lůžka seděla Míša. Měla hrozně strhané rysy a smutné oči. Otočil jsem se na ni a usmál se. Obejmula mě a brečela.

Pak jsem začal slyšet. Nejdřív jenom takové ty vyšší tóny a pak asi po dvou dnech jsem byl schopen poslechnout si normální rozhovor. Povolili mi řemeny, konečně jsem se mohl otočit na bok. Míša byla pořád smutná, jen když jsem se na ni usmál, tak se taky usmála. Pořád se mi omlouvala, že nevěděla jak to bude bolet. Usmíval jsem se na ni.

x x x x x

Po čtrnácti dnech jsem se mohl posadit a trochu se projít. Jen kolem postele, ale zlepšoval jsem se. Hlad jsem neměl, krmili mě nějakou tekutou stravou. Byl jsem hrozně slabý.

Dobré znamení ale bylo, že pokožka mi začala blednout. První si toho všimla Míša. Pak to den ode dne bylo lepší. Dokonce mi zkrátili ruku, vypadal jsem zase jako normální člověk.

Po dvou měsících od mé přeměny, jsem byl normální běloch. Když jsem se podíval do zrcadla, tak jsem viděl zase svůj starý obličej.

„Doktore, jste machr!“ Pověděl jsem jednoho rána Alfrédovi. Ten se jenom nejistě zasmál a nic na to neřekl. Za další měsíc jsem byl schopen i běhat. Obdivoval jsem Míšu jak je rychlá. Už si ani nedokážu představit, že jsem kdysi mohl běhat stokilometrovou rychlostí. Požádal jsem Míšu, jestli by mi to nemohla ukázat tam venku. Ochotně souhlasila. Šli jsme k východu. Těch dvě stě schodů po žebříku jsem lezl asi pět minut, Míša to vyběhla za šest vteřin, asi se chtěla předvíst…

Pak jsme vylezli na povrch, byla mi hrozná zima. Byla jenom v tričku, já jsem se choulil v péřové bundě, kterou mi půjčili dole. Nemít kulicha, tak mi omrznou obě uši. Běhala kolem mě jak pominutá, po dvou, po čtyrech… paráda. Bylo mi líto, že už to nedovedu. Nejlepší byly ty skoky, třicet metrů do dálky…

Pak jsem musel zase dolů. Byl jsem vyčerpaný. Lehnul jsem si do postele a spal. Po dalším týdnu jsem se uzdravil docela. Začal jsem se nudit.

Míša byla nějaká zaražená… Tušila, co ji čeká. Mnoho jsme si o tom vyprávěli. Říkal jsem jí, že bolest na začátku bude hrozná, ale pak jí bude scházet. Nemohla to pochopit, říkala, že jsem divnej, když mi schází bolest. Dál jsem jí pověděl, že nejhorší je ten mrtvolný stav, který příjde po bolesti, ale i to přejde. Znovu jsem se ujišťoval, jestli to chce. Pak se rozkřičela, ať se jí na to už neptám.

Jednoho dne rozhodla:

„Dneska chci, abyste mě taky předělali!“ Nikolas polknul.

„Nezapomeňte, že jste stále našimi zajatci!“ Namířil jsem na Nikolase karabinu. Kývnul.

„Hodně jste nám pomohli a já vám slíbil, že až to všechno skončí, tak vás necháme na pokoji. „Odjedeme z Islandu a už se tu nikdy neobjevíme.“ Zase pokýval hlavou. Nechal jsem si zavolat všechno přeživší osazenstvo.

„Jestli někdo udělá krok proti nám během operace, nebo i po ní…“ Natáhnul jsem závěr pušky. Všichni pokývali hlavou.

„Výborně. Alfréde…“ Dal povel a celý jeho tým se pustil do práce. Litoval jsem Míšu.

Začalo to.

x x x x x

Alfréd spolu s Nikolasem sledovali monitory počítačů. Míša ležela přivázána na lůžku. Pak nám dali znamení, že jsou připraveni.

Slzy měla na krajíčku. Stisknul jsem jí ruku a dal jí velkou pusu. Jazyk. Usmál jsem se na ni.

„Neboj, bude to dobrý… Vydrž!“ Pak začalo mravenčení, Míša řekla, že jí svěděj nohy. Podrbal jsem jí, celkem to pomáhalo. Pak začala řvát… Bylo to hrozné, bolestí s sebou škubala a házela. Řemeny nemohla přetrhnout, uvázali jsme jí dvojitý. Už tu nebyl nikdo, kdo by měl dostatečnou sílu, aby jí stáhnul nový řemen.

Najednou mi došlo, proč dali kolem mě a teďka i kolem Míši ty skleněné přepážky. Bylo to kvůli hroznému řevu, který jsme oba vydávali. Míša ječela vskutku děsivě. Nasadil jsme si sluchátka, abych trochu ulevil uším, ale moc to nepomáhalo. Připadal jsem si jak tenkrát v Oplocanech, když jsem pouštěl na svobodu ty prasata. Míše jsem pomoc nemohl, odešel jsem za přepážku a bezmocně sledoval, jak trpí…

Za dvě hodiny už jenom sípala, výdrž měla pořádnou. Další průběh byl podobný jako u mě. Možná, že ten mrtvolný stav nebyl u ní tak dlouhý.

Po týdnu jsme Míšu odvázali, byla úplně bílá a slabá jak čerstvě narozené kotě. Kdyby mi doktor neřekl že žije, tak bych si myslel, že je mrtvá. Spal jsem vedle ní na lůžku a sledoval jak je na tom. Věděl jsem, že jí nepomůžu, ale měl jsem o ní hrozný strach. Vyhrožoval jsem doktorům, že je zabiju, jestli to nepřežije. Hrozil jsem, sliboval jsem a zapřísahal je, ať dělaj vše co je v jejich silách. Byli pod velikým tlakem.

x x x x x

Byl jsem rovněž hrozně unavený. Míša ještě nezačala reagovat, když se stalo to, čeho jsem se obával. Usnul jsem. Ležel jsem u lůžka Míši a jen dva lidé měli službu, jeden se mi už dávno nezdál, ale měl jsem jiné starosti, než abych se jím zabýval. Probudil jsem se s bolestí na podlaze. Podívám se nahoru a vidím, jak nade mnou stojí ti dva. Jeden v ruce karabinu, s kterou jsem je hlídal a druhý v ruce nohu od stolu. Začal jsem se potit. Pobídli mě, abych vstal. Ten s tou nohou mě zkusmo přetáhl po hlavě, stačil jsem se trochu sklonit, tak mě praštil do ramene. Začal jsem se přehnaně svíjet na zemi.

„Tak ty svině jedna, alespoň víš, co je bolest!“ Zasyčel jeden z nich. Bolest byla vzrušující, ten kdo dvakrát projde peklem tranformování organizmu, tomu tahle malá bolest nevadí. Horší bylo, že jsem měl asi naražené rameno.

Pak do mě začli kopat.

„Vstávej! Teď si to odsereš!“ Pomaličku jsem se zvedal na nohy, když jsem byl v takovým polodřepu, tak jsem se zprudka vymrštil a narazil do chlapíka co na mě mířil karabinou. Přepadl na záda a zbraň mu vypadla z rukou. Kopnul jsem ho do hlavy, k jeho smůle se nikdy nepřezouvám do bačkor… Mé Marteny mají stále okovanou podrážku… Druhý z útočníků byl mojí akcí trochu vyveden z míry, ale ne zas tolik, aby se na mne nevrhnul. Další ráně jsem se s úspěchem vyhnul. Oba jsme byli od pušky stejně vzdálení. Koukali se do očí a čekali, až jeden nebo druhý udělá chybu. On měl výhodu, že držel v ruce tu dřevěnou nohu, já naopak, že mám volné ruce. Někdy se výhoda může plynule změnit na nevýhodu a naopak.

„Tohle ti blbečku nevyjde!“ Snažil jsem se chlápka, který tu spravoval místní síť a počítače, dostat do psychického tlaku. Potil se na čele, byl asi silnější než já, ale mě nevadí na někoho surově zaútočit a způsobit mu bolestivé zranění. Teoreticky bych měl mít psychologickou převahu… teoreticky.

Najednou se rozmáchnul, hodil po mě tu dřevěnou nohu a skočil po mně, noha mě zasáhla do stehna, bolelo to. Narazil mi do břicha a jeho setrvačná síla mě svalila na zem. Překulil mě na záda a začal mi sázet jeden úder do obličeje za druhým, bolelo to! Pokoušel jsem se mu to vykrýt, ale vždycky si nějaká rána našla cestu, byl celý rudý a hrozně při tom smrděl. Oběma nohama jsem mu objal krk a stáhnul ho za sebe. Přesně jako tenkrát Usavekova syna. Bylo to na poslední chvíli, ještě chvíli by do mě takhle bušil a býval by mě zabil.

Měl jsem ho sice ze sebe, ale neměl jsem vyhráno, ukázal se být velice nepříjemný protivník. Stočil se na bok a patou mě kopl do holeně, zařval jsem. Vrhnul jsem se po něm, chytl ho do kravaty a začal škrtit. Mlátil mě při tom do obličej a kopal do nohy, byl jsem ale úplně nepříčetný, stisk jsem nepovolil a škrtil ho dál. Pak jsem ještě víc sevřel, mlácení ustalo.

„Svině!“ Konečně byl mrtvý, odkutálel jsem se vedle něho a oddychoval. Měl jsem dost. Na zemi jsem ležel asi čtvrt hodiny. Pak jsem se zvednul a došel k lůžku kde ležela Míša.

„Teď jsme měli namále.“ Posadil jsem se a tupě jsem zíral před sebe. Po chvíli jsem zase vstal a karabinu si přehodil přes rameno, oba chlapi jsem čapnul za nohu a táhl je do ložnice, kde spali všichni pohromadě. Rozsvítil jsem.

Došel jsem s nimi doprostřed místnosti a pustil nohy. Lidé se začali probouzet.

Natáhnul jsem závěr karabiny a vystřelil půlku zásobníku do vzduchu. Ozval se poděšený jekot. Všichni se kryli za postelemi. Pohled na mě nebyl asi taky nic moc… měl jsem obličej samou krev a stál jsem trochu nakřivo.

„Kdo o tom věděl?!“ Zeptal jsem se. Nikdo neodpověděl.

„Kdo o tom věděl?!“ Zopakoval jsem otázku a vystřílel zbytek zásobníku.

„Jestli mi to hned nepovíte, tak vás všechny jednoho po druhém umlátím!“ Lidé se krčili za postelemi. Někde jsem slyšel pláč. Bylo mi to jedno, se mnou by se taky nikdo nesral.

Přebil jsem zásobník a zamířil na jednu z ošetřovatelek. Je to stará psychologická finta, najít si tu nejhezčí a nejmladší, on už se někdo přizná.

„Tahle dáma bude první, kdo bude mít tu čest!“ Čekal jsem, demonstrativně jsem natáhnul závěr. Nic se nedělo. Přistoupil jsem k brečící holce a zlehka se jí dotknul hlavní, to mělo za následek, že se dotyčná dala do hysterického pláče, objala mi nohy a prosila o život. Musel jsem hrát drsného.

Odkopnul jsem ji.

„Tak bude to! Kdo o tom věděl, že se ty dva na mě chystaj?“ Zpoza jedné postele vstal mladý doktor, jeden, co se s nima často bavil. Pohlédl jsem na něj a naznačil mu aby šel ke mně.

Byl úplně bílý a celý se klepal. Jeho oči mluvili jasně: „Nezabíjejte mě.“

Přistoupil ke mne.

„Tak ty si o tom věděl?“ Horlivě pokýval hlavou. Pak povídá:

„Snažil jsem se jim to rozmluvit, ale byli jak posedlí… Nevěděl jsem ale kdy to chtěj udělat… Já, já…“

„Posrals to hochu!“ Rozklepala se mu brada.

„Dojdi si vedle pro tu nohu od stolu!“ Prosebně se na mne podíval.

„Dělej, ať už můžou ostatní spát.“ Vyvalil oči. Ostatní nás v němém úžasu sledovali. Mladík se za chvíli vrátil s nohou, byla od krve.

„Víš čí je to krev?“ Zeptal jsem se ho. Zakroutil hlavou.

„To je moje krev! A vidíš, žiju!“ Mladík se na mě omluvně podíval. „Víš co tě čeká?“ Sklopil hlavu.

„Tou nohou se předevšema umlátíš!“ Vyřknul jsem trest. Ostatní propukli v pláč, Alfréd vstal a šel ke mně.

„Místo toho chlapce zabijte raději mne!“ A kleknul si před nás.

„Tady nejste ve filmu, milý Alfréde. Jestli okamžitě nevstanete a nevrátíte se na své místo, tak kvůli vám zemře dalších pět lidí!“ Alfréd chvilku přemýšlel, pak vstal a šel se sklopenou hlavou na své místo.

„Tak?“ Obrátil jsem se na mladého doktora. Ten si vzal nohu do obou rukou, koukal na ni, pak na mě. Chtěl asi nějaké poslední přání, nebo tak něco, ale já jsem se akorát mračil.

Bouchnul se, jen lehce, ale i tak ho to asi bolelo, zkřivil bolestí tvář. Zase se na mne podíval. Měl jsem co dělat, abych se nesmál. Posunkem jsem ho vybídnul, aby pokračoval. Zase se bouchnul.

„Tak to stačí. Tu nohu umej v umývárně a všichni spát. Nikolasi? Ty určíš náhradní směnu za tyhle.“ Ukázal jsem na ty dva co leželi na podlaze. Všichni koukali jak telata.

„Co, neslyšeli jste? Spát! Vy…“ Ukázal jsem na dva inženýry. „…uklidíte tyhle blbce vedle do chodby, zítra je zakopete venku. Nechci tu nějaké nemoci.

Konečně se lidé vzpamatovali, na dívku, kterou jsem si vybral jako první oběť jsem se povzbudivě usmál a pomohl jí vstát. Vyjeveně se na mne podívala. Že to tak dopadne si zřejmě nepřipouštěla. Doktůrek pořád stál jak solný sloup. Došel jsem k němu a pošeptal mu do ucha:

„Nečum tady a běž tu nohu umejt.“ Pak teprve zareagoval. Alfréd ke mně přistoupil.

„Jste zraněn, musíme vás ošetřit.“

„To nic není, jen se opláchnu v umyvadle.“ Hrál jsem statečného. „Možná zítra. Postarejte se o své lidi, Alfréde.“ Alfréd kývnul a odešel za ostatníma. Já jsem odešel k Míše a zamknul za sebou. Míša nejevila nějaké známky pokroku, lehl jsem si vedle ní a usnul.

Druhý den ráno jsem se probudil rozlámaný, nejhorší bylo rameno. Ukázal jsem ho Alfrédovi.

„Musíte na rentgen!“ Poručil. Na rentgenu zjistili, že ho mám pěkně naražené. Dali mi nějaký hojivý gel a mám si prý dávat studený zábaly. Obličej mi osobně ošetřil ten mladý doktor, měl na hlavě dvě velké boule. Zase jsem měl co dělat, abych se nesmál. Byl nějaký zaražený.

Holčina, kterou jsem si vybral pro exekuci, se mi vyhýbala.

Po tomto incidentu jsem měl až do Míšina celkového uzdravení klid. Respekt, který jsem si zjednal, hraničil až k mému zbožňování. Dvě ze zdejších sestřiček mi stále nadbíhaly, ale ignoroval jsem je. Nechci mít žádné problémy…

x x x x x

Míša se zotavovala o trochu déle jak já. Nakonec jsme zařízení doktora Largussona opustili koncem května.

Před tím jsme jim zničili všechna výrobní zařízení, včetně laboratoří a přežrané medúzy. Byla tak velká, že lezla z akvária.

Alfréd mi vysvětlil, že medúza má obrovské regenerační schopnosti a proto ji taky plánovali křížit s lidmi… Odporná představa.

Přinutil jsem je poslední měsíc nanosit do podzemních prostor tisíce litrů benzínu. Pak jsem všechny vypakoval pryč. Venku bylo krásné počasí a svítilo sluníčko.

S Míšou jsme si nachystali terénní džíp.

„Tak vážení.“ Začal jsem rozlučkovou reč. „Především bych vám chtěl všem poděkovat za to, že jste nám umožnili zase plnohodnotný život.“ Každého jsem přejel pohledem, za tu dobu co jsem byl v podzemí jsem si už na ně zvyknul a někteří mi budou hodně chybět…

„Teď musíme udělat to co je nutné.“ Zvýšil jsem trochu hlas. „Vím, je to vaše práce a někomu tu zničím smysl života, ale věřte mi, že je to nutné pro blaho lidstva! Až to tu vyletí do povětří, tak jděte k nejbližšímu městu. Tam pro vás necháme schovaný zbraně, abyste tu přežili. Island je krásná země.“ Lhal jsem. „A jako taková vám nabídne jistě mnoho příležitostí k šťastnému životu.“ Cítil jsem, že se do těch keců začínám zamotávat, chtělo by to nějaké zvolání, nějaké heslo. Možná něco jako maj myslivci: „Lovu zdar“. Ale nic mě nenapadlo. Pak mě Míša zachránila.

„Přejeme vám mnoho štěstí a doufám, že i vy brzy rozmnožíte řady lidí. Milujte se a množte se!“ Všichni se zasmáli. Mě napadlo ale jiné heslo ze stejného filmu…

Zapálil jsem velký kus hadru a přistoupil k výtahu. Zablokoval jsem dveře kusem dřeva, zmáčknul spodní patro a odblokoval dveře. Výtah se zavřel a sjel dolů. Utíkal jsem zpátky k naší skupině.

Míša se už s každým rozloučila, s některými si padli v objetí.

I já jsem se loučil se všemi lidmi.

Najednou se začala země chvět, z výtahové šachty se vyvalil obrovský plamen. Ozvala se série tlumených výbuchů, plameny začaly nabírat na ještě větší intenzitě. Odmontovat krycí žaluzie z ventilačních šachet se ukázal jako dobrý nápad, protože se oheň pěkně rozhořel. Celé podzemí muselo být v jednom ohni, nejvíce sudů z benzínem a taky nějaké granáty byly v laboratořích a přilehlých prostorách, kde se skladoval genetický materiál.

Raději jsme ještě kus ustoupili. Hořela tu nenaplněná budoucnost lidstva, zbylo z ní jen příjemné teplo…

Alfrédovi a ještě pár lidem tekly slzy, chápal jsem jejich rozpoložení, ale nešlo to jinak. Bůh ví, co by zase vymysleli, ta medúza a podobné exempláře se mi vůbec nelíbily. Vzpomněl jsem si na kudlanku a jim podobné zrůdy, kdyby se dostaly ven, znamenalo by to konec lidí.

Plamen hořel bez ustání a tak jsem každému podal ještě jednou ruku. Pak jsme s Míšou všem zamávali, nasedli do džípu a rozjeli se směrem k Reikaviku. Lidé tam stáli a mávali nám. Najednou mi bylo nějak smutno.

„Nikdy bych neřekla, že to tak dopadne.“ Povídá Míša.

„Hmm, já taky ne.“

„Byli docela milí, viď?“

„No, to možná až v závěru, ale stejně jsem si nebyl nikdy úplně jistý…“

„Já vím. Kam pojedem? Chceš do toho Švédska?“

„Jo. Nevím, jestli všichni černoši jsou skutečně mrtví. Pamatuješ, ještě bych jich tam mělo být minimálně dvě stě. Bude lepší, když se usadíme někde daleko od lidí.“

„Už se těšíme.“ Pověděla Míša a nějak divně si pohladila bříško. Usmála se.

„Có??? Ty… my… budem tó?“ Začala se smát.

„Tatínku!“

„Ty vole!“ Dostal jsem pohlavek.

„Jau!“ Přehnaně jsem zakřičel.

„Kdy? Kdy to čekáš?“

„Snad, čekáme! Né?“

„No jó.“ Hrál jsem otráveného. „Tak čekám… e“ Našpulila obličej a otočila se na druhou stranu. Asi čeká, že jí budu prosit…

„No ták, myško…“

„Až za dlouho, jsem teprv v prvním měsíci.“

„Aha a kolik je celkem těch měsíců?“

„Vole, seš úplně blbej! Devět!“

„Tak to je dobrý…“ Zase jsem dostal pohlavek. Budu si muset dávat pozor na hubu. Začíná mít maminkovský reflexy. Raději jsem obrátil list.

„Nejdřív bysme se mohli zastavit pro ty naše meče a kimona.“

„Tobě jde stejně jenom o ten tvůj blbej revolver. Viď?“

„Ják blbej?! Náhodou je dobrej!“ Směje se.

x x x x x

Křižovatku, kde jsme zakopali věci, jsme po delším bloudění našli, v zimě to tu vypadalo úplně jinak. Vzal jsem si krumpáč a rýč a pustil se do práce. Věci byly zakopány poměrně hluboko, Míša si hnedka vzala na sebe svůj baťůžek.

„Vyhoď to, vždyť je plesnivej!“ Chci jí vytrhnout tu hrůzu z rukou, ale zarputila se brání.

„Nech to! Je památeční!“ Zakroutil jsem hlavou. Začala se v něm štrachat. Ženská. Zajímalo by mě, jestli jsou všechny takový kramářky jako ona.

Svoje věci jsem našel celkem v pohodě, akorát revolver bude potřebovat lázeň v oleji… Meče, trubky a katana byly celkem v pohodě. I Míšina kosa a nože vydržely zimu docela dobře. Kimona smrděla plísní, budem je muset trochu vyprat. Vydali jsme se dál.

Míša měla ten svůj kožený baťoch na klíně.

„Seš prase!“ Vyplázla na mě jazyk, celou cestu do hlavního města jsme moc nemluvili, byla nějak zaražená…

Zajeli jsme do přístavu. Nevím co se tu dělo během zimy, ale polovina lodí byla převržená, zbytek byl plný vody. Včetně našeho Paula. Taková pěkná loď.

„Do hajzlu! Co teď?“ Míša pokrčila rameny.

„Nevím, budem muset najít nějakou nepoškozenou.“

„No to mi je jasný!“

„Tak se mě neptej.“ Odpověděla klidně.

„A nevíš náhodou kde ji najdem? Co?“

„Tak se porozhlídnem jinde. Nemusíme cestovat přeci první třídou.“ Měla samozřejmě pravdu. Kousek dál byl přístav plný rybářských kutrů. Vybral jsem si větší plavidlo, asi třicet metrů dlouhé. Vypadal jak remorkér, ale byl stabilní. Já nejsem zrovna dobrý námořník a Míša zrovna tak.

Měl taky zajímavé jméno: HE12-5421. Ale hlavně měl v pořádku záchranné čluny. Člun jsme překřtili na Herbert. Míša se hrozně smála, že prý takový blbý jméno můžu vymyslet jenom já. Rozbil jsem o něj láhev vína a bílou barvou jsem napsal jeho jméno na bok lodi.

x x x x x

Týden nám trvalo, než jsme Herberta oživili. Nafta už není to co bývala. Motor kouřil, škytal, ale nakonec chytnul. Bál jsem se ho vypnout, aby vůbec znovu naskočil.

Místa na lodi bylo habaděj. Člun měl celkem šest kajut, dva záchody, velkou kuchyň a dva pořádný sklady. Trochu už začal zapáchat, ale na moři se to vyvětrá.

Byli jsme připraveni vyplout. Zásoby jídla i vody byly na svém místě. Měli jsme asi deset sudů s naftou, plus plné nádrže. Moc jsme toho s sebou nebrali, všechny důležité věci chci sehnat až ve Švédsku.

„S tímhle bychom obepluli celý svět.“ Míša se na mě pochybovačně podívala.

Zase jsem zvolal:

„Plnou parou vpřed!“ Udělal jsem hrozitánskou grimasu a Míša se začala smát.

„Co je tady k smíchu? Plavčíku!“ Spustil jsem hromovým hlasem. Našpulila pusinku, jako že nesouhlasí s hodností jakou jsme jí přidělil.

„Já sem kapitán! A na tebe zbyla ta druhá funkce. Plavčík. Máš všude čistou podlahu?“ Zase jsem se zeptal.

„Trhni si!“ Je hrozně drzá.

„Tak voškrábeš brambory! A nemel.“

„Css!“ Zasyčela, ale šla do podpalubí. Vykličkoval jsem z přístavu. Nebyl to zas takový problém, protože přístav byl otevřen rovnou na širé moře.

x x x x x

Druhý den plavby se zvedly vlny, vůbec jsem nevěděl, jak mám stočit loď. Přes palubu šla jedna vlna za druhou. Byl to totální chaos.

„Jak mám, kurva, držet kurs, když potřebuju plout bokem!!!“ Proklínal jsem sebe, Míšu a moře kolem sebe.

Všechno jsme museli zavřít. Ještě že loď byla poměrně stabilní a odpustila mi tu a tam nějakou botu. U kormidla jsme se museli střídat. Míša vůbec nejdřív nemohla pochopit, že když se zatočí kormidlem doleva, tak se jede doprava. Připadalo jí to nesmyslné. I když jsme jí to kreslil na papíře, tak to nepochopila. Když řídila, tak jsem jí stejně musel pomáhat. K večeru se počasí ještě trochu zkazilo.

„Jestli se počasí ještě trochu zhorší, tak se utopíme!“ Míša byla bledá.

Byl jsem hrozně unavený a ospalý. Jedna za druhou dopadaly vlny na palubu a tříštily se o ní. Musel jsem plout přímo proti nim. Od Anglie jsem se pěkně vzdaloval.

„Běž se podívat do podpalubí, jestli nenabíráme vodu!“ Poslal jsme Míšu pryč, akorát mě znervózňovala. Za chvíli zase přišla, že to je všechno v pohodě.

„Prošla si to všechno?!“

„Jó!“ Oba jsme toho měli dost, já jsem u toho usínal, Míša mi dělala dozor, abych neusnul. Trvalo to další den. Kousek od nás jsem zahlídl ledovec. Polilo mě horko, najednou jsem se hrozně potil. Míše jsem nic neřekl. Pak se objevil další přímo před námi. Míša zařvala jak postřelená. Oba jsme se vrhli na kormidlo a strhli jsme Herberta na pravobok. Čekali jsme, dokonce i vlny se zklidnily. Ticho. V levém okénku jsem viděl bílou masu, minula nás sotva o deset metrů…

Když jsme vypluli z jeho „stínu“, tak se vlny do nás zase pustily. Byli jsme jim pěkně vystaveni. S vypětím všech sil jsem loď strhnul zase vstříc vlnám. Padal jsem únavou, oči se mi samy zavíraly. Míša do mě bušila ať nespím a ať koukám řídit. Musel jsem chvilku usnout, protože jsem zahlídl Míšu, jak visí na kormidlu a snaží se loď udržet ve směru proti vlnám. Pověsil jsem se zase na kormidlo a pomohl jí. S úlevou se na mě podívala.

„Nemohla jsem tě vzbudit!“ Pokrčil jsem rameny.

Když se začalo blížit svítání, tak se vlny trochu zklidnily. Ráno to už bylo celkem dobrý, otočil jsem loď a namířil si to k Anglii.

„Celou jí obeplujem. A poplujem rovnou do Švédska.“ Míša se na mě pochybovačně podívala.

„Jestli tam trefíš!“

„Švédsko snad nemůžu minout!“ Ukázal jsem na mapu.

„Ukaž mi kam mám mířit, na kterou čárku a běž se vyspat. Máš na to pět hodin, pak jdu já.“ Ukázal jsem Míše, jaký má držet kurz. Jakmile jsem se dotknul postele, okamžitě jsme spal. Pak jsem vystřídal Míšu, spala asi deset hodin. Když jsem ji vzbudil, byla naštvaná, že jsem ji měl vzbudit dřív. Počasí bylo docela slušný a tak jsem něco spolknul a zase zalezl do pelechu. Zdálo se mi, že plujem na gumovým člunu v moři plným ledovců, když jsme narazili do ledovce, tak jsme se vždycky pozvraceli. Když jsem se vzbudil, bylo zase světlo. Musel jsem spát minimálně dvanáct hodin. Byl jsem rozlámaný a hladový. Upekl jsem párky a cibuli, to byla bašta. Míša cibuli nechtěla, snědla jenom párek.

Vůbec jsem nevěděl kde jsem. Vím, že musíme plout na jih a pak na jihovýchod… ale!

„Jak se mám někam dostat, když nevím kde jsem!“ Čučel jsem do mapy bádal kde asi tak můžem být.

„Si děláš srandu, né. To mi chceš říct, že nevíš kde jsme?“

„Jo. To ti chci říct!“ Opáčil jsem naštvaně.

„Tak to jsme v pěkný… bryndě!“

„To taky.“

„Tak zkus vzít nějaký sextant, nebo tak něco…“ Přikrčil jsem se. Zapomněl jsem ho totiž v přístavu.

„Kde ho máš?“ Dotírala Míša.

„Nevím.“

„Dyť si říkal, že ho bereš!“

„Zapomněl jsem ho! No a co?!“

„Cóžé??!! Si děláš kozy, né? Jak si ho mohl zapomenout! Ty seš fakt úplně vymazanej!“

„Stejně nevím jak se s tím krámem dělá.“

„To nevadí, třeba bysme na něco přišli!“ Nevzdávala se té myšlenky Míša.

„Ty bys nepřišla na nic, tak toho nech! Zase bych to musel řešit já, jako všechno…“ To už jsem asi přehnal.

„Hajzle!“ Dostal jsme facku, až jsem málem spadl ze židle.

„Krávo, víš jak to bolí?“

„Vole! Si hovado!“ Sbalila se a po zbytek dne zůstala zavřená v kajutě.

x x x x x

„Mám hlad!“ Zakřičel jsem do podpalubí. Lituju, že ten krám nemá žádnej kazeťák, na to jsme úplně zapomněli. Jídlo mi nepřinesla ani za hodinu. Musel jsem si dojít pro jídlo do kuchyně sám. Kormidlo jsem zašpéroval koštětem a vyrazil do kuchyně.

„Co tady děláš!“ Chceš abychom se vymlátili?!“

„Mám hlad, když mi nic neuděláš, tak nám nic jiného nezbude.“ Odbyl jsem jí. Šla nahoru do kormidelny. Udělal jsem si jídlo a rozvalil se na sedačce. Klid. Ať si řídí sama. Mě už to nebaví!

x x x x x

Už pět dní se plavíme po tom pitomým moři a nikde nikdo. Nejvíc mě štve, že si nemůžu nic pustit. Kapitán má akorát v kajutě rádio a na tom jsem nic nechytil. Zkoušel jsem lovit na všech pásmech, ale nikde nikdo… V řízení se poctivě střídáme…

Míša se začala ozývat, že potřebuje vystřídat, nereagoval jsem. Pak jsem slyšel jak běží po schodech dolů.

„Parchante, málem jsem se počůrala! Počkej až budeš něco chtít! Počkej!“ Zabouchla dveře. Smíchy jsem se svalil na zem. Ještě že mě neslyšela, měl bych peklo.

Vrátila mi to brzy, když mi nesla dva namazaný chleby. Nezdálo se mi to a jeden jsem očuchal, byl v pohodě s vepřovou paštikou. Měl jsem hlad a tak jsem se bez přemýšlení zakousl do toho druhého. Když jsem spolknul první sousto, tak jsem se málem pozvracel. Když jsem to vykašlal, co vykašlat šlo, rozběhnul jsem se do podpalubí. Míša se ale zamknula ve strojovně.

„Dělej otevři!“ Bušil jsem na dveře. Nic se neozývalo. Kopal jsem do nich, ale byly to pevné protipožární dveře. Pak se ozvalo:

„To máš za to že jsem se málem počůrala!“ Křikla na mě.

„Krávo, s čím si to namazala?! Málem jsem se poblil!“ Slyšel jsem, jak se tam vzadu směje. To mě vytočilo. Došel jsem si pro páčidlo.

Opřel jsem se do dveří a začal je systematicky otevírat. Zjistila že jde do tuhého.

„Jestli mi něco uděláš!!!“ Byl jsem zticha. Asi poznala, že situace je vážná a přemlouvala mě ať neblbnu, já jí však neodpovídal, vím že to je pro ní horší. Vyhrožovala mi, ale já na to nereagoval. Nakonec se mi dveře s pomocí palice, páčidla a sekáče podařilo otevřít. Vykopl jsem je do strojovny.

„A máš po prdeli!“ Vešel jsem s páčidlem v ruce dovnitř. Byla pěkně ustrašená.

„Jestli mě a miminku něco uděláš!“ Pohrozila mi velikým klíčem.

„Pojď sem!“ Přikázal jsem jí. Poslechla. Za dveřmi jsem měl schovaný kýbl s vodou a rychle jsem ho popadnul a chrstnul jsem ho po ní.

„A to máš za to!“ A mazal jsem ze strojovny. Prskala vodu a nadávala mi do sviňáků, ale běžet za mno nahoru a oplatit mi to, to už se neodvážila.

x x x x x

Život, plný takových naschválů jsme vedli ještě dva dny. Pak začali po nebi lítat rackové. Zpozorněl jsem. Večer jsme zahlídli zemi. Kdo si to neprožil, tak neví co to je. Po týdnu stráveným na moři, kdy jsem zase přemýšlel o sebevraždě… to bylo vysvobození.

„Zeměěěě!!! Paráda! Konečně!!!“ Řvali jsme na celé kolo. S Míšou jsme si padli kolem krku.

„Stejně seš hajzl!“ Řekla a dala mi pusu.

„Nó, jenom jednu?“

„Ty!“ Ale vsunul jsem jí do pusy jazyk. Hrála překvapenou, ale věděl jsem, že jen tak na oko. Plácla mě přes zadek

„Có?“

„No!“ Zase jsme se líbali.

„Počkej, musíme dávat pozor na pevninu. Zajímalo by mě kde jsme! Víš co? Běž na příď a hlídej!“ Zamračila se.

„Nechceš se namočit že ne?“ Nasupeně odkráčela na příď. Voda však byla dostatečně hluboká. Plavili jsme se na jih. Pláže mi připadali jako z těch historických filmů o vylodění v Normandii, doufám že se pletu…

Druhý den jsme zahlédli přístavní věže.

„Pojedem tam?“ Zeptal jsem se Míši. Kývla.

„Tak běž zase na příď.“ Poslechla.

Opatrně jsme se sunuli do přístavu. Byl obrovský a plný velkých lodí. Zajímalo kde jsme…

Byl to Mandal.

„Jsme v Norsku!“ Zakřičel jsem od mapy. Míša zase zvracela a neměla na nic náladu. Norsko ji asi evokovalo nějakou nepříjemnou vzpomínku, hodila další šavli přes palubu.

Měl jsem radost, jak pěkně jsem se trefil.

Norsko. Paráda.

x x x x x

Vystoupili jsme na břeh. Znova pevná zem, chvíli jsem chodil takovou houpavou chůzí, než jsem si zvykl na normální. Přístav byl opuštěn a nebyl vyrabován, aspoň něco. Do Skandinávie se asi ty lumpové nedostali. Spali jsme ale v Herbertovi, bylo tam teplo a nesmrdělo to tam jak v hotelu, do kterého jsme se šli kouknout.

Na mapě jsem si zakroužkoval místo, kde jsme a propočetl jak dlouho poplujem do Švédska. Vyšly mi tři dny. Uvidíme.

Druhý den jsme vyrazili dál. Akorát jsem doplnil sudy s naftou. Motor se sice trochu vzpíral, ale pak naskočil. Opatrně jsme zase vypluli z přístavu.

Směr Švédsko!

Počasí se zase začalo horšit, musel jsem dál od pevniny, nerad bych v noci najel na útesy. To by byl náš konec. Míša ležela v podpalubí a blila a blila. Musel jsem křižovat po moři, aby vlny do nás nešly z boku. Ráno se počasí umoudřilo, ale byla zase hrozná mlha. Viděl jsem sotva na dvacet metrů, přesněji řečeno kousek před příď. Řítil jsem se do neznáma. Odpoledne se mlha zvedla a udělal se překrásný den. Pobřeží nebylo vidět, trochu jsem změnil směr a bádal, kde bychom asi tak mohli být. Ještě trochu jsem opravil kurz a dal tam plnej knedlík. Herbert ochotně vyrazil vpřed. Míša se přišla podívat na palubu.

„Vystřídáš mě?“ Zeptal jsem se.

„Jo, ale přines mi, prosím tě, kýbl.“ Kýbl jsem přinesl a spal až do druhého dne. Vylezl jsem zpátky na palubu. Míša mi ukazovala pobřeží na levoboku. Kurz byl stále stejný. To znamená, že to je Švédsko.

„Jsme doma!“ Objal jsem Míšu. Trochu jsem si oddychnul. Není sice ještě vyhráno, ale jsme blízko k novému životu. Odpoledne jsme podpluli most spojující Dánsko a Švédsko! Byl to úchvatný pohled.

„Tak to bych nikdy neřekl, že tudy budu plout.“ Míša měla slzy na krajíčku. Místo abychom most přejeli tak plujeme do Švédska na lodi! Chtěl jsem zatroubit a tak pozdravit most, ale opatrnost velela zůstat zticha.

Nový život

Přistáli jsme v jednom švédském přístavu, jmenoval se Ystad. Ukázal jsem Míše jeho polohu na mapě. Usmála se. Naše první návštěva ve Švédsku.

„Poplujeme trochu víc na východ a tam se někde usadíme.“ Navrhnul jsem.

„Tak jo.“ Víc jsem z ní nedostal.

Dva dny jsme odpočívali v jednom malém penziónku. Bylo úžasné spát na posteli, která se pod vámi nehoupe. Peřiny ani nebyly moc zatuchlé, ale Míše stejně všechno teďka smrdí. Má hrozný chutě a nic jí nejede. Pořád zvrací, jestli to tak půjde dál, tak se celá ztratí, je hrozně hubená.

Procházeli jsme se po přístavu a chytali jarní sluníčko.

„Co pak asi dělá Horst a jeho parta?“ Zeptal jsem se Míši. Usmála se.

„To nevím, byli to hrozný motáci.“

„No, takovej spolek jsem ještě neviděl. Myslím, že se ti tři asi trochu zbláznili, takovej šok…“

„Jakej šok, prosím tě. Normálka.“ Uculovala se. Mráz mi přejel po zádech „Normálka“.

Došli jsme na kopec nad městem, byl nádherný výhled. Všude kolem klid. Tady jsme v bezpečí, Míša pořád nosí ten svůj otrhaný baťoch. Nechápu proč ho nevyhodí. Nebudu ale do ní rýpat, už tak je někdy nesnesitelná. Foukal příjemný vítr. Tady už nebylo po sněhu ani památky. Zem se začínala zelenat, za chvíli tu bude léto v plný parádě.

Zase bude práce zásobit se na zimu, musíme se upíchnout někde u pořádný zásoby uhlí. Došli jsme k informační tabuli nad městem, Míša se mě zeptala:

„Kam až chceš plout?“ Podíval jsem se na mapu.

„Až sem.“ Ukázal jsem prstem na město Umea. „Možná ještě kousek výš, uvidíme. Až jak to tam bude vypadat.

„Je to dost vysoko.“ Řekla.

„To je. Doufám, že to bude stačit.“ Míša se zamračila, společné zážitky jsou zavazující. Sešli jsme dolů k přístavu. Nabrali jsme z obchodů nějaké zásoby jídla a balené vody. Škoda že tu nemaj naše pivo… Měl jsem na něj hroznou chuť. Taková bedýnka Staropramenu… Odbyl jsem se alespoň whiskou.

x x x x x

Další den mě trochu bolela hlava, ale nakonec jsme vypluli. V plánu mám dostat se dneska do Stockholmu, doufám, že počasí bude dobré.

Počasí nám přálo, foukal mírný protivítr a hladina byla jemně zčeřená. Uháněli jsme vstříc švédskému hlavnímu městu.

Večer, když se počasí začalo horšit, začal jsem hledat kde zakotvím. Kotvu neumím ovládat, potřebuji nějaké molo. Těsně k večeru jsem zahlídnul jakýsi přívoz. Nevím kde jsem, ale budu nedaleko hlavního města.

Stockholm je město rozkládající se na mnoha ostrovech, tam raději nepojedem, neznám cestu a chci se vyvarovat zbytečných karambolů. Doufám, že se do dvou dnů dostanu na místo našeho trvalého pobytu.

Když se ohlídnu za minulým rokem, tak jsme pořád jenom cestovali a před někým utíkali. To musí skončit.

Večer přišla Míša s tím, že se budem muset někde zastavit pro zásoby, nářadí, ale hlavně věci pro miminko. Nejlepší to bude v nějakým velkým městě. V úvahu připadal právě Stockholm a Umea.

Jednoznačně jsem zvolil druhou variantu. Do Stockholmu nechci zajíždět. Jak jsem na mapě spatřil tu spoustu malých ostrůvků, tak se mi zježily vlasy na hlavě. Míše to bylo kupodivu jedno a tak jsme se nemuseli hádat.

Ráno jsme vypluli zase dál. Do Umey bych se chtěl dostat zítra, nejpozději pozítří, počasí bylo nestálé, po obloze se zase honila mračna. Naštěstí nefoukal žádný vítr, cesta mě stála dost nervů, protože jsem pořád koukal na oblohu a na moře kolem.

Odpoledne jsme vpluli do Botnického zálivu. To je takové malé moře, po levici je Švédsko a po pravici Finsko. Ústí zálivu střeží ostrov Aland, který náleží Finsku. Je obrovský a divoký.

Ostov jsme si krátce prohlédli a pak zabočili k pobřeží Švédska, včas najít kotviště je základ pro bezpečné nocování. To se mi podařilo v městě zvaném Sundswal.

Sundswal je veliké město, asi jako naše Pardubice. Jeho historické centrum je celé postaveno z kamene. Je v něm obrovský nákladní přístav. Jak tak na Míšu koukám, tak se tu zdržíme dýl…

x x x x x

„Nepudeme se podívat po městě?“ Už je to tady, demonstrativně jsem obrátil oči s sloup. Hodila po mě hadr.

„Fuj! Seš prase!“ Vyplázla na mě jazyk.

„Dělej! Obleč se!“ Musel jsem kapitulovat, sice se mojí pravačky bojí… ale.

Po celodenním nákupu, kdy mě vláčela od jednoho kšeftu k druhýmu, jsem usoudil, že jsem se měl přeci jenom bránit. Sama Míša táhla tři úplně plný vozíky.

„To nevím kam to nanosíme, tohle Herbert neuveze…“

„Nežvaň, zítra jdeme znova. Nechceš zprovoznit nějaký auto?“

„Tos uhodla!“

Dokodrcali jsme se k přístavu, letošní zima musela být krutá. Tak obrovský město, ale žádná psiska. Škoda, postrádám čerstvý masíčko. Druhý den Míša rabovala jenom plíny, někde objevila dvoukolák a už jsem ho tlačil. Mluvila něco o džentlmenství a tak mi nezbývalo nic jiného, než si zahrát na tažné zvíře… Plíny zabraly celou kajutu, do druhý jsme nacpali toaleťáky. To byl zase můj nápad. Není nic horšího, než když si nemáte čím utřít zadek…

„Jestli potopíš loď, tak to budeš shánět všechno znova sám!“ Vyhrožovala Míša, když se i ona unavila nakupováním. Převrátil jsem se na druhý bok a řek jsem jí, ať mi dá pokoj.

Spal jsem až do dalšího dne, vzbudila mě k obědu. Z kuchyně se linul takový divný zápach, zajímalo mě, co se jí zas nepovedlo.

„Tys spálila těstoviny? Jak se ti to povedlo?!“ Zamračila se.

„Tak příště můžeš uvařit ty!“

„Co takhle nějakýho pejska?“ Vyzvídal jsem. Pokrčila rameny. To jsem chtěl slyšet, odpoledne jsem vyrazil sám z přístavu ulovit nějakýho chlupáče. Zahlídnul jsem jednoho, ale ten utekl. Nějak jsem se mu nezdál… Škoda.

Na druhý den jsme se šli podívat po nějakých věcech pro nás.

„Musíme sehnat nějaké věci na vaření.“ Povídá Míša.

„Ale ty stejně vařit neumíš, tak to je zbytečné.“ Přešla to.

„Pudem tam do toho modrýho obchoďáku, tam by něco měli mít. Pak taky potřebuju kožich.“ Jasně, že mě to hned nenapadlo! Každá ženská přece potřebuje kožich!

„No to potřebuješ! Bezvadně ti bude k tomu slušet ten tvůj plesnivej baťoch!“ Poznamenal jsem.

„Ty máš zase ten roztrhanej svetr! Tak mě neser!“

Tomu říkám idylka. Bez ironických připomínek si už nedokážu představit náš život. Nakupování mě tentokrát docela bavilo. V jednom kšeftě s obuví jsem si vybral pořádný teplý boty. Raději jsem je vzal v trojím provedení, pak jsem objevil nové Marteny, stejný jako už mám. Dál jsme „kupovali“ spoustu oblečení: kalhoty, ponožky, trika, bundy, čepice a další nezbytnosti pro přečkání kruté zimy. Některé věci už pěkně smrděly. Musel jsem je roznosit po palubě, aby vyvětraly.

Míša mi vybrala docela dobrý kožich, byl z bobří kožešiny a bude asi hrozně teplej. Pro jistotu sebrala další dva z medvěda. Jsou šíleně těžký.

„To by mě zajímalo, kam chceš všechny ty krámy narvat? Musíme si najít spíše malý domek, abych ho mohl v zimě vytopit!“

„Ty se pořád něčeho bojíš! Uvidíš, jak se to bude hodit.“ Mlčel jsem. Toužil jsem po teplé koupeli, vzpomínal jsem na tu parní lázeň ve Francii. To byla paráda. Nemusela by ani být tak horká.

Nakonec jsem byl rád, že jsem zase na moři, to nakupování mě už ubíjelo. Míša mě ale varovala. Až prý dojedem do Umey, tak pudem nakupovat znova. Nemáme žádný zbraně.

Úplně jsem na to zapomněl, potřebuju nějakou dobrou kulovnici na lov. Ten revolver je sice dobrý, medvěd by s tím šel skolit taky, ale nejsem si jistej, zda bych ho na dlouhou vzdálenost trefil. Kde jsou ty doby, kdy jsem své černé bratry trefoval na sto metrů.

x x x x x

Do Umey jsme dorazili až po dvou dnech, moře bylo rozbouřené a já se bál vyplout. Těžko jsem se orientoval. Ne že bych se v mapě nevyznal, ale námořní mapy a přístroje, to jsem prostě nepochopil. Kotvili jsme kousek od města, asi pět kilometrů, ale já prostě nevěděl kde jsem. Míša mě naštěstí nenadávala. Je ale fakt, že ty dva dny jsme si mohli ušetřit.

Přistáli jsme v turistickém přístavu. Nástupní molo bylo akorát v naší výšce. Vždy před tím jsme museli seskakovat dolů, nebo naopak zase se škrábat po žebříku nahoru. Tady to zřejmě museli stavět přímo pro nás.

Šli jsme proti proudu dravé řeky, jmenuje se Ume a než se vlije do moře, tak ještě překoná spoustu peřejí přímo ve městě. Je to zajímavá podívaná, koukat se ve městě na tak dravou řeku, taky je pro tento účel na nábřežích spousta laviček. Kdybychom tak nespěchali, tak bych si na nějakou z nich posadil.

Umea, byla ještě větší než Sundswal. Je zaměřena hodně na turisty, alespoň přístav, dál už jsou normální čtvrti. Má podobnou architekturu jako Sundswal, je zde taky hodně kamených domů. Jinak je zde spousta kaváren, barů a jiných nepotřebných „kšeftů“.

Dál od centra je Umea mnohem modernější než naše předchozí zastávka. Taky zde roste spousta bříz, vypadá to, jako by se lidé do těchto rychle rostoucích stromů doslova zamilovali. Jsou všude: podél laviček u řeky, na náměstí, v parku a podél cest. Až mi to připadalo poněkud jednotvárné. My jsme ale hledali něco jiného… zbraně. Byl jsem na ně nějaký natěšený, z Islandu jsme se na můj vkus vyhrnuli poněkud rychle, že ani nebyl čas na nějaké ozbrojování. S jedním automatem moc nezmůžem.

Obchod se zbraněmi jsem objevil první já. Byl zamčený, ale revolver je zvyklý i na jiný zámky než klasická „fabka“.

Vešli jsme dovnitř. Jak jsem zjistil, tak ve Švédsku maj blbej zvyk, že veškeré zbraně mají vystavené v trezorové místnosti. Klíče jsme našli až po půl hodině hledání. Hrozně jsme se u toho pohádali.

Našel jsem je pochopitelně zase já. Hrál jsem důležitého.

Otevřel jsem dveře. Úsměv na mých rtech byl výmluvným znamením, že se nám zase jednou povedl pořádný úlovek. Byli jsme v ráji lovců.

Desítky kulovnic a brokovnic byly rozestavěny podél zdí.

„Tý volé! Tomu říkám maso!“ Míša se rozeběhla k vitrinám. Všechny byly otevřené, akorát v levém rohu byly zbraně pod zámkem. Šel jsem rovnou k nim. Byly to kulovnice a brokovnice s vyřezávanými pažbami a s různým náročným leptáním kovových částí. Ty by se vyjímaly dobře na zámku. Šel jsem jinam. Míša už mezitím držela v ruce nějakou zelenou kulovnici.

„Co to máš?“ Zeptal jsem se.

„To je Sako!“

„Sako? Já myslel, že sako je součást obleku?!“ Podivil jsem se. Neodpověděla.

Na výběr tu měli strašně moc zbraní, včetně mojí oblíbené titanové Remingtonky jakou jsem viděl v Kielu. Šáhnul jsem po ní.

„Tak to je ona!“ Míša se na mě usmála.

„Říkala jsem, že ji tu budou mít.“

Byla v ráži .300WM, to je sice trochu silnější než ta, co měli v Kielu, ale to je jen dobře. Měla na sobě velký dalekohled Leupold.

Míša si vzala tu zelenou, dokonce má i nožičky a je skládací, zásobník pojme pět obřích nábojů .338 Lapua Magnum. V ústí měla velkou úsťovou brzdu a jak jsem vyčetl, tak se jedná o TRG/42 FS, celkově působí dost mohutně.

„Ta je spíš pro vojáky, než pro ženskou…“ Utrousil jsem směrem k ní, ale mlčela a jen se pohrdavě ušklíbla na mou Remingtonku.

Vzali jsme si ještě čtyři brokovnice a další dvě kulovnice do zásoby. V další místnosti měli schované náboje. Vzal jsem si asi tisícovku, Míša taky. Dveře jsme zase pečlivě zavřeli a klíče schovali do tlamy medvěda, kterou měli vypreparovanou hned vedle kasy.

Míša si vzala zase kuši, je jima posedlá, večer na lodi o ní pořád mlela. Vypočítávala jejich klady. Když jsem jí pak utřel, že pušku mám přebitou během necelých dvou sekund a na kuš potřebuje minimálně sekund dvacet, tak se naštvala a byla zticha.

Vláčeli jsme náklad zpátky do přístavu a vypadali jak příslušníci Al-Kajdy, zbraně se nám výhružně ježily z dvoukoláku. Nakládání trvalo asi dvě hodiny. Šla přede mnou, její nová zelená skládací přítelkyně se ji pohupovala na zádech. Vypadala velmi přitažlivě, uvědomil jsem si, že ne šaty, ale Sako dělá člověka.

Když jsme se vrátili k lodi, byl jsem tak unavený, že jsem málem padnul na hubu, ale když jsem viděl, jak je na tom ona, tak jsem zatnul zuby a všechny věci uklidil sám.

x x x x x

Druhý den jsme vypluli hledat náš nový domov. Sebral jsem podrobnou mapu z informačního střediska. Mám vytipováno pár míst, kde bychom se mohli usadit. Největší problém bude sehnat někde pojízdné auto. Když to neseženem, tak jsme v háji. Tolik krámů bych nikdy neodstěhoval. Jenom plín je skoro tuna… Další tuna, nebo spíše dvě, je v konzervách. Mám v plánu sice lovit, ale může se stát, že nic netrefím. Kde jsou ty časy, kdy jsem snědl sotva třicet deka masa a na měsíc jsem měl pokoj… Byla by tu možnost, abychom se pokusili vykopat trezor s modřenkou, ale znova projít peklem transformace organizmu… Nikdy!!!

Kdyby tu nebyly takový děsivý zimy, tak bych klidně bydlel v Herbertovi, je to prostorná loď a úplně dostačuje k normálnímu životu. Co je ale hlavní: nemusel bych zase znovu stěhovat tuny zásob a materiálu.

x x x x x

Šinuli jsme se pomalu vpřed. Od Umey se nechci moc vzdálit, maximálně tak padesát kilometrů. Když bude potřeba doplnit zásoby, tak to nesmí být moc daleko.

Křižoval jsem těsně podél pobřeží, je to tu nádherné. Písčité pláže a nekonečný les, který končí až těsně u moře. Na pláži pár kamenů a vyplavené dřevo, všude spousta ryb. Mohlo by tu být dobré žití.

Pozdě odpoledne jsem konečně našel místo, kde bychom mohli přistát. Byl to malý rybářský přístav, chráněný velikým ostrovem. Najel jsem trochu zprudka a nechtěně odstrčil jeden z rybářských kutrů. Bylo jich tu šest. Červené, modré a zelené, asi o polovinu menší než náš Herbert. Byly to na první pohled jednoúčelové stroje, žádné pohodlí neskýtaly. Podle jejich stavu tu zima byla krutá. Některé nabraly hodně vody a jeden měl dokonce v boku díru. Nikdo je na zimu nezdvihnul z vody.

Herbert má naštěstí asi silný trup. Přestože je Island mnohem severněji, tak neutrpěl během zimy žádné škody.

Rozhlídnul jsem se kolem. Potrhané rybářské sítě vlály ve větru a kolem mola rostla divoká ostřice. Kousek dál bylo pár typických baráků. Švédské domky jsou zvláštní. Jsou většinou dřevěné, postavené z tlustých prken. Natřeny jsou buď červeně, nebo modře. Mají malá okénka a severní strana je často bez oken.

Podle cedule se to tu jmenuje Ratan. Našel jsem si to i na mapě. Zvláštní jméno. Jsme vzdušnou čarou vzdáleni od Umey asi třicet kilometrů. To je tak akorát, aby se daly rychle doplnit případné chybějící věci. Ostrov před osadou jsem pojmenoval na Ratanový, což u Míši vzbudilo salvu smíchu, protože jak ona říkala:

„Blbější jméno si mu dát nemohl!“

„Proč, prosím tě?“ Ohradil jsem se.

„Ratanový! Osada se jmenuje Ratan a ty mu dáš jméno Ratanový ostrov, tady je vidět, že tvoje fantazie je nulová!“ Ušklíb jsem se a dál se nehádal.

Uvázal jsem Herberta k pacholeti, vzal pušku a zamířil na obhlídku. Míše bylo nějak blbě, tak zůstala na můstku se svým starým kamarádem, kterého jsem nazval: Darmožrout. Je to starej rezatej kýbl, do kterého Míša vrací to, co sní.

Od moře vedla cesta z rozpraskaného betonu, kousek od ní byly velké hangáry, asi na ty rybářské čluny. Pokračoval jsem cestou do vesnice.

Ty ve Švédsku, jak jsem zjistil, nejsou stejné jako u nás. Je to vždy pár baráků, nikdo tu nezná plot. Jsou od sebe dostatečně vzdáleny, což jim zaručuje i přes absenci plotů nebo zdí dostatečné soukromí. Ratan je těsně obklopen borovicovými lesy.

„Tak tady bychom měli strávit zbytek života…“ Najednou mi bylo líto, že tu není Míša. Měla tu nevolnost překonat a jít se se mnou podívat. Nevím jestli to je dobré znamení…

Sednul jsem si na lavičku, na které asi sedávali místní obyvatelé. Byl tu docela dobrý výhled na vesnici. Ratan je typická chudá rybářská osada, má asi patnáct baráků a malý dřevěný kostelík, nebo spíše kapli. Koukám a hledám, který dům bych vybral na bydlení. Za sebou najednou slyším kroky. Míša. Už jsem myslel, že nevstane.

„Tak co? Proč si nevzala svého kámoše taky na procházku? Kysele se na mě zatvářila.

„Hajzle, počkej až budu zase fit!“ Usmál jsem se a zeptal se:

„Tak jak se ti tady líbí?“ Rozhlédla se. Z jejího výrazu tváře jsem nic nevyčetl.

„Jo, myslím, že to je dobrý. Je to tu ale malý. Myslíš, že si nějakej barák vyberem?“

„Já myslím že jo, docela se mi líbí támhle ten červenej s tou garáží.“ Ukázal jsem na baráček na kraji osady.

„Tak se dem na něj podívat“ Řekla. „Než se mi zase udělá blbě. A už o tom kýbli nemluv!“ Vzal jsem ji za ruku a šli jsme k domku. Procházeli jsme kolem ostatních dřevěných baráčků, všechny se mi líbily. Ten „náš“ byl poměrně velký a měl i obytné podkroví. Místní rybáři nebyli zas tak docela chudí, jak by se na první pohled mohlo zdát. Každý měl před barákem zaparkovaný Volvo, nebo Saaba. Byla tu i na vlas stejná devětsetšedesátka, jakou měla Eleonora v garáži. Tahle měla akorát na kufru napsáno: Polar. To asi znamená nějaké přídavné topení, nebo lepší startování v zimě. Náš barák měl v garáži Saaba 9000, moc pěkné auto, sice starší, ale kdyby se mi ho podařilo zprovoznit, tak by to bylo super. Vešli jsme do domku. Je to celodřevěná stavba na betonové desce, ani nemá podezdívku, jen dřevo. Uvnitř byl takový syrový vzduch a poměrně zima. Otevřeli jsme všechna okna, jsou trojitá. V přízemí je malá předsíň a potom kuchyň společná s obývákem a dva malé pokoje. Na zemi je bílá podlaha z prken, zařízení je poměrně prosté. Stůl, židle, gauč, pár obrazů a nějaké skříně. Ty se hodně líbily Míše, jsou celé modré a vysoké až do stropu.

„Sem se vejde věcí.“ Povídá a otevře jednu ze skříní. Kabáty. Najednou jsme si oba uvědomili, že tady vlastně před námi žili lidé, měli svoje plány, svoje radosti i trable a pak prásk! A nic z nich nezůstalo, jen tyhle kabáty. Sedli jsme si za stůl, bylo mi divně. Na stolku u stěny byly položeny fotografie chlapíka a asi jeho ženy. Děti jsem tam neviděl. Chlapík byl vysoký blonďák a žena černovláska, oba měli typické severské rysy a kolem padesáti roků.

Celý barák byl vytápěn z kotelny, která byla jako by naroubována k baráku z jeho zadní strany. Všude kolem byl pořádek, nic zbytečného se tu nepovalovalo. Když si to člověk srovná s našimi vesnicemi, kde je hrozný bordel kolem baráků, spoustu krámů a kůlen nalepených k obytnému stavení… Tady je čisto.

Šli jsme se podívat nahoru do podkroví.

„Hele ping-pong! Voni tu mají stůl! To si zahrajem! Co?“

„Blázníš?! Myslíš, že v tomhle stavu jsem schopna hrát?“ Má pravdu, nedošlo mi to. Hrozně bych si ping-pong zahrál. Pak Míša povídá:

„Ale nemysli si, až se dám dohromady, tak tě roznesu! Ve škole jsme to hodně hráli!“

„Cha, chá, nemáš šanci holka! Takovejch už bylo!“

„Tak co? Já bych se šla stejně podívat ještě jinam, než začneš nosit věci…“

„Tak jo.“ Nakonec jsme prolezli celou osadu. Ostatní baráky se celkem podobaly jeden druhému. Dobrý bylo, že každý barák měl zásobu uhlí na celou zimu složenou v přístřešku u kotelny. To znamená, že uhlí máme minimálně na deset roků. To samé platí i o dřevu. V jedné garáži jsem objevil terénní čtyřkolku i s vozejkem.

„Tu musím zprovoznit, jinak sem ty věci nedostanu.“ Míša jen pokrčila rameny. Hnedka jsem se na to vrhnul. Nejdřív jsem vyndal baterku a našel nabíječku. Pak zbývalo vyčistit motor a promazat všechny hejblata. Motorka má kardan a do něj se nebylo vůbec lehké dostat, nakonec se mi to ale podařilo. Byl jsem špinavej jak prase. Z Herberta jsem dotáhnul elektrocentrálu a začal s dobíjením baterie. Míša se mezitím činila v domě. Zametla v hale a v obýváku, taky utřela všude prach. Ve volných chvílích si povídala s Darmožroutem.

Večer jsme si sedli na lavičku s výhledem na vesnici, Míšu jsem vzal za ruku.

„Tak jak?“ Zeptal jsem se.

„Hmm, dobrý, mě se tady líbí, ale ta zima… to bude hrůza.“

„Neboj, podívej toho dříví co tu roste všude kolem. Zimou trpět rozhodně nebudem. Zajedem ještě do Umey a přivezem nějaký krbovky. Pamatuješ, jak si v nich v Německu topila, když jsme utíkali?“ Usmála se.

„Jo. To už je taková doba, Eriku…“

„Půl roku. To není tolik.“ Namítnul jsem.

„Vím, ale mně se to zdá jako věčnost… Co se od té doby stalo věcí, jak jsme se hrozně změnili…“ Vzal jsem ji kolem ramen, přitulila se ke mně.

„Jsem ráda, že jsme spolu.“

„Já taky.“ Nelhal jsem, nevím co bych si bez ní počal. Být sám… to bych nevydržel. Seděli jsme takhle asi hodinu. Mezitím přišla tma a na nebi se rozsvítily první hvězdy. Byly tak na dosah… Zeptal jsem se:

„Myslíš, že se tam ještě lidi někdy podívaj?“

„Kam? Tam nahoru?“ Kývnul jsem.

„Nevím, těžko… Možná tak za pět set let, teda, jestli se všichni nepomlátíme.“

„A kolik myslíš, že ještě žije lidí?“

„To vůbec nevím. Jestli měl Alfréd pravdu a tohle mají na svědomí Japonci… Tak myslím… To bude záležet jestli to v Japonsku ještě někdo přežil.“

„Možná, že to Japonci nebyli.“ Namítnul jsem.

„To je jedno. To už stejně asi nezjistíme.“ Řekla a dala mi hlavu na rameno. Bylo mi dobře. Ochránce… Na nocování pod hvězdami to ale nebylo, proto jsme se vypravili domů.

Našim novým domovem se stala rybářská osada jménem Ratan. Zajímalo by mě, jestli to má něco společného s tím ratanovým nábytkem, nebo jak k tomu jménu přišla…

Lehli jsme si do nově ustlaných postelí. Míša si dala vedle postele nového kamaráda. Napsal jsem na něj bílou barvou „Darmožrout II“, jen se zase kysele zatvářila, ale facku jsem nedostal.

x x x x x

Ráno a dalších pět dní jsem nedělal nic jiného, než jen stěhoval věci z Herberta do domu. Podařilo se mi zprovoznit čtyřkolku, trochu „kašle“ a smrdí, ale to nevadí, hlavně, že tahá ten přívěs.

Některé věci jsme museli pro nedostatek místa umístit do nejbližšího baráku co byl vedle. Tam jsem musel vynosit všechny věci nahoru do patra a spodek se stal skladištěm.

Míše je někdy tak blbě, že mám o ni obavy, už dělám všechno za ni. Jednou, když jsem myl zrovna nádobí, tak jsem se rozchechtal, že jsem myslel, že umřu. Míša na mě nechápavě koukala z postele.

„Víš co mě napadlo?“ Povídám jí, když mě záchvat smíchu trochu přešel.

„To teda nevím.“ Do smíchu ji zrovna nebylo.

„No, že Šakra, obávaný noční démon, skončil v červených trenkách, vytahaným tričku a obnošených bačkorách u nádobí…“ To zabralo. Popadnul ji stejný záchvat jako mne, ten pak zakončila velkou šavlí, kterou mistrně zasekla do Darmožrouta. To jsem se zase rozchechtal já. Válel jsem se na zemi, Míša se kuckala pod peřinou. Trvalo to asi deset minut, než jsme se oba uklidnili.

„To by Horst čuměl, viď?“

„To jo…“ Zase záchvat, na konci jsme byli oba vyřízení. Odkulil jsem se do křesla a funěl. Mí bývalí černí bratři by asi koukali, jak dopadl postrach Evropy…

x x x x x

Další den jsem šel zastřílet tu titanovou Remingtonku.

„Jsem na tebe zvědavej.“ Do zásobníku jsem nacpal pět patron a zamířil na terč. Tou mi byla stará stodola, kterou už leta nikdo nepoužíval.

První rána šla, jako obvykle vedle. Nepříjemné bylo ale zjištění, že zbraň pěkně kope. Váha, necelé tři kila na kulovnici, to taky není žádná výhra. Samozřejmě, když se touláte po lesích, nebo po horách, tak potřebujete lehkou zbraň, ale při střelbě je zase lepší střílet ze zbraně těžší. Hlaveň se tolik nezvedá a máte takovou jistotu v rukách. Vzpomínal jsem na svou „celopažbu“ od Uherské zbrojovky. Škoda, že ji tu nemaj, nic bych neřešil. Teď je jisté, že „sedmistovka“ bude mojí záložní zbraní, nebo maximálně zbraní při dalekých výpravách za zvěří, ale těch moc nebude. Hlavní zbraň musím mít jinou. Z Umey jsem přivezl ještě další kulovnici, vyrábí ji firma Manlicher a jsem na ni zvědav.

Je v ráži 7mm Ultra Magnum. Uvidíme.

Jak jsem zjistil až nyní, není to zas tak špatná zbraň, je výborně zpracovaná a padne dobře do rukou. Odrazovala mě na ní rytina jelena na pažbě, na takové blbinky si moc nepotrpím. Zbraň se však ukázala jako výborná náhrada mého ztraceného Springfilda. Kope asi stejně, možná o malinko více, ale to je spíš subjektivní pocit, protože jsem z kulovnice dlouho nestřílel. Je obdivuhodně přesná, není problém se s ní trefit na tři sta metrů do černého pole terče. Blbý je to, že jsem do ní nevzal moc nábojů, budu to muset napravit až se příště vydáme do města.

Ten den jsem neměl tak nějak co dělat. Míša něco důvěrného probírala s Darmožroutem a tak jsem se seznámil postupně se všemi našimi novými zbraněmi.

Nejlepší a nejpřesnější se ukázala Míšina kulovnice. Její obrovský zaměřovač Swarovski umožňoval přesnou střelbu do středu terče až na pětset metrů. Čuměl jsem jak blázen, zbraň má ráži .338 Lapua Magnum, dá se s ní v pohodě zastřelit sob, jelen nebo medvěd.

Večer jsem Míše vyprávěl zážitky z „dělostřelby“, chtěla vědět, jak je na tom „její“ kulovnice.

„Je na hovno.“ Povídám. Zamračila se, byla zklamaná. Začal jsem se smát. Dloubla mě do žeber.

„Co je? Ty kecáš!“

„Jasně, vybralas dobře. Tvoje je nejpřesnější, na šest set metrů jsem se s ní ještě trefoval. Jak si věděla, kterou si vybrat?“

„Protože dědeček byl myslivec a vždycky tvrdil, že firma Sako dělá ty nejlepší zbraně.“ To jsem nevěděl.

„Tys měla dědu myslivce?“

„Jo, byl to nevlastní dědeček, ale měl mě rád. Byl hodnej…“ Zase ty vlhký oči. Musel jsem změnit téma. „To jsem se tě chtěl zeptat. Přemýšlela jsi už o jméně pro mimčo?“

Usmála se, asi ji potěšilo, že jsem se zeptal.

„Jasně!“

„No a jaké?“ Zeptal jsem se.

„Jaké by se líbilo tobě?“

„Já nevím.“ Přemýšlel jsem, pak jsem řekl:

„Tomáš a když to bude holka… tak Jana?“

„Mně by se líbil Martin a Katka.“

„Hmm, jak chceš.“ Řekl jsem.

„Počkej! Tobě se ty jména nelíbí?“

„Ale jó, jsou dobrý.“ To je zas debata. „Hlavně, aby bylo dítě zdravý. Ty vole, víš na co jsme zapomněli?!“ Než stačila něco říct, tak jsem pokračoval:

„Na to očkování… Víš proti těm dětskejm nemocem… Budeme se muset ve městě po něčem podívat a taky sehnat ňákej lexikon léků…“

„To očkování asi nebude potřeba.“ Povídá Míša, v očích takový divný výraz.

„Ják nebude potřeba? Dyť si potom ve Francii bláznila jak pominutá, svůj smysl to má, to mi nepovídej!“

„No… víš… Já jsem… teda měla jsem ti to říct…“ Skočil jsem jí do řeči:

„Co říct?!“ Tušil jsem nějakou zradu.

„No, domluvila jsem se s Alfrédem, aby do plodu, když byl malý stříknul veškeré protilátky, aby nedostal žádnou nemoc…“

„Co, có. Jakou protilátku?“

„No takovou… aby byl zdravý…“

„Takže z něj bude mutant?!“

„Né, to né. Měla jsem ti to říct, ale věděla jsem, že s tím nebudeš souhlasit…“ Natahovala k breku. Stál jsem jako opařený.

„Já jsem taky rodič. Proč si se se mnou o tom neporadila! Co to je za látku? Dyť nevíš, co ti tam stříknul! Mohl ti tam stříknout nějaký svinstvo… Co když z něj vyroste nějaká zrůda!“ Byl jsem pěkně vytočenej.

„Nebude to žádná zrůda! To by Alfréd nikdy neudělal, myslím, že jsem se s ním docela spřátelila…“

„Jo to určitě, získala sis ho tím, že jsi mu zabila všechny jeho „děti“! To už si zapomněla?“

„Né, ale nevěřím, že by Alfréd vpravil do plodu něco špatného.“

„Ty vole, já se snad… To nám ještě chybělo, to jsem zvědavej…“ Brečela do polštáře.

„Já jsem chtěla udělat to nejlepší pro miminko…“ Pláč.

„Tak proto nemusíš bulet! Uvidíme. Jestli ale ten parchant udělal nějaký svinstvo… tak ho roztrhnu.“ Míša se ke mně přitulila, byla tak zranitelná. Přemýšlel jsem co nás čeká. Teď abych si k porodu nachystal ještě brokovnici… Hrůza. Bůh ví, co z toho vzejde.

Další dny byla Míša zamlklá. Pořád se přehrabovala v plínách a v šatech pro miminko.

„Nebudou to náhodou dvojčata?“ Zeptal jsem se jednoho dne.

„Né, nebudou.“

„Hmm. Jen jsem chtěl vědět, aby si mě s něčím zase nepřekvapila.“ Zamračila se. Není ráda, když jí to připomínám. Za odměnu jsem dostal večer dlouhý seznam co mám „koupit“.

„Ty se mnou nepojedeš?“

„Ne. V tomhle stavu nejsem schopna někam jezdit, ještě k tomu na lodi.“ Tím debata skončila, chápal jsem ji. Nachystal jsem jí brokovnici, svoji SP-01 má pořád při sobě. Je to jediná původní zbraň z Prostějova, takový talisman.

Šla se se mnou rozloučit k molu. Odvázal jsem Herberta a nahodil motor.

„A nikomu neotvírej!“ Zavolal jsem na ni. Demonstrativně „zapumpovala“ brokovnicí. Strach o ni nemám. Dokáže být neuvěřitelně samostatná. Jel jsem do města.

Vybrali jsme dobré místo pro bydlení. Blízkost Umei, skýtala relativně nevyčerpatelnou zásobu nářadí a různých potřebných věcí.

Nejdřív jsem musel vzít ty těžší věci. Kamna byla nejhorší, vážila asi sto padesát kilo. Naštěstí v zadní části prodejny jsem našel takové stěhovací destičky. Mají malá kolečka a podstrčí se pod stěhovaný předmět, pak už je celkem snadné s ním pohybovat. Nosnost koleček byla tři sta kilogramů. Kolečka jsem zabavil taky, taková šikovná věc se vždy hodí.

Ke kamnům jsem přibalil několik silnostěnných trubek, mají stejný průměr jako trubky od kotle. Divné bylo, že jsem tu neviděl žádné psy. Pár potkanů jsem spíš vytušil, než uviděl, ale psi nikde…

Další na řadu šly náboje. Vzal jsem přes tisíc kusů k Manlicherovi a potom další tisícovku do brokovnice. Cestou jsem objevil další krámek se zbraněmi. Měli tam čezetu 75 SP-01 Shadow, vypadá podobně jak Míšina SP-01 i zásobník je na osmnáct kusů.

Hned jsem ji zkusil, zjistil jsem, že má ještě plynulejší chod spouště, bude to dobrá zbraň na rychlostřelbu. Vzal jsem ji spolu s pouzdrem. Pak jsem našel podobný svetr jako tenkrát v Rakousku, měl jsem z něho hroznou radost, vzal jsem ještě jeden pro Míšu.

Další moje cesta vedla do lékárny. Nabral jsem několik tašek různých léků spolu s lexikonem. Bylo mi líto, že ten český jsem nechal ve Francii. Tam shořel jako další důležité věci.

Napadlo mě taky, že budem muset sehnat někde miny a granáty. Hodil by se i kulomet. Ale na to je snad dost času.

Přespal jsem v Herbertovi, byl jsem zvědav, co asi dělá Míša.

„Doufám, že je v pořádku.“ Utrousil jsem pro sebe a přikryl se dekou, večery jsou ještě studený a mě se nechce topit.

x x x x x

Ráno jsem se vzbudil brzo a šel zase na „nákupy“. Vyzvednul jsem si svůj dvoukolák a vyrazil. Konečně jsem uviděl chlupáče. Bylo jich pět, nějaký Haskyové. Vypadali zdravě. Přátelsky jsem na ně zamlaskal. Pejskové začali výt a štěkat. Nebylo to ale to výstražné štěkání, byli jen nejistí. Na člověka už asi zapomněli. Pohybovali se za mnou, ale já se pořád otáčel.

„Na mne si hoši nepřijdete.“ Pohladil jsem čezetu.

Zastavil jsem před jedním železářstvím. Pejskové zůstali stát asi dvacet metrů ode mne.

„Tak, hoši. Hlídejte mi vozejk!“ Otevřel jsem dveře, hned za nima byl jeden „kalhotář“, asi prodavač.

„Tak tomuhle říkám ráj pro kutily.“ Zase jsem začal trpět samomluvou, už mě to asi nikdy nepustí.

Měli tu nejrůznější věci. Od pil, přes vozíky, ke sporákům, krbový kamna až po zahradní traktory a ledničky. Obchod měl dvě patra.

Celý den jsem vozil věci a nakládal je do Herberta. Pejskové poslušně cupitali za mnou. Zašel jsem do lodi pro Manlichera. Zamířil jsem na nejtučnějšího chlupáče a…

„Konečně čerstvé masíčko…“ Ostatní pejskové se poplašně rozutekli. Došel jsem k němu. Vzal ho za hřbet a donesl ho k lodi. Na silnici jsem měl připraveno provizorní ohniště. Pejska jsem pověsil za zadní nohy na ráhno a stáhnul ho. Kůži a vnitřnosti jsem hodil do vody. Byl docela tlustej a co je hlavní, nikde se mu pod kůží nehemžili červi ani nic podobného. Natřel jsem ho pěkně olejem a paprikou, do masa jsem mu zapíchal česnek a napíchnul na rožeň.

„Sádlíčko, to bude bašta!“ Oheň příjemně hořel a „ovečka“ dostávala barvu.

„To zbude ještě k snídani.“ Přemýšlel jsem, jestli Míše nemám nechat, ale stejně by to skončilo v Darmožroutovi a to by byla věčná škoda.

„Taková vzácnost.“ Po půl hodině grilování, jsem pln nedočkavostí uříznul první sousto.

„Škoda, že není chleba.“ Hořčici sice mám, ale se suchary nebo sušenkou, to je lepší jíst jen tak samotný.“

Hasky byl perfektní, měl sice trochu tuhý maso, jak byl vyběhaný, ale s česnekem neměl chybu. Ráno jsem si ho dal studenýho s okurkou. Ostatní chlupáčové se ztratili. Škoda. Jeden na cestu…

Jel jsem zase do železářství a probral zbytek krámu. Otočil jsem se třikrát, byl jsem pěkně unavený. Koukal jsem do seznamu, co budu muset ještě sehnat.

„Ping-pongový míčky!“ Budu muset sehnat někde obchod se sportovníma potřebama. S Míšou jsme jeden objevili, tak se tam budu muset zastavit. Byl kousek od přístavu.

Obchod jsem našel rychle, vzal jsem si asi deset sad míčků a šest pálek. Popadnul jsem tam i nějaká trička a mikiny. Sice už těch věcí mám mnoho, ale člověk nikdy neví.

Odpoledne jsem vyplul zpátky. Cesta byla v pohodě, ani nefoukal vítr. Míša stála na molu a mávala mi. Měl jsem opravdu dobrý pocit. Zatroubil jsem. Skákala jak pominutá, myslel jsem, že si ublíží.

Po přistáni se mi vrhla do náruče.

„Ty voníš… Kouřem?“ Udiveně se na mne podívala. Začervenal jsem se.

„No…“

„Cos měl?“ Nevěděl jsem co říct. Tak jsem zaštěkal. Dostal jsem pohlavek.

„Proč si mi nic nepřivezl?“ Zlobila se Míša.

„No… já nevěděl, jestli budeš chtít.“ Omlouval jsem se.

„Jasně že bych chtěla, už se mi z těch konzerv dělá blbě.“

„Pokud vím, tak blbě ti už je dva měsíce…“

„Náhodou už jsem včera vůbec nezvracela a dneska jenom jednou.“ Pochlubila se Míša.

„Hmm.“ Plácnul jsem ji po zadku.

„Šikulka.“ Položila mi hlavu na rameno. Zase jsem ochránce. Chvíli jsme tak stáli na molu, pak Míša rozhodla:

„Zítra půjdeš na lov! Mám hroznou chuť na něco čerstvého.“

„Ale zítra musím vyndávat věci.“ Namítnul jsem.

„To uděláš potom. Teď pojď do postele, mám na to chuť!“

Druhý den jsem vstával až k polednímu.

„Nechodí se náhodou na lov brzo ráno?“ Zeptal jsem se Míši a cucal jí bradavku.

„Ráno, nebo odpoledne. To je jedno! Ještě tě nikam nepustím!“

„Já taky nikam nechci.“ Zase jsme se do sebe zakousli. Bylo to príma. Ven jsem se vykopal až odpoledne. Vzal jsem si titanovou remingtonku, něco k jídlu a vyrazil jsem.

„Aspoň si to tu trochu projdu.“ Osada je obklopena borovicovými a smrkovými lesy. Je tu taky spousta jezer a mezi nima březový háječek. Jsou tu přesně ta místa, kde by mohly růst křemeňáci.

„Doufám, že něco ulovím.“ Pomalu jsem se prodíral křoviskama, nerad bych přišel s prázdnou. Obstál jsem celkem dobře v posteli, tak bych ji teďka nerad zklamal…

Prvního srnce jsem blbě vyplašil, byl ode mne asi třicet kroků, ale nevšiml jsem si ho. Utekl mi v hustém mlází a nemělo smysl po něm střílet. Další byl daleko, zkusmo jsem po něm vystřelil, ale střela šla vedle.

„Kurva! Svině jedna!“ Začal jsem propadat depresi. Myslel jsem, jak to bude jednoduché a… kulový. Začal jsem se pomalu vracet, na houby je taky brzy, takže jsem došel domů s prázdnou. Míša seděla venku na lavičce. Smála se.

„Tak co, střelče?!“ Rejpla si.

„Bych tě chtěl vidět. Jednoho už jsem skoro…“ Mávnul jsem rukou. „Budu muset vyrazit ráno, jinak mám smůlu. Myslel jsem, že to bude jednodušší.“

„A co stěhování?“ Zeptala se Míša.

„Na to seru! Příští týden.“

„Hmm. Tak mi aspoň přines ten svetr. Chtěla bych ho vidět.“ Žadonila.

„Zejtra, jsem úplně hotovej.“ Dal jsem jí hlavu na klín. Začala se mi probírat ve vlasech. Bylo to příjemný. Pak mě plácla po zadku a řekla:

„Tak pojď spát, ať ráno můžeš vyrazit.“

Noc byla jako vždy náročná, ale před půlnocí mě propustila. Její tužby jsem naplnil až po okraj…

Ráno jsem v sedm hodin vyrazil. Byla mlha a trochu pršelo. Nasadil jsem si klobouk a pončo.

Zase jsem se prodíral mlázím.

„Tady určitě porostou.“ Zdejší lesy budou v létě plné hub. Já mám ale zatím jinou starost: Sehnat něco k žrádlu! Došel jsem na kraj lesa a sundal z krku dalekohled. Rozhlížim se po okolí a vzpomínám na svůj dokonalý zrak. Není to tak dávno. Tehdá pro mě nebyl problém dostihnout srnce v běhu a jednou ranou pěstí ho zabít. Vzdal jsem se toho moc snadno…

Najednou jsem ho zahlídl: Jelen. Docela pěknej kousek, odhadem asi dvě stě kilo.

„Sakra, měl jsem sem dojet na čtyřkolce! To bych ho naložil a bylo by!“ Rychle jsem zamířil, dal si do kříže přední běhy a vystřelil.

Kulovnice mě kopla, zahřměla a jelen se skácel na zem. Opatrně jsem se k němu přiblížil. Pak jsem mu ještě jednu napálil asi z deseti metrů, byl už ale mrtvý.

Nevím co se má při těchto příležitostech říkat, tak jsem jenom řek:

„Sorry, vole.“ A pustil se do vyvrhování.

„Stejně všechno nesežerem!“ Začal jsem odkrojovat kýty.

„Budu si muset příště vzít sekáček.“ Nůž je sice ostrý, ale v mohutné zadní kýtě se tak nějak ztrácí. Porcoval jsem jelena asi půl hodiny, občas jsem se ohlídl, aby mi někdo hladový neskočil na záda. Louka ale byla dost veliká a dávalo dost času zareagovat na případného vetřelce. Nějaké maso jsem odřezal a naházel do igelitového pytle. Na záda jsem si hodil obě zadní nohy a vyrazil nazpátek.

Cesta to byla hrozná, zadní noha od jelena váží asi pětadvacet kilo. Docela se to pronese. Budu muset příště přijet na čtyřkolce. Poslední kilometr jsem se vlekl, jak na popraviště…

Míša byla doma. Padnul jsem na podlahu, celý od krve.

„Ženo, nesu ti ten nákup.“ Prohlásil jsem, když jsem se sesunul na zem.

„Jéé. Masíčko. Ty seš moje zlatíčko…“ Dala mi pusu. A jala se zkoumat obě kýty.

„Cos to zastřelil?“

„Jelena.“ Začal jsem se pomalu zvedat.

„Hmm. A kde máš zbytek?“

„Seš blázen? Víš jak to bylo těžký?!“ Vyvalil jsem oči.

„No a to tam necháš sežrat prasatům?“

„Co sem mohl dělat, stejně bychom to všechno nesežrali!“ Ušklíbla se. Maso jsem umyl v sudu a začal připravovat oheň v udírně. Míša si povídala něco se svým kamarádem, už je to ale dobrý. Blije tak jednou do týdne. Má už celkem bříško. Jsem zvědavý, jak to celé dopadne.

x x x x x

Přišlo léto, v moři jsem se vykoupal jen jednou, bylo hrozně studené. Naštěstí dva ze sousedních baráků mají saunu a tak jsme se tam krásně“vypařili“. Míšu jsem vždycky seřezal březovými větvičkami, hrozně si to pochvalovala. Mně to nic neříkalo.

Už má velké břicho, vypadá to zajímavě. Její sexuální apetit ale tím nijak neutrpěl…

Moje lovecké schopnosti se pomalu zlepšují, chodím s Míšinou kulovnicí, ta se ukázala jako vůbec nejlepší. Její velký dalekohled je sice neohrabaný když prolézám houštiny, ale má tu výhodu, že jak si dám jakékoliv zvíře do „kříže“, tak nemá šanci.

Na lov vyrážím vždycky se čtyřkolkou a s vozejkem. Jak jsem zjistil, tak je v okolních lesích spousty zvěře a tento stav bude v příštích letech ještě lepší. Taky jsem se rozhodl bojovat proti vlkům, tihle predátoři se čím dál blíž stahují k našemu domovu. Už jich mám na kontě sedm. Jsou jak prdlí, vůbec se nebojej. Medvěda jsem zahlídl jenom jednou a obloukem jsem se mu vyhnul. Zato spousta sobů tu běhá, ale nemaj moc dobré maso. Je tuhé a hodně šlachovité, ale jak příjde hlad, tak se asi přestanem ofrňovat.

Maso udíme na zimu. Mám na to nachystaný březový dřevo. Až začne mrznout, tak pohyb venku bude dosti problematický.

Ještě dvakrát jsem se musel zastavit v Umey. Jednou jsem přivezl asi dvě tuny soli a nějaké konzervy a podruhé knihy a zase další věci pro mimino. Míša usoudila, že sice máme dost oblečení, když bude dítě malé, ale nemáme žádné až bude růst. Přivezl jsem toho strašný spousty, nikdo tak nemůže říct, že své dítě chceme šidit. Míše se to stejně nezdálo, ale té se je těžké zavděčit. Na jaře se tam vypravím znovu pro zbraně. Opravil jsem v garáži staré Mitsubishi Pajero a vyrazím do nějakých kasáren, ale teďka se zásobujem na zimu. Musíme sehnat nějaký pořádný kulomet, dobrý by bylo, kdyby to byl stejnej, jako ve Francii.

Z Umey jsem také přivezl nějaké semena zeleniny, příští rok na jaře bych chtěl něco zasít, k tomu účelu jsem sehnal i nějaké knihy o zahrádkaření. Jsou sice ve Švédštině, ale s pomocí slovníku snad něco přeložím, mám na to celou zimu.

x x x x x

Blíží se čas porodu a mně se už nyní potí ruce, nevím jak to zvládnu. Míša mě na to psychicky připravuje. Mám taky strach, aby to nebyla nějaká zrůda. To bych za Alfrédem jel až na konec světa, abych si to s ním vyřídil. Takovou bolest, kterou jsem podstoupil, abych mohl mít děti, ještě nikdo nezažil.

„Už to na mne asi jde.“ Špitla Míša. Převalil jsem se na druhý bok a zamumlal:

„To už říkáš týden. Teďka spím.“

„Vole! Dělej něco! Mám nějaké stahy… Aaaaa!“

„Ják stahy?“ Probral jsem se.

„Prostě stahy, dělej… Auuuu. Sakra, vylez!“ Bouchla do mě.

„A co mám jako dělat?“ Začínal jsem pomalu propadat panice. Pořád jsem si říkal, že už jsem toho zažil dost a že tohle je jen další běžná řezničina… ale.

„Blbče… bolí to. Musíš ohřát tu vodu… Auuuuu, jauuu. Máš ji?“

„Nemám… hned ji přinesu.“ Vyskočil jsem z postele a jen v trenkách běžel k sudu před barákem.Míša se bolestí kroutila na posteli a křičela něco o neschopných blbcích.

„Už ji nesu.“ Vtrhl jsem z venku do pokoje. Míša ležela na posteli v klasické porodní póze a rvala bolestí prostěradlo. Byla rudá a oteklá víc než včera. Zůstal jsem stát jak opařený.

„Co, co.“ Zakoktal jsem. Míša zakoulela očima. Konečně jsem se pohnul.

„Já vím! Vodu ohřát.“ Postavil jsem hrnec na kamna a šel k Míše.

„Jak to… vypadá?“ Nic neřekla.

„Tlač!“ Poradil sem jí.

„Seš úplně vymazanej… Zatop!“ Zaúpěla.

Přiskočil jsem ke kamnům a rozlil hrnec na podlahu. Omluvně jsem se podíval na Míšu. Kroutila hlavou, mám štěstí, že nemůže vstát. Je pevně zakouslá do prostěradla.

Znova jsem přines vodu a zatopil v kamnech.

„Mísy, chtělo by to nějaký mísy!“ Rozběhl jsem se do pokojíčka, tam máme nachystaný věci. Popadnul jsem i nějaké plíny. Míša vedle řvala bolestí.

„Ty vole! Tam něco je!“ Křičím na Míšu a koukám se jí do pochvy.

„Co to… Tlač, to bude asi hlavička! Tlač!!!“ Křičím, ale ta věc zase zmizela. Koukám se přímo do otvoru. Nic.

„Musíš víc tlačit!“ Povzbuzuji Míšu. „A dejchej! Zhluboka dejchej!“ To si pamatuju z filmů, prý se má při tom zhluboka dýchat.

Zase se to objevilo, je to černý.

„Do prdele!“ Jen doufám, že to nebude nic hroznýho. Začal jsem přemýšlet kam jsem včera položil revolver…

„Tlač! Musíš víc tlačit!“ Křičím na Míšu. Přemýšlím, že bych jí zatlačil na břicho… prý se to taky dělá.

Hlavička zase zajela. Míša už je hodně vyčerpaná, tak tohle těm ženským nezávidím. Už to trvá moc dlouho. Něco mumlá.

„Co? Neslyším tě!“

„Říznout!“

„Co mám říznout?“ Co blbne?

Zase něco zamumlala. Naklonil jsem se k ní.

„Musíš mě rozříznout!“

„Jak rozříznout? Břicho?!“ Zavrtěla hlavou.

„Píču, debile!“ Vykřikla a zvrátila hlavu dozadu. Byla hotová.

„Píču? Co? Jak? Ty vole!“ Byl jsem úplně zpocený.

„To tě mám rozříznout? Doopravdy?“ Míša ale nereagovala. Zoufale jsem se rozhlížel čím to provedu. Míša ležela hlavou zvrácenou dozadu, oddychovala. V šupleti jsem našel nůž na stahování zvěře. Vzal jsem ho do ruky a přistoupil k inkriminovanýmu místu.

„Sakra! Musím to umejt!“ Zvednul jsem se a letěl k hrnci s vodou. Nůž byl ještě špinavý od jezevce, kterého jsem zastřelil minulý týden, jeho kůže se ještě sušila před udírnou. Ponořil jsem ho do vody a pořádně utřel utěrkou. Snad to bude stačit…

Rychle jsem se vrátil.

„Tak já tě… Asi tady dole viď?“ Odpovědi jsem se nedočkal, vzal jsem to do ruky, nůž je hodně ostrý.

„Počkat! Plíny!“ Zase jsem se zvednul a letěl pro pleny. Ty jsem pak nacpal pod Míšu. Nevím jak dlouhý mám udělat řez… Centimetr musí stačit…

Míša se trochu prohnula, ale držela.

„Teče z toho krev! Hergot! To musí stačit!“ Podíval jsem se na Míšu.

„Tlač!“ Zakřičel jsem. Míša se napjala, hlavička nikde, z pochvy unikal proud krve.

„Do prdele! Tlač! Dělej!“ Míša zase zatlačila. „Dejchej! Z hluboka dejchej! Tlač!“ Povzbuzoval jsem jí. „Už! Už je vidět! Ty vole… Tlač!“ Hlavička vyjela ven. Byla hrozně svraštělá.

„Ty vole, už je venku! Tlač!“ Vstal jsem a dal pod ní mísu s plenama, část z nich jsem přesunul na postel. Tvorečka jsem opatrně chytnul za ramínka a páčil ho z Míši. Ta řvala jak protržená.

„Konečně!“ Málem mi vypadnul na zem, jak byl kluzký. „Sakra!“ Dítě začalo řvát. Táhnulo s sebou ještě něco.

„Co to… Aha, to bude ta placenta… asi.“ Vzal jsem kudlu a odříznul sem pupeční šňůru. Z učebnice naštěstí vím, jak to podvázat a čím namazat řez, aby se nezanítil. Pak z Míši vylezl takový červený koláč. Zvednul se mi při tom žaludek.

Míša oddychovala a usmívala se. Mně se podlamovala kolena.

„Jo! Musím to umýt. Dítě stále příšerně řvalo. Přinesl jsem ho k hrnci nad kamnech. Už sem ho tam chtěl ponořit, když jsem viděl, jak ze dna vystupují malé bublinky.

„Ty vole!“ Málem jsem ho dal do vařící vody…

Dítě jsem položil na stůl. Míša něco povídala, ale nevnímal jsem jí. Dítě hrozně řvalo a já nevěděl, co mám dělat dřív. Odlil jsem kus vody do umývadla a skočil rychle pro studenou ven do sudu. Konečně se mi podařilo namíchat dostatečně teplou vodu. Dítě jsem v ní pak umyl.

„Kluk!“ Vykřikl jsem, až nyní jsem si všimnul jaké má pohlaví. „Je to kluk! Ty vole, já mám kluka!!!“ Křičel jsem radostí. Přinesl jsem ho ukázat Míše. Ta se na něj usmívala a dala mu pusu na čelo. Děťátko řvalo, jako když ho na nože berou. Míša ho bleskově zabalila a dala mu cucnout z prsu. Dítě začalo istinktívně sát, ale moc mu to nešlo.

„Musíš mě zašít.“ Řekla Míša.

„Zašít? Jak? Čím? To…“ Míša se však na mě zamračila. Běžel jsem shánět šití. S touhle eventualitou jsem nepočítal.

„Je v zásuvce ve skříni!“ Zavolala.

„V který?“ Zeptal jsem se. Žádná odpověď. Pak jsem ho našel. Nedařilo se mi navlíknout jehlu.

„Kurva! Děléj!“ Konečně. Umotal jsem asi půl metru nitě. Potom jsem Míše nadzvedl plíny mezi nohama. Rána byla roztržená asi tři centimetry.

„Kurva…“ Nevěděl jsem, jak to mám sešít. Zeptal jsem se Míši. Ta mi jen odpověděla, ať to sešiju jak to bylo.

„Ale jak? Třeba se to zahojí…“ Naléhal jsem. Neodpověděla.

Pokoušel jsem to spojit nějak k sobě, ale pořád mi to unikalo.

„Sakra! Potřeboval bych nějakou sponku! To nejde!“

„Seš úplně nemožnej! Jestli to zkurvíš!“ Zahrozila.

Přemýšlel jsem, jak to mám sešněrovat do původního stavu. Pak mě napadlo:

„Kolíčky! Secvaknu to kolíčkama.“ Vstal jsem a běžel zase do vedlejšího pokoje. Popadnul jsem misku s kolíčky a sprintoval nazpátek. Byl jsem totálně vyřízený.

Kolíčky jsem připnul na dané místo a tak to celé zafixoval. Pustil jsem se do šití. Míša musela být velmi statečná, protože za celou dobu nijak nevykřikla ani necukla.

Prohlížel jsem si svoje dílo. Míšu jsem umyl a postříkal dezinfekcí, proklínala mě, jak jí to štípalo, ale je to jen pro její dobro.

Šel jsem se podívat na mimčo. Míša si konečně mohla dát nohy k sobě.

„Tak jak je mu?“ Zeptal jsem se.

„Pššt! Spí. Vidíš, né? Musíš šeptat.“ Nahnul jsem se k tvorečkovi, který nám tak zatopil. Kluk. Byl jsem moc spokojený, uvelebil jsem se na posteli vedle Míši a pozoroval spící děťátko.

Nikdy bych neřek, že já budu otcem… Sdělil jsem to Míše.

„No, když tu nikdo lepší nebyl…“ Na oko jsem se naštval.

„No, no.“ Chlácholila mě. „Náhodou jsi to zvládnul dobře.“ S tou vařící vodou v hrnci jsem jí nic neřek. Dostal bych asi strašnou nakládačku…

Dítě

S dítětem je hrozná starost, pořád brečí, podělává se a neustále vyžaduje plnou pozornost.

Naštěstí nikde nebylo znát, že by se u něj vyskytla nějaká vývojová anomálie. Dítě bylo zdravé, někdy až moc… Dali jsme mu jméno Martin, nechtěl jsem se s Míšou hádat.

Po měsíci, kdy jsme se moc nevyspali, přišel první sníh.

„A je to v prdeli!“ Povídám, když jsem se vrátil z kotelny. „To bude trvat minimálně do dubna.“

„Nestraš, třeba to zas roztaje…“ Míša právě seděla v křesle a kojila Martina.

„Blázníš?! Dyť je konec října. To jsem zvědav, jak to přežijem.“

„No co. Uhlí si říkal, že máme dost. Né?“

„Ale jo. Ale stejně jsem nějakej nervózní.“ Míša mě už ale neposlouchala a dál se věnovala kojení. Šel jsem ven. Bylo vidět asi na deset metrů, doufám, že z tý mlhy nepříjde nic špatného. Seděl jsem na lavičce před domem a nechal se zasypávat sněhem. Vzpomínal jsem na rodiče, na útěk Evropou a na to co jsme prožili. Rád bych se zas podíval domů, sednul si do gauče a jen tak civěl do stropu. Mrzí mě, že už se tam nikdy nepodívám. Jak to tam asi vypadá? Co naše základna v Prostějově? Jestli pak ještě někdo z lidí žije? Rád bych věděl, jestli jsou nějaký živí lidé třeba v Jižní Americe, nebo na Aljašce, či v Himalájích, nebo tady ve Švédsku. Žádnou přítomnost lidí jsem tu ale nezaznamenal. Obchody byly netknutý, nikdo v nich nebyl. Nevím sice jak to vypadá ve Stockholmu, ale řekl bych, že ani tam nikdo nebude. Příští rok musím sehnat nějaké zbraně a pořádně se tu opevnit. Přemýšlel jsem, že bych mohl kolem osady vykopat příkop a dát do něj miny. Byla by to taky dobrá ochrana proti vlkům. Rád bych zde taky pěstoval slepice a pořádná ochrana by se hodila. Jenže příští rok už bude nafta totálně v háji. Naštěstí benzín vydrží déle a tak čtyřkolka by mohla fungovat ještě i příští rok. Na ohrazení pozemku tak bude muset stačit ostnatý drát.

Vrátil jsem se k Míše.

„Co budem dělat? Já se tu nudou asi utluču.“ Míša se na mě usmála.

„Já myslím že ne.“ Svůdně se na mě podívala. „Pojď ke mně, táto.“

„To bych mohl, alespoň uvidím, jak se ti hojí jizva…“

Sešití se mi docela povedlo. Není to sice jak od chirurga, ale na to, že jsem to šil já, tak to je dobrý.

x x x x x

Zimy ve Švédsku jsou hodně krutý, topil jsem jak blázen. Prý kvůli miminku, ale tím to nebude. Míša hodně zchoulostivěla, taky začala tloustnout. Jí teďka hodně čokolády, prý aby se nezkazila. Martin je na tom obdivuhodně dobře. V pěti měsících se postavil na nohy, moc o dětech nevím, ale když sestřenka měla dceru, tak se poprvé postavila na nohy v deseti měsících. Martin v půl roce začal běhat…

Dům nám začal být nějak těsný. Je hrozně hyperaktivní, unaví se až odpoledne. Do té doby řádí jak ďas. Pak mu stačí hodina spánku a už je zase na nohou, do postele se nám ho podaří zahnat nejdřív v devět. Je pěkně vychytralý, připadá mi, že nám už úplně rozumí. Poslouchá co říkáme a pak se podle toho zařídí. Několikrát jsem si to ověřil.

V sedmi měsících začal trochu povídat a v osmi už mi sám řekl, že chce na procházku. Tak jsem mu odpověděl, že tam je zima a on zase, že jsme oba hrozně zchoulostivělí… Koukali jsme jak blázni, začal jsem tušit, že tady není něco v pořádku… Docela bych si rád promluvil s Alfrédem.

x x x x x

Dítě bylo neposedné, bavilo ho akorát si prohlížet knížky, nebo nám nosit míčky, když jsme hráli s Míšou ping-pong. Do plen Martin přestal čůrat v osmým měsíci. Prý ho to nebaví… S Míšou jsme se na sebe podívali.

„Nebaví?“ Zeptali jsme se oba.

„Ne a bez plen se mi bude určitě líp chodit.“ Zaskočilo nás to.

„No, dobře.“ Začal jsem já nejistě. „Ale jsi si jistý, že se pak…“

„Jistě, nejsem malej!“ To nás dostalo, Míša si musela sednout.

„A Martínku, co si myslíš, že seš?“ Napjatě jsem čekal na odpověď. Martina, ale otázka nijak nerozhodila, povídá:

„Já jsem přeci váš.“ Usmál se. Dostal jsem strach. Míše jsem pak v noci řekl:

„Z toho nekouká nic dobrýho.“ Chlácholila mě, že je jenom trochu chytřejší a že to bude v pohodě. Měl jsem ale neklidnou noc. Zdálo se mi o tom, že Martínek odvázal Herberta a odplul s ním na Island za Alfrédem. Na stole po něm zůstal dopis, kde líčil, že nás opouští a že jede za svým pravým otcem. Ráno jsem se probudil úplně mokrej. Martínek si hrál v postýlce, usmíval se a zvědavě po mně pokukoval. Někdy mám pocit, že mi čte i myšlenky.

Další dny jsme chodili na procházky. Martin se pořád ptal: Co je tohle? Co je tamto? Proč je tohle? Až mě to lezlo na nervy. Míša má s ním daleko větší trpělivost. Nejvíc ho zajímá, jak je co udělaný a proč je to tak udělaný. Někdy nechápu, jak ho takový věci můžou zajímat. Hrozně ho fascinuje princip spalovacího motoru a elektrika. Mám o něj docela strach.

Po roce.

Je to už rok co jsme tady. V zimě jsme protopili celou zásobu co byla u kotelny a ještě půlku z vedlejšího baráku. S Míšou jsme se kvůli tomu tradičně posekali.

Jednou jsem vzal Martina na lov, těšil se na to celý týden a byl neuvěřitelně hodný a poslouchal na slovo. Vidina lovu s tátou mu úplně učarovala. V devíti měsících je neuvěřitelně vyspělý, nemusím ho vůbec nosit na zádech, kočárek jsme užili jenom půl roku, pak v něm odmítl jezdit. Když jsme ho přinutili, tak celou cestu neuvěřitelně zlobil. Je cílevědomý.

Na lovu se choval zodpovědně, jakmile jsem vypnul motor čtyřkolky, tak už nepromluvil ani slovo. Ten den jsem trefil divočáka, musel jsem mu asi hodně imponovat, protože na mě celou dobu obdivně koukal a s vážnou tváří sledoval co dělám.

Jednoho dne se mě zeptal:

„Tatínku, proč jsme pořád zde, když svět je tak veliký?“ Odpověděl jsem mu:

„Protože za tímhle lesem žije spousta zlých bubáků, víš?“ Zamyslel se a pak povídá.

„A jak takový bubák vypadá?“

„Je celý černý, i kůži má černou a je hrozně zlý. Kdybys ho někdy spatřil, tak musíš utéct! Je ti to jasný?“ Kývnul, jako že jo, pak se znovu zeptal:

„A sem nepříjdou?“

„Ne, myslím že ne. Je tu na ně moc zima. Bubáci maj rádi teplo.“

„Kolik jich je?“

„Nevíme, ale bude jich hodně.“ Kombinuje otázky, jaké by v jeho v věku dítě ještě nemělo umět…

„A vy jste s maminkou nějakého viděli?“ Zamyslel jsem se co mu na to říct, pak jsem jenom kývnul.

„A kdé?“ Vyhrkl.

„Daleko, nemusíš se bát.“

„A utekli jste před nima?“ Kývnul jsem.

„Museli jsme utéct, oni jsou hodně zlí.“

„A to nejde je třeba zabít? Jako divočáka?“ A ukázal na kňoura.

„Není to tak jednoduché a nezapomeň, že je jich mnoho. Když zabiješ jednoho bubáka, tak ostatní tě budou honit.“ Už jsem se bál, kam až se ta debata vyvine. Ale Martin moudře pokýval hlavou a povídá:

„Tak to ti bubáci dělaj dobře. Kdyby vás nějaký bubáci zabili, tak já bych je potom honil taky.“ Začervenal jsem se.

Prase jsem naložil na vozejk a nasedl na motorku. Martina jsem si dal před sebe, aby mohl řídit. Jeli jsme k domovu.

Přes tu zimu, která tu panuje, jsem si tu tak zvyknul, že bych se jinam už nestěhoval. Je tu nádherná krajina, spousta jezer a tůní. Mám ale strach o Martina, on to bude mít horší. Nevím, jak bude vyrůstat a jestli si najde nějakou nevěstu. Pokud bude chtít jednou děti, tak odsud bude muset odejít. Nevím sice kam, ale bude muset. Jen musí dávat pozor na bubáky. Je ale neuvěřitelně vnímavý, už teďka se u něj začíná vyvíjet takzvaný šestý smysl. Nedávno jsem zpozoroval, když jsem si s ním hrál, že kouká na vstupní dveře, když tu přišla Míša. Zeptal jsem se ho, jestli mámu slyšel přicházet, protože já neslyšel nic a on mi odpověděl, že věděl, že přijde máma. Když jsem se ho zeptal, jak to mohl vědět, tak mi odpověděl, že to prostě věděl.

x x x x x

S Martinem se život zdál lepší, nebo alespoň né tak nudný, jaký jsem si ho představoval. Ještě jsem se několikrát zastavil v Umee a dokonce se mi podařilo zpravit terénní Pajero a objet několik vojenských posádek. S Míšou jsme vybudovali kolem naší osady bezpečnou zónu. Umístili jsme tam několik stovek nášlapných min a kilometry ostnatého drátu. Nemoci se nám úspěšně vyhýbaly, asi v nás přeci jenom zůstaly nějaké předchozí geny, po transformaci organizmu. Nejvíc jsem se bál slepého střeva, to by byl konec. Nebál jsem se bolesti, kdyby mi Míša musela rozříznout břicho, ale toho, že se to zanítí nebo že vykrvácím.

Na bolest jsem si zvyknul, dokonce jsem se někdy sám úmyslně pořezal, nebo si drtil ruku ve svěráku a těšil se z bolesti. Míše jsem to tajil, ale i na ní jsem někdy našel podivné jizvy. Když jsem se ptal na příčinu těchto jizev, byly to i velké modřiny, tak vždycky zčervenala a odbyla mě, že mi do toho nic není. Bolest byla pro nás pro oba něco jako droga, kterou si sami podáváme. Zažili jsme jí za svůj život tolik, že bez ní nedovedem žít. O to víc se ale snažíme od bolesti uchránit Martina, je to naše jediná naděje a asi jediný důvod proč jsme ještě na živu.

Pak už šel rok za rokem, benzín a nafta už byly znehodnoceny a na výlety do města udělala taky tečku jedna obrovská větrná smršť, která přišla tři roky po narození Martina. Tisíce stromů popadaly přes sebe a neumožňovaly normální průchod lesem, natož jízdu po silnici. Herberta rozlámaly kry, potopil se hned vedle mola. Bylo mi ho líto, kdybych měl sílu jako před lety, nebyl by pro mne problém vytáhnout ho na sucho. Takový konec si nezasloužil. Byli jsme tu sevřeni z obou stran lesem a ven jsme chodili jenom na výpravy za zvěří. Ta se podstatně rozmnožila, nejvíc ale vlk a rys. Občas jsme spatřili i medvěda, ale tu v „ohradě“ jak jsme překřtili naší osadu jsme proti všem šelmám v bezpečí. Ven vycházíme pouze se zbraní v rukách. Martin je neuvěřitelně vyspělé dítě, nejenom psychicky, ale i fyzicky zdatný. Dokáže hrozně rychle a dlouho běhat, vyskočí i do výšky dvou metrů. V pěti letech!!! Pořád nás překvapuje, vyzvídá, jak se počítají zlomky a hrozně ho baví převádět jednotky. Jednou mě uvedl do rozpaků, když se mě zeptal jestli bych nedokázal spočítat váhu zeměkoule… Odpověděl jsem mu že to v tuto chvíli není důležité a ať se de raději učit jedovaté byliny. Večer se mě pak Míša ptala, jestli to dokážu…

Po sedmi letech

„Netrefil, netrefil! Mami, jsem lepší než táta!“ Vykřikl Martin, naštvaně jsem se zvednul ze země.

„Sakra!“ Procedil jsem mezi zuby. Míša se na mě uculovala. Nevím, jak je to možný. Má lepší trefu jak já. Ale kdyby to: On se trefí malorážkou líp, než já svým Manlicherem a ještě k tomu bez zaměřovače! Je sice fakt, že Manlicher už má něco za sebou, ale osmiletý kluk by neměl zvítězit nad bývalým Šakrou!

„Kurva!“ Naštvalo mě to.

„Pojďte k obědu, vy střelci!“ Volala na nás Míša. Ještě jednou jsem zkontroloval dalekohledem terče.

„Hergot!“

Martin je neuvěřitelné dítě. Po fyzické stránce je mimořádně zdatný. Do dálky skočí z místa čtyři metry a s rozběhem šest. Leze po stromech jak opice, skáče z jedný větve na druhou a vůbec se nebojí. Od Míši jsem dostal jednou pár facek, když jí Martin předváděl, co už se se mnou naučil.

Ráno mě úplně dostal. Řekl, že bude střílet bez zaměřovače. V pěti letech jsem mu dal první zbraň, malorážku. Je to vojenská Winchestrovka v ráži .17HMR. Má sice malou ráži, ale Martin s ní zabil už dva vlky. Je neuvěřitelně přesná, její střely lítají nadzvukovou rychlostí a mají neuvěřitelně plochou dráhu letu. Jsou krajně nestabilní, to znamená, že když narazí do cíle, tak se vychýlí a dostanou hroznou rotaci. Způsobují tak po zásahu rozsáhlé poranění. Je to nebezpečná zbraň. Jelena s tím člověk, pokud se netrefí do oka nezabije, ale na vlky nebo na lišku je dobrá.

Zeptal jsem se ho:

„Jak chceš něco trefit bez zaměřovače? Chytráku!“ Někdy si o sobě moc myslí. Jen pokrčil rameny.

„Proč mám koukat do nějakého hledátka, když ten cíl vidím?“

„Vidíš, ale to „hledátko“ ti sledovaný objekt přiblíží!“

„To je zbytečné.“ Trval na svém Martin.

„Zbytečné? Tak víš co? Půjdem na střelnici a vyzkoušíme, jak je to zbytečné! Vsadím se s tebou, že budu mít dvakrát lepší zásahy než ty.“

To bylo ráno. Před obědem mě porazil… Nejenom, že se trefoval bez optiky, ale trefoval se mnohem lépe než já. Na tři sta metrů měl osm desítek z deseti. Já pět.

Při obědě jsem byl nervní, ty dva po mně pořád pokukovali, nejdřív po mně a pak po sobě. Nevydržel jsem to.

„A co! Tak je lepší! No!“ Začali se smát. „Abyste se ne…“ Míša zvedla obočí. „…nepoto…“ Hergot, tohle budu mít dlouho na talíři! Večer si ze mne Míša dělala legraci, prý abych se aspoň teďka trefil kam mám a jestli nemá rozsvítit. To už mě naštvala. Otočil jsem se na bok a ten večer se mnou už nehla. Zkoušela všelijaké triky, ale byl jsem neoblomný.

Další den už od rána Martin trénoval na střelnici s malorážkou. Lezlo mi to na nervy. Usmál se na mě a řekl, jestli bych si to taky nechtěl zkusit bez zaměřovače. Nevím, ale připadlo mi, jako bych slyšel v jeho hlase náznak ironie. Bylo potřeba, aby mladý pán trochu narazil.

„Víš co?“ Povídám mu. „Co takhle zkusit něco většího…?“ Martinovi se rozšířily oči.

„Většího? Myslíš Ultra Magnum?“ Zeptal se, jako by se chtěl ujistit, jestli to myslím vážně.

„Jo.“ Povídám znova. Horlivě zakýval hlavou.

„Fajn. Tak přines Manlichera.“ Martin se bleskově rozběhl k domku. V mžiku byl zpátky s kulovnicí v rukou. Je na něj přeci jenom nějaká velká… Míša se taky přišla podívat.

„Nemyslíš, že to je na něj brzo?“ Špitla mi do ucha.

„Ne, moc si o sobě myslí! Za chvíli by byl nesnesitelnej.“

Lehli jsme si oba na palebnou čáru. Ve stručnosti jsem mu znovu zopakoval, jak se s kulovnicí zachází, jak ji držet, aby ho nekopla.

„A nezapomeň! Tohle není malorážka!“

Pak jsem se posadil za něj a sledoval, jak si povede. Lehnul si na břicho, nohy od sebe, zapřel se a zamířil na terč.

Prásk. Hlaveň mu vylétla půl metru do vzduchu, usmál jsem se. Né že bych mu to přál, ale je čas, aby poznal, že s malorážkou jelena neuloví. Martin byl z toho výstřelu docela otřesený. Držel si rameno.

„Vidíš! Už víš co znamená velké střílení? A jak těžké je se s tímhle trefit do terče?“ Způsobně kýval hlavou. Pokračoval jsem ve výchovném proslovu: „A navíc je už dost starý, víš co on má odstřílíno? Minimálně deset tisíc výstřelů!“ Míša se zamračila. Nereagoval jsem, někdy malá lež je velice prospěšná. Martin klopil oči. „A jako taková už by měla být v důchodu, já se s ní ale loučit nechci, nikdy mě, ani tady mámu, nenechala ve štychu. Nikdy se nepovyšuj nad ostatní, pokud si nezkusíš to co oni!“ Byl jsem sám se sebou spokojený. Martin mlčel jako zařezaný, zeptal jsem se ho:

„Co mi k tomu řekneš, hochu?“ A zhoupnul jsem se na špičkách.

„Je mi vás líto…“ Povídá mi. Nechápavě jsem se na něj podíval.

„Líto?“

„Líto, že nemáte tady s mámou takový zrak jako já a musíte používat takové těžké kalibry, abyste zabili jelena.“ Zase sklopil zrak. Stáli jsme tam s Míšou s otevřenýma hubama.

„Co, co… Jak to myslíš?“ Nakonec jsem ze sebe vypravil.

„No.“ Kouknul se na mě. „Tohle.“ Ukázal na kulovnici. „Je zbytečně silná, těžká a hlučná zbraň. Může sem přilákat bubáky…“ Zase jsme se s Míšou na sebe podívali. On však pokračoval: „Proti tomu je ta moje daleko tišší a lehčí…“ Pak se na nás podíval a dodal: „Řekl jsem něco špatně?“ Měl takový ustrašený hlásek.

„Ne, to né, ale s malorážkou jelena nezabiješ! To přece víš!“ Co mi to chce namluvit. Martin se podíval na Míšu. Ta pravila: „Víš, táto, on už s ní jednoho zabil… Měla jsem ti to říct…“.

„Ják zabil? Kdy? To je blbost!“

„Minulý týden, jak jsem s ním byla na lovu… víš?“

„Ale toho si ulovila ty! To byl ten mistrovský zásah do… hlavy.“ Najednou mi to došlo, díra se mi zdála nějaká malá.

„Proč jste mi to neřekli?“

„Protože jsi to nedovolil. Martin mě přemluvil až na místě… Nezlob se, je to moje chyba.“

„Jak se nemám zlobit? Udělalas ze mne blbce! Víš o tom?!“ Rozčílil jsem se.

„Prosím tě, nech toho… teďka.“ Naštvaně jsem se otočil a odešel.

„Krávy!“ Procedil jsem skrz zuby. Vzal jsem si svůj revolver a šel k jezeru rozchodit ten dnešní… podraz.

Spustil jsem pramici na vodu a byl naštvaný na celý svět.

„Takový svinstvo!!! Kráva!!! Vypadám jak čůrák!!!“ Ulevoval jsem si, tady mě aspoň neslyší. Vesloval jsem na ostrůvek uprostřed jezera. Přemýšlel jsem, jestli se Alfréd na nás nepomstil, když nám zařídil tak geniální dítě. Kdyby se mi tak nepodobal, tak si pro Alfréda dojedu…

Večer jsem se vrátil z trucovny, měl jsem sto chutí něco rozstřílet.

Druhý den Martin přišel, že viděl bubáka. Znovu jsem mu řekl, že bubáci už nejsou a že tady nahoře je na ně moc velká zima. A že oni nemají zimu rádi, nevěřil mi a pořád tvrdil, že je viděl.

„Tak ono jich bylo víc?“ Zakýval hlavou, že prý viděl tři.

„Hmm, trojka, to je tvoje šťastný číslo, viď? Běž spát, nebo poznaj, že zlobíš a přijdou si pro tebe.“

Poslechl. Míše jsem se svěřil, co mi Martin řekl, ta mi ale odpověděla, že o bubácích jí říkal už včera a před tím před rokem.

Vzpomněl jsem si na tu epizodu, kdy nás po obědě zburcoval, že kolem se to hemží bubáky. Tenkrát jsem popadnul samopal a pár granátů a s Míšou jsme vyrazili po stopě. Nic jsme nenašli. Martin se dušoval, že je viděl a dokonce i cítil. Prohledali jsme okolí a nic jsme kromě pár stop nenašli, ale ty mohly být taky od nás.

Tak toto byly poslední řádky velmi podivného deníku, který si vedl můj táta. Některé stránky chyběli… Je to jedna z mála věcí, co po něm zbylo. Přišli si totiž pro nás bubáci.

Možná to byla moje chyba, cítil jsem je už dva dny před tím, než nás přepadli a pak ještě něco jiného. Nechtěl jsem vypadat, že se příliš bojím, nikdy jsem nevěděl, čeho je takový bubák schopen…

Je mou povinností deník vést nadále tak, jak ho vedl můj otec. Je to poslední věc co musím udělat, kromě toho, že jejich smrt musím pomstít.

Martin

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai