Poutník

Petr Nacházel

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Petr Nacházel

Poutník

Petr Nacházel

Praha 2007

Copyright © Petr Nacházel

V zajetí semene

Hamburk, starej dobrej Hamburk…

Přístavní čtvrť, všudypřítomný smrad z ryb, olejů a spermatu. Není hezčí místo na zemi. Křivolaké uličky, kam policajti ani turisti moc nechodí.

Ráj.

Alespoň pro mne. Tedy, byl to ráj… do jisté doby.

***

„Tak kerou si pane vyberete?“ Zeptal se mne pokérovaný ulízanec, přejíždějíce pohledem po mladém smetí.

„Tuhle.“ Řekl jsem a ukázal na jednu obzvášť neduživou mladou holku. Ulízanci se roztáhly jeho masité rty do podlého úsměvu. Asi nějaká stará vzpomínka. Nevadí, na mne holčina nezapomene do konce jejího krátkého života…

„Pán má pěkný vkus!“ Pochválil můj výběr. Nic jsem neříkal.

„Je to čerstvá rybička, možná bude trochu zlobit, ale jsem si jistej…“

Usmál jsem se.

Zlobit… Uvidíme.

***

Mary.

Tak jsme říkali naší bordelmamá, všechna děvčata jí nenáviděla. Mary byla lesba, když měla volno a nemusela řádit v salóně, tak si nás jednu po druhý brávala k sobě do pokojíka.

Bylo to hrozné.

Ale to nejhorší teprve mělo ještě přijít. Mary si nás zavolala na „plac“.

„Přišel zákazník, je to elegán.“ Trochu se zasnila. Na jejích tvářích byla asi tuna make-upu.

Čekali jsme. Byly jsme tam já, Susan, Manon, Gita a Lucy. Žádné nebylo ani čtrnáct roků…

Pán byl opravdu hezký. Měl světle hnědý, filcový kabát, asi nějaké lepší značky, tmavě modré kalhoty a na hlavě hnědý klobouk s černou stuhou. Vypadal hezky, vysoký, štíhlý… ten by mohl být jiný, než ostatní. Do očí jsem mu neviděla, měl husté obočí a krempu klobouku hluboko skloněnou do čela. Přejížděl nás pohledem. Pak řekl:

„Tuhle.“ A ukázal na mne. Usmála jsem se. Docela mě to překvapilo. Ale s tímhle pánem půjdu ráda. Snad nebude tak zlej, jako ostatní…

***

Popadnul jsem dívčinu za předloktí. Pokérovanec mi ukázal směr, kde jsou pokoje.

***

Hned za dveřmi mě strhnul k zemi. Sundal si klobouk. Měl husté černé vlasy ulízané dozadu. Poprvé jsem zahlédla jeho oči.

Byla v nich všechna nenávist celého světa. Chtěla jsem vykřiknou, ale hlas se mi v hrdle zadrhnul. Pak si sundal kabát a řekl:

***

„Pocem!“

Ta děvka vůbec nevěděla co má dělat.

„Dělej ty kurvo! Slíkni mě!“

Opatrně jsem se k němu přiblížila. Klečela jsem a začala mu rozepínat zip u kalhot. Pod ním jsem cítila jeho vzdouvající penis. Nejenom hmatem.

Stáhla jsem mu kalhoty, držel mě pevně za vlasy a vzdychal. Kalhoty se spustily na zem. Vytáhl mě za vlasy k sobě nahoru.

Bolelo to. Strčil mi jazyk do pusy a když ho vytáhl, řekl mi:

„Ty děvko!“ Bylo v tom tolik zla, že jsem to za celou tu dobu, co mě unesli, nikdy nezažila. To bylo před necelými dvěma lety…

***

Vytáhnul jsem jí k sobě nahoru a políbil ji. Něžně. Pak…

Chytnul mě za prsa a hrubě je zmáčknul. Bolelo to. Otočil si mne a ohnul. Zase mě chytnul za vlasy a strhl mě trochu dolů, byla jsem v hlubokém předklonu.

Ještě jsem jí trochu roztáhnul ty její hubený bílý nohy a vrazil jsem jí ho tam.

Křičela.

***

Ucítila jsem prudkou bolest… Bylo to hrozné, nebyla jsem moc na anální sex zvyklá a hlavně jsem to nečekala, strhnul mě za vlasy a já křičela.

Narval jsem tý děvce do pusy kus hadru, co se válel na zemi.

Ta zmije začala brečet.

Mám rád když při tom brečí, uvolňuje to ve mne to napětí a pak, dívčí pláč je… osvobozující. Někdy si při něm vzpomenu na Agátu.

Na jediný pokus jsem tam byl v půli cesty a můj nástroj se pohyboval nezadržitelně vpřed. Její díra kladla tuhý odpor, asi není zvyklá.

To v Moldávii to byla jiná, tam maj děvky jinak vycvičený. Jenže už tam začínalo být moc horko…

***

Šílená bolest mě spalovala, nacpal mi do pusy kus mých šatů, které ze mě před tím serval. Pořád se dral dopředu a pak když už byl na konci, tak zase zpátky a pořád dokola, brečela jsem a nemohla jsem dýchat, myslela jsem, že umřu. To bylo mnohem horší než poprvé. Poprvé… jak už to je dlouho. Vzpomínala jsem při tom na svou malou sestřičku… Helence byly tenkrát tři roky.

Bylo to nekonečné, ale to nejhorší mělo teprve přijít. Když mě chytli a znásilnili, myslela jsem, že mě hned pustí, ani jsem to nechtěla nikde říkat. Hlavně, že to už skončilo. Ale neskončilo to. Převezli mne za hranice a tam začal můj „výcvik“.

***

Moje ruce se pevně zachytily její kůže, bude mít na mne památku…

Když už jsem se blížil k vrcholu, prudkým pohybem jsem ho vyškubnul z jejího těla. Trochu se jí při tom podlomily nohy. Tenhle stav dobře znám a byl jsem na to připravený. Zachytil jsem jí.

Pak najednou ho ze mne prudkým trhnutím vytáhl, podjely mi nohy. On mě však chytnul za vlasy a vytáhl mne nahoru. Prudkými pohyby pravou rukou masturboval. Pak…

Vytrhnul jsem jí ten hadr a strčil jsem jí ho do pusy.

Teplo.

Obklopilo mne příjemné vlhké prostředí dívčí pusinky, konečně ze mne spadlo napětí předešlých dnů.

Ucítila jsem příšerný puch z jeho penisu, vyškubnul mi z pusy roubík, div mi při tom nevytrhl jazyk. Jak jsem měla otevřenou pusu, tak ho tam strčil.

Ejakuloval, ta prudkost mě zaskočila. Teda mě zaskočilo, ale on neustal v sebeukájení a já si nemohla odkašlat. Dusila jsem se, ale on pořád…

***

Děvka nečekala asi takovej příval dobrot, tak se jí vypoulily oči a evidentně se dusila. Nedbal jsem toho, nechtěl jsem jí o tu lásku připravit. Když jsem z ní konečně vyjel, tak byla napůl udušená.

Oblékl jsem se, v koupelně jsem si přečísl vlasy a otevřel dveře do chodby. Byl jsem spokojený, však tu nejsem naposledy…

***

Když vyšel z toho Kamilina pokojíku, nebo jak se ta malá ve skutečnosti jmenuje, vypadal o pár let mladší. Usmál se na mne.

Pravý kavalír a nechal ležet na tácku dvě stovky! Dvě stě euro!

„Moc děkujem pane a přiďte zas.“

Ta stará děvka se na mne vyzývavě usmála. Málem jsem se pozvracel. Její bílá a laciným pudrem pokrytá hnusná pleť, ve mně evokovala vzpomínku na mé Tety.

Brrr!

***

Když jsem šel zkontrolovat Kamilu a vešel do jejího pokoje, zděsil jsem se. Modřiny na celém těla, krvavé vrypy od nehtů na jejích bocích a prsou. Dusící se děvče leželo na zemi. Byla pozvracená. Křikl jsem na Mary ať mi jde pomoc.

***

„Mary!!!!!“ Křikl na mne ze shora Ditrich. Lakovala jsem si tam dole nehty a neměla jsem na něj čas.

„Co je?!“ Zeptala jsem se podrážděně. „Neotravuj, porád!“ Ale on volal dál. Vstala jsem tedy a vydala se do schodů.

„Co chcéš?“

„Dělej!“

Vstoupila jsem do pokoje. Co jsem viděla mě hodně překvapilo, ne že bych to viděla poprvé, někteří zákazníci, i některé zákaznice mají roztodivná přání, ale tady to už… „Co jí je?“ Zeptala jsem se Ditricha.

„Nevím, dusí se! Podívej, jak jí zřídil!“ Odpověděl Ditrich. Kamila se snažila vykašlat a vyzvrátit, ale nešlo jí to.

„Takhle nám poničit zboží! Kurva! To nebude moc nejmíň tejden mezi lidi!“ Lamentoval Ditrich.

„Ale snad to nebude tak horký.“ Nemyslí na nic jiného, než na ten svůj kšeft a prachy.

„Pořádně se vykašlej Kamilo! Pořádně!“ Začala jsem jí pro jistotu dlaní tlouct do zad. Pomohlo to.

***

Když přišel Ditrich, pokoušela jsem se nadechnout a zároveň vyzvracet to, co do mne ten… jak mu jen říkat, natlačil. Křičel na Mary aby šla sem, a když konečně přišla, začala mi tlouct dlaní do zad.

Konečně.

Vyzvrátila jsem na sebe, na koberec a na Ditricha, celou svojí snídani a oběd.

„Doprdele! Poblila mi kalhoty! Děvko jedna! To nemůžeš dávat pozor?!“ Pohlavek jsem jí ale nedal, byla už tak dost zrychtovaná. Prohlížel jsem její tělo. Týden! Možná dýl. Sakra. Zeptal jsem se Mary:

„Zaplatil?“ Kývla.

„Kolik?“

„Sto pade.“ Odpověděla Mary.

„Debil, za tohle měl aspoň dvě kila!“ Mary jen pokrčila rameny.

„Je v prdeli.“ Řekla.

„To mi je jasný! To já bych byl už taky!“

Ditrich se poťouchle usmál a řekl Kamile:

„Tak vstávej! Musíš to po sobě děvenko uklidit.“ Viděla jsem, jak má podivně nacpaný poklopec, evidentně ho to vzrušovalo… Prase. Některý mužský do smrti nepochopím.

Pak otočil Kamilu.

„Ty vole podívej! Co s ní ten hajzl prováděl?“ Po jejích stehnech tekla krev. Hovado! To moh dát za takovej prasečinec aspoň pětikilo! Budu muset dát hlášku i ostatním, ať si dají bacha…

***

Vyšel jsem na ulici a zamířil k hotelu. Myslím, že se tu zdržím déle, mají tu dobrý zboží a personál se moc neptá.

Kdysi jsem tu sice byl, ale to už je dávno. Snad sto let, možná déle. Staré vzpomínky, tenkrát to tu ale vypadalo jinak. Omšelé dřevěné baráky, na střechách térovej papír, bláto, pobíhající psi a maglajz.

Nyní, hmm, je to tu taky pěkné.

Šel jsem zpátky do hotýlku, jen se musím dostat na tramvaji a ta mě rychle doveze „domů“. Nemám domov, teda kdysi ano, ale tam byly Tety. Při vzpomínce na své nejbližší příbuzné, které se mě ujali po smrti, po vraždě mých rodičů, mi přejel mráz po zádech.

Tety.

„Váš klíč, pane.“ Příjemná recepční mi podala klíč, s velkým dřevěným přívěškem. Byla na něm usmívající se hlavička oslíka. I penzion se tak jmenoval: „U veselého oslíka“ Tady mě nikdo hledat nebude.

***

Šla jsem do vedlejšího lokálu. U tří panen se to jmenuje… Jak dojemné, mají tam samé Rumunky a cikánky, k smíchu: „U tří panen“.

„Rouzy!“ Zavolala jsem za závěs z korálků. Rouzy je má stará známá, jsme to, co by řekli normální lidé „kamarádky“. Spíš se ale informujem a dohazujem si kšefty.

„Tě vidim.“ Povídá Rouzy zpoza závěsu. „Nó?“

Kráva, co zas chce, zrovna když má Mateus chvilku čas…

„Tak dělej, pořádně musíš! Hloubš a lízej! Nebo to řeknu!“

„Dělej, máš chvilku?“ Rouzy se ale za závěsem chichotala a na moje nalehání nereagovala.

Zase otravuje, kráva. Konečně! Tlak v podbřišku povolil, už to není co bývalo. Ale Mateus je sladkej, kdyby ho se mnou načapali… Měl by problém.

„No co je?!“ Konečně přišla. „Snad nehoří!“ Za ní vyšel nahatý asi patnáctiletý chlapec. Mateus. Měl smutné oči. Ani se mu moc nedivím, Rouzy je o pět roků starší jak já…

„Ale mohlo by.“

„Tak co se děje?“ Zeptala se podrážděně a já věděla, že jsem je, teda ji, nevhod vyrušila. Mateus se odploužil zpátky do kuchyně. Je to jeho soukromé peklíčko. Jednou se pokusil upláchnou z nedalekého homosexuálního klubu. Tak ho prodali sem, Karlovi, byl skoro polomrtvý.

Ti buzici se na něm pěkně vyřádili. Pomáhala jsem ho s Rouzy ošetřovat. Teď si s ním užívá Karl. Brrr. S ním jsem ještě nešukala a ani nebudu! Karl je prase. Je neuvěřitelně silnej a neuvěřitelně tlustej, pořád žere, nebo mučí toho chudáka Mateuse…

„Nevyskytoval se tu jeden… takovej elegantní chlápek?“

Tý Mary snad přeskočilo, elegantní chlápek.

„Jakej chlápek?“ Zeptala jsem se.

„Takovej, v hnědým kabátě a kloboukem se stuhou.“

Rouzy má úplně vyšukanej mozek, říkala, že kdysi začínala na lodi, která vozila bohatý turisty po Středozemním moři. Šukala každý den z deseti chlápkama. Bavilo jí to.

„Co by tady dělal?“

„Co já vím? Ptal se na děvče!“

„Ne. Proč se ptáš?“

„Protože nám zmršil jednu holku! Kretén!“

„Hmm, nevím. Nikdo tu nebyl.“

„Tak mi zavolej Karla!“ S tou starou šlapkou se nemá cenu bavit.

„Vážně s ním chceš mluvit?“ S úctou se zeptala Rouzy.

„Jo, ale na ulici!“

Šla jsem do kuchyně ke Karlovi. Mateus se koupal ve škopku plném špinavého nádobí, otočila jsem se stranou.

„Chce s tebou mluvit Mary.“

„Ta stará čubka od vedle?“ Otázal jsem se. Co může ode mne chtít? Že by chtěla šukat? To sotva, jedině, nějaká informace… Že by Ditrich prodával podnik, hodilo by se to. Zbytečně si konkurujem, co se sem nastěhoval, tak to už není co bývalo…

„Co chce?“ Karl ani nevzhlédl a dál krájel cibuli.

Nebrečel.

„Mluvila o nějakým chlápkovi, co jim zkurvil děvče.“

„No jo, to se stává…“ Co otravuje s takovou prkotinou. Kráva. „Ať jde do prdele! Řekni jí, že nemám na ní čas! Nebo víš co? Řekni ji, ať zajde sem.“ Zachechtal jsem se svému geniálnímu plánu tu starou kurvu konečně pořádně vošukat!

„Sem ti nepude, není blbá!“

„Jak to že nepude?“ Třísknul do stolu.

„Protože ví co seš zač!“ Trochu jsem si dovolila, ale někdy je úplně nedůvtipnej. No někdy, vlastně pořád.

„Já ven nechodím, to víš!“¨

„Tak uděláš vyjímku! Něco ti chce.“

„Všechny jste starý kurvy! Vobě! Jednou vás v tom škopku utopím!“ Křičel Karl a ukazoval směrem k Mateusovi, ale já věděla, že ven pude.

***

„Co chcéš?!“ Opatrně jsem se rozhlížel, jestli to není nějaká finta od fízlů. Nikde však nikdo nestál.

„Chtěla jsem jen, aby sis dával pozor!“ Začala jsem, ale skočil mi do řeči.

„Žádná stará kurva, mi nebude říkat, co mám dělat! Je to jasný?!“ Chytnul jsem jí za loket, ale vyškubla se mi. Svině!

„Počkej!“ Jen tak tak se mi podařilo vyškubnout, měl slizké ruce. Kousek jsem poodstoupila.

„Byl u nás, takovej hezkej chlap, černý vlasy a…“

„Já jsem u vás už dlouho nebyl!“ Rozchechtal jsem se.

„Né, počkej, zkurvil nám tam holku, dost jí poničil. Potrpí si na análek, je pěkně zrychtovaná, jen si dávejte pozor!“ Křikla jsem ještě na Karla a utíkala zpátky do lokálu. Na tohle se Ditrichovi už vyseru.

„Já si taky potrpím na análek!“ Volal ještě Karl a já byla ráda, že za mnou zapadly dveře.

***

„Co řvéš?! Budeš dělat, co ti řeknu!“ Kráva, co si myslí?

„A já ti říkám, že už mě za tím dobytkem posílat nebudeš!“ Hádali jsme se s Ditrichem už půl hodiny. Ditrich se Karla bojí.

„Měli jsme se na to vysrat! Ať si ty svý cigošky taky kurýruje!“

„Hovno! Je dobrý, když to bude vědět, jestli sem zas příde… Bude si dávat aspoň bacha!“

***

Svalil jsem se do postele a koukal do stropu. Přehrával jsem si znova dnešní zážitek s tou malou. Ty budou asi koukat, až ji najdou. Měla krásnou prdelku… Tlak v kalhotách zase narůstal.

„Do prdele!“ Budu se muset ještě někam podívat… Hergot! „Nedá se ale nic dělat.“ Vstal jsem a rychle se oblékl.

***

„Jak ti je?“ Zeptala se Lucy, kterou mi přidělili na ošetřování.

„Bolí to.“

„Hmm. Chceš něco přinést?“

„Ne.“ Ležela jsem na posteli, na boku.

Lucy je hodná, je z nás nejmladší, chytili jí, když se ztratila v hlavním městě. Prožila si pravý peklo. Já jsem na tom byla ještě dobře. Ona „pracuje“ od desíti roků. Největší strach má z Mary, tu nenávidí, jako my všichni. Svůj úděl bere celkem dobře, ale Jí nemá ráda. Ví, že si pro ní zase příjde a pak…

***

„Kurvičky, čubičky… pojďte k papínkovi…“ V týhle tmě se nedá žádná pořádně ulovit! Kdepak, příště si vemu baterku. Cítil jsem jak přede mnou uhýbají.

„Nehrajte si se mnou!“ Roztáhl jsem ruce do šířky a začal je nahánět. Uslyšel jsem pískot. Bály se. Usmál jsem se pod fousy.

Tohle mně baví.

Už jsem jednu měl, ale vyškubla se mi.

„Prevíte! Počkej až… Ták a mám tě! Kerá ty seš?“ Podle prsou to bude ta malá, ale…

„Tak pojď.“ Táhnul jsem ze sklepa svůj úlovek.

Konečně světlo.

„Á Karolínka! Ale ty se Karolínka nejmenuješ, viď?! Ty seš Monika! Pamatuj si to. M O N I K A! Jestli tě uslyším jenom špitnout to tvoje hnusný starý jméno, tak se seznámíš s žehličkou.“ Zachechtal jsem se.

Táhnul jsem za sebou lehce se vzpouzející děvče.

***

Najednou mě chytnul. Měl silné ruce, pokoušela jsem se mu vyškubnout, ale nešlo to. Začal mne osahávat. Pak mi zase vyhrožoval a táhl mne ke dveřím nahoru. Vím co přijde. Musím být poslušná a udělat přesně to co mi nakáže, nebo to co mi nakáže zákazník.

„Tak tady jí máš! Potřebuje pořádně vykoupat. Tam dole je smrad, to by se jeden poblil! Kurvy jedny!“

Předhodil mne Rampouchovi.

Je to dement, je hnusnej, ale aspoň nás neosahává, má děsně studené ruce, proto mu taky říkáme rampouch. Jen nás omyje a dává pozor. Nesmíme s ním mluvit. Katy jednou pořádně seřezali, když jim Rampouch řekl, že s ním mluvila. Řekli mu, že jsme tady za trest a že až si to tu odpracujem, tak nás zase pustí. Uvěřil jim. Prosťáček.

„Tak co? Už je? Ti to trvá! Přestaň se tak šklebit, nebo nedostaneš žrádlo! Dělej dej mi jí.“ Debil jeden, ani ti nejzvrhlejší kunšafti s ním nechtěj šukat. Je vlastně na hovno, ale aspoň pomáhá v kuchyni.

„Tak pojď. Čeká tě zákazník…“

***

Vypravil jsem se zpátky do noční čtvrti, můj hlad mě tam táhnul. Cestou jsem potkal jednu obzvlášť pěknou prdelku. Usmál jsem se na ní, ale ušklíbla se. Asi jsem na ní moc starej. Děvka. Kdyby se mi dostala do rukou… já už bych jí naučil, ale co, zchladím si žáhu jinde.

Šel jsem na stejný místo, ale o ulici vedle. Mohlo by to tam být taky dobrý.

Už cítím ten smrádek… Pohádka.

Takhle to podobně smrdělo u nás doma, ale bylo tam víc rybiny! Zase jsem si vzpomněl na ty dvě odporný čarodějnice, škoda, že místo mých rodičů neupálili ty dvě hydry… Vzteky mi zbělely klouby.

Vrazil do mě jeden černý pořízek, něco kolem dvou metrů a byl celý ověšený zlatem. Myslel si, že mu to tu patří. Ale to se pleteš holoubku, já to byl, kdo tvoje předky vozil jako divokou zvěř do Ameriky, kde jste se naučili číst a psát.

„Kurvo jedna černá, to neumíš dávat pozor?!“ Asi ho to zaskočilo, ale poměrně hnedka se sebral, otočil se a šel zpátky ke mně.

„Právě sis nasral na hlavu bělouši!“ Utrhl se na mne.

Chtěl mně chytnout pod krkem, ale leta praxe a pár lidiček… Během dvou vteřin to byl uzlíček neštěstí, svíjející se na zemi. Vtáhnul jsem ho do jednoho opuštěného vchodu a tam jsem se trochu zklidnil. Akorát kabát jsem musel vyhodit, protože byl celý od krve. Nesmím se nechat příště takhle unést!

Vešel jsem do toho pajzlu, za pultem seděl odporný chlap v ještě odpornějším pulovru. Fousy měl slepené kuřecím vývarem. Jak někdo může žrát ty odporný, tupý, hnusný ptáky a ještě k tomu vařený?

***

„Přání?“

„Děvku! Nějakou mladou!“ Dodal jsem. Hnusák si mne podezřívavě prohlížel. „Mluvíte německy?“ Otázal jsem se ho, když nepřestával vejrat.

„Jo.“ Odpověděl a koukal dál. Přivřel jsem oči. Ve vteřině jsem ho mohl roztrhnout vejpůl, ale ovládl jsem se. V tom přišel asi sedmnáctiletý mentálně retardovaný kluk. Mám na tyhle typy občas taky chuť, ale dneska ne.

„Co tady děláš!? Koukej zmizet!“ Štěkl po něm Hnusák. Pak povídá:

„Jakou byste měl na mysli… pane?“

„Mladou.“ Podíval jsem se mu do očí. Jestli si do teďka myslel, že jsem polda, nebo nějakej novinář, tak teď si to už nemyslel. Obvykle se lidem do očí nedívám, ale někdy je to nejpřesvědčivější argument.

***

Vlezl k nám do lokálu nějakej hezoun… Byl docela slušně voháklej, prý že chce děvku a mladou. Myslel jsem si, jestli ty panáčku nejsi nějakej provokatér, takový týpci, myslím tím takhle oblečený sem nechoděj moc často, ale pak jsem se mu podíval do očí. Teda, spíš, že On mi to dovolil.

Vstal jsem a šel do sklepa.

Když jí ten krypl konečně umyl, naservíroval jsem mu jí i s mrkví v zadku… Tuším že takové věci se tomu panáčkovi budou líbit, teda mě se aspoň líbí. Pán byl asi od fochu, když si přebíral zboží, tak si jí pěkně skouknul a prohmatal, žádné vošahávání, jen jí prohmatal, líbila se mu.

***

Strčil mi do zadku vařenou mrkev, byla ještě teplá. Pak mě přivedl před Něj, byl vysoký, černovlasý, docela pěkný… ale něco, něco mi říkalo, že je zle, něco na něm nebylo v pořádku. Chtěla jsem se mu kouknout do očí, ale měl poměrně husté obočí, tak jsem…

***

Když mi ji přivedli, zjistil jsem, že zdejší šéf je pravý gurmán, podcenil jsem ho. Nikdy nehodnoťte lidi na první pohled. Poděkoval jsem a odvedl si ji nahoru.

„Klekni si!“ Nařídil mi. Poslechla jsem a začala mu rozepínat poklopec. Některý mužský jsou prasata a vůbec se nemyjou…

Byla nahá a klečela mi u nohou, s tou mrkví to byl docela výkon, doufám, že se jí nezlomila, to by byla vážně škoda, museli bychom čekat až vyjde.

Pak mě chytnul za vlasy a zprudka mě vytáhl k sobě nahoru. Vykřikla jsem, ale to už mi do pusy narval kus nějakého hadru, myslím, že to byla dečka ze stolu.

„Tak ty svině si myslíš, že tu budeš ječet?!“ Usmál jsem se, trochu se jí podlomily nohy. Vohnul jsem si jí přes koleno a vytáhnul ze zadnice mrkvičku. Byla krásně teplá. Teplá a křehká, tak jí mám rád. Jednou rukou jsem jí držel a druhou jsem jí projížděl její teplou prdelku. Bránila se, ale několik ran do stehen a přes zadek jí udělalo povolnou. Když jsem byl už po jídle, chytnul jsem jí oběma rukama za stehna, roztáhnul je a zakousl se do její čerstvě vyholený kundičky. V puse jsem měl ještě zbytky mrkve, ale to nevadí.

Užíval jsem si to.

Pokoušel se mi tam strčit tři prsty najednou, nešlo to, ale pak se mu to podařilo. Hrozně to bolelo, nemohla jsem křičet, pokoušela jsem se mu vyškubnout, ale začal mě mlátit hlava nehlava. Pak asi dojedl, protože mě přestal týrat, zvrátil mě tak, že jsem měla hlavu dolů a pevně mně držel za stehna. Pak přišla ta největší bolest…

Pevně jsem jí držel a mačkal ty její krásně tvarovaný stehna, myslím, že na mne bude mít trochu památku. Ale pár modřin není nic oproti tomu, co jsem s ní mínil rozehrát.

Když už jsem se dost nabažil jejího klína, hodil jsem si ji výš k sobě a zlíbal jí maličká ňadýrka, dosud hrdě se vypínající vzhůru. Pokoušela se mně odstrčit, ale neměla šanci.

Poté jsem zprudka vstal a odhodil jsem jí na koberec. Postavil jsem se před ní.

***

Když mě přestal kousat tam dole, tak mě strhnul k sobě nahoru, praštila jsem se při tom do týla a možná díky tomu jsem tak přišla trochu k sobě. Začal mě kousat do prsou, zase jsem se pokoušela bránit, ale vůbec to nešlo. Pak mě od sebe odhodil. Spadla jsem na koberec, byla jsem celá od krve. Slyšela jsem jeho hlas, ale nevěděla jsem co říká. Mluvil tak nějak divně. Měl zlý hlas i ta jeho řeč byla taky taková zlá. Masturboval přitom.

Křičel jsem na tu malou děvku ať si pořádně klekne a vykouří mi ho, ale ona vůbec nereagovala. Pak mi došlo proč, mluvil jsem starou vlámštinou, které moc lidí nerozumí.

Zřejmě mu došlo, že nerozumím, tak spustil německy:

„Pojď, budeš mít papáníčko.“ Zvednul se mi žaludek a já věděla, že živá se odtud nedostanu. Sebrala jsem všechnu svou odvahu a doklopýtala jsem k němu. Pořád tam stál a ukájel se rukou, jeho penis byl dost veliký, ale jeho varlata… obrovské.

Obejmula jsem mu jeho stehna.

Pak se ta mrcha sebrala a začala se ke mně plazit. Konečně.

Když se mne dotkla svýma, ještě dětskýma rukama, pln očekávání jsem zaklonil hlavu.

Klekla jsem si pod něj, byl dost vysoký jeho dlouhé černé chlupy na stehnech mi připadaly jak tlustí červi lezoucí z mrtvoly. Kůži měl bílou a suchou. Obrovská varlata se nade mnou houpala jako dvojité srdce zvonu. Poposedla jsem si ještě víc a chytnula mu jeho penis do rukou, zapřela jsem se.

Cítil jsem její hebkou pleť jak se dotýká mých stehen. Bylo to tak vzrušující. Vím, že po tom budu žít o dalších sto roků déle.

Nadechla jsem se, ale neměla jsem najednou odvahu k tomu, co jsem chtěla udělat. Vím, že mne zabijou, ale to mi bylo jedno, hlavně aby to bylo rychle.

Pak mi ta kurvička vzala do těch svých ručiček můj nástroj, cítil jsem, že brzo přijde ta chvíle, která mě na chvíli osvobozuje od tohoto světa. Zato to s ní rychle skoncuji.

Pomalu jsem mu pustila penis a sunula se k varlatům. Opatrně jsem je chytnula do obou rukou a…

Ještě mi ho trochu zmáčkla a pak se rukou sunula, ke zdroji mé síly. Oběma rukama je obejmula. Pozdě jsem pochopil co míní udělat. Její nehty a zoufalství…

… pevně jsem mu je zmáčkla, aby nevyklouzly a trhnula vší silou dolů. Ještě víc jsem se zapřela o koberec a rvala mu tu věc z těla. Nehty se mi zarývaly do toho tlustého vaku až konečně…

Bolest mě celého obstoupila, nemohl jsem se nadechnout a ani hýbat rukama. Úplně jsem byl paralyzován, chtěl jsem padnout na zem, ale nemohl jsem. Byla to ta největší bolest, za těch čtyři sta let, co bloudím po světě. Ta svině mi rvala maso z těla.

… mi zůstala ta hnusná věc zůstala v rukou. Panicky jsem to zahodila do kouta. Překvapilo mně, že nevydal ani hlásku, jen tak tam stál rozkročen a v předklonu s otevřenou pusou. Odkutálela jsem se pryč od něho.

Pak udělal krok, krok do předu. Ke mně. V očích úžas a vztek, obojí najednou. Popadla jsem mosaznou stojací lampu a strhla z ní stínítko. Rozmáchla jsem se a vší silou ho udeřila do obličeje.

Neupad.

Jen se tak podivně zvrátil, ale držel rovnováhu. Ruce mě příšerně bolely od toho nárazu, ale sebrala jsem svojí veškerou sílu a praštila ho ještě jednou. Mosazná násada mu vjela přímo do otevřené pusy. Svalil se na zem.

Rychle jsem se rozhlédla kolem sebe. Nic jsem neviděla, čím bych ho mohla konečně zabít, dost sice krvácel, ale tušila jsem, že to nestačí.

Pak jsem uviděla mramorovou bustu Venuše na parapetu okna. Byla těžká, hodně těžká. Musela jsem jí držet oběma rukama. Došla jsem k němu. Ležel na zemi a byl v podivném transu. Škubal prstama u rukou a chrčel. Zaváhala jsem, pak mi pohlédl do očí. Už je měl jiné, nebyly zlé. Prosily. Byla jsem celá udýchaná a už jsem neměla sílu k poslednímu úderu. Zahlédla svůj obraz v zrcadlu. Celá od krve, zohyzděná, nahoře i dole a všude podlitiny. Zvedla jsem tu příšerně těžkou sochu nad hlavu a mrštila jí vší silou do obličeje. Ten zvuk byl hrozný. Povolila lebka a jeho mozek mi vytryskl na kotník. Zhroutila jsem se na zem vedle něho.

***

Ticho kolem rozťal jekot policejních sirén. Byli jich desítky. Někdo našel ve vedlejším domě člověka napůl staženého z kůže.

Policisté prohledali všechny domy v okolí a zatkli mnoho lidí, včetně několika celostátně hledaných osob. Osvobodili rovněž i několik dívek vězněných v nelidských podmínkách a nucených k prostituci.

Psalo se o tom několik dnů a dokonce se tzv. Hamburská aféra dostala na stůl Evropské komise pro potlačování organizovaného zločinu. Nakonec se to ale všechno zahrálo do autu, nikdo si nechtěl připustit, že takové věci se stali v Evropě a ještě k tomu v zemi, která se měla stát následující rok předsedající v Evropském parlamentu. Byla to ostuda, kterou nikdo neměl zájem vyšetřovat. Policisté se stáhli zpátky do ulity a pár podezřelých, chycených onoho listopadového večera pustili zase na svobodu. Někteří se stali státem placenými práskači a jiní na chvíli zmizeli do ústraní.

Dlouho si lidé z místní čtvrti povídali o holce, která zabila zákazníka, jehož tělo našli policisté nedlouho po razii. Dívka pak spáchala sebevraždu, která byla dost zarážející. Není obvyklé aby se někdo, než skočí z okna propíchnul tupým pohrabáčem…

Hon

Po té malé nehodě s tou hamburskou čubkou, která mě tak… překvapila, jsem se rozhodl být opatrnější. Poldové nejprve moje tělo odvezli do márnice, na patologii, kde mně nejspíše hodlali pitvat.

Brrr.

Probudil jsem se v úzkém dřevěném prostoru, vonělo to tam pryskyřicí. Vzpomněl jsem si na svou první plavbu na Betty, kde jsem v podpalubí dřel od rána do večera a čichal stejnou vůni borovicového dřeva.

Natřásalo se to, hned jsem poznal, kde jsem. Nebyl jsem v rakvi zavřený poprvé. Lidé nebyli ani dřív moc opatrní, sice nás pár lidí vyhledávalo a vraždilo, ale nebylo to tak hrozné, jak se popisuje.

Naposled jsem se v rakvi ocitl blízko rakouského městečka Gratz, byla to malá vesnička, kterou jsem procházel. Psal se rok 1826. Místní neměli rádi cizince a já zas křupany. Pustili jsme se do sebe. Zprvu jsem vyhrával, ale jen do té doby, co mě jeden z těch zabedněnců zasáhl mušketou do hrudi. Udělalo to ve mně díru, že jsem tam prostrčil ruku, ještě jsem dva z nich zabil, ale potom už jsem padnul do bezvědomí.

Lidé mé tělo chtěli spálit, zvlášť jedna stará čarodějnice křičela zaříkávací formule, až mi z toho šel mráz po zádech.

Zachránil mě až jeden učitel, který trval na tom, aby mé tělo převezli do Lince, kde tenkrát sídlila věhlasná přírodovědecká fakulta. Tahali mě tam dva dny, to mi stačilo, abych se dal trochu dohromady. Když otevřeli bednu, aby se ten zvědavý učitel podíval jak vypadám, tak jsem je zabil a hodil i s koňmi do rozvodněné řeky.

Po několika „úrazech“ se mé tělo, teda pokud mělo dostatek živin, vždy rychle zregenerovalo.

***

Drncání skončilo, čekal jsem asi hodinu, než se otevřely dveře pohřebáku.

„Tak copak to tu máme?“ Chtěl jsem vědět. Už mi končí směna a teďka mi do toho přivezou další várku.

Těla.

Mám rád těla, mohu je zkoumat, aniž by mně někdo rušil. Být sám s mrtvými, je tak vzrušující…

„Sou to dva.“ Odpověděl jsem Helmutovi. „Jeden černej a druhej nějakej běloch. Je to docela masakr, zvlášť ten černej, někdo ho stáhnul z kůže. To jsem ještě neviděl.“ Nechápu co na nich ten doktůrek uvidí, já bych je naházel rovnou voba do pece a bylo by.

„Podívám se ještě na ně.“ Odpověděl jsem havranovi. Jsou to tupí lidé, vůbec si neuvědomují co vozí a aby přežili ve své práci, tak chlastaj levnou kořalku. Špína.

S mrtvými se dá přece dělat tolik věcí. Jestli je jeden z nich stáhnutej z kůže, tak si nikdo nevšimne, že chybí třeba ledvinka, nebo slezina… Oni ji už nepotřebují a druhému to pomůže. Ovšem za jistý poplatek…

Usmál jsem se na havrana.

„Hoďte mi je na čtyřku.“ Dám si malej přesčásek. Zítra si vemu ranní a dodělám je. Odebral jsem se za havranem, který mezitím vyndal obě truhly na vozík.

„To pořád máte tyhle vrzající krámy?! U svatýho Tomáše mají už několik let ty nový!“ Čílil jsem se na doktora. Ten jenom pokýval hlavou a přiblble se usmíval. Tenhle je divnej, ale ten u Tomáše je ještě horší, povídá se, že se na těch mrtvejch ukájí. Dobytek.

Pořád si tenhle blbec na něco stěžuje, kdyby věděl, že jsme místo těch nových vozíků, koupili druhou sadu pitevního vercajku… Jo doktor Greb, ten se vyznal i v účetnictví, to vlastně on mi podal pomocnou ruku a zařídil tak dobrej vedlejší příjem. Teda až do té doby, než ho před půl rokem skolil infarkt. Z jeho těla se ale nedalo použít nic, byla to škoda. Navíc jsem mu našel metastáze na žaludku.

„Proč až na čtyřku, ta je nejdál?“ Chtěl jsem vědět, tlačit tenhle krám není vůbec žádná sranda a ještě k tomu na čtyřku. Ne že bych se bál, ale jsou to původní prostory staré nemocnice. Jsou hnusný a temný. Budu si muset dát zase frťana. Při pomyšlení na lahvinku mě zahřálo u srdce. Měl jsme si ji dát do kapsy! Kdyby mi doktor řekl, že jedem na čtyřku, tak bych si ji vzal. Občas nás kontrolují, jestli nemáme sebou chlast, ale nikdy ne, když jedem na čtyřku.

„Protože se v ostatních pitevnách právě přednáší.“ Zalhal jsem tomu zabedněnci. To víš, zrovna tobě budu vykládat, že si od nich něco vemu. Na čtyřku nikdo nechodil, je to s podivem, ale většina personálu se tam bojí. Nevím proč. Chtěli to tam zasypat, nebo zazdít, ale doktor Greb nakonec ředitele ukecal s tím, že se to může používat jako sklady.

„Tak a jsme tady. Teda doktore, jak můžete v téhle zimě… To nechápu.“ Hnusná, mrazivá a vlhká místnost je ta čtyřka, když vidím ty železa natlučené do zdí, tak se mi zdá, že to spíš sloužilo jako mučírna, než jako nemocnice. Odpliv jsem si a doktor si ode mne převzal zakázku. Rychle jsem chvátal pryč.

Podepsal jsem se tomu pitomcovi na dodák a dostrkal jsem vozík na plac. Konečně se za ním zavřely dveře. Přemejšlel jsem, jestli mám dát na kolík, ale pak jsem se rozhodl, že ne.

Otevřel jsem první truhlu. Byl tam černoch, hrudník měl stažený s kůže a obličej zkřiven do hrozného šklebu. Řez i postup byl ale čistě proveden. Asi odborník.

„Hmm. Ty seš fešák.“ Ohodnotil jsem urostlého zákazníka. „Uděláme ti testy a jestli si ty prase nemělo nějakou nemoc, tak pudeš do světa.“ Dodal jsem pro sebe. „Nebo alespoň něco z tebe půjde do světa.“ Zachechtal jsem se a převrátil ho na stůl a přetočil na záda.

„Nikam nechoď, já se zatímkouknu na toho druhého.“ Řekl jsem černochovi a otevřel druhou truhlu. Na dně ležel zrovna tak urostlý mladík, jako ten vedle.

„To mám ale dneska štěstí.“ Pomyslel jsem si. Uděláme testy dva, o ledviny je dneska velký zájem.

***

Otevřel víko mé rakve. Přemýšlel jsem, kdy na něj vyskočím, cítil jsem sice, že tu nikdo není, ale ještě chvíli počkám, co bude se mnou chtít dělat.

Chlap vypadal celkem dobře, zpráva, která popisovala, že má prasklou lebku a mozek že vytekl na zem, evidentně přeháněla. Nejspíš to psal nějaký mladý poručík, který nepozná mozek od míchaných vajíček. Pod zprávou, to mě zarazilo, byl ale podepsán kapitán Greber.

„Hmm, taky už začíná blbnout.“ Vyklopil jsem druhého zákazníka na pult a vrátil se pro nástroje.

„Tak koho vemem prvního?“ Nevěděl jsem, do koho se pustím, oba jsem obešel a pak se rozhodl pro toho bělocha, docela mě zajímal. Měl takovou divnou kůži a vůbec se mi zdál takovej zajímavej.

Když nade mnou stál a chtěl provést první řez vyvstala mi na těle husí kůže. Některé pochody nedokážu podchytit, ani po více jak čtyřech stoletích.

„Ouuu! Co to, co to je?“ Trochu jsem odskočil od těla. „To jsem ještě… no mohla by to být posmrtná reakce. Kolikrát se mi stalo, že když jsem někoho pitval, tak se mi ještě chvíli třásl na stole, ale tohle…

„Co seš zač, příteli?“ Přistoupil jsem se zájmem ke stolu.

„Jmenuji se Verner.“ Odpověděl jsem doktorovi a sednul si na stůl. Ten zezelenal a já se na něho usmál. Hlava se mi ještě trochu motala a hučelo mi v ní. Ale jinak jsem byl celkem fit. Měl jsem hlad.

„Co to… co to? Vy jste živej?“ Dal bych tisíc euro na to, že ten chlap podle té zprávy, měl být mrtvej.

„Jo, ale vy nebudete.“ Řekl jsem doktorovi a chytnul ho za krk. Pokoušel se se mnou bojovat, ale nečapal se, byl sice silnej, asi chodil do posilovny, ale neměl šanci.

„Tak a co teď?“ Podíval jsem se na něj, byl zhruba stejně vysokej jako já, černé vlasy, bílá pleť… Napadla mne spásná myšlenka. Chvíli jsem chodil po té vlhké místnosti a přemýšlel jsem, čím ho…

„Tady.“ Uvolnil jsem ze zdi viklající se kámen a došel k doktorovi. Dvěma ranama, jsem mu zdeformoval obličej, že by ho vlastní matka nepoznala a utrhnul mu varlata. Na prázdný pocit tam dole si pořád nemohu zvyknout.

„Tak a teď si vyměníme role, panáčku.“ Převlíknul jsem ho do mých šatů a strčil do rakve.

„Teď je ze mě pan doktor, maminka by měla radost.“ Připnul jsem si vizitku, sbalil jeho osobní věci a odešel z pitevny. Cestou mě nikdo nezastavil.

„Nejdřív musím najít tu malou čubku!“ Dodal jsem polohlasem, když jsem mířil ven z nemocnice k parkovišti, kde měl doktor Helmut zaparkovaný automobil. Podle loga to měla být Honda, uvidíme.

Chodil jsem po parkovišti a cvakal dálkovým vypínačem, až konečně vedle mě zapípalo auto. Byla to Honda Legend.

„Hmm, koukám, že sis žil docela nad poměry.“ Zakroutil jsem hlavou. Čekal jsem spíš nějakého Civika, nebo tak něco, ale tohle ne. No nic, od této chvíle jsem psycholog a tu malou čarodějnici musím odvést na místo činu.

Zajel jsem na místní policejní okrsek, kde jsem tušil, že by mohli mít nějaké ponětí o děvčatech z nevěstinců.

***

„Z luxusního vozu vystoupil elegantní pán, mohlo mu tak být kolem třiceti. Doktor Helmut se jmenuje. Vybrané chování, žádný hulvát, rozumíš… Ptal se po nějaké děvce z toho přístavního bordelu, prý s ní potřebuje mluvit. No nevím co s ní chce probírat. Ale co, slíbil, že se pro mne večer, až skončí služba, zastaví.“

„A čím vlastně je?“

„Psycholog! Už jsem ti to jednou říkala!“ Ta Selma je fakt natvrdlá…

„No, aby na tebe nezkoušel nějaké ty fintičky…“

„Jaký fintičky? Tenhle je jinej, to já poznám, šukat bude chtít taky, to je jasný, teda aspoň doufám, ale kdybys viděla to jeho fáro! Ten bude muset pustit holka nějakej tuzér, než si čichne ke kačence.“ Obě jsme se zasmály.

Katty má fakt štígro! Kráva jedna, dnes jsem na přepážce měla mít službu já a ta fiflena si to se mnou vyměnila. Mrcha! Má ale štěstí! Nezbude mi nic jiného, než chodit s tím troubou z prvního patra. Blbec! Ne, já jsem kráva, neměla jsem s tou čubou měnit směnu. Teď se mi směje. Doufám, že ten frajer se na ní vysere! Přála bych jí to. Krávě.

„A von si jí vodvez?“ Chtěla jsem ještě vědět.

„Ne, poslala jsem tam Marka, aby mu jí tam na půl jedenáctou odvezl, že on jí vrátí zpátky.“

„Sám? To je ale proti předpisům! Katty, to bys neměla!“

„Prosím tě, vždyť je to doktor! Seš blbá?“

„Já vím, ale stejně, měla bych to nahlásit.“

„No to určitě! Hovno, milá zlatá. Závidíš mi ho!“

„To není pravda! Proč bych ti měla závidět nějakého doktůrka! Ty stejně brzo plešatěj.“ Svině, co si myslí? Závidět! Stejně má ale štígro, nejraději bych to na ní bonzla, ale to bych to pak s ní tady nevydržela. Katty je starší a mohla by mi dělat pakárnu, radši se na to vyseru.

***

Odjel jsem zpátky k tomu bordelu a čekal, až mi ji sem přivezou. Šel jsem zatím nahoru. Strážmistrovi u vchodu jsem se prokázal jednodenní propustkou, co mi vypsala ta nadržená fena. Pro tu se zastavím večer, ona jediná mi viděla do tváře.

Nerad se vracím na stejné místo dvakrát, ale teďka jsem musel udělat výjimku, ta malá zmije si to zaslouží. Měla odvahu a tu já umím ocenit!

Konečně se ozvaly kroky strážmistra. Už jsem na něj čekal schovaný za dveřmi.

„Pane doktore? Pane? Vedu vám tu dívku.“

Chytnul jsem chlapíka pod krkem, byl to docela pořízek, ale zdvihnout takového stokilového človíčka za hrtan do vzduch, to mi nečiní moc problém.

***

Nechtěla jsem se na to místo vracet, ale tvrdili mi, že mi to pomůže. Prý tam na mne čeká nějaký doktor, který léčí přímo na místě takové věci. Prý odborník. Neměla jsem tam chodit. Nikdy bych si nepomyslela…

Dojeli jsme zpátky do toho domu, kde mě dva roky věznili a znásilňovali, myslela jsem, že se tam už nepodívám, že pojedu rovnou za svými rodiči a za sestrou… Tam mě policista, který mě sem dovezl, předal druhému, který hlídkoval před domem.

Vešli jsme dovnitř. Stejný pach, stejný vzduch a stejné stěny. Hnusné nechutné tapety a křiklavé barvy předsíně, kde na nás čekali zákazníci. Šli jsme nahoru po schodech. Strážník volal doktora a já jsem to chtěla mít brzo za sebou. Najednou policista začal chroptět, otočím se a…

***

Ta malá čubka nevěřila svým očím. Usmál jsem se na ni.

Začala jsem couvat. Jednou rukou držel policistu za krk ve vzduchu, pak ho pustil. Vykročil ke mně.

„Myslela sis, že mě přechytračíš, co? Zmije jedna!“

Rozklepala se mi kolena, hledala jsem něco, čím bych ho mohla zdržet. Nahmatala jsem židli, něco na mne mluvil, ale nevnímala jsem ho. Hodila jsem ji na něj a vyběhla z pokoje nahoru po schodech. Šel pomalu za mnou. Hrozně jsem se bála. Jak to jen mohl přežít? Jak to, že není mrtvý?! Zoufalá jsem doběhla do altánku. Je to taková malá místnost na půdě, říkáme jí, říkali jsme ji altánek, je tam krb a výhled na okolní střechy. Někteří stálí zákazníci si nás tam vodili. Hned za rohem by měla být sekera na štípání polen.

Kroky byly slyšet stále hlasitěji, konečně jsem ji našla.

Ta malá kurvička si se mnou bude hrát na schovávanou! Stiskl jsem pěsti.

„Už mě to s tebou nebaví!“ Zařval jsem. Šel jsem po točitém schodišti nahoru na půdu, bylo úzké a pořád jsem musel sklánět hlavu.

Najednou byl tu. Rozmáchla jsem se sekerou a ťala ho vší silou do tváře.

Už jsem byl na konci schodů, kde byla taková malá komůrka, jestli ta bestie utekla po střeše nahoru! Najednou mě něco udeřilo do tváře, něco velkého a těžkého, zavrávoral jsem a chytnul se zábradlí.

„Ty kurvo!!!“ Zařval jsem, ale spíš to muselo znít směšně, sekerou mi rozštípla celou vrchní čelist. Vězela mi asi pět centimetrů v hlavě. Zprudka jsem se vřítil do místnosti.

***

Sekera se mu zasekla do horní půlky obličeje. Něco zařval, nebylo mu rozumět, chtěla jsem vylézt na střechu, ale zasekla se klička.

Viděl jsem, jak zápasí s otvíráním okna. Rozběhl jsem se k ní a chytnul ji za vlasy a strhnul na zem.

Strhl mě k zemi, chytnul za triko a hodil se mnou o zeď.

„Tak co zkusíš teď?“ Zeptal jsem se. A vytáhnul si sekeru z hlavy a přiložil ji k její tváři.

Byla vyděšená, teď je konečně moje. Hodil jsem ji na druhou stranu místnosti. Šel jsem ke krbu.

„Nezatopíme náhodou?“ Zeptal jsem se. „Dal bych si pečínku.“ Přejel jsem ji pohledem.“Děvko jedna!!! Myslela si že mě zabiješ?!“

Řval sprostě a nenávistně si mne prohlížel, ale já se ho už nebála, ustupovala jsem pomalu za krb. Je tam schována souprava na čištění, mezi nimi i rajbovák na žhavé, zákazníci nám jím často vyhrožovali, pokud je neuspokojíme, tak jak budou oni chtít. Škoda, že není rozžhavený.

Otočil se a kochal se pohledem na zdejší čtvrť, neměla jsem co ztratit, nahmatala jsem rajbovák a pevně ho chytla do dlaní. Něco mluvil, ale snažila jsem se ho nevnímat a soustředit se na to, abych nahmatala správnou rukojeť.

„Posloucháš mě vůbec?“ Otočil jsem se, když se ta malá čuba na mě řítila s napřaženým železem. Chtěla mi ho vrazit do ledvin, ale jen tak tak jsem její úder odvrátil, že se mi svezl bokem.

„Tak tohle ještě nikdo nedokázal!“ Udiveně jsem zamumlal. „Škoda, že tě musím zabít!“ Skroutil jsem ji ruku, na zem ji vypadnul pohrabáč, zvednul jsem ho a propíchnul ji skrz naskrz. Její udivený výraz a modré oči se mi zaryly do paměti.

„A máš to!“ Plivnul jsem ji do tváře. Takhle se nechat nachytat! Otevřel jsem okno a vyhodil ji na dvorek, dopadla do roští.

„Svině!“ Zamumlal jsem na rozloučenou.

Rychle jsem seběhnul dolů, popadnul policajta a strčil jsem ho do prázdného sudu. Ten jsem pak nacpal do kufru Hondy a odfičel z toho proklatého místa.

„Sakra!“ Zaklel jsem a v duchu nadával sám sobě, jak jsem byl neopatrný. „Doprdele!“ Bouchul jsem vzteky do volantu.

„Tak a teď tu píču u tý přepážky.“ Auto jsem zaparkoval naproti policejní stanici a šel se do hostince opláchnout. Pingl se na mne zamračeně díval, ale ukázal jsem mu vztyčený prostředník a šel dál.

„Jen si něco zkus!“ Byl jsem vytočený na nejvyšší míru, měl to bejt pohodovej výlet a je to horší než v tý moldavský díře! Rychle jsem se opláchl, trochu upravil a vyšel ven na ulici. Krvácení sice přestalo, ale měl jsem zadělaný sako. Stálo dost peněz. Zalezl jsem do auta a pozoroval stanici, pro jistotu jsem si přelepil hojící se ránu leukoplastí. Ženský jsou hrozně všímavý, nechtěl jsem žádné komplikace.

Asi po dvou hodinách vyšla ven ještě s nějakou kamarádkou. Chvíli tam postávaly a pak se každá vydala jiným směrem.

„Konečně!“

Nastartoval jsem a jel za ní. Šla pomalu po ulici a pořád se otáčela. Zatroubil jsem. Zastavila se a rozběhla se ke mně.

„Fena!“

„Už jsem myslela, že jste se ztratil…“ Řekla jsem a hned toho litovala, nesmím mu dávat hned tak naodiv, že ho chci. Otočil se a povídá:

„Problémy s dopravou. Jsem rád, že jsem se s tou dívkou mohl setkat a pomoc ji.“ Usmála jsem se. „A pomohlo jí to?“ Hrála jsem zájem. Pitomá děvka, ale co, díky ní jsme se vlastně seznámili.

„Jo, už je jí líp.“ Usmál jsem se zase já na ni. Není tak ošklivá, ale můj typ to není. „Kam pojedeme?“

„Znám kousek za městem báječnou restauraci, je to v jednom zámečku… Jsem si jistý, že se vám tam bude líbit.“ Doufám, že kývne, kráva, jinak bych ji musel praštit už tady.

Tak ty sviňáku chceš šukat už dneska, jó? No dobrá, doufám teda, že to tam bude stát za to.

„Nevím jestli na to mám dobré šaty.“ Třeba to pochopí blbec.

„Ale jistě, určitě nás tam pustí, jsem tam častým hostem, patří to mému strýci.“ Lhal jsem.

No, jestli to patří tvýmu strejdovi, tak to budete asi pěkně zazobaná rodinka. Tak dobrá ty prase jedno, mohla bych se nechat zbouchnout a pak ho trochu stáhnout vo prachy. V sedmadvaceti, už stejně žádný terno neudělám.

„Nechám to na vás.“ Koketně jsem se u toho zasmála, ať si myslí, že má před sebou naivku.

Jeli jsme z Hamburku a já už měl vymyšlenej plán co s tou ženskou udělám. Po hodině jsme se konečně propasírovali z města. Zajel jsem na jihovýchod po A25, je tam hodně kanálů a slepých ramen, tam nás nikdo nebude obtěžovat. Pustil jsem nějakou muziku a nezávazně jsem si s ní povídal, naznačil jsem jí, že pocházím z lepší rodiny, ale že se snažím žít jako normální člověk… Dost na to, aby se mnou jela kam chci. Ona zase hrála naivní holku, která by se ráda podívala do lepší společnosti. Oba jsme lhali, jak to tak bývá na prvním setkání dvou mladých lidí. Ani si nevšimla, že jsem odbočil k starému přístavišti, kousek odsud je moje stará skrýš, pro případ nějakého průseru. Ale tam nepojedem.

Zastavil jsem. Rozhlédla se kolem a nahodila bojácnej obličejík.

Netušila jsem, že bude chtít šukat už tady, ale vybral pro to dobré místo, nikde ani noha.

„Omluvte mne.“ Vstal a otevřel kufr, chvíli se v něm štrachal, dostala jsem najednou nějaký strach… co když…

„Vyndal jsem ten zpropadený sud.

„Doufám, že se tam voba vejdou, když ne, tak je tam budu muset našlapat!“ Když jsem se otočil, stála vedle mne a vyděšeně se dívala na sud.

„Tohle bude tvůj nový domov, děvenko!“ Usmál jsem se na ni. Otevřela dokořán pusu a začala se celá klepat. Rychle jsem ji zlomil vaz a začal ji cpát do sudu k policajtovi. Šlo to těžko, ale nakonec se tam oba vešli, sud se trochu nafouknul, ale to nevadí. Víko jsem zatlačil zpátky a kusem železa udělal do boku pořádné díry, jednak proto, aby se potopil a jednak, aby k nim mohly rybičky… Slíknul jsem se a sud pomalu odtáhl doprostřed ramene. Pak jsem vylezl nahoru, trochu oschnul a obléknul se.

„Tak a je to.“ Sednul jsem si do auta a oddychoval.

***

Chtěla jsem jí to říct, ale neměla jsem odvahu. Prostě Katty byla kráva a postupovala proti předpisům! Proto jsme na přepážce dvě, abychom se kontrolovaly. Jo, trochu jsem jí ho záviděla! Ale chtěla jsem jí to říct! Když jsme vyšly před budovu, tak na ni měl čekat, ale nebyl tam, chvilku jsme tam postávaly a pak Katty řekla:

„Ať de do prdele blbec!“ Snažila jsem se ji chlácholit.

„To víš, pracháč. Všichni jsou stejní!“ Pak se Katty otočila a vydala se směrem kde bydlí. Nezáviděla jsem jí, žije v podnájmu u jedné staré paní a ta jí ani nedovolí, aby si někoho přivedla domů. Pak jsem si to rozmyslela, otočila jsem se a šla jsem za ní, chtěla jsem ji pozvat na kafe a celé to probrat a taky se ji omluvit za to, že jsem to nahlásila Martinovi. Martin to je náš šéf, nebude jí dělat pakárnu. Když to uslyšel, řekl jenom, že to je kráva a že tam okamžitě někoho pošle. Nevěděla jsem, že to tak dopadne…

Když jsem byla asi dvacet metrů za ní, zatroubil na ní ten chlápek. Katty ožila, tak jsem si řekla že to bude jistě on. Najednou jsem jí to ze srdce přála. Asi to tak má být.

Otevřel jí dveře, všimla jsem si ale že má zmačkaný kalhoty a sako, pak taky nějaké skvrny na boku. Katty to nemohla vidět, protože se k ní stavěl druhou stranou. Oba nasedli do auta a odjeli. Chvíli jsem tam stála a pak se vrátila do práce. Kamila se mne ptala, co tu ještě dělám a já ji nějak odbyla. Čekala jsem na Martina. Přišel asi po hodině, notně zamyšlenej.

„Martine…“ Oslovila jsem ho.

„Selmo! Ty mi deš akorát do rány!“ Polekala jsem se.

„Co se stalo?“

„Pojď, tady se o tom nebudem bavit.“ Vzal mne do své kanceláře.

„Víš co se stalo?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Kde je Katty?“ Chtěl vědět.

„Já, já nevím.“

„Nelži!“ Mračil se na mne a byl dost nepříjemný. Takového jsem ho ještě neznala.

„Víš co našla hlídka na místě, když tam dojela?!“ Zase jsem zakroutila hlavou.

„Tu dívku, kterou tam Katty poslala, probodenou pohrabáčem! Začala se o to zajímat tajná služba! Tak kde je Katty!“

„Odjela s tím doktorem.“

„Sakra!“ Zaklel Martin.

„Kam jeli?“

„Nevím, vážně.“ Bylo mi do breku.

„Podívej, za chvíli tu budou jistí pánové a ti na tebe tak hodní nebudou, radím ti, řekni všechno co víš!“

„To už nebude potřeba, my si ji vyslechneme.“ Za Martinem stál vysoký šedovlasý muž, kolem šedesátky. Oblečený do tvídového saka a černých polobotek. Měl čistě aristokratické rysy, jako nějaký hrabě.

„Pane plukovníku…“ Zakoktal se Martin. „…tohle je…“

„Slečna Selma Harbach, ano já vím. Potřebujeme se od vás dovědět pár věcí.“ Pokynul mi. Za plukovníkem stáli další dva muži kteří vypadali dost nebezpečně. Šli jsme ven a nasedli do velkého černého Audi parkujícího na chodníku.

„Byli jsme u vás doma. Vrátila jste se do práce?“ Chtěl vědět plukovník.

„Ano… já, čekala jsem na Martina.“

„Ano? A pročpak?“

„Protože… Katty. Nevím, ten chlápek se mi nějak nezdál.“

„Viděla jste ho?“

„Ne, jen…“

„Ano, poslouchám vás, slečno.“

„Byl nějaký divný… měl… měl zmuchlané sako…“

„Ale to se přece stává, lidé se občas někde špatně ohnou, nebo špatně si sednou…“

„Né, tenhle měl na něm stopy od krve!“ Najednou jsem to věděla naprosto jasně. Byla to krev.

„Opravdu? Jste si jistá, že to byla krev? Proč jste to nenahlásila?“

„Protože jsem to nevěděla jistě.“

„A teď to víte?!“

„Ano… ano, teď už ano.“ Sklopila jsem oči. Kdybych bejvala zavolala Martina hned jak Katty nastoupila do vozu…

„Co to bylo za auto?“ Chtěl vědět plukovník.

„Nevím, bylo to luxusní, mělo černou barvu.“

„Značku.“

„To nevím, já se v autech nevyznám.“

„Nebylo to tohle auto.“ Podal mi několik fotografií automobilu.

„Ano, to je ono.“

„Jste si tím jistá?“

„Ano. Honda Legend.“

„Fajn. Moc jste nám pomohla slečno.“ Auto zastavilo a plukovník mi otevřel dveře.

„Co je s Katty?“ Chtěla jsem vědět, on ale jen pokrčil rameny a zabouch.

***

„Jak to vypadá, doktore?“

„Nevím, když ji převezeme k nám… osmdesát procent. Když zůstane ve státní, třicet.

„Zařiďte převoz!“ Špitl jsem do vysílačky.

„S těmi procenty, jste si jistej? Doktor pokýval hlavou.

„Chápejte doktore, ona je jediná, kdo viděl Poutníka a přežila to! Musí se z toho dostat.“ Doktor si prohrábl předčasně řídký porost na hlavě a svraštil čelo.

„Víc nemohu. Lituji.“

„A co ten váš preparát?“ Naléhal jsem.

„Není vyzkoušený! Nedoporučuju!“

„A kdy bude?“ Zeptal jsem se spíš pro sebe. Hergot, jsme tak blízko. Jestli ta malá zemře… Policejní hlídky stojej na všech výpadovkách a pátrají po černé Hondě Legend. Tak blízko se k němu ještě nikdo nedostal. Když byl Poutník po tom Lisabonském incidentu, před třiceti lety definitivně uznán s tím, že se nejedná o báji nebo o legendu, ale o opravdového tvora, nastala v policejních špičkách horečná činnost. Nakonec si to vzala pod palec Německá tajná služba, která měla styčné důstojníky s mimořádnými pravomocemi ve všech evropských státech. Zatím jsme jen splétali sítě, nyní mohl začít hon. Hon století. Zprávy o něm jsou staré přes tři sta let, nejdřív to byla jen policejní latina. Strašili se s tím studenti na seminářích historie, až do doby, kdy byl založen v padesátých letech Kodaňský výbor. Jeho členové byli význační policisté, politici a bankéři. Jejich hlavní úkol byl: sbírat a třídit informace. Zlí jazykové tvrdili, že je Poutník obral o peníze a o vliv…

Na místo činu vždy jela výjezdní skupina se zvláštním povolením. Mnohokrát se jednalo o planý poplach, ale čas od času skutečně dojeli na místo kde Poutník „pobýval“.

Lidé vyprávěli stále jedno a to samé: Mysleli jsme, že už je mrtvý, nebo: Zabil jsem ho, ale on vstal a šel po mně.

Bylo těžké nevzbudit podezření, jak u novinářů tak u běžných lidí, ale to že se o existenci Poutníka nikdo nikdy nedozvěděl značí, že se nám to podařilo.

„Doktore, jak si vůbec vykládáte to, že tak dlouho žije? A kde vzal tu sílu?“ Doktor se zamyslel a pravil.

„Nevím plukovníku, možná že to je nějaká mutace, náhodná změna genů. Znáte legendu o Golemovi?“

„Ano, ano Rabi Löwi. Znám doktore, myslíte že to je Golem? Uměle stvořený člověk?“ Doktor se usmál a řekl:

„Nevím, ale když mi ho dáte na pitevní stůl, tak vám to řeknu hned.“ Pokýval jsem hlavou.

„Dodám.“

Dodám… To bych chtěl vidět! Naše rodina se po něm pídí celé generace a on řekne: Dodám. Nadutej voják, neví pořádně s kým má tu čest! Ale co, konečně přišel čas ukázat tomu parchantovi zuby!

***

„Kde to jsem?“

„Jen v klidu ležte, tady jste v bezpečí.“

„Já… já. Kde?“

„Tiše, sem se nedostane. Jste na jedné vojenské základně, byla jste ošklivě poraněná, ale váš stav je už mnohem lepší. Teď v klidu ležte, ať načerpáte znovu sílu.“

Probrala jsem se v nějaké místnosti bez oken. Od té chvíle co jsem ho poranila na boku si nic nepamatuji. Měla bych být mrtvá. Jak to že nejsem? Ten vysoký pán už odešel, bude to asi doktor, doufám že tenhle je opravdickej.

„Tak co doktore, jak to s ní vypadá?“

„Vcelku dobře. Nějaký týden se nepostaví na nohy, ale jsem si jistej že to zvládne.“

„Jste machr!“

„Ne, ne. To je jen věda pane plukovníku. Otázkou je, jak je na tom po psychické stránce, ale to vám bude muset pomoci někdo jiný.“

„Samozřejmě. Jistě. Víte, byli jsme tak blízko…“

„Buďte rád, že jste vyvázl se zlomenou rukou. Mohlo to být mnohem horší.“

„Já vím, já vím.“

***

Seděl jsem v autě a nasával vzduch prosycený naftou, rzí a rybinou.

„Musím zmizet.“ Zařadil jsem zpátečku a vycouval pryč, otočil jsem se efektní otočkou a vrátil se na silnici. Pašerácká otočka se to jmenuje. Prodělal jsem kurz přežití v moderním světě. Jízdu automobilem tam trénovali i řidiči amerického prezidenta. Když má člověk peníze a pár známých, dostane se všude.

Namířil jsem si to zkratkou na A7 a jel směrem Lucembursko. Honda se zdála být dobré auto, je sice dost těžká ale motor ji s přehledem stíhá. Škoda že nemá náhon na všechny čtyři, bejval bych si ji nechal.

„Hergot, dneska těch vrtulníků ale lítá… To už je dneska třetí…“

Jel jsem pryč z Hamburku. Svůj dočasný domov jsem si udělal v Lucembursku, je to rozumná země a když má člověk peníze, tak se ho moc nevyptávají. Občas jsem byl taky chudej, ale to netrvalo nikdy moc dlouho…

Byl jsem kousek od Soltau, městečka kde jsem byl naposled v roce 1789, zrovna když dobyli Bastilu. Tenkrát tu byly všude kolem blata a mizerný cesty.

„Zase ty motory…“ Vypnul jsem rádio a zaposlouchal jsem se. Nebylo pochyb, dva nadupaný hřídele na šesti hodinách. Stáhnul jsem okýnko a opatrně se vyklonil z okna. Přímo za mnou jsem zahlédl dvě úzké siluety bitevních vrtulníků Tygr a za nimi dvě NH-90.

„Kurva!“ Třísknul jsem do volantu. „Ta čubka!!! Svině jedna! Jak to?! Do hajzlu!!!“ Nadával jsem si a proklínal se jakej jsem blbec, že jsem se nechal unést čůrákem, místo abych přemýšlel hlavou.

„Jak to? Proč si na mne pozvali takovou kavalerii??!!“ To byla otázka, která mě nejvíce znervózňovala.

„Aspoň k tomu mostu!“ V hlavě se mi rodil plán, jak se z té lapálie dostat. Most se ale přesto že jsem jel sto osmdesát přibližoval pomalu. Zvuk motorů zesílil.

„Kurva!!!“ Odpoutal jsem se z pásů a připravoval se na opuštění vozidla. Krčil jsem se za volantem, na zádech jsem cítil mrazení.

Konečně.

Vjel jsem pod most. Otevřel jsem dveře, vyskočil a v letu do nich ještě kopnul, aby se zavřely. Vletěl jsem do jednoho z pilířů a zastavil se o něj. Byla to pořádná šlupka.

Koutkem oka jsem sledoval auto, drželo obdivuhodně směr, pak, asi sto metrů od mostu ho začali cupovat tříštivé střely z vrtulníku. Druhý Tygr nalétl před něj a sledoval Hondu, ta nikým nekontrolována sjela do svodidel a několikrát se převrátila. Tygři kroužili kolem místa v těsném kruhu a na dálnici slaňovala dvě družstva výsadkářů z NH-90. Pomalu jsem se dával dohromady, když se dostali těsně k Hondě, lezl jsem už po jednom z pilířů nahoru. Dálnice v opačném směru byla zablokovaná. Jediná možnost byla dostat se na B71. Opatrně jsem vykoukl přes zábradlí. Zježily se mi chlupy na zátylku. Most byl celej obsazen policisty a vojáky. Velel tomu asi šedesátiletý chlap v hodnosti plukovníka. Ještě že jsem si před odjezdem došel do skrýše.

Tiše jsem se usmál a vytáhl z pod saka několik granátů. Visel jsem za jednu ruku a pusou odjišťoval jeden granát za druhým. Výsadek prohledával Hondu. Na mostu nastalo pozdvižení. Plukovník se začal rozhlížet kolem sebe, i ostatní zpozorněli.

Nejvyšší čas!

Hodil jsem jim tam na uvítanou tři granáty. Udělalo to docela dojem. Všichni padli na zem, následovaly další tři kusy. Most se otřásal v samotných základech. Části lidských těl lítaly vzduchem, bylo to jak u Verdunu. Nastala panika a na to jsem přesně čekal, vmísil jsem se mezi utíkající a nasedl k jednomu nadporučíkovi do terénního Mercedesu.

„Pryč!“ Zavelel jsem francouzsky. Chlap se na mne vyděšeně podíval a pokýval hlavou.

„Co to bylo? Ježíši, co to bylo?“ Hrál jsem také vyděšeného. Chlapík uháněl pryč od místa nehody a ječel jak pavián. Pak dupl na brzdu a křikl:

„Musíme se vrátit, jsou tam zraněný!“

„Tak to ne! Nejdřív mi řekneš, jak jste se o mě dověděli.“ Přimhouřil jsem oči. Rozklepala se mu brada. Prohlížel jsem si ho a když jsem mu zlomil druhý prst na ruce, slíbil, že mě odveze kam budu chtít.

Nakonec vyklopil všechno, teda všechno co věděl.

Prý po mě jdou už několik roků, o mé existenci ví jen kancléř, ministr vnitra, ministr obrany a pár lidí v tajné službě. On má na starosti logistiku, takže toho o mně moc neví. Řekl mi ale, kde je jejich hlavní sídlo a další zajímavé objekty. Raději jsem přesedl do jiného vozu a nechal jsem pod ním nastražený odjištěný granát. Mazal jsem co auto stačilo, pryč od místa nehody. Směr východ, pryč od Lucemburska.

***

V Magdeburku jsem sednul na vlak a jel na východ, tam by měl být klid. Když šel průvodčí, aby zkontroloval jízdenky, usadil jsem se na střeše. Pak už nikdo neotravoval. Přemítal jsem nad svým dosavadním životem a došel jsem po tříhodinové jízdě k rozhodnutí, že budu muset radikálně změnit svůj život. Doteďka jsem přemýšlel tím orgánem, co se nalézá tam dole, ale potom co mi provedla ta… holka už pnutí nebylo tak velké. Paradoxně mi tak pomohla. Škoda že už nežije.

Měl jsem veliké štěstí, že jsem zůstal naživu. Teď po mně pátrá policie celého světa a já se s tou hrozbou budu muset nějak vypořádat. Byt v Lucembursku budu muset nadobro opustit a s ním i nějaká bankovní konta, která s ním byla spjatá. Bude to sice darda, ale není jiného zbytí.

Vlak neznatelně drncal a ve Frankfurtu nad Odrou jsem vystoupil. Nikde nebylo nic podezřelého. Do hotelu jsem nechtěl a tak jsem se vydal na okraj města najít nějaký opuštěný byt. Cestou jsem potkával mnoho unavených lidí, vracejících se z práce.

Nakonec po dalším dvouhodinovém hledání jsem objevil jednu opuštěnou garsonku, která se pro můj pobyt zdála navýsost ideální. Nacházela se totiž v jednom obrovitém paneláku. Byl to jeden z těch pozůstatků komunistické architektury, kde se lidé na stejném patře neznali a bydlení zde bylo naprosto anonymní.

Usadil jsem se do polstrovaného křesla a pustil televizi. Ve zprávách běžela reportáž z místa činu. Byly to záběry pořízené z dálky vrtulníkem televizního štábu. Prý do té oblasti nikoho nepouštějí. Při zásahu zlikvidovali nebezpečného zločince a po dalším pátrají. Na obrazovce se objevila moje možná podoba v několika variantách. Byl jsem označen za ruského mafiána, který je ozbrojen a velmi nebezpečný. Na mé dopadení vyhlásila německá vláda odměnu ve výši pěti miliónů euro.

„Sakra! Odkud vědí jak vypadám!? Kurva!“ Bylo to horší než jsem si myslel. Takhle po mně šla na konci osmnáctého století jistá fanatická skupina z jižní Francie… Ale tihle si na pomoc vzali i média! Se svým zjevem budu muset něco udělat a to hned.

„Libye!“ Vyslovil jsem jméno pro mne nejoblíbenější země. Tam se nikdo nikoho na nic neptá, podle mne nejlepší státní zřízení které kdo vymyslel. Lidem je rozdělován zisk z ropy, je tam bezpečno na rozdíl od mnoha států Evropy, nebo Asie. Hlavně se tam dá za peníze sehnat téměř všechno. Svýho času tam Izraelci prodávali i svoje atomový bomby, ale byla to jen habaďůra. Naštěstí jsem jim na to neskočil. V Libyi budu muset podstoupit plastickou operaci… už zase!

Zůstávat zde by bylo nebezpečné, protože mě cestou potkalo mnoho lidí a někoho by mohla zlákat vidina peněz.

Vstal jsem a šel se podívat po bytě, zda by se mi něco nehodilo. V komoře jsem našel akorát trubku, takovej prodlužovák na povolování matic u kol.

„To se bude hodit.“ Dál už tam nebylo nic zajímavého. Vyšel jsem ven ze dveří.

„Ty budeš ten prevít z televize, viď?“ Před dveřmi stál chlupatý pupkáč v tílku a v trenýrkách, jako argument měl v ruce brokovnici.

„Ano.“ Odpověděl jsem a sklopil jsem oči.

„Cha, chá hajzle, tak se hni, pudeme k policajtům! Ty budeš náš vopravdovej děda Mráz! Děti budou mít bohatýho Ježíška.“ Rozchechtal se ještě a pobídnul mě ke schodišti. Způsobně jsem poslouchal a šel dolů. Jakmile se tou svojí pumpou dotknul mých zad, otočil jsem se a vytrhnul mu ji i s článkem ukazováku.

„Ty, ty, ty!“ Pohrozil jsem mu. Pupkáč řval, že ho to bolí a že mě zabije. Pak se na mne vrhnul, ale pažbou jsem ho srazil k zemi. Rozšlápnul jsem mu obličej a rychle odkráčel pryč. Není moc pravděpodobné, že ho někdo brzo objeví, protože tu všichni jezdí výtahem.

Vyšel jsem ven a pečlivě zkontroloval okolí. Pumpu jsem hodil do křoví, byla moc dlouhá a já si nemůžu dovolit prozrazení. Budu muset odzbrojit nějakýho policajta, ale teďka hlavně nepozorovaně zmizet.

Korsika

„Tak jak je na tom?“ Otázal se mě plukovník. Po amputaci končetiny se zdál v podivuhodné kondici.

„Dobře.“ Odpověděl jsem neutrálně.

„Můžete být konkrétní, doktore…“ Naléhal.

„Ano…“ Odmlčel jsem se, nějak jsme si s tím chlapem nepadli do oka, už několikrát si naběhnul a není sto se poučit.

„Ano… myslím, že bude dobrá.“

„Hmm a co preparát?“ Zeptal se.

Pokrčil jsem rameny.

„A co myslíte vy?“ Plukovník zřejmě zaskočen otázkou jen zmateně zakoktal.

„Tak vidíte. Já bych nerad honil dva Poutníky!“

„Ale… říkal jste… Můžeme jí dát obojek…“ Navrhnul.

„Jak psovi?“

„No a proč ne? Řekneme jí, že to je bezpečnostní zařízení, nevím, něco už vymyslíme, že jí to pomůže a tak…“

Nic jsem neříkal. Po minutě mlčení se mně opět zeptal:

„A co testy?“

„Myslíte ty na zvířatech?“

Kývnul.

„Už jsme to probírali: Zvýšená odolnost a agresivita, snížená teplota… atd. Myslel jsem, že jste četl zprávu?“

„Hergot doktore!“ Rozčílil se plukovník. „To víte že jsem ji četl! Přišel jsem o několik svých nejlepších lidí a vy mi tu zde… Proč nechcete spolupracovat?!“

„Já?“ Otočil jsem se na něj.

„Vy, vy jste se totiž vůbec nepoučil! Tohle není žádnej normální nepřítel! Naše rodina se ho dvěstě roků snaží nalézt a dopadnout a pokaždé nám ten prevít upláchl a vy si mi stěžujete, že nechci spolupracovat!“ Byl jsem rudý vzteky. Co si ten chlap myslí?!

„A co vaši kolegové z Gentechu?“ Naléhal dál.

„Gentech? To jsou blázni! Dokážou stvořit akorát zrůdy.“ Plukovník mi připomněl tamního ředitele dr. Gerbera, žije v bludu, chce udělat nadčlověka pomocí ozařovaných buněk z placenty. Blázen.

„Mám osobní zájem ho dopadnout.“ Pokračoval a poklepal si při tom na protézu. „Chci vyzkoušet všechno, rozumíte? Mám takový plán…“

Podíval jsem se mu do očí, měl je modré jak led v Antarktidě, typický představitel árijské rasy. Baron a ještě k tomu Prušák.

„Jak myslíte.“ Odpověděl jsem, dívaje se mu zpříma do tváře. „Jsem na ten váš plán zvědav! Do zprávy ale napíšu, že přípravek nebyl klinicky plně odzkoušen.“ Nehnul při tom ani brvou.

„Kdy?“ Zeptal se.

„Příští týden.“

***

Korsika.

Tam bylo vždycky dobře. Mám tu jeden dům o který se mi stará už několik generací jedna rodina, na nic se neptají a jsou nanejvíš diskrétní. To je na Korsice starý dobrý zvyk. Lidi to mají v krvi, bývalo to útočiště pirátů, zločinců a různých zběhů a zlodějů. Kdo se moc ptal, mohl rychle umřít. Není mu divné, že se o dům stará už pátá generace.

Krásné místo. Vždy se sem rád vracím, ale tentokrát jsem si sem přijel lízat rány, které jsem utržil po tom zběsilém úprku Evropou.

Dům je postaven vysoko na útesu, okna jsou až v druhém patře a dveře jsou ocelové, pobité dubovými fošnami. Dům nemá zahradu, jen malý dvorek kde je kůlna na nářadí a nějaké dřevo.

Dědovi ani nebylo divné když jsem si přišel pro klíče. Naposledy jsem ho viděl, když mu bylo asi pětatřicet, to měl dva syny. Jeden z nich už nežije, dobrý důvod aby krevní msta pokračovala další generaci. Moc toho nenamluví, pořád kouří ty hrozný místní cigára a nebo si je sám balí. Když mě spatřil, jen se mu zablýsklo v očích, šáhl do kapsy a vyndal starý těžký klíč. Mlčky mi ho podal a zase zavřel dveře.

Tak to má být.

Kdyby jen tušil, že jsem to vzájemné vraždění před lety rozehrál já…

Tahle končina ostrova byla nějaká moc klidná a takhle lidé mají jiné starosti, než hlídat to, že do jednoho baráku chodí pořád stejný člověk takovou dobu.

Je tomu už víc jak stopadesát roků, co se chtěli spojit ty dva mocné rody, zemřelo při tom třicet lidí. Měla to být největší svatba, ale naaranžoval jsem to tak, že z toho bylo málem všeobecné povstání. Od té doby si tu neustále podřezávají krky. Obvykle je to tak: Narodí se syn, nebo dcera, nechaj je vyrůst, zplodit děti a pak je zabijou. Děti vyrostou, pomstěj rodiče a pak zemřou a nebo je vezmou jako rukojmí. To je ta horší varianta. Tady se rukojmí nevyměňují, po částech jim je vracej. Každou neděli přijede pošťák s balíčkem… Ten zvyk jsem sem přivezl z Indie, brzo se rozšířil po celém ostrově. Z toho zešílí i ten největší kliďas, jen můj děda je celkem v pohodě, občas je sice v jeho očích stopa šílenství, ale jinak působí celkem klidným dojmem: Sedí v kavárně, tiše hovoří se svými kamarády, pokuřuje a pozoruje okolí. On si ale okolí neprohlíží jako většina lidí, těká očima sem a tam jak lišák před tím, než vleze do kurníku. Zdejší lidi mají podivně vyvinutý šestý smysl, co se týče možného ohrožení.

Je mi tu dobře.

Policie je i na poměry ve středomoří dost laxní. Vendeta je samozřejmě už řadu let oficiálně zakázaná, ale co ostatně není… Pravdou je, že už to není to co bývalo. Byly doby, kdy se nedalo ani chodit po ulicích, místní orgány ale prohlašovaly, že je tu klid, nikdo nechtěl mít nic společného s francouzskou vládou. Tohle je lepší než okupace, prohlašovali místní lidé.

Asi to tak má být.

Ležel jsem na své staré posteli stlučené z velkých trámů a díval se do stropu. Lezl tam velký pavouk, jeho přední nohy šátravě prohledávaly prostor před sebou. Něco mi to připomínalo…

***

Otevřely se dveře do pokoje a v nich stál doktor. Asi se něco stalo, protože chodí vždy na třetí hodinu a teď jsou teprve dvě. Doktor je celkem fajn, ale ostatní lidé zde nejsou hodní. Tedy ne že by mi něco dělali, ale poslední dobou po mě nějak divně pokukují… nevím co si mám myslet. Už jsem tu čtyři roky a postrádá to nějaký smysl.

„Tak jak se ti daří Karolíno?“ Zeptal jsem se malé, nechce abychom jí říkali Karolínka, má na to špatné vzpomínky…

„Dobře, pane doktore.“ Nevím, proč si mě tak zkoumavě prohlíží. Jako bych byla nemocná, vůbec poslední týden kolem mě chodí nějak moc opatrně.

„Víš, měli bychom si promluvit…“ Začal jsem trochu neobratně. Karolínka si mě se zájmem prohlížela, je jí sedmnáct a už to není to vystrašený a brečící štěně, jako před lety, kdy jsme jí zachránili. Dnes by namlátila devíti z deseti chlapů a ten desátý by na tom nebyl taky zrovna nejlíp.

„No… o budoucnosti. Asi ti je jasné, že tvůj… trénink musí k něčemu být. Takhle netráví čas většina dívek v tvém věku…“

„Už jsem se vás na to taky několikrát ptala.“ Odpověděla jsem mu. Že by mi zrovna dneska řekli proč tu jsem? Těžko. To je pořád jen samé mlácení do pytle a střílení, vždy když se na něco zeptám, tak mi naloží další kilometr navíc.

„Ano, ano já vím, ale je to velice citlivé téma…“

„Poslouchám.“

Poslouchám, ona řekne jen poslouchám, má tedy dobré nervy. To je dobře.

„Víš ty tvoje sny… Co jsi měla, nebyly jen sny, něco, něco málo byla i skutečnost. Stalo se ti a ne jenom tobě něco moc ošklivého a to bychom měli… Měli nadobro zničit.“ Nic na to neřekla, jen se na mne podezřívavě dívala, začal jsem se potit.

„No, zajímá tě to?“

„Zajímá.“ Co může chtít? Je to jen další hra po které bude následovat trest, nebo další cvičení? Špatné sny občas mám, ale jak mi řekl jeden hodný pán, tak to je další cvičení odehrávající se pouze v mé hlavě. Kromě toho, už ty sny moc nemívám, tak o co mu jde?

„Tak fajn. Před lety ti někdo moc ublížil a ublížil i mnoha lidem, i lidem ve tvém okolí.“ Začal jsem jít rovnou k věci. Kývla.

„Mnoho lidí umřelo, tys měla štěstí.“ Tak to je ono. „Štěstí a nás.“ Pokračoval jsem. „Ale teď přišla doba, kdy by bylo dobré zlo zastavit, aby už nepáchalo ty špatnosti. Víš? Chápeš?“ Zase jenom kývla. Nevím jestli a co si vůbec pamatuje.

„Ták, správně. Jak jistě víš, jsou věci které ještě nedokážeš… uzvednou tu velkou činku, skočit z deseti metrů, zmlátit Jurgena…“ Zasmál jsem se. Nehnula ani brvou, jen po mě dál koukala.

„Co ty na to?“ Zeptal jsem se opět, abych ji zapojil do diskuse.

„Jurgena jednou zmlátím. Pořád dělá jedno a to samé, ale zatím je rychlejší než já.“

„Ano, to ano, ale…“

„Skočit z deseti metrů s tou novou uniformou bych měla také zvládnout.“

„Já vím, možná…“

„A tu velkou činku?“ Zasvítily ji oči. „Včera jsem ji zvedla.“

„Ano? To jsem nevěděl.“ Ticho. Už vím, že jsem na to šel špatně. Chtěl jsem se zvednout, ale usadila mě.

„Jde o Poutníka?“

„Co… co, to. Jak to víš?“

„Jsem tu už dost dlouho doktore. Proč o něm nechce nikdo mluvit?“

„Není to bezpečné. Řekl bych.“

„Proč jste přišel?“ Zeptala se.

„No má to s ním co do činění… Potřebujem pomoct.“

„Ode mne?“ Pochybovačně jsem se zatvářila.

„Ano, musíš ale podstoupit jednu… operaci.“

„Operaci?“

„Ano, je to dost nebezpečné…“ Začal jsem s ní mluvit na rovinu a řekl jí o věcech, o kterých bych neměl mluvit, ale bůhví co všechno ví. Je dost bystrá a inteligentní, nechtěl bych být pak její nepřítel. Nakonec se mne zeptala:

„A ta výměna krve, zkoušeli jste to někde?“

„Zatím jenom na zvířatech.“

„S jakým výsledkem?“

„No… zvířata žila celkem normálně dál.“

„Celkem?“

„Ano, jen některé jejich chování nebylo úplně… běžné.“

„Například?“ Zase se optala, jde přímo na tělo.

„No… třeba zvýšená odolnost… snížená tělesná teplota a tak.“

„A dál?“

„Některá byla trochu agresivní…“ Pokývala hlavou.

„A mě chcete místo králíka?“

„Jakou mám jistotu že mě nezabijete, když budu kousat?“

„Dostaneš obojek.“ Musel jsem jí to říci, nechtěl jsem s ní hrát špinavou hru, jakou často hraje plukovník.

„Obojek? Co je to zač, jako na psa? Vodítko nedostanu?“

„Ne, v obojku je malá nálož plastické trhaviny. Když si budeš chtít obojek sundat, vybouchne, když budeš daleko od vysílače vybouchne, když ohrozíš někoho z nás…“

„Vybouchne. To mi je jasné a co potom?“

„Budeš hledat Poutníka a zabiješ ho.“ Oba jsme se na sebe podívali.

„Na vybranou moc nemám, co?“ Řekla po chvíli. Zakroutil jsem hlavou.

„Budeš žít jako Poutník, budeš se chovat jako Poutník, budeš myslet jako Poutník a s pomocí jeho vlastností, jeho myšlení ho najdeš. Buď ho zabiješ sama, nebo ho zabijem my.“

„I když budu žít jako Poutník, budu se tak chovat a myslet a nenajdu ho?“

„Obojek. Máš pořád na sobě obojek, nezapomeň.“

„Alespoň se mnou jednáte na rovinu doktore.“

„Když odmítnu?“

„Nic, nic se neděje, budeš jedna z nás a když se mu náhodou připleteš do cesty, tak tě zabije. To, co umíš dnes ti pomůže přežít celkem dobře v dnešním světě, ale proti němu… to nestačí.“

Začala chodit po místnosti, sem a tam. Přemýšlela, do její duše jsem neviděl, ale musel se tam odehrávat velký boj. Nakonec řekla:

„Jo, ale chci vidět rodiče a sestru! A chci s nimi mluvit!“

„To ti nepovolí, je to příliš nebezpečné. Plukovník by to nikdy nepovolil, na to ho znám moc dobře.“

„Tak máte smůlu! Já myslela, že se s vámi dá mluvit!“

„To dá, ale…“

„Pořád ode mne něco chcete, ale když chci něco já tak mám smůlu, proč?!“ Vstala a koutkem oka jsem viděl, jak ji zbělely klouby.

„No dobře, dobře… uklidni se, já… uvidím co se dá dělat…“

Sakra! Pomyslela jsem si, proč si vybrali zrovna mne! Já vím, viděla jsem ho a můžu ho znovu poznat, ale…

***

Zajímalo by mne, jestli jsem je setřásl… Vždy, když už to vypadalo že už jsem jim unikl, tak mě zase vyčmuchali. Trvá to už strašně dlouho, žiju v neustálém strachu a paranoii.

Pavouk se pomalu blížil ke komárovi, co byl zavěšen zespoda na trámu. Pak najednou skok a komára semlela jeho kusadla, jak když spadne dítě do šrotovníku… Nohy a tělo má už dávno rozemletý, ale ručičky pořád vztahuje úpěnlivě nahoru. Bože, jak je to dávno!

Pavouk baštil tučný oběd a já přemýšlel o poslední honičce, zvláště o tom, jestli jsem za sebou zametl všechny stopy. V tom tunelu to bylo o fous… Mysleli si že mě mají, dokonce proto obětovali asi sedmdesát lidí v tom autobuse, ale naštěstí se umím protáhnout i opravdu úzkou ventilačkou. Granát který tam za mnou poslali, mi sice utrhnul ušní bubínky, ale to nebylo poprvé. Horší bylo, že jsem na půl dne přišel o zrak. Tlaková vlna mi doslova vytlačila oči z důlků. Musel jsem se zaseknout v jednom ohybu kanalizace, kam za mnou nemohli poslat toho dálkově řízenýho robota a tam jsem počkal, než jsem se dal trochu dohromady. Okolí tunelu bylo neprodyšně uzavřeno, ale podařilo se mi prorazit. Pravda, něco jsem slíznul, ale měl jsem na sobě tři neprůstřelný vesty…

Tyhle typy pavouků nemám rád, já raději vyčkávám, až mi oběť sama zkříží cestu.

***

„Jste tedy připravená?“ Kývla jsem. Ležela jsem nahá na stole už půl hodiny, i kovový obojek na krku dávno přestal studit. Byla jsem oblepení sondami a do žíly mi zavedli kanylu. Setkání s rodiči minulý týden neproběhlo tak, jak bych si představovala. Sestra mě nepoznala a matka když jsem jí řekla že pracuji v jedné zahraniční firmě jako konzultantka, tak něco zasyčela o děvkách a o pitomý dceři…

„Sakra!“

„Prosím?“ Zeptal se mě tlustý lapiduch, který si mne pořád slídivě prohlížel.

„Nic, jen jsem si na něco vzpomněla.“

„Teď se prosím musíte soustředit a hlásit nám, co se s vámi děje. Chápete, potřebujeme vědět všechno: Mravenčení na nohou, horkost, závratě… Chápete Karolínko?“

„Ano.“ Kreténe!

„Tak se připravte, nemělo by to bolet, ale raději vás přivážeme těmahle řemenama… pro jistotu.“ Začali mne stahovat tlustými koženými řemeny. Za chvíli jsem se nemohla ani pohnout, i hlavu mi ovázali.

„Začneme.“ V jeho hlase nebyla ani stopa po nějaké lidskosti.

Sledovala jsem baňku nad mou levou nohou, jak se tekutina v ní začíná postupně přesunovat blíž a blíž ke mne. Bylo to nažloutlý hustý želé, takový sliz, nebo hnis… Už to bylo blízko…

Prosebně se na mne podívala… Mohl jsem jen zvednout palec, nic víc se už udělat nedalo, preparát vniknul do žíly.

Laboratoř byla střežená asi padesáti plně ozbrojenými vojáky. Plukovník stál vedle mne a vše sledoval. Ležela před námi jak při porodu, máme tak možnost sledovat všechny změny, ke kterým by mohlo dojít během přerodu organizmu.

Jakmile preparát vniknul do těla, plukovník odjistil dálkový ovladač, odpovědí mu byly tři zelené kontrolky. Nehnul ani brvou, vojáci okolo zvedli odjištěné zbraně. Ze svého místa je Karolína nemohla vidět, ale nezdálo se mi to jako fér hra.

***

Jakmile pavouk dobaštil komára, přepadl mne divný pocit… jako tenkrát když Hedvika křičela ať mi upálí rodiče… něco nového… něco, jako v Bulharsku, když… ale to není možné… Kdo? Co? Tenkrát, to bylo na jihu Bulharska, jsem potkal dalšího bloudivce jako jsem já. Nevím jak dopadl, jestli ještě žije, ale ty jeho oči… Poznal jsem ho. Takový pocit… tlak v mozku, spojení duší, chlad, smrad z oleje na čištění pušek, dezinfekce, pot…

Vstal jsem a málem jsem upadl, cítil jsem se najednou hrozně slabý, něco, jako by mě žralo zevnitř… nějakej parazit, jako když pavouk napustí do těla oběti své žaludeční šťávy a ty ji postupně rozežírají, až přijde čas, tak pavouk vysaje z oběti všechno co se dá a z ní zbude jen prázdná šlupka. Nebolelo to, na bolest jsem zvyklý, ale oslabovalo mě to!

Ležel jsem na podlaze a zvracel, poprvé po čtyři sta letech já zvracel! Modrý skvrny mi nabíhaly po těle a hrozně jsem se potil.

„Co to je??!!“ Křičel jsem

„Kdo?“

***

Zdálo se mi, jako když ležím na posteli, nade mnou vysoký strop a na něm… nějaký pavouk, nebo nějaký velký divný brouk. Bílá postel, studený pokoj, dvě malá okna… Do těla se mi vlévalo horko, horko a zároveň mi běhal mráz po zádech.

Pak se mi začaly dělat mžitky před očima, byla jsem na posteli, ale přesto jsem se bouchla do hlavy… bolelo to, noha se mi zachytila o pelest, ale nebylo to lůžko, na kterém jsem ležela, byla to jiná postel…

„Puls?“ Zeptal jsem se operátora u obrazovky.

„Stočtyřicet.“

„Teplota?“

„Má čtyřicet čtyři.“

„Co srdce?“

„V normě, žádné šelesti.“

Bolel mě žaludek a hlava a ti pitomci se dohadují… Neměla jsem to podstoupit, neměla.

„Bože!“ Vypnula jsem se na posteli, jeden řemen prasknul, zase jsem spadla na lůžko.

***

Vlítnul jsem hlavou do zdi a upadl na bok, tekla mi krev. Koukal jsem na omítku co opadala a přemýšlel, co se to stalo.

„Co se to děje?“ Křičel jsem do tlustých stěn. Pak zase ty mžitky, jako bych viděl toho chlapa co velel těm vojákům, v ruce držel nějaký telefon nebo vysílačku a čuměl po mně, pak nějaký další lidi… Po chvíli vše zmizelo a zase mlha.

Bolest.

Po dlouhé době jsem zas cítil bolest, buď jsem si nějak odvyknul, nebo to byla mnohem větší bolest, než jsem byl schopen snést. To, že jsem se bolestí pomočil jsem nechápal. Jako kdyby mi někdo kradl zaživa vnitřnosti, jako kdyby mě někdo vysával. Celá moje síla mizela pryč. Zvracel jsem, dusil jsem se a nemohl jsem se nadechnout. Bylo to něco, něco naprosto nepopsatelného.

Pavouk na mne civěl a pak se rozhodl, že se ke mně spustí. Byl stále níž a níž, nemohl jsem se pohnout, ležel jsem sevřený v příšerné křeči a z pusy mi tekla pěna. Dosedl na tvář, cítil jsem jeho tučné kloubnaté nohy, kterými mě osahával, jednou se mi pokoušel dostat do nosní dírky. Šimralo to, nemohl jsem ale kýchnout, pak zase poodešel a šimral mě někde nad víčkem, po té se zase přesunul níž ke krku, tam chvíli stál a posunoval se tu doleva, tu zase doprava. Pak mě kousnul.

V tu ránu jako by ze mě všechno spadlo, vylítnul jsem asi metr do vzduchu, pavouka jsem rozmázl o svůj krk a tvář. Nikdy jsem se ničeho nebál, ani lidí ani zvířat, ale ten pavouk byl děsivý svým chováním. Žil tu, nebo jeho předchůdci po celé generace a žádný mě nikdy z nich nekousl, ani já jsem žádného z nich nikdy nezabil… Chytali jen komáry a mouchy a civěli ze stropu, když jsem si sem přivedl nějakou…

Klečel jsem na kolenou a snažil se zase postavit na nohy. Šlo to těžko, rukou jsem se přidržoval pelestě u postele. Pomalu jsem se nakonec dopotácel k umyvadlu.

***

Vnikala do mne nová síla, těžce jsem oddychovala. Ležela jsem tam nahá v poloze rodící ženy. Na krku jsem cítila divné pálení, nemohla jsem se ale podrbat, protože jsem byla pevně uvázaná. Ostatní jsem viděla jen v takovém oparu, ale zrak se mi stále lepšil.

„Jak se cítíte?“ Zeptal se mě doktor. Otočila jsem se na něho. Ucuknul a kousek poodstoupil.

„Celkem… celkem dobře, doktore.“ Odpověděla jsem.

„Opravdu?“ Kývla jsem, musela jsem si utřídit řádně myšlenky.

„A vzpomínáte si, kdo jste?“

„Ano. Jmenuji se Karolína Thumová, byla jsem zachráněna na vojenské klinice v Bonnu a prodělávám tu speciální výcvik se specializací na infiltraci do nepřátelského prostředí.

„Správně. Pamatujete si na své dětství…?“ Zeptal jsem se Karolíny, která byla pro větší bezpečnost neustále přivázaná.

„Ano, do svého únosu do… Hamburku jsem bydlela s rodiči a sestrou v Českým Brodě, kousek od Prahy.“

„Ano… a pak?“

„Pak jsem byla odvlečena překupníky za hranice do Německa a tam… vychována na prostitutku.“

„Jak dlouho jste tam byla?“ Kladl jsem dál tyto pro Karolínu dosti nepříjemné otázky, ale zaznamenávali jsme na svých přístrojích dál cenná data.

„Dva roky.“ Trochu ji zpomalil pulz, ale další hodnoty na monitoru byly v normě. Kromě snížené teploty, kterou nyní měla 27 stupňů Celsia.

„Co s vámi dělali?“ Zeptal se plukovník, ostře jsem se na něj podíval. Domluvili jsme se, aby nezasahoval do mých předem připravených otázek. Snažil se ji asi vyprovokovat.

„Nejdříve jsem byla neustále znásilňována a mučena hladem, poté mě prodávali svým stálím zákazníkům. Posléze jsem byla nabízena i dalším…“

Plukovníka jsem nenáviděla z celého srdce protože byl na mne vždycky nespravedlivý a hrubý. Kdykoliv při výcviku šel kolem, tak nařídil opakování, nebo stížení testu.

„Jaké máte vzpomínky na Poutníka?“ Zněla další z mých předem sepsaných otázek.

Před očima jsem vyjevila jeho tvář, když jsem ho poprvé spatřila, černé vlasy, husté obočí a zlé, strašně zlé oči. Jeho postava s hnusným bílým tělem a černými tlustými chlupy, jeho hlas, vybavovalo se mi i mnoho dalších detailů, které jsem před tím nezaznamenala.

„Metr devadesát, váha asi devadesát pět kilo, husté obočí, bílá suchá kůže, černé dozadu sčesané vlasy… Pokusil se mne zavraždit…“

Nahnul jsem se k doktorovi a pošeptal mu do ucha: „Nějak se mi to nezdá… odpovídá moc strojeně, jako by to měla naučené.“ Odsekl:

„Vím, samozřejmě že to vím…“ Pak položil další otázku.

„Co jste cítila během experimentu?“

„Teplo… pak zimu, nějaké mžitky před očima… Jinak nic.“

„Nic?“ Otázal se.

„Nic.“

Plukovník nervózně posunul prst směrem k červenému knoflíku na vysílači. Začal mě nějak divně svědit krk…

„Co byste řekla tomu, že bychom vás odvázali?“ Zeptal se mě doktor, plukovník se k němu okamžitě nahnul a začal mu něco šeptat do ucha. Neslyšela jsem přesně co. Sluch jsem měla nějaký lepší, ale nebyla jsem schopna přesně určit, co mu říká.

„Bylo by to fajn…“ Odpověděla jsem.

„Dobře… ale musíte vědět, že jsme podnikli jistá bezpečnostní opatření… která…“

„Chápu.“ Doktor se trochu zarazil a s plukovníkem si vyměnili nějaké informace. Ten mu ukazoval na monitor a plukovník kýval hlavou.

Pak ke mně přistoupil chlapík, který mě přikurtoval k posteli. Opatrně si mě prohlížel a pomalu mi rozepínal první řemen. Nejdřív ten na hlavě.

Doufám Kájo, že mi neublížíš… to bych nerad… bože, taková mušlička… tebe bych holka celou…

Trochu ucuknul, ale ne moc. Zakývala jsem hlavou ze stany na stranu a trochu si tak uvolnila zatuhlé obratle.

Sakra! Leknul jsem se, ale Kája je hodná…

Pak se otočil na doktora, chtěl asi ještě souhlas k povolení i ostatních řemenů. Doktor kývnul a chlapík se zase ke mně otočil a začal odepínat řemen na mé levé ruce. Jakmile byl řemen odepnut, chlap okamžitě uskočil pryč. Volnou rukou jsem si rychle poškrábala svědící místo na krku, pomohlo to.

„Je vám líp?“ Zeptal se mě doktor z „velína“.

„Ano, děkuji. Ráda bych, kdyby jste mě odvázali, nebo alespoň dali do nějaké… pohodlnější polohy.“ Doktor pokýval hlavou a dal znamení chlapíkovi. Ten opatrně zase ke mně přistoupil, povolil matici zespoda stolu a dal mi konečně nohy k sobě. Pak mi rozepnul popruhy na břiše a přikryl mě nějakou dekou.

„Je to lepší?“ Zeptal se.

„Mnohem.“ Mnula jsem si zápěstí a myslela na to, co jsem to vlastně viděla.

„Mohli bychom přistoupit k dalším testům?“ Otázal se mě znovu doktor. Sedla jsem si na postel a otočila hlavou dozadu. Několik vojáků zvedlo proti mně své zbraně. Tušila jsem nějak že tam budou…

„Proč… na co tady jsou tihle?“ Zeptala jsem se.

„Pro vaše bezpečí.“ Odpověděl klidně plukovník.

„Spíš pro vaše, ne?“ Ušklíbla jsem se. „Jasně, dělejte si se mnou co chcete.“ Rezignovaně jsem si zas lehla na postel.

Dělali se mnou všemožná alotria a sebrali mi asi dva litry krve. To asi proto, abych nebyla moc bujná. Chvíli, asi dvě minuty, se mi motala hlava a pak to bylo zase dobrý.

***

Pomalu jsem se dával dohromady, takhle slabý jsem nebyl ani potom, co mě Kord a jeho banda hodili polomrtvého do moře.

Zase jsem zvracel. Na to, že skoro nic nejím toho ze mě teklo, darmo mluvit. Podíval jsem se do zrcadla, modré a fialové fleky jsem měl snad všude. Mé tělo nikdy nebylo zrovna ze žurnálu pro dámy, ale takhle jsem se sám vyděsil. Na krku jsem měl obrovský puchýř od kousnutí toho prevíta. Když jsem na něj šáhnul, div jsem neomdlel bolestí, bylo to strašné…

Vřed jakoby se sám bránil tou hroznou bolestí. Mám dost snížený práh bolesti, ale tady jsem upadal do mdlob…

Podařilo se mi doklopýtat zpátky do postele.

***

Pořád jsem myslela na to, co a koho jsem viděla tím svým druhým viděním.

„Budeme vás muset označkovat.“ Řekl jsem Karolíně. Plukovník na tom pořád trval a já se raději rozhodl říci Karolíně předem, co s ní budeme dělat.

Označkovat. To slovo se mi vůbec nelíbilo. Byla jsem pevně přivázaná, cítila jsem sice že bych měla mít větší sílu, ale… jich bylo víc.

„Je to kvůli bezpečnosti. Čip budete mít pod kůží, nebudete ho vidět, ani vás v ničem nebude omezovat. Je to napojeno na Galilea.“ Řekl jsem na vysvětlenou.

„Je to nutné?“ Zeptala se Karolína.

„Musíte nás pochopit… je to i kvůli naší bezpečnosti.“ Dodal jsem mírným hlasem. Karolína chvíli přemýšlela a pak kývla.

„Chápu. Mám nastavit zadek?“ Snažila jsem se ho na ně vystrčit a přitom jsem trochu ohnula jednu bezpečnostní kotvu, ale zdá se že si toho plukovník nevšiml.

„Není třeba. Čip vám dáme kousek od kyčelního kloubu na pánevní kost. Budeme ho aplikovat zepředu.“ Vysvětloval jsem.

„Nebude to bolet?“ Zeptala se Kája.

„Ale, ale, no trochu to píchne, ale to přežijete.“

Bídák! Chtějí mě označkovat jak psa! Prý kvůli bezpečnosti! Nejdřív ten obojek, to bude nejhorší. Pravou ruku nebude problém uvolnit, ale obojek? Jen abych to stihla. Pomalu se ke mne blížil zase ten lapiduch. Potil se a hrozně smrděl. Bál se. V ruce držel asi metrovou nerezovou tyč, na jejímž konci byla stříbrná věc, která se mi vůbec nelíbila. Ruce se mu třásly.

Kajojínko, Kajojínko. Ty moje holubičko slaďounká! Ty tvoje kozičky, já bych je tak rád dumlal a ta tvoje voňavá kundička… k nakousnutí. Karolínka byla krásná, krásná a zároveň nebezpečná. Prožila si takový malý peklíčko a to mě vzrušovalo ze všeho nejvíc. Musel jsem ale dávat pozor a nedat na sobě nic znát, protože by mě jinak vylili a fotr, ten nadutej primář, by mě už nikam nedostal.

Bože, tohle nemehlo mě má značkovat? Ten by neoznačkoval ani tele. Trochu jsem zkroutila pravou ruku a cítila, jak se kotva která mě držela k posteli láme. Dobré bylo, že kotva i obojek byly ze stejného materiálu. Pravděpodobně nějaká slitina titanu.

To smradlavý prase se ke mně blížilo blíž a blíž, jeho očíčka těkala i po mém těle. Dobytek! Potřebovala jsem ho nějak upoutat a promyslet si pořádně postup. Přesunula jsem jednu nohu pod druhou a jakoby mimochodem mi z těla spadlo prostěradlo, kterým mě před chvílí přikryl. Jeho zrak zajel i tam kam by asi neměl.

Najednou ji spadlo to prostěradlo, koukala jinam a já si tak opět mohl prohlídnout tu její navlhlou laskonku. Tam dole se mi začalo vzdouvat prášky potlačované mužství a já měl co dělat, abych udržel tu pitomou tyč v ruce. Naštěstí se Kája dívala jinam, civěla do stropu, jako by si vůbec nevšimla, že je zase nahá. Tak rád bych se zakousnul do tý její hladce vyholený myšpulínky a místo toho jí tam jenom bodnu nějakej pitomej čip, ale aspoň nám Kája neuteče. Kdybychom tak mohli bejt spolu sami…

Já se netečně dívala mimo a pátrala kudy bych mohla upláchnout. Na stropě jsem uviděla jemnou mříž klimatizace, ale když jsem se zadívala pozorněji, tak jsem uviděla pouze úzkou trubku. Něco mi ale říkalo, že bych se jí mohla protáhnout.

***

Spal jsem. Lezly po mne mouchy a žraly mne. Byl jsem zpocený a všechno mě bolelo. Vřed pálil, jako bych tam měl rozžhavený železo. Bzukot much byl strašný, byly jich tu stovky. Lezly po mne, ale na vřed se neodvážily.

Pomalu jsem se převalil. Přemýšlel jsem. Co jsem to spatřil za lidi? Jeden byl nepochybně ten chlap co jsem ho viděl už na tom mostě u Hamburku a potom v tom tunelu. Další jsem neznal. Asi nějaká nemocnice, nebo sklad, bylo to divný, mohl to být taky nějaký výzkumný ústav… Možností tu bylo víc. Místnost měla asi deset metrů v průměru, betonová podlaha, šedivé zdi, klimatizace na stropě, nějací další lidé v pláštích… Nic co bych znal, nikdy jsem tam nebyl, přesto jsem to viděl poměrně jasně. Na místa, kde jsem byl a ještě k tomu přivázaný, bych si určitě pamatoval. Zdá se, že jsem to nebyl já kdo tam ležel, ale kdo tedy?

***

Ten smraďoch se ke mně blížil a už, už přikládal ten hrot. Nechápu, jak může tohle zavádět jen tak ručně. Všimla jsem si, že mám kousek pod pupkem namalovaný kříž a kolem něj nějaký kola. Vypadalo to, jako bych se dívala do zaměřovacího dalekohledu v odstřelovačský pušce.

Teď nebo nikdy!

Ruce jsem měla za hlavou, trhnutím které nikdo nezaznamenal jsem přervala kotvu na pravé ruce, nohou jsem odstrčila smrďocha a obě ruce jsem vsunula pod obojek. Vše běželo jako ve zpomaleným filmu. Pořád se nic nedělo. Plukovník byl otočen k doktorovi a vojáci kolem mne stáli pořád se skloněnými puškami. Ucítila jsem odpor vzdorujícího materiálu. Tlusťoch s tyčí nevěřícně koulel očima, ale ještě nespadl, klimatizace monotónně hučela, obojek držel. Musela jsem se posadit.

***

Posadil jsem se a odehnal mouchy. Únava pomalu odeznívala, ale pořád jsem se sotva držel na nohou. Dotknul jsem se chodidly starých prken, ze kterých byla zhotovena podlaha. Vrypy a černé šmouhy na ní, hovořily o tom jak strašně je stará. Nevzpomínám si, že bych ji kdy měnil. Dvě stě let.

Nábytek taky nebyl nejnovější, spousta věcí je po původních mrtvých majitelích. Zabezpečovací zařízení tvoří ten starý děda a jeho rodina, je na ně spoleh, měnili mi před sto lety akorát střechu, tu starou odnesla vichřice.

Zvednul jsem se a šel do sklepa.

***

První zaregistroval nezvyklý pohyb plukovník, pomalu, pomalu se na mne otáčel a s ním se sunula jeho ruka čím dál tím blíž k vysílačce. Zatnula jsem zuby a zatáhla za obojek.

Nic.

***

Schody byly studené jako led. Každý dům zde na Korsice, přesněji řečeno každý starý dům, je stavěn jako taková malá pevnost. Tenhle nebyl výjimkou. Celé tři měsíce mi tu dělalo ještě asi sedm lidí, než dokončili dílo, pak už jsem je k ničemu nepotřeboval…

Sklep byl hluboko. Šedesát schodů. Dole jsou velké prostory vedoucí až na náměstí a můžu odsud utéct i do městské kanalizace a kromě toho jedna tajná místnost. Skladiště.

***

Ke své hrůze jsem zjistila, že obojek neroztrhnu. Plukovník už dokončil obrat ke mne a jeho prst byl těsně u bezpečnostního vypínače. Zbývalo zkusit to, co jsem nějak tušila, jako se had dokáže pohybovat tím podivným způsobem, tak já v podvědomí věděla, že něco podobného dokážu taky.

Vysunula jsem spodní čelist z pantů, zatáhla oči dovnitř a protáhla se obojkem jako…

Plukovník dokončil pohyb.

Já taky.

***

Otevřel jsem těžké dubové dveře vedoucí do podzemí. Dýchl na mne ten starý známý pach smrti, potu, myší a plesnivého vlhka. Musel jsem se podržet zábradlí, byl jsem příliš sláb a měl jsem pocit, že se mi něco otřelo o hlavu. Zamžikal jsem, na chvíli jsem měl zase před očima toho vojáka, který velí tý jednotce, co po mně tak pase. Jeho užaslý obličej a pak prudké světlo. Zatřásl jsem hlavou, abych konečně vyhnal z hlavy ty představy.

***

Nejdřív mi zajely oči zpátky na své místo a já si zaklapla čelist. Plukovník nechápavě koukal, protože ten obojek, co jsem měla na krku letěl jeho směrem.

Ozval se strašlivý výbuch.

V místnosti, která je hermeticky uzavřená je to ještě o to horší, protože vzduch a rázová vlna nemá kam utéct. Než se tak stalo byla už jsem na půl napasovaná v klimatizaci a píďalkovým pohybem se sunula kupředu. Trubka měla asi třicet centimetrů v průměru a mě ani nepřipadlo divné, že něco podobného dokážu, bylo to tak samozřejmé, jako dýchání, nebo mrkání.

Něco mi ožehlo chodidla a zacukaly mi bubínky v uchu.

Nejhorší byly zatáčky, docela mi trvalo než jsem přišla na to jak se v nich pohybovat a nezaseknout se. Nakonec se to ale podařilo a já po deseti minutách vylezla v nějakém skladu uniforem a spodního prádla. To se mi akorát hodilo. Našla jsem si rychle svoji velikost a vydala jsem se klimatizací na další pouť. Přede mnou byla nějaká mříž, vyviklala jsem ji a sunula se vpřed. Už jsem se chtěla spustit do místnosti, co byla hned vedle skladu prádla, když se v ní z ničeho nic otevřely prudce dveře a rozsvítilo světlo. Do místnosti vtrhli dva vojáci a začali rozdávat jednu karabinu za druhou, pak dveře zase zabouchli, zhasli a byli pryč.

Žaluzie klimatizace jsem držela asi deset centimetrů od stropu, ale nikdo si toho naštěstí nevšiml. Kdyby mě v tu chvíli objevili, tak jsem měla smůlu. S vykloubenými rameny a kyčlemi bych nic nezmohla.

Musela jsem jednat rychle. Seskočila jsem do místnosti, teda spíše spadla, naštěstí jsem to ale utlumila rukama. Lehla jsem si na bok a scukla si nejdříve kyčle a pak ramena. Postavila jsem se na nohy. Housenka.

„Tak co pak to tu máme?“ Prohlásila jsem pro sebe. Ve tmě svítilo nouzové osvětlení, který nějaký dobrák zapnul.

Byl to standardní armádní sklad. Specialitky mají jinde. Popadla jsem dvě pistole Smith&Wesson MP40 s tlumičem a několik zásobníků hodila do zelené tašky. K nim putovalo i pár granátů, krabic s nábojema a plastická trhavina včetně rozbušek. K pasu jsem si připnula pásek a nůž. Tašku jsem hodila do klimatizace a na rám dveří nastražila čtyři odjištěné granáty.

„Tady máte pozdrav!“ Řekla jsem ke dveřím a vyskočila rychle do klimatizační trubky.

„Tohle nesnáším!“ A zase si vyhodila ramena a kyčle. Rychle jsem se sunula pryč, protože výbuch bude asi připomínat malé zemětřesení.

Pohybovala jsem se jako nějaký červ chodbičkou. Chtěla jsem se tomu zasmát, ale žebra mě nepříjemně píchala do plic.

***

Poprvé jsem litoval, že nemám nějaké přátele. Zoufale jsem potřeboval pomoc, vždy když jsem už nějakého měl, tak umřel. Všichni hrozně rychle umírají, člověk se ani nenaděje a… je konec. Většina lidí, se kterými se nějak pravidelně stýkám nejsou přátelé, je to jen kvůli obchodu. Občas jim udělám nějakou službičku, občas oni udělají službičku mě. Kdyby věděli v jakém jsem stavu, tak mě prodají jak starou krávu. Stisknul jsem zlostí klouby.

Ve skladišti mám nějaký krevní konzervy. Jednou jsem se bavil v Rumunsku s nějakým podivínem, který vařil podobné věci jako můj fotr, povídal, že když je bloudivec sláb, tak na to pomáhá krev z placenty.

Uvidíme.

Otevřel jsem mrazák a začal lovit žádaný tovar. Vedle dvou dětských tělíček a nějakého masa tu byla i požadovaná věc. Kouknul jsem na datum expirace, bylo to v pohodě, ještě rok rezerva. Mrazák jsem zabouchl a rozhlídnul jsem se kolem. Má se krev ohřát, nebo se má pít studená? Na to jsem se toho kmeta nezeptal.

Zavřel jsem skladiště, opřel se o zeď a čekal až krev rozmrzne.

***

Pořád jsem před sebou strkala tašku s náboji, nebavilo mně to. Byla jsem už někde těsně u povrchu, kde vedla hlavní klimatizační trubka. Tou se rozváděl vzduch do celého bunkru. Tam jsem si chtěla odpočinout a naládovat zásobníky patronama.

„Konečně!“

Rychle jsem se dala „dohromady“ a začala plnit jeden zásobník za druhým. Byla to činnost, kterou jsem prováděla zcela automaticky a mohla se tak soustředit i na jiné věci. Plné zásobníky jsem strkala hned za pásek.

Zkontrolovala jsem si svá chodidla ožehnutá od výbuchu, spáleniny se začaly hojit a pod mrtvou bílou kůží už byla vidět růžová. Pečlivě jsem naslouchala a učila se znát svoje nové schopnosti. Jen neustálým drilem a díky automatickým a nacvičeným pohybům jsem zaregistrovala zvuk, který sem nějak nezapadal… Otočila jsem hlavu tím směrem a rychle naházela věci do tašky. Zpoza rohu se vynořil malý robot na osmi kolečkách, nechápavě jsem civěla do jeho kamery. Pak jsem ve stejné chvíli uslyšela další divný zvuk na druhé straně a uviděla nálož s plastickou trhavinou, kterou si na mně přivezl. Pistole jsem popadla každou do jedné ruky a rychlým skokem se vyšvihla do díry ve stropě.

Obrovský výbuch mi pomohl vykloubit kyčle ( ramena jsem si stihla už udělat sama ) a znovu spálil nohy, tentokráte nad kotníky.

Docela to bolelo.

Taška s granáty a s náboji zůstala pochopitelně dole. U sebe mám asi šest zásobníků.

Jak mě mohli najít? Vím, že v rourách nejsou pohybová čidla! Honilo se mi to pořád v hlavě, pak jsem si vzpomněla, že mě tu prováděl jistý seržant, hrdý na to, že mě může všechno ukázat. Ptala jsem se ho tenkrát na vzduch který je sem dodáván z venku, jestli se také filtruje. Odpověděl že ano a že dokonce jsou ve velkých páteřních větvích klimatizace čidla, které zaznamenají proudění vzduchu. Říkal, že když se najednou začnou tvořit v klimatizační trubce víry, tak to znamená, že tam někdo je. Tenkrát jsme se tomu dosti smáli a já na tu vzpomínku dočista zapomněla… To mě stálo málem život. Teď vědí kde jsem a kudy prchám.

„Musím z té díry pryč!“ Zasyčela jsem a vytrhla další mříž.

***

Z ničeho nic mě začala pálit chodidla a kotníky, byla to bolest, jako by mě je někdo spálil autogenem, zase jsem se zhroutil na zem. Prohlížel jsem si je, ale spáleniny nebyly vidět a ani na dotek jsem nic necítil.

„To ten zkurvenej puchejř!“ Zahrozil jsem na mžourající žárovku. Houpala se na dlouhém drátu, jako oběšenec. Sem a tam. Průvan.

„Kdy už to skončí?!“ Zakřičel jsem. Přemýšlel jsem, co to bylo za pavouka, nikdy jsem na ně ani nepomyslel, nechával jsem je na pokoji, chytali ty hnusný mouchy. Na půdě jich bylo vždycky spousty, když jsem tam někoho vyslýchal. Pak byly všude, na půdě bylo hrozné vedro a to vyslýchaným vždy pomohlo rozvázat jazyk a když jsem jim nařezal kůži a svázal je, tak je ty mouchy žraly zaživa…

Ve sklepě jsem měl taky „dílnu“, ale nejraději jsem pracoval na půdě.

Pavouk… proč mě… co to bylo zač? Že by nějakej jed? Nějaká alergická reakce? A co ty vidiny? Najednou někdo zvonil na zvonek u dveří.

„Kdo? Co to je?“ Utrousil jsem pro sebe. Kdo by se odvážil na mne zvonit?

Vybelhal jsem se nahoru. Periskopem jsem prohledal okolí. Byl to dědek, ze střech ho zajišťovali dva lidi, asi vnuci. Standardní situace, nic divného.

Otevřel jsem. Dědek se evidentně leknul, ale hnedka se vzpamatoval.

„Pánovi není dobře?“ Zeptal se lámanou francouzštinou a zasvítila mu jeho malá, hluboko ukrytá očka.

„Bolí mne hlava.“ Odpověděl jsem, děd pokýval hlavou. Koukali jsme na sebe a odhadovali svoje síly. Dědek, ač vychrtlý a seschlý měl dost velkou sílu, aby zabil stokilového chlapa. Zajímalo by mě, co si o mne myslí.

„Potřebovali bychom od vás pomoc.“ Prohlásil nakonec.

„Nejsem ve stavu, abych vám mohl z něčím píchnout.“ Už, už jsem chtěl zabouchnout dědkovi před nosem dveře, ale zarazil mne.

„Můj synovec Rico… večer ho odvážejí k soudu do Itálie… hrozí mu doživotí…“ Sklopil oči dědek. „Vy byste nám mohl pomoci Rica osvobodit.“

„Co provedl?“ Byl jsem zvědavý, protože si Rica pamatuji jako pěkného grázla, když jako malej smraďoch chodil na hřbitov do sousedního městečka zneuctívat hroby bývalých nepřátel. To bylo tabu a Rico ho porušil. Tenkrát mu za to jeho otec zlámal obě ruce.

„Zabil dva policajty.“ Pokrčil rameny děda.

„A za to se chodí do basy?“ Zeptal jsem se. Děd se usmál a povídá:

„Dnes jo…“

„V šest hodin.“ Povídám, ale on jenom tupě čuměl někam dolů.

„V šest hodin se pro mne zastavte.“ Opakuji a konečně jsem si všimnul, kam ten chlap pořád čumí. Na zemi jsem měl položený ten plastikový obal s krví. Zvedl ke mne hlavu, upřeně jsem se na něj podíval. On je jediný, kdo se mi podíval do očí, aniž by se mu rozklepala kolena.

„Ano… v šest hodin.“ Řekl a já zabouchl těžké dveře. Posadil jsem se na schody a zhltnul už rozmrzlý obsah sáčku. Nechutnalo mi to. Bylo kolem poledního a já měl čas tak akorát sebrat zbytky sil a dát se dohromady.

***

Pustila jsem se chodbou po levé straně. Stáli tam dva vojáci jako hlídka. Zaplať bůh za tlumič. Oba se sesunuli na zem a já sprintovala dál. Docela mě překvapilo, jakou rychlostí můžu běžet. Potřebovala jsem ale boty.

Na ty jsem narazila v další zatáčce. Proti mně šli dvě ženy a jeden důstojník. Když mě uviděli, tak se zarazili. Chlapovi se ruka sesunula k pouzdru kde měl pistoli. Jeho boty mi docela sedly. Důstojníci mají boty ušité z měkčí kůže, to mi vyhovovalo.

Běžela jsem dál šedivou chodbou. Vřítila jsem se přímo do palebného pytle nějaké provizorní barikády. Schytala jsem to do stehna několik střel prolítlo i mým břichem, myslela jsem, že to je konec, ale nebyl. Bylo mi těžko, jako když se člověk přejí dortů… V rychlosti jsem přebila. Musela jsem zase do klimatizace.

Postupovala jsem opatrně vpřed těsnou rourou, v botách to šlo opravdu špatně. Musela jsem se pohybovat pouze za pomocí rukou a jako píďalka.

Když už jsem byla těsně za barikádou, vší silou jsem vyrazila dekl a vyklonila se s roury. Viděla jsem jen překvapené obličeje vojáků…

Potřebovala jsem zoufale náboje a ty jsem našla u nich. Měli tu zajímavej malej muniční sklad, včetně granátů a brokovnic. Původně jsem jednu chtěla vzít s sebou, ale její délka to znemožňovala. Potřebovala jsem se v civilu pohybovat nenápadně. Dvacet granátů a několik krabiček nábojů do pistolí musí stačit. Popadla jsem z jedné kanceláře ještě nějaký turistický baťoch a vyrazila ven z bunkru.

Venku už na mne čekali.

***

Krev byla hnusná, ale jako všechny hnusné věci, tak i krev z placenty byla výživná. Vřed na krku docela splasknul a mě se už nemotaly nohy. Byl jsem ale dost zpocený a smrděl jsem. Přesně v šest hodin dole zatroubilo auto. Popadnul jsem svůj Glock 32, je v ráži .357 Sig, a je to jednoduchá a spolehlivá zbraň. Stvořená přímo do války.

Otevřel jsem dveře, před domem stála stará orezlá světle zelená Lancia. Typoval bych ji na ročník, tak 85.

Krásné auto.

Svalil jsem se na zadní sedadla, řídil dědek, vedle něj byl velký hromotluk, napasovaný v neforemném černém proužkatém obleku. Bílej límeček u košile se mu zařezával do masitého krku, vedle mne seděl hubeňour s uhrovitou tváří a dlouhými vlasy, taky v černém obleku.

„Nazdar sousede!“ Zazubil se na mne mlaďoch. Koukal jsem z okna a hledal známky nebezpečí.

„Dneska bude vzrůšo!“ Pokračoval v konverzaci hošan. „Jsem zvědav, kolik jich sejmem…“

„Drž hubu, Paulo!“ Řekl potichu děda. Paulo, ale nedbal a dál mlel:

„Jste takovej tajemnej, jste cizinec, co?“ Mlčel jsem. „To se pozná, nemáte takovej ksicht jako mi Korsičani.“ Smál se dál Paulo.

„Plán je takovej.“ Povídá děda, kterého už taky Paulovi kecy unavovaly a chtěl jít přímo k věci.

„Vězení je v Proprianu, to je kousek, až Rica budou eskortovat, tak dostaneme hlášku. Víme, že to bude dnes navečír, ale kdy přesně, to se dovíme až pět minut předem.“ Kývnul jsem, děda se mnou komunikoval přes zpětné zrcátko.

„Druhé auto který už čeká na místě, napálí do autobusu který bude převážet Rica. My potom vyskáčeme ven a vysvobodíme ho.“ Kouknul na mne, pokýval jsem lehce hlavou. Stačilo mu to. Je to jednoduchý plán, bez komplikací. Zkontroloval jsem pistoli.

„Glocka, vy máte Glocka? To je pěknej sráč!“ Utrhl se Paulo. „Nejlepší je Beretta! Devadesátka! Glock, jak můžete mít Glocka?!“

„Paulo drž hubu!“ Okřikl ho děda.

„Proč bych držel hubu? Glock je sráč!“

Pistole byla v pořádku, tak jsem ji zase zasunul za opasek.

„Ani nemá pouzdro!“ Rozčiloval se Paulo. „Střílel si už někdy vůbec! Có?“ Podíval jsem se na Paula, měl štěstí, že jsem měl na očích brýle, ale trochu se zklidnil. Pak se rozchechtal.

„Tvrďák…“ Chechtal se a obličej si zakrýval dlaněmi. Už mě začínal srát. Najednou děda prudce zastavil a vyskočil z auta. Otevřel zadní dveře, vytáhnul Paula a dal mu takový dvě facky, že i já bych měl problém… Pak mu dal ještě pořádnou ránu do břicha a hodil ho ke mne na sedačku. Něco zamumlal pod fousy a nasednul zpátky do vozu. Doprava ve městě se ani nijak nezpomalila, nikdo netroubil, vlastně se nic nestalo.

Dojeli jsme na výchozí místo.

***

Přes zavřený vstupní vrata do objektu bylo slyšet jak přistávají vrtulníky. Zmáčkla jsem nouzové otevírání dveří a uskočila do výklenku, kde byly schovány hasící přístroje. Okamžitě dovnitř prolítla dávka z nějakého těžkého kulometu. Pak klid. Nic se nedělo. Měla jsem strašnou chuť vykouknout ven, ale pak jsem uslyšela takové skřípání… Do bunkru jel pomalinku průzkumný robot vybavený kamerou a termovizí.

„Sakra!“ Zaklela jsem. „Ten mi tu chyběl!“ Robůtek opatrně najížděl dovnitř, vyšplhala jsem nad něj a skryla se na horním rámu posuvných dveří. Byl tam takový žlab, ve kterém jsem se mohla celá ukrýt.

Robot se zastavil a začal točit směrem dozadu čidla. Ležela jsem a ani jsem nedýchala, pak, po chvíli jsem uslyšela známý zvuk pásů. Ještě chvíli jsem ležela bez hnutí a když se zvuk ode mne vzdaloval, tak jsem se teprve odvážila vykouknout. Pásák odjížděl pomalu do chodby. Další dva ho následovaly, ty už byly ale ozbrojení dálkově ovládaným kulometem. Viděla jsem i dva zadýmovací granáty a nějaké senzory. Oba začaly prohledávat kanceláře vrátnice. Po čtvrt hodince z nich vycouvali a jeli za prvním průzkumníkem dál do podzemí. Trojici robotů následovali vojáci nějaké speciální jednotky. Bylo jich asi dvacet. Postupovali ve čtveřicích pomalu vpřed. Už jsem se musela hnout pryč, nechala jsem je ještě trochu nalézt dovnitř, aby ti zvenku nestříleli do vlastních řad.

***

Zastavili jsme kousek před fízlárnou, na můj vkus se tu pohybovalo moc osvalených mladíků s naditými kapsami. Řekl jsem dědovi, že se mi to tu nezdá, že je to divný. Ale dědek sveřepě svíral rukama volant.

„Von se bojí…“ Rozchechtal se Paolo. „Bojí…“

„Pane Machado, má pravdu. Na střeše jsem zahlídl nějaký pohyb…“ Utrousil spolujezdec.

„Nedopustím, aby byl Rico odvezen jako nějaké zvíře.“ Mumlal si spíše pro sebe děda. Najednou zazvonil tlusťochovi v kapse mobil. Ten se jen podíval na display a kývnul.

Bylo to tu.

Někteří chodci, jakoby zpomalili krok a někteří hosté v kavárně naproti policejní stanici odložili své noviny. Litoval jsem, že jsem si nevzal nějaký automat. Kdo mohl ale vědět, že akce je prozrazena.

Ze zadního vjezdu vyjel pomalu malý policejní mikrobus. Blížil se. Děda ho nechal přejet, nebylo do něj přes začerněná okna vidět, ale řidič nebyl žádný standardní pupkáč, ale mladej týpek s ostražitým pohledem. Ani jsem se nenadál a z boku do něj narazil starý náklaďák. Mikrobus náraz ustál a trochu se smýkl bokem. V tu ránu dědek zařadil za jedna a Lancii se protočily gumy, když se chytla, tak vyrazila prudce vpřed. Takovou akceleraci nečekal chlapík v autobusu ani já. Dědek torpédoval předek autobusu a narazil ho na sloup dávno nefungujícího veřejného osvětlení.

Vyrazili jsme ven.

***

Pomalinku jsem vylezla ze žlabu, ve kterém jezdilo vedení masivních vrat. Pak jsem se chytla oběma rukama kolejnic a udělala stojku, jako na hrazdě jsem se zhoupla a trojitým saltem vyskočila ven do prostoru.

Ocitla jsem se na travnatém prostoru před vchodem. Ještě než jsem doskočila, už jsem převáděla těžiště na pravou nohu, abych se vší silou odrazila doleva.

Povedlo se.

Než se stačili ti venku vzpamatovat, běžela jsem mezi klečí a malými smrčky pryč. Střely dopadaly kdesi daleko za mnou. Prodírala jsem se rychle vpřed, pak přišel asi tři metry vysoký plot, který jsem lehce přeskočila. V tom jsem uslyšela hřmot vrtulníků. Blížili se.

***

Vykutálel jsem se ze dveří a ještě než jsem dopadl na zaprášený asfalt, tak jsem zlikvidoval dva kavárenský povaleče, kteří mířili na naše auto brokovnicema. Odkutálel jsem se asi metr od auta tak, aby na mne nemohli střílet z druhé strany a z kleku zastřelil další tři ostrostřelce na střechách. Pak se ozvala dědův revolver. Byly to docela šlupky, typoval bych to na čtyryačtyřicítku. Děda se dobýval do autobusu, soudě podle toho, že na předním skle byla krev a kusy mozku, tak v tom neměl obyčejné náboje…

Mezitím se stalo několik věcí najednou:

Po ulici k nám se řítili další tři policejní automobily, někdo po nás začal střílet z automatické pušky a Paulo hodil do sousední kavárny několik granátů.

Přebil jsem Glocka a odkutálel se stranou za autobus. Granáty bouchly přesně v té chvíli, když se začaly otevírat dveře policejních vozů. Policajti dostali na uvítanou směs mletého masa, skla a ostatních trosek z kavárny. Děda pákovýma nůžkama osvobodil Rica z pout a oba přikrčeně utíkali zpátky do auta. Já jsem zajišťoval zadní část bojiště.

Bylo jich na nás nachystáno opravdu spousty, místní velitel asi nechtěl nic podcenit a když se nad námi rozeřval zvuk který nemám rád, totiž zvuk vrtulníku, tušil jsem, že to dneska nebudeme mít lehké.

Paulo obrátil svoji pozornost na potácející se policajty a asi tři z nich sejmul. Rico a dědek mezitím vyskakovali z autobusu, když někdo z vrtulníku sejmul Paula. Udělal jsem kotoul stranou, protože ten nahoře byl opravdový ostrostřelec. Na místo kde jsem před necelou vteřinou stál, dopadly dva výstřely a udělaly slušnou díru do asfaltu.

„Revolver!!!“ Zakřičel jsem směrem k dědovi, ten jen šáhnul do podpaždí a pěkným obloučkem mi ho hodil trochu stranou. Zase jsem musel skákat… ale děd, nevím jak to předvídal, zase jakmile jsem se posunul, abych revolver chytil, tak dvě střely dopadly na místo kde jsem byl před okamžikem. Ještě ve vzduchu jsem chytil ten dědův těžký krám a po dopadu jsem do vrtulníku nasázel zbývající čtyři kousky speciálních střel. Na vrtulník to udělalo dojem a sice: zhoupnul se, propadl o pět metrů a pak se trochu naklonil na bok, jeho rotor se zachytil o nějaký stožár, nebo anténu co byla na střeše.

Stroj i s osádkou dopadli asi padesát metrů od nás, výbuch a kusy vyrovnávacího rotoru zničily několik stojících automobilů a zabily několik náhodných čumilů, kteří si mysleli, že se jich to netýká. Koutkem jsem zahlídl Ricův obdivný pohled, ale to už jsem se musel věnovat zase své práci…

***

Na vrtulníky jsem se svým vybavením byla krátká, usilovně jsem přemýšlela co mám dělat. Tak nějak mě nic nenapadalo… Blížili se. Kdesi v mém mozku se odehrávala scéna, jak z nějakého akčního filmu: Padající vrtulník, na ulici která byla plná lidí v nějakém středomořském městečku.

Nemohla jsem moc rychle běžet, protože porost byl hustý a větve mě šlehaly do obličeje a do nohou. Litovala jsem, že jsem si nevzala nějaký těžší kalibr, ale nedalo se už nic dělat.

Najednou byl jeden z vrtulníků přímo nade mnou, byl to nějaký transportní, asi UH-60, les kolem vybouchl v záplavě gejzírů z rotačního kulometu. Naštěstí už jsem byla pro něj v blbém úhlu a střelec ze shora taky neměl zrovna dobrou mušku.

Běžela jsem o sto šest a kličkovala lesem, parchant se mě snažil nahnat jedním směrem, ale naštěstí jsem to vycítila. Věděla jsem, že blízko je železniční trať a nějaké tunely. Tam jsem se musela dostat.

Na chvíli jsem se zastavila a zkusmo vystřelila do nekrytého boku vrtulníku dva dvoj-výstřely. Muselo to někoho zasáhnout, protože v tu ránu vrtulník nebyl tak dotěrný a zůstával kousek opodál. Co bylo ale horší, že zleva, zrovna tím směrem, kterým jsem měla namířeno jsem zahlédla tří úzké siluety bojových vrtulníků Tiger.

„Kurva!“

Zahlédla jsem, jak se začoudilo z jejich podvěsů, kde si nesly svojí výzbroj.

„Nééé!“ Zařvala jsem a skočila pod vyvrácený smrk. Kolem mne propuklo peklo, výbuch byl tak silný, že mě vykopnul na strom vedle, ten jsem přerazila, nebo ho přerazila střepina od rakety a narazila jsem tělem do dalšího kmenu, ten odolal. Matně jsem zahlédla jak kolem mě Tygři krouží v kruhové formaci. Pode mnou se houpala velká přeražená větev.

Dala jsem jim signál že se vzdávám a myslela jsem to vážně. Pilot něco povídal do mikrofonu a pak na mne pokýval hlavou, kanónem mě ale stále všichni tři sledovali.

Konec.

Nejdříve jsem zaslechla psy, pak jsem uviděla první hlídky. Uvažovala jsem, že si vezmu nějaké vysoko postavené rukojmí, nebo, že bych se mohla ztratit v chaosu, který jsem byla ochotna zase rozpoutat. Ti prevíti se však ode mne drželi na padesát metrů, blíž nikdo nešel.

***

Revolver jsem zastrčil za opasek a vytáhnul svou dvaatřicítku, je rychlejší, mám vyladěnou spoušť, takže jsem plně spokojený, co se týče rychlosti střelby a dabltapů.

Dědek s Ricem nasedli do Lancie, tlusťoch zmizel nevím kam a Paulo byl mrtvej. Děda dupnul na pedál a vyrazil divoce dozadu. Já jsem stačil sestřelit další dva odvážlivce, kteří nám chtěli zamávat na rozloučenou a skočil jsem na zadní sedadlo.

Rico ještě po někom střílel a děda se divoce rozjel vpřed.

Oba se hrozně smáli, nejvíc Rico.

„Paráda! Skvělá akce, strýčku!“ Pochválil Rico dědu. Dědovi jen svítila očíčka a kýval hlavou, pak řekl:

„Poděkuj tady… našemu sousedovi. Bez něho bysme byli nahraní.“ Rico se na mne otočil a povídá:

„Moc děkujem pane… pane sousede…“ Usmál se na mě. Pokrčil jsem rameny.

„Paula je mi líto.“ Zvážněl Rico.

„Byl to blbec, zasloužil si to!“ Odsekl děda.

„Já vím, ale stejně… Co Luiz?“ Zeptal se.

„Dostal to za autobusem…“ Řekl děda. „Toho je škoda, byl nový, mohl z něj bejt pořádný člověk. Toho je škoda! Paulo byl kretén!“

Podal jsem dědovi revolver.

„Jen si ho nechte, je památeční, je to dobrá zbraň.“ Řekl děda. „Ještě jednou děkujeme…“

„Kam teď?“ Zeptal se Rico.

„Pojedeme k Binozzimu, něco mi dluží, ten nás schová. Až bude klid, tak… No ještě uvidíme.“ Odpověděl děda.

„Támhle mi zastavte.“ Ukázal jsem na malé parkoviště.

„Ale… měl byste jet s námi… Budou vás v domě hledat…“ Řekl Rico. Usmál jsem se na něj. Děda zastavil na parkovišti a já vystoupil.

„Starejte se mi o dům.“ Řekl jsem místo pozdravu. Děda s Ricem kývli a zmizeli v oblaku prachu. Potěžkal jsem si svojí novou zbraň. Byl to Smith&Wesson model 629 s pětipalcovou hlavní v ráži

.44 Magnum. Zbraň byla zhotovena z matného nerezu a byla těžká. Zastrčil jsem ji za pásek dozadu a vyrazil k nedalekému lesíku.

***

Začala jsem pomalu slézat se stromu. V hlavě se mi už rodil plán, který mohl mít ale nejistý výsledek. Opatrně jsem se chytala větví, nechtěla jsem dopustit, aby mě z toho stromu sestřelili kanónem. Pak jsem nahmatala tu přeraženou větev. Předstírala jsem uklouznutí, škubla jsem za ní, odrazila jsem se oběma nohama od stromu a větev jsem hodila co největší silou na vrtulník. Ta narazila do rotoru a jeden nebo dva listy přerazila. Vrtulník zavrávoral. To všechno se událo, než jsem dopadla asi deset metrů stranou od stromu.

Prudce jsem vyskočila na nohy a rychle zhodnotila situaci. Všichni sledovali poškozený stroj. Rozběhla jsem se k rojnici vojáků, kteří byli po zuby ozbrojeni.

Vletěla jsem mezi ně jak uragán a dva z nich zabila údery do obličeje. Vrtulník se pořád potácel ze strany na stranu, od mého skoku ze stromu uběhly asi tři vteřiny.

Od jednoho z vojáků jsem ukořistila M šestnácku s podvěšeným granátometem ráže čtyřicet milimetrů. Potřebovala jsem se zbavit toho „autobusu“ jak jsme přezdívali UH 60. Dva výstřely a stroj vybouchl oslnivým zábleskem.

Další Tigr byl výbuchem značně poškozen a oba se zřítily k zemi. Třetí ulétl pryč.

Vzala jsem také do zaječích. Slyšela jsem, jak za mnou vypustili psy, ale byla jsem o dost rychlejší.

Utíkala jsem k železnici a k tunelům.

***

Kam se vrtnout?

Klidu jsem si tu moc neužil… Není už moc míst, kam bych mohl v klidu zamířit. Možná Libye a nebo Bejrút. V Bejrútu by to bylo lepší, tam se člověk spíš ztratí…

Prodíral jsem se nějakým trnitým křovím a po hodině jsem došel na silnici vedoucí do Ajacia. Tam snad bude klid, najdu si nějaký hotel a budu muset vyzvednout ze schránky na nádraží náhradní doklady.

„Sakra!“ Nadával jsem a stopoval auta, jedoucí po „hlavní“ silnici. Zastavilo mi jedno odřené Iveco, řidič otevřel dveře od spolujezdce a pravil:

„Tak kam to bude, šéfe?“ Byl to dobrý muž, na můj vkus sice moc mluvil, ale jinak cesta proběhla bez problémů. Před městem jsem ho omráčil a hodil do propasti. Dodávku jsem zaparkoval v jedné z těch okrajových čtvrtí a nechal naschvál otevřené dveře. Vím, že o auto bude dobře postaráno…

Pěšky jsem se vydal do centra.

***

Musím pryč, pryč odsud, někam na jih. Ještě nevím kam, ale tuším, že na jihu mě bude nejsložitější vypátrat. Policie v těchto zemích je poměrně laxní a do žádných velkých akcí se pouštět nebude.

Pádila jsem tentokrát už sama k železnici, nikdo mne nepronásledoval. Psi jsem dávno zmátla a vrtulníky, nebo nějaké letadlo, jsem taky neslyšela.

Pak mě napadlo, že se železnicí budou asi počítat, nerada bych se dočkala dalšího překvápka. Koleje jsem přeskočila a utíkala dál.

Půl dne jsem běžela, od základny jsem se vzdálila přes sto kilometrů, stmívalo se. Běžela jsem pořád na východ, byl tedy nejvyšší čas změnit směr. Stočila jsem to prudce na jih a přidala do „kroku“.

Běh v noci mi nijak nevadil, zjistila jsem, že ve tmě vidím docela dobře. Měla jsem zase nějaké mžitky, ale rychle jsem zamrkala a byly pryč, nechápala jsem jejich obsah, co přesně znamenají… Jestli to byla nějaká paměť toho Poutníka, nebo nějaké jeho zážitky, nevím.

***

Byl jsem v Ajaciu, tam jsem si na nádraží vyzvedl nové doklady a zase zavřel schránku, klíč jsem schoval na obvyklé místo a vydal se do centra pro peníze.

Teď se jmenuju Aron Alvarez a podnikám v nemovitostech. Na mém účtu je pěkná sumička, potřebuju ale jen nějaký peníze na náboje do revolveru a do Glocka. Budou snad stačit standardní, nic speciálního. Nemíním se tu příliš dlouho zdržovat, tak týden, dýl ne. Jen co utichne ten šrumec kolem tý policejní stanice.

„Teď do hotelu!“

Vybral jsem si jeden v úzké uličce, kde bych mohl sehnat nějakýho obchodníka s „horkým“ zbožím. Pohodlně jsem se usadil v kavárně hotelu a pozoroval okolní cvrkot. Svědila mě paruka a špatně nalepený fousy pana Alvareze. V kavárně bylo správně nahuleno, za chvíli se ke mně přitočila přestárlá kurva, něco kolem čtyřiceti a zeptala se, jestli bych ji nekoupil Colu.

„Nekoupil.“ Povídám. Zakabonila se. „Ale měl bych zájem o jiné zboží…“ Tázavě se na mne podívala.

„O jaké zboží?“ Unuděně se zeptala.

„Platím hotově.“ Odpověděl jsem. Zase unuděný ksicht.

„Eury.“ Dodal jsem. Otočila se a odkráčela vrtíce za sebou prdelí, až hanba. Odešla někam dozadu z lokálu a za chvíli vyšel malý střízlík s nervózním pohledem. Měl plešku a jeho kalhoty byly někam nad kotníky, působil směšně, ale já jsem věděl, že zdání může klamat. Poručil jsem si další drahý koňak a zapálil doutník.

Začali chodit hosté…

Cítil jsem, že nálada v baru se poněkud změnila. Narovnal jsem si Glocka za opaskem a tvářil se jako by nic.

Po chvíli si ke mne přisedl jeden z „hostů“, začal se mne vyptávat, kam mám namířeno a jestli cestuji sám. Odpovídal jsem pokud možno jednoduše, nepouštěl jsem se s ním do delších rozhovorů. On byl hovorný až moc, vylezlo z něj, že je „cesťák“ a že obchoduje ve stavebnictví. Oba jsme lhali, až se nám kouřilo od úst. Pak si přisedl další a pak ještě jeden. Poručili nějaký panáky a nakonec přisedly i děvky.

To byla přesně situace, do které jsem se nechtěl dostat. Šel jsem jakoby na záchod a když jsem šel nazpátek, tak jsem přistoupil k jednomu stolu, co byl trochu bokem a kde jsem tušil kápa té povedené bandy.

„Koukám, že se tu nějak změnily poměry, člověk přijede za obchodem a voni ho chtějí vokrást, jak nějakýho turistu. Málo si vážíte dobrých zákazníků!“ Prohlásil jsem ke spolku, který mastil karty a popíjel kořalku.

Nikdo ani nevzhlédl. Už mě to vážně rozčilovalo. Tohle byla moje nejdelší řeč asi za posledních pět let a oni ani nezvedli hlavu.

Šel jsem k barmanovi a nechal skupinku u „svého“ stolu s vyjevenými ksichty.

„Až někdo bude chtít se mnou mluvit, tak mu řekněte kde bydlím.“ Barman jen zakejval hlavou a nic neřekl. Beze slova jsem se vydal nahoru do svého pokoje. Lehl jsem si na postel a přemýšlel co je tohle za dobu. Kde jsou ty časy, kdy se tu člověk sotva stačil ubytovat a už byl u něj překupník se zbraněmi, pravda, první chodily vždycky kurvy, maj na to svaté právo, ale po nich vždycky pánové s „horkým“. Mohlo se platit zlatem, dolary, švýcarskými franky, nebo markama. Teď?

Vostuda!

Pustil jsem si televizi, žvanili tam o tom masakru. Že prý neznámí ozbrojenci mají na svědomí přes třicet mrtvých.

„To asi ten vrtulník…“ Odtušil jsem. Všiml jsem si, že dopadl na nějakou zahrádku plnou hostí… Evropská unie nad tím vyjádřila politování a doufá, že viníci masakru budou potrestáni.

Televizi jsem vypnul. Přemýšlel jsem co dál a zvažoval, že odsud ještě dnes v noci zmizím.

Když už jsem se chtěl zvednout z postele a sbalit věci, tak se zprudka otevřely dveře a do pokoje vrazili tři chlapi. Byli to tíž, co hráli ty karty u vedlejšího stolu. Jeden na mne mířil brokovnicí a další dva pistolema, byly to staré Beretty z roku raz dva.

Zklamaně jsem svěsil hlavu.

„Myslel jsem, že jste víc na úrovni a vy jste zatím jen taková banda…“ Neudržel jsem své zklamání nad výbavou „lupičů“

„Drž hubu! Pudeš s náma!“

„No, že jste si na mne vzpomněli… Už jsem chtěl zmizet.“

„To se ti teďka nepodaří holoubku!“ Zasvítili očka mohutnému chamtivci s brokovnicí.

„Jdeme!“ Rozkázal a dloubl mě brokovnicí do žeber. Odebrali mi zbraně. Když chlapík s tou obstarožní Berettou uviděl mého Glocka tak se jen kysele zatvářil. Nechápu, proč tu nikdo tyhle pistole nemá rád. Ale Smith sklidil u celého toho přihlouplého stáda doslova nadšení.

„Na co ten blbec potřebuje takovej kanón?“ Chtěl jsem odpovědět, že na vrtulník, ale pak jsem si to rozmyslel. Nemělo by to cenu.

Šli jsme po schodišti dolů a pak zatočili do zadní části hotelu, přesně tam, kam prvně odešla ta děvka. Barman leštil sklenici a mě si vůbec nevšímal. Prošli jsme kuchyní, tam mi dali pásku přes oči. Docela dobře jsem přes ní viděl, mohl jsem je všechny klidně zabít, ale potřeboval jsem je. Odsunuli těžkou skříň a otevřeli úzká dvířka. Docela to tam páchlo, sklonil jsem hlavu a vešel na kluzké schodiště. Strkali mne nevybíravým způsobem dopředu.

***

Ukryla jsem se v nějakém stohu, zavrtala jsem se hluboko dovnitř. Přečkala jsem tak celý den a v noci jsem se rozběhla dál.

Byla jsem už někde v horní Itálii, když jsem na některé autobusové zastávce objevila včerejší noviny, hledala jsem tam nějakou zmínku o mém útěku, ale nebylo tam skoro nic. Byla tam jen zpráva, že na pravidelném cvičení přišla německá armáda o dva stroje Tiger. O transportním UH-60 noviny nepsaly.

Na další stránce jsem se doslova zděsila, byly tam zprávy z Korsiky. Psali, že neznámí ozbrojenci osvobodili obávaného teroristu Rica Machada a že rozpoutali masakr v pokojné uličce, kde zahynulo mnoho nevinných lidí.

Zprávy hovořili o třech desítkách obětí. Skupina je prý napojena na teroristickou síť Al-Kajda. Nejhorší na tom bylo to, že tu uličku jsem viděla ve svých snech, nebo ve svých chvilkových představách, to znamená, že to nebyly žádný Poutníkovi představy, nebo minulé zážitky, ale bylo to, co právě teď Poutník prožíval! To znamenalo, že Poutník je na Korsice!

Možná právě proto mě to táhlo na jih. Rychle jsem lovila v paměti, co vím o tom ostrovu ve Středozemním moři a přemýšlela jak se tam dostanu.

Musela jsem jednat rychle, tušila jsem, že ten parchant se odtamtud bude chtít rychle vypařit a že bych to taky nemusela stihnout.

Musela jsem přesednout na vlak. Druhý den nad ránem jsem narazila na trať vedoucí na jih. Čekala jsem. Byla jsem ukrytá v jednom křoví a čekala zase na večír.

***

Šli jsme městskou kanalizací asi půl hodiny, naschvál mě vodili chvíli dokola a když už je to přestalo bavit, tak mě postrkovali po schodech nahoru. Vešli jsme do nějakého sklepa. Sundali mi pásku z očí.

Bylo to nějaké skladiště, spousta harampádí a starých vojenských beden. Voněl tu strojní olej, připadal jsem si jako za dob druhé světové války. I kabely na stěnách byly z té doby.

Líbilo se mi to tu.

„Tak se hni!“ Závistivec mě dloubl hlavní zase do žeber, neprotestoval jsem. Musel jsem přistoupit na tuto hru. Ale Závistivce jsem si zapamatoval.

Zase jsme šli po schodech, už jsme museli být nad úrovní terénu, ale pořád žádná okna.

Před námi se objevily dveře pobyté lacinou koženkou. Jeden z té bandy je otevřel.

Strčili mne do malé místnosti, vypadalo to tam jako na úřadě. Za stolem seděl ten nervózní střízlík, kterého jsem viděl dnes dopoledne. Prohlídnul si mne od hlavy k patě.

„Co tady chcete?!“ Zahrozil.

„Chtěl bych nakupovat…“ Zopakoval jsem svůj požadavek.

„A o jaké zboží byste měl zájem?“ Naklonil se ke mně Střízlík.

„Tak pět set nábojů do mé čtyryačtyřicítky a pět set 357 v Sigu do Glocka.“ Vznesl jsem požadavek. Někdo za mnou se rozchechtal.

Střízlík se zamračil.

„Nerušit, právě s pánem obchoduju.“ Přehnaně se rozčiloval Střízlík. „A proč si myslíte, že s vámi nějaký obchod uzavřu?“

Už mě ta maškaráda přestávala bavit. „Proč?“ Zeptal jsem se a prudce se otočil dozadu. Stáli tam Závistivec a pak další dva týpci s těma Berettama. Závistivcovi jsem vytrhnul brokovnici i s ukazováčkem a těm dvěma ukopnul jejich pistole. Pak jsem jim všem prošlápnul kolena. Otočil jsem se zpátky na Střízlíka a ohnul brokovnici.

„Protože nebudete mít na vybranou.“ Povídám klidně. Ti tři za mnou se svíjeli, Střízlík čuměl s otevřenou pusou, zjevně nechápal, co se to stalo.

„To… to…“

„Pět set nábojů do mé čtyryačtyřicítky a pět set 357 v Sigu do Glocka. Fofrem!“ Znovu jsem zopakoval původní požadavek a zadíval se upřeně na Střízlíka.

„Ano… jistě. Vydržte!“ Střízlík zmizel za dveřmi a já se pomalu otočil k tomu klubíčku neštěstí. Měl jsem chuť si s nimi trochu pohrát, ale nechtěl jsem budit větší pozornost, než je nutné. Už takhle mám dalšího nepřítele, který se mě bude snažit nalézt. Jedině…

„Tak tady to je.“ Zaskuhral Střízlík. „Bude si pán přát ještě nějakou specialitku…?“

„Svoje zbraně a tašku.“

„Jistě, jistě… promiňte. Hned jsem zpátky, jen musíte mít trochu strpení…“ Viděl jsem jak Střízlík pomrkává, neklamné znamení, že chystá nějakou boudu. Couvnul jsem k těm marodům, co se pořád váleli na zemi. Zdá se, že ty Beretty budou ještě k něčemu dobrý… Střízlík, který byl asi taky dobrý psycholog tušil, že jsem ho prokouknul a zčervenal.

Napnul jsem uši a pomalu jsem se shýbnul pro pistoli. Byl to těžký krám, který se už leta nedělá, ale dobře seděl v ruce.

„Strpení…“ Zaskuhral Střízlík.

V tom se zprudka otevřely další dveře, o kterých jsem nevěděl a s nimi ty za Střízlíkem. Ten zmizel v podřepu za stolem. Do místnosti vniklo komando korsických hrdlořezů. Všichni měli na sobě kukly a byli oblečeni v kožených bundách.

***

Konečně jsem slyšela vlak, byl to nákladní, fičel kolem mne asi stokilometrovou rychlostí, nezdálo se mi ale že by jel nějak rychle. Pro normálního člověka by to byla jistá sebevražda, ale já se na něj celkem pohodlně vyhoupla a schovala se pod plachtu, kde převáželi nějaké stroje.

Pršelo. Pršelo a byla mlha, zajímavé je, že v mlze vidím stejně jak obyčejní lidé, to znamená stejně blbě. Z některých svých nových vlastností jsem byla doslova nadšená, až teďka jsem měla chvilku času utřídit si myšlenky, co vůbec chci a kam mířim. První věc byla jasná, musím najít a zabít Poutníka, vše ostatní je podružné. Jasně se mi vybavovaly poslední chvíle s tím… hajzlem. Co to je vůbec zač? Odkud se vzal? Kdo ho vyrobil, zaslechla jsem něco, že po něm pasou už několik set roků. Zdálo se mi to ale přitažené za vlasy, jak někdo může žít několik set let? Divný! Jestli mám ale stejné, nebo podobné vlastnosti jako on a jestli je pravda, že žije tak dlouho… mohla bych také být tak dlouho naživu. Hrála jsem si s tou myšlenkou, zatímco vlak uháněl vesele dál na jih. Několik nádraží jsme doslova vyluxovali. Vlak jimi proletěl jako střela, vzpomněla jsem si na zastávku u nás doma. Vlaky tam vždy projížděli velmi pomalu a nejistě. Nádraží jsem nikdy neměla ráda, čekali jsme tam vždycky na tetu Olgu, máminu ségru. Byla hrozně lakomá a zlá. Stará panna. Neměla nás ráda, záviděla matce, že má děti a nikdy nám nedala žádný dárek. Otec ji taky nenáviděl, ale matka byla jakoby hluchá na každou námitku vznesenou na adresu její sestry. Babička s dědečkem byli stejně lakomí jako teta. Byli to křesťané, ale divní křesťané. Chodili sice do kostela, ale matce a tátovi vůbec s ničím nepomohli, zato teta, ta u nich byla na výslunní.

Ráda bych ještě viděla sestru, byla už tak veliká, nemůže za to, že mě nepoznala, byly jí asi tři roky, když jsem… zmizela. Zatnula jsem pěsti a krev se ve mně vařila, když jsem si vzpomněla na ty svině, co se mnou prováděly. Rozhodla jsem se že se pomstím, valná většina těch grázlů asi sedí, ale v dnešní Evropě a se současnými zákony se brzo dostanou na svobodu. Je možné, že už jsou venku. Na sto procent se pustí do stejného „podnikání“ a podle mne i na stejném místě.

Až to skončím na Korsice, tak pojedu do Hamburku!

***

Stará Beretta se ukázala jako velice dobrá zbraň, Italové prostě tyhle věci umí. Jako první jsem zlikvidoval ty tři chlapy, kteří vnikli tajnými dveřmi, každý dostal jednu přesně mezi oči. Pak jsem skočil bokem a dostal přímý zásah z brokovnice. Hrubý brok je svinstvo i pro mne. Když jsem se chtěl nadechnout, tak jsem se zakuckal a vyplivl krev. Korsičani mířili dobře, ale já taky. Do každého z těch prevítů jsem nasázel zbytek nábojů ze zásobníku a došel si pro Střízlíka. Ten, když mě spatřil, tak se mu rozklepala brada.

„Kam zmizela korsická pohostinnost?“ Zeptal jsem se.

„Nezabíjejte mě…“ Úpěl Střízlík.

„Proč ne?“ Podivil jsem se.

„Dáme vám všechno, prosím.“ Popadnul jsem Střízlíka a dovedl ho k těm chlapům, kteří mě sem přivedli. Podal jsem mu brokovnici a řekl:

„Zabij je.“

„Né… to nemůžete.“ Žadonil. Utrhnul jsem mu kus ucha.

„Zabij je.“ Opakoval jsem.

„Né…“ Utrhnul jsem mu druhý ucho. Střízlík řval jak pominutý.

„Prosím.“ Dál skuhral, obličej měl celý od krve. Přísně jsem se na něj podíval. Stydlivě zamířil na Závistivce. Pak zahřměl výstřel. Závistivec se rozletěl na tisíc kousků.

„Páni!“ Podivil jsem se. „Co to tam máte za náboje? To se mi líbí.“

„Explozivní…“ Vypravil přidušeně ze sebe Střízlík.

„Fajn. Teď další!“ Nařídil jsem. Další s těch mezulánů se plazil směrem od nás. Prásknul další výstřel. Chlapovi se v zádech udělala veliká, asi třicet centimetrů velká díra. Pokýval jsem hlavou.

„To už stačí…“ Prosil Střízlík. Ale pak zamířil na posledního lumpa.

V pokoji to vypadalo jak na jatkách. Náboje do brokovnice dělaly pravé divy.

„Tak a teď mi dáš to moje zboží.“ Střízlík horlivě zakýval hlavou. Konečně začal uvažovat trochu „střízlivě“.

Vešli jsme do chodby za pokojem. Vonělo to tu olejem a vazelínou. Střízlíka jsem si držel za límec od košile. Po krku mu stále tekla krev z utržených uší.

„Jeden podraz a zaživa tě stáhnu z kůže.“ Naklonil jsem se k němu, protože tak nějak špatně slyšel. Otevřel dvoukřídlé dveře. Spatřil jsem ráj. Před námi byly tisíce a tisíce regálů se zbraněmi a municí.

„Chystáte se na válku?“ Zeptal jsem se.

„Né… ne, ale… to kvůli obchodu.“

„Mohli jste si vydělat pěkný prachy… škoda. Víš co potřebuju, tak se dej do práce.“ Pobídl jsem Střízlíka, ten popadnul nákupní vozík jaký mají v supermarketech a vydal se mezi regály. Šel jsem obezřetně za ním. Zdálo se, že ve skladišti už nikdo není. Docela mě zajímalo, jak se jim tohle mohlo podařit skrývat.

„Chtěl jste náboje do šestsetdvacetdevítky?“ Zeptal se mě. Kývnul jsem.

„Tady je váš revolver.“ Vyndal z regálu nerezový kousek.

„Tak vida, vy jste mi ho už znárodnili.“ Kroutil jsem hlavou. Omluvně se zašklebil a pokrčil rameny. „Máme tu speciální výbušný náboje… Jestli chcete…“

„Co takhle nějaký průbojný?“

„Samozřejmě.“ Horlivě zakýval hlavou. „S wolframovým jádrem!“ Dodal.

„Výborně. Tak tisíc kusů by mělo stačit.“

„Ale to je celé jmění.“ Namítl.

„Já nic platit nebudu.“ Odpověděl jsem klidně chlapíkovi.

„Ano, ano jistě, promiňte… Tisíc nábojů. Těch výbušných chcete kolik?“

„Dva tisíce.“ Zase další horlivé přikyvování. Chlap nakládal papírové krabičky do bedny, mohl se doslova přetrhnout.

„A co si ještě budete přát?“

„Jak jsem ti to už řekl jednou, náboje do toho mé třicetdvojky. Průbojný, hydra shoky, no a uvidíme co tu ještě máte.“ Řekl jsem netrpělivě.

Přesunuli jsme se asi o deset regálů směrem doleva.

„Tady je…“

„Můj Glock!“

„Ano, vaše zbraň. Pěkný kousek… upravoval ho pravý mistr. Tipoval bych to na Dánsko…“ Vyzvídal Střízlík.

„Netipuj a makej!“ Odpověděl jsem mu na otázku. Chápavě zakýval hlavou a plnil vozík krabicema. Střízlík se opravdu vyznal, protože mého Glocka skutečně upravoval jeden zbrojíř z Dánska.

„Co ještě?“

„Co máš, co můžeš nabídnout za tvůj bídnej život.“ Upřeně jsem se na něj zadíval.

„Ehm… máme tu… je to taková věc…“ Zamračil jsem se na něj.

„Co?“

„No… není to běžná… zbraň. Nevím, prý to funguje na principu mikrovlného záření…“

„To už se dělaj takový mašiny?“ Nevěřícně jsem se zeptal. „Já myslel, že to je jen sci-fi.“

„Tyhle zbraně jsou už na trhu asi pět roků.“ Udiveně se na mne podíval. „Pravda, nejsou zcela běžné, ale pár prototypů tu máme.“

„Jak to funguje?“

„Předvedu vám to.“ Šli jsme přes celý sklad do tajné místnosti, ukryté za velkou užmoulanou mapou světa. Ocitl jsem se v jiném světě. Je pravdou, že jsem pár let žil zcela v zajetí mého přirození ale díky té malé děvce jsem prohlédl. Teda prohlédl jsem až tady.

„S tímhle arsenálem byste mohli obsadit Evropu.“ Komentoval jsem výbavu tajného skladiště. Začal jsem litovat že jsem marnil čas nějakým konvenčním střelivem.

„Nemohli, vlády kolem to mají taky, my máme pouze to, co mocným upadne od stolu…“

„Tak ukaž ten tvůj zázrak.“ Pobídnul jsem ho. Střízlík přistoupil k velkému trezoru, naťukal do něj vstupní kód a otevřel dveře. Z police vyndal duralový kufřík, otevřel ho a vyndal malou plastovou hračku, o něco větší než můj Glock.

„Tohle.“ Řekl jsem zklamaně.

„Je to neuvěřitelně silná zbraň.“ Bránil ten čínský výlisek Střízlík. Skepticky jsem se zatvářil. „Zbraň“ nepůsobila vůbec důvěryhodným dojmem. Muška a hledí na ní bylo jen velmi zhruba naznačené a celkové zpracování bylo dost odfláknuté.

„Nic moc.“ Komentoval jsem ten zázrak. „Tohle nabízíš za svůj život?“

„Pán bude moc spokojen.“ Dušoval se Korsičan.

„Jak to funguje?“

„No, princip neznám, ale tady…“ ukázal na pažbičku „…jsou baterie, ty se daj normálně dobít v zásuvce, je od toho tady ten kabel…“ hrabal se v kufříku „…tady je pojistka…“ dál popisoval pistoli

„…ta je jenom jedna, když se dá tady nahoru, tak můžete střílet.“ Podal mi zbraň do ruky.

„No to určitě, vyzkoušej si to sám. Nejsem zvědavej až mi ten krám bouchne v rukou.“ Podal jsem mu ji zpátky. Tomu se ve tváři mihl takovej podivnej výraz, věděl jsem, že pokusnej králík budu nejspíš já.

„Varuju tě! Jestli zkusíš nějaký podraz, tak…“

„Nemějte strach pane.“ Vzal se zaujetím do ruky pistol a namířil na hasičák stojící asi deset metrů od nás. Pojistka cvakla, já jsem ještě raději uskočil stranou, ale bylo to zbytečné, protože Korsičan skutečně mířil na hasičák. Ten se s ohlušujícím výbuchem rozskočil a svým obsahem zasral půlku té tajné místnosti.

„To by uměl Glock taky.“ Řekl jsem zklamaně.

„Ano, ale pistole byla na pěti procentech výkonu!“ Uraženě na mne civěl Střízlík. Nastavil jsem ruku. Podal mi ji střenkou napřed. Opravdu na boku byla ryska s procentama, ukazatel byl na pětce.

„Co když se to dá na sto procent?“ Zeptal jsem se. Chlapík se jen nervózně zasmál.

„To bych tady nezkoušel.“

„Proč?“

„Protože by to budova nemusela vydržet.“

„Kolik vydržej baterky?“ Myslel jsem, kolik výstřelů jsou schopny baterie dodávat energii.

„Při deseti procentech tři tisíce výstřelů a při padesáti procentech tři sta.“

„A při stoprocentním výkonu?“

„To nevíme, to ještě nikdo nezkoušel, nenašli jsme odpovídající cíl.“

Usmál jsem se.

„Něco silnějšího nemáš?“ Překvapeně se na mne podíval.

„Jak to myslíte?“

„No, nějakou mikrovlnou brokovnici, nebo granátomet…“

„Ne, to opravdu nemáme, prý něco testují do Abramsů, ale pro pěšáky… ne.“

„Kolik těch kufříků máš, ale nelži!“

„Dva.“ Řekl rozhodně Střízlík. Podezřívavě jsem se na něj podíval. Asi nelhal, poznal bych to.

„Dobrá. Co dál? Co máš tady dál?“ Rozhlídnul jsem se kolem po dřevěných bednách.

„To jsou… různé věci.“ Káravě jsem se na něj podíval.

„Rakety, Stingery, nějakej Karl-Gustav a tak…“ Rychle dodal.

„To mě nezajímá. Ale namátkou se do jedné podíváme.“ Střízlík pokrčil rameny.

„Tuhle.“ Ukázal jsem na bednu.

„To je Vichr.“

„Co to je Vichr?“

„To je ruská protitanková raketa. Máme ji už vyskladněnou pro jednoho zákazníka…“

„Vyskladněnou? Vy si tu vedete účetnictví?“ Udiveně jsem se zeptal, Střízlík se mi začínal líbit.

„Samozřejmě, to jinak nejde.“

„Otevř ji.“ Pobídl jsem ho revolverem, do kterého jsem mezitím napěchoval výbušné patrony.

Rychle se shýbnul a otevřel zámky. Uvnitř se opravdu skrývalo dlouhé doutníkovité zelené těleso a na několika místech bylo popsáno azbukou.

Pokýval jsem hlavou.

„A teď tamtu.“ Ukázal jsem na další krabici. Bedna skrývala nějaké nerezové kanystry, na kterých byly namalovány lebky se zkříženými hnáty a nápisy upozorňujícími na opatrnou manipulaci.

„Co to je za svinstvo?“

„VX. Plyn.“ Pokýval jsem hlavou.

„Dobrá.“

„Vraťme se ke konvenčním záležitostem.“ Střízlík si ulehčeně oddychl. „Co mi tvůj obchod ještě může nabídnout?“

„Máme tu novinku HK36 s bubnovitým zásobníkem na sto patron ve vaší ráži, pak speciálně upravenou M4 s granátometem, thermovizí a se stejným bubnem, jako HK36. Odstřelovačské pušky… granátomety a jiné… věci.“

„No, na toho Hecklera bych se podíval.“ Pobídnul jsem ho a šli jsme zpátky do skladu. Ve skladu nikdo nebyl, jen slabě hučely zářivky a větrák. Už jsem věděl, že bych se tu mohl celkem slušně napakovat a udělat nějaký zásoby. Ale instinkt a změna chování Střízlíka, který začal opět nervózně pokukovat po okolí změnila mé rozhodnutí. Když mě mužík zavedl k regálu, kde byly uložený Hecklery, klepl jsem ho do spánků a svázal. Nebude vůbec špatné, když si před smrtí užije trochu adrenalinu. Hkáčko jsem nacpal do tašky spolu s asi tunou nábojů a vrátil se do toho tajného skladiště. Myslel jsem na ty nerezové kanystry, taková věc se vždy může hodit, když se „člověk“ dostane do úzkých. Nějak jsem měl pocit, že mi zbývalo málo času.

***

Vlak se blížil k velkému městu, projížděli jsme velkým seřaďovacím nádražím, kterému, jako by nebylo konce. Opatrně jsem vykukovala spod plachty. Pak se vlak zastavil. Bylo kolem poledního a sluníčko nesměle vykukovalo z mraků.

V dáli jsem slyšela nějaké hlasy a raději jsem se zasunula hlouběji do přepravovaného nákladu. Jednalo se o nějaký nesmyslný stavební stroj.

***

Při cestě nazpátek do skladiště pro kanystry jsem si povšiml tmavě hnědých igelitových pytlů, z jednoho z nich lezly červené a modré dráty. Zastavil jsem se a pytel roztrhl.

„Rozbušky.“ Usmál jsem se. „No vida. Kde jsou rozbušky, bude i plastika.“ Řekl jsem staré moudro zbrojních skladníků. A skutečně, o regál dál se nacházely asi tři tuny Semtexu a C4. Nastrkal jsem tam rovnoměrně několik rozbušek a nastavil časovač na dvacet minut.

„To by mělo stačit.“ Naložil jsem čtyři vozíky „tovaru“ a vyrazil ven.

Ve vzduchu viselo něco moc špatného.

***

Po třech hodinách se vlak pohnul konečně dál. Když jsme míjeli konec nádraží, tak jsem si přečetla, že to je Parma. Konečně jsem se zorientovala. Zeměpis jsem měla celkem zmáknutý, protože to do mě pořád hustili:

„Kde se nachází Brindisi? Kde Murmansk? Na jaké rovnoběžce leží Lisabon?…“ Teď mi ty znalosti bez mapy přišly vhod. Vybavila jsem si mapu Itálie, s přesnou polohou Parmy a Korsiky.

„Tak pět set kilometrů.“ Řekla jsem pro sebe.

Drncání příjemně unavovalo a mně se myšlenky opět rozlítly směrem k domovu…

***

Cítil jsem tu lidi, přesněji řečeno lidský pot. Zdá se, že jsem Korsičany podcenil. Vím, že jsou dost zarputilí, ale že budou tak nepřejícní, to jsem netušil. Nastavil jsem pistole na třicet procent a zkusmo vystřelil do tmavé chodby. Udělalo se mi trochu nevolno, jak se koncentrovaná energie zčásti odrazila od zdi zpátky ke mně. Po schodech dolů stekla načervenalá břečka, spolu s nějakým potrhaným oblečením. Kamenná zeď popraskala. Nic nebylo slyšet. Vydal jsem se se svým vláčkem do útrob domu. Za dalším rohem jsem znovu vystřelil, když jsem zadržel dech a zatnul břicho, tak se zpětný ráz energie dal celkem snést. Na zdi zbyl jeden mastný červenozelený flek. Asi člověk. Ten Čínský výlisek jsem poněkud podcenil. Šel jsem dál.

Dorazil jsem k ocelovým vratům, nastavil jsem hodnotu na padesát procent a zamířil na vrata. Zmáčknul jsem spoušť a vrata vylítla na náměstí, kde zabila asi deset lidí. Nastala panika, kdo mohl, tak vzal nohy na ramena. To mi pomohlo určit kdo je kamarád a kdo ne.

Opatrně jsem vykoukl ven. Na střeše okolních domů jsem zahlédl jakési osoby, ale bylo už pozdě. Dostal jsem několik zásahů z automatických zbraní do hrudníku a do hlavy. Nazdařbůh jsem vystřelil, střecha protějšího domu se zřítila v prachu dolů. Lidé už zcela vyklidili náměstí, zůstalo tu jen několik nákladních a osobních automobilů. To se mi akorát hodilo.

Bolela mě hlava, ale nezdálo se, že bych dostal přímý zásah. Znovu jsem vystřelil po okolních domech a někde vyšlehly plameny. Nikdo už proti mému „nákupu“ nic nenamítal a já vystrkal vozíky na náměstí. Vyhlédnul jsem si zelinářskou dodávku, naložil do ní náklad a upaloval co největší rychlostí pryč. Za sebou jsem měl minimálně sto kilo plastické trhaviny, nějaké rakety, miny a chemické zbraně.

Razil jsem si nekompromisně cestu vpřed. Hodnotu na pistoli jsem nastavil omylem ( ujela mi ruka ) na sedmdesát procent a když se objevila nějaká „zácpa“ tak jsem dotyčná auta prostě odfoukl.

Jelo se docela pěkně.

Směřoval jsem na východ, protože tam byly kopečky a rázová vlna, která určitě příjde, tak by se o ně mohla zbrzdit.

Nikdo mě nepronásledoval. Policie se sjížděla na místo nehody a mně nikdo nevěnoval pozornost. To, že jsem evidentně překračoval rychlostní limit ve městě, nebylo na Korsice nic neobvyklého.

***

Vlak začal nebezpečně zahýbat k východu a já musela vystoupit. Počkala jsem s tím na večer. Těch pár kilometrů navíc mě nezabije a já snad budu mít štěstí na příhodnější vlak. Běžela jsem noční krajinou a přeskakovala jeden vinohrad za druhým.

Byla to pitomá cesta, mohla jsem si sice stopnout nějaký auto, ale to by mohlo ohrozit moje zmizení. Nejdůležitější teďka bylo, zůstat v anonymitě.

Postupovala jsem zpátky na západ. Bylo zataženo a já mohla běžet opravdu naplno, nikde nikdo. Občas sprchlo, ale mlhy se netvořily, to byla klika, protože bych svůj běh musela hodně zpomalit. Nyní jsem se pohybovala kolem šedesáti kilometrů v hodině, ale cítila jsem, že by to šlo i rychleji.

Konečně jsem objevila koleje, ale vršek kolejnice jasně hovořil o tom, že po této trati už dlouho nic nejelo. Jednalo se asi o nějakou vlečku, vydala jsem se proto dál.

Po další hodině běhu jsem narazila na trojkolejnou trať. To bylo to, co jsem hledala. Kolem mne se přehnal nějaký expres, ale já raději počkala na náklaďák. Ten přijel o půl hodiny později.

***

Konečně se mi podařilo vyjet z města ven. Odhadem jsem měl asi tři až čtyři minuty času. Tedy nic moc. Šlapal jsem dodávce na krk a zatáčky projížděl po dvou kolech, tady se vyplatila investice do kurzu přežití, ve kterém byla i „jízda s nákladním vozidlem na hranici možností“, tak se totiž přesně jmenovala týdenní lekce, kterou jsem prošel.

Ještě asi dvakrát jsem si musel „udělat“ cestu, když jsem nemohl předjet traktor, nebo pomalejšího kolegu v dodávce.

Kilometr přede mnou byl vjezd do tunelu.

„Tam se musím dostat!“ Procedil jsem a pevně sevřel volant.

Nepodařilo se.

Výbuch byl tak silný, že i ostřelování Oděsy německým dělem Dora bylo slabý odvárek. Ti blbci tam museli mít snad sto tun plastické trhaviny…

Výbuch mě zastihl asi dvě stě metrů před tunelem. Tlaková vlna nadzdvihla můj náklaďáček a mrštila s ním do obytného přívěsu, který jsem se právě chystal předjet. Přívěsem jsem projel jak máslem a můj letitý zvyk se nepoutat, se ukázal jako velká blbost. Vylítnul jsem předním oknem, prolítnul částečně i přívěsem, a dopadnul tvrdě na asfalt. Když jsem se chtěl zvednout, tak mě pro změnu přejel mercedes a po něm ještě můj náklaďák.

Byl to snad nejhorší karambol, co jsem prožil za celý svůj život. Nicméně jsem stále žil. Teda alespoň trochu.

Až do večera jsem ležel na zemi neschopen pohybu, pak mě začaly mravenčit nohy a levá ruka. To bylo dobré znamení. Nikdo o nás nejevil zájem. Všechny záchranné oddíly mířily do města. Nad námi přelétávaly vrtulníky. Kolem projela nějaká vojenská kolona. Hrál jsem mrtvého. Večer jsem snad po sto letech usnul. Zdálo se mi jak jedu vlakem a pak jak běžím přes nějaké vinohrady. Krajina nápadně připomínala střední Itálii, tam jsem strávil své mladá léta.

Nad ránem se začali objevovat první zvědavci od červeného kříže. To už jsem si protahoval nohy a záda. Rozhlížel jsem se po dodávce. Byla „zaparkovaná“ v nějakém roští u cesty. To bylo dobré. Pokoušel jsem se odplížit blíž k ní. Cestou jsem uviděl Čínský výlisek, bohužel totálně rozježděný vojenskou kolonou. Nadával jsem si do debilů a imbecilů. Nic se ale nedalo dělat. Druhou pistoli jsem nenašel. Akorát revolver jsem zahlídnul u krajnice, byly na něm stopy pneumatik, ale nezdálo se mi, že by mu to vadilo. Přistoupil ke mně nějaký doktor.

„Jak jste na tom, příteli?“ Zeptal se. Musel jsem někde vyzkoušet funkčnost šestsetdvacetdevítky… rána přilákala další doktory. Naštěstí jich tu moc nebylo a já nepotřeboval měnit buben. Někteří zranění po mně nechápavě pokukovali. Všem jsem musel šlápnout na krk, bylo to nesmírně obtížné. Zvlášť levá noha mě bolela. Šoural jsem se k dodávce. Byla nepojízdná, kdyby to byl benzíňák, tak to bouchlo. Rozhlížel jsem se kolem a hledal, do čeho přeskládám obsah vozu. U tunelu jsem objevil červenýho Range Rovera. Měl proražené přední kolo, ale jinak se zdál v pořádku. Kolo jsem vyměnil a zacouval k mému Ivecu.

Krámy jsem stěhoval asi hodinu, byl jsem narvaný až po střechu. Kanystry s plynem vydržely až na jeden, který byl nějaký zmáčknutý. Nastavil jsem ho doprostřed silnice a ze sto metrů jsem ho prostřelil Hákáčkem. Rychle jsem dupl na plyn a vyrazil do tunelu. Trochu jsem tak za sebou zametl stopy, do této oblasti se jen tak nikdo brzo nepodívá. Rozhodl jsem se, že Korsika pro mne na nějakou dobu není vhodná destinace.

Ujížděl jsem po vedlejších cestách, protože po hlavních trasách mířily na místo neštěstí vojenské kolony a bylo tam dost zvědavých policajtů. Pak už jsem jen cestoval v noci a bez světel. Mířil sem na sever ostrova, kde je moje stará skrýš, tam schovám sebe a své věci.

***

Tentokrát jsem cestovala mezi osobními automobily. Vlak uháněl směrem k pobřeží, cítila jsem moře. Budu si muset na něj opatřit nějakou pořádnou zbraň, mé pistole by mu asi moc neublížily. Něco budu muset cestou schrastit… Hodila by se brokovnice, ale ta je zase moc velká, budu se bez ní muset obejít, jen kdybych věděla, kde ho hledat.

Jak se jmenovalo to městečko… Propriano, tam začnu. Uvidíme, co mi řekne místní podsvětí, ti by o něm mohli vědět, nebude to jednoduché, ale když šlápnu správnému člověku na kuří oko, tak promluví, tím jsem si jista.

Pobřeží mě přivítalo další den brzo ráno. Bylo nádherně, po včerejších mracích nebylo ani památky a čistý obzor sliboval krásný den.

Vyskočila jsem z vlaku v jednom ohybu, kde jsme jeli trochu pomaleji. Namířila jsem si to rovnou k pláži. Nikde jsem nikoho neviděla, akorát nalevo se rýsovalo nějaké malé letovisko. Sundala jsem si boty i vojenské tričko a dala to do baťohu. Ležérní chůzí jsem se blížila k řadě slunečníků, moc lidí tu nebylo a zdálo se, že všichni balí a jedou pryč. Z jedné deky jsem ukradla podprsenku a sluneční brýle. Tu jsem si vzala na sebe. V nějaké boudě jsem objevila nůžky. Ostříhala jsem si vlasy, strčila si do nich růžovou sponku a hned byl ze mě někdo jiný.

Co mě udivilo bylo to, že na plážích, kde je normálně spousta lidí bylo jen pár jedinců, kteří se ještě tak nějak divně motali… Nedávalo to moc smysl. Něco se muselo stát. Zamířila jsem do centra. Na veliké mapě jsem zjistila kde se nacházím a jak daleko je Korsika.

Kolem projížděly spakované rodinky mířící ven z města. Z útržků rozhovorů jsem usoudila, že se stalo nějaké neštěstí. Z trafiky se mi podařilo šlohnout anglicky psané noviny. Tam jsem se zděsila. Psali, že Al-Kajda zaútočila chemickými zbraněmi na Korsice a Ajacio bylo vymazáno z mapy… Oficiální odhady hovoří až o třiceti tisících obětí.

„Poutník!“ Vydechla jsem. Ale jak? A proč? Nikdy takhle nezabíjel, co jsme měli o něm informace… Té pohádce o Al-Kajdě jsem nevěřila. Museli ho zahnat do kouta. Protože tohle nebyl jeho běžný postup, pár lidí stažených z kůže, nebo šílenci, kteří přežili jeho řádění, to ano, ale nikdy nezabíjel takhle v masovém měřítku.

Přemýšlela jsem, jak se nyní dostanu na ostrov. Je jasné, že žádná loď tam dobrovolně nepojede. Vojáci možná, ale s těmi jsem nechtěla z jistých důvodů cestovat. Zbývalo jediné: přeplavat. Vrátila jsem se na pláž a věci schovala do křoví. Musím vyzkoušet, jak se moje nové dovednosti projevily ve vodním živlu.

***

K úkrytu jsem dojel brzo ráno. Je to takové místo vysoko v horách. Rovera jsem hodil do úzké průrvy, je na ní dobré, že není vidět na dno.V jednom starém seníku pod podlahou je sklep, který je napěchován potřebnými věcmi. Tam jsem schoval kanystry s plynem a náboje. Byl jsem na sebe naštvaný, že jsem přišel o své nové zbraně. S těmi by byl život o hodně lehčí. Revolver je sice velice účinný, ale je moc těžký. Glock se s Čínským výliskem nedá absolutně srovnávat. Budu si muset něco podobného opatřit. Napadla mě jedna možnost… jeden obchodník v Norsku, ten by o něčem mohl vědět. Tam se musím vydat! Najednou jsem měl zase cíl. Znovu se dostat k té zázračné zbrani. Rozhodl jsem se, že tu chvíli zůstanu a pak se vytratím jak pára nad hrncem.

Nejdůležitější je pořádně za sebou zamést stopy a to se mě poslední dobou vůbec nedaří. Raději se uklidím stranou od všeho dění, mohl bych se usadit třeba v Austrálii. Tam jsem byl naposled před druhou světovou válkou a to už je tak dávno…

***

Potopila jsem se a okamžitě se mi vrátily mžitky, co jsem dlouho už neměla. Ležela jsem v nějaké kůlně, všude bylo plesnivé seno, když jsem se posadila, tak jsem viděla mezi trámy nějaké horské pohoří. Zamžikala jsem a protřela si pořádně oči. Pomohlo to, ale mžitky se zase vracely. To bezesporu znamenalo, že Poutník je zalezlý v nějaké skrýši a čeká, až se „prach“ usadí.

Nechala jsem to plynout a zkoušela se potopit co nejhlouběji. Nebyl vůbec žádný problém dosáhnout dna, které bylo asi třicet metrů hluboko. Bez nadechnutí jsem mohla plavat několik kilometrů a možná i víc. Vrátila jsem se na pláž. Nikde nikdo nebyl. Tak jsem si došla pro věci a s nimi jsem vlezla do vody. Podle malého kompasu jsem si kontrolovala směr a plavala směr severozápad.

***

Ležel jsem na slámě a třídil si v klidu myšlenky, jen tak jsem klimbal a představoval jsem si, jak plavu v moři. Moře bylo čisté, ani na břehu nikdo nebyl… podivné představy, nebo sny se mi nějakou chvíli honily hlavou. Vypadalo to jak v reklamním letáku nějaké cestovky.

Večer jsem se proběhl po okolí zjistit, co je zde nového a jestli civilizace nedorazila až sem. Vše bylo při starém, až na jeden svah, který se musel utrhnout po nějakých deštích, bylo okolí stejné jako před padesáti lety, co jsem tu byl naposled.

***

Plavala jsem asi dva dny, když se na obzoru začaly zvedat obrysy země. Korsika. Nevědomky jsem zrychlila a pozdě odpoledne přistála někde na severní části ostrova. Mžitky neukazovaly, kde se Poutník přímo nachází. Pochopila jsem jen, že to je někde v horách, na nějaké samotě. Potřebovala jsem nutně pořádnou zbraň.

Podařilo se mi bez úhony překonat útesy a vylézt na břeh.

Namířila jsem si to na západ, něco mi říkalo, že mám postupovat k jednomu hřebenu po pravé straně. Přeběhla jsem silnici a zalehla do křoví. Sto metrů ode mne bylo stanoviště vojáků. Hlídali silnici a tvářili se dost nekompromisně. Počkala jsem si na tmu.

***

Po asi třech dnech jsem se rozhodl, že bych se mohl podívat po okolí, co se děje. Občas nade mnou přelítnul vrtulník, nebo stíhačka a já potřeboval zjistit, jestli zase na mne náhodou nechystají nějakou past. Počkal jsem do večera a pak jsem se rozběhl na výzvědy. Oběhl jsem několik údolí a kopců kolem. V údolí ale hlídali vojáci, docela silné patroly, asi patnáct vojáků plus nějaká technika. Překvapilo mě, že mají na sobě italské uniformy… Že by výpomoc? Opatrně jsem jedno stanoviště obešel a poslech si, co si povídají. Byly to ale ty známé plky o ničem a chvástání, že Italové s pomocí Al-Kajdy znovu dobyli Korsiku. Necítil jsem se na tom místě moc dobře, byl jsem najednou z ničeho nic unavený. Odebral jsem se zpátky do svého úkrytu, tam únava zmizela. Začal jsem ale uvažovat, že bych se mohl vrtnout do nějakého většího města. Kdyby to nešlo po zemi, tak bych tam mohl doplavat.

***

Večer jsem se přikradla k ospalým vojákům. Byli to Italové, blábolili něco v té své hatmatilce, nic jsem jim nerozuměla. Ležela jsem skrytá v trávě kousek od náklaďáků. Chvílemi jsem se cítila špatně a byla jsem nějaká malátná. Nakonec to ale přešlo. Pak, když se vojáci zdáli být všichni znavení a hlídka dřímala na svém stanovišti, vypáčila jsem dveře jednoho vozu a vklouzla dovnitř. Chvíli jsem si zvykala na absolutní tmu a pak jsem začala šmátrat kolem sebe. Nahmátla jsem nějakou karabinu, neměla granátomet, ale pro začátek dobrý. Pak jsem objevila bedýnku s granáty, sebrala jsem k tomu i nějaká ocelová lanka a pomalu zase zavřela dveře od vozu. S lupem jsem se protáhla přes spící hlídku a pak už jsem měla volnou cestu do hor.

Moje německé kalhoty tu zrovna nepůsobily důvěryhodně, ale nedalo se nic dělat, zpátky ke spáčům se mi nechtělo. Budu se muset pohybovat spíše v noci.

Pátrala jsem po Poutníkovi a snažila se koncentrovat, aby se mi zase objevily mžitky. Nebylo to ani těžké, stačilo zavřít oči, vydechnout a nechat svoji mysl plynout a ty vidiny se objevily samy. Upoutal mě nějaký ostrý vrchol, byl zubatý jako dýka, pak údolí ve kterém byla malá vesnička. Na konci vsi byl velký hřbitov, snad pro deset tisíc lidí. Bylo to divné, tak malá vesnička a tak velký hřbitov… Muselo to být bezprostřední okolí, ve kterém se Poutník schovával.

Vrchol jsem objevila druhého dne, málem jsem zakopla když se předemnou vyhoupl, kráčela jsem z údolí nahoru do sedla, když se objevil. Působil výhružně.

„Musím se dostat na druhou stranu tamtoho údolí.“ Řekla jsem šeptem. Rozhlížela jsem se kolem, ale nic nenasvědčovalo nějaké blížící se nebezpečí. Sedla jsem si za veliký balvan a rozbalila „nádobíčko“.

„Blížíš se holka do jeho hájemství. Nic nesmíš posrat!“ Mluvila jsem k sobě. „Druhou šanci by ti už nedal.“ Vyndala jsem granáty a po třech je k sobě přivázala ocelovým lankem.

„To mu snad bude stačit.“ Pistole jsem vytřela dosucha a zbavila soli. Karabinu jsem přehodila přes rameno, byla to standardní M4 s kolimátorem a průhledným plastovým zásobníkem. Všechno jsem pořádně zkontrolovala a pevně utáhla všechny volné řemeny. Cítila jsem se dneska nějaká unavená. To bylo podruhé za tak krátkou dobu, co jsem tady. Jestli to bylo tím sluníčkem, nebo větší nadmořskou výškou jsem nevěděla.

***

Ráno jsem byl nějak utahaný. Jako by se na mne začala projevovat únava z toho dlouhého honu… těžko říct. Na nic jsem neměl chuť, ale byl jsem už rozhodnut, že odtud zmizím. Jako nejbližší město se nabízelo St. Florent, ale to je moc malé.

„Pudu do Bastia.“ Prohlásil jsem po poledni. Je to sice dál, ale zase tam je větší přístav.

Sbalil jsem si věci a na lehko, jen s revolverem a Glockem jsem vyrazil do údolí.

***

Na pušku jsem si přehodila tričko a jen tak v podprsence a v kalhotkách jsem se vydala vzhůru do kopce. Sluníčko hrozně pálilo a ze mne za chvíli tekly potoky potu. Byla jsem ráda, že jsem se svlíkla, pátrala jsem po tom srubu, ve kterém byl Poutník zalezlej. Nedalo se předpokládat, že by se odvážil v tuhle dobu ven. Podle mne vyleze nejdřív o půl noci.

***

Bylo vedro jak nikdy předtím, nohy se mi motaly jedna přes druhou. Jsem rád, že mě napadlo zmizet do stínu města. Snesl bych nějakou koupel, i v moři. Nikde jsem nikoho nezahlédl a nechal se zvolna unášet přípravou dalších plánů. V první řadě Norsko, vezmu to zase přes Jižní Afriku, mám tam ještě pár dobrých kontaktů, taky bych se tam mohl zeptat na ty mikrovlné pistole. V Jižní Africe jsou nejlepší zbraňoví experti na světě.

Scházel jsem dolů, když tu jsem viděl asi kilometr pode mnou nějakou postavu, belhající se nahoru. Schoval jsem se za skálu a prohlídnul si toho blázna. Po chvíli jsem rozeznal, že to je ženská.

„Pitomá turistka!“ Nadával jsem „Jdeš krávo po mojí cestě!“ Zahrozil jsem naštvaně.

„Sakra! Co s tebou?!“ Střílet jsem nemohl, přilákalo by to sem nežádoucí pozornost.

„Nejlepší bude, když budu dělat jako by nic. Pak ji zabiju.“ Rozhodl jsem se.

***

Pomalu jsem lezla po pěšině, byla v okolí jediná, spíš se podobala cestičce pro horské kozy, než jako cesta. Chvílemi se úplně ztrácela a pak se zase objevila. Měla jsem docela žízeň. Nepila jsem asi čtyři dny, naposledy pár kapek, když jsem jela v dešti vlakem.

Pak mě upoutal pohyb nade mnou. Instinktivně jsem šáhla po pistoli, ale když jsem se zadívala blíž, tak to byl nějaký zarostlý chlápek s holí přes rameno. Evidentně mě už musel dávno vidět. Byla jsem naštvaná sama na sebe, že jsem ho neviděla dřív. Štrádoval si to po cestičce ke mně. Byl oblečen do bílé košile a hnědých kraťasů. Korsičan.

„Tys mi tu vole scházel!“ Dělala jsem jako by nic a šlapala dál nahoru. Doufám, že si nevšimne mé zamaskované pušky.

„Měla sis vzít něco kratšího!“ Nadávala jsem si. Hlava se mi motala, chlapík na Poutníka rozhodně nevypadal. Byl to spíš takový střízlík, nebála jsem se ho. Kdyby mi chtěl ublížit… Usmála jsem se.

***

Ta kráva kráčela pořád nahoru. Byl sem z ní dost nervózní.

„Co tady chce? Píča!“ Ptal jsem se sám sebe. „Možná nějaká zbloudilá turistka…“ Těžko, hned jsem zamítnul nápad. „To by se nedrápala tak umanutě nahoru! A vůbec, sem turisti moc často nechodí.“ Jen tak mimovolně jsem zkontroloval zbraně. Všechny byly na svém místě.

***

Byl už kousek ode mne. Usmívala jsem se, nechtěla jsem komplikace a dala si raději brýle na oči. Moje modré oči by to zvíře mohly k něčemu vyprovokovat. Bůh ví, jak dlouho neviděl ženskou. Prase.

„Jen si něco zkus!“ Zahrozila jsem v duchu.

***

Dělilo nás asi třicet metrů. Byla to docela pěkná ženská… Tak dvacet roků , možná ani ne. Ale na tyhle věci já už nemám ani pomyšlení. Kráčela nahoru, měla pěknou vypracovanou postavu, černé, na krátko střižené vlasy, opálená stehna… Ledabyle na mne mávla, opětoval jsem pozdrav a čekal jak se situace vyvine. Motala se mi hlava a neměl jsem náladu na nějaké orgie…

***

Mávla jsem na něj, taky mi odpověděl, ale z jeho pozdravu jsem neměla dobrý dojem. Ani není překvapen, myslela jsem, že už z dáli na mne bude volat a mávat. To bych od Korsičana nečekala, takové chladné chování…

Ale Poutník to nebyl, tím jsem si byla naprosto jistá, ten byl vyšší, tenhle má kudrnaté vlasy, Poutník je měl ulízané dozadu a víc černé. Tohle je nějaký místní smeták. Pasáček.

***

Už jsme byli kousek od sebe. Usmál jsem se na ní, nechal jsem tomu volný průběh. Rozhodnu se v poslední chvíli. Třeba o ní někdo ví a když nedojde tam kam má, tak ji budou shánět. Minuli jsme na malé, travou zarostlé plošince. Kývli jsme na sebe, nic víc.

Pak mi to došlo… Kam vůbec míří? Dyť tady už končí ostrov! Dál žádná vesnice není!

Otočil jsem se.

***

Byl ode mne pár kroků, zatím na sobě nedával nic znát. Nezdálo se, že by mi chtěl ublížit. Šel docela uvolněně, jeho hůl byla klasická ovčácká hůl. Pokynula jsem mu. Taky kývnul a minul mě. Pomalu jsem se za ním otočila, abych si ho lépe prohlédla. Když mi nesvítilo sluníčko do očí, rázem nabyl jiných proporcí. Prohlédla jsem si ho od hlavy k patě. Pasáček… ale… Polil mě studený pot. Všimla jsem si těch jeho tlustých chlupů na stehnech a udělalo se mi špatně od žaludku, měla jsem nutkání zvracet. Nebyla jsem schopna pohybu, pomalu scházel dolů. Pak se zastavil, otočil se a naše pohledy se střetly, já pořád polykala žaludeční šťávy a měla problémy s rovnováhou. Pozorně si mne prohlížel, vypadal jako ten pavouk, co se spouštěl z toho stropu…

Zastavil se.

***

Holčina si mne prohlížela a zdálo se, že má nějaké problémy… Upřeně se na mne dívala a zdálo se, že s ní není něco v pořádku. Vydal jsem se k ní.

***

To prase se ke mne zase blížilo, byla jsem jako přikovaná. Byl tak hnusný, že jsem si toho nevšimla dříve… Kreatura.

***

„Je vám něco?“ Zeptal jsem se francouzky. Neodpověděla, civěla na mně a třásla se po celém těla. Znervózňovalo mě to.

***

Na něco se mne zeptal, nerozuměla jsem mu. Naklonil se ke mne blíž. Chtělo se mi strašně zvracet…

Nevydržela jsem to.

***

„Co se vám stalo?“ Znovu jsem se zeptal, normálně bych ji hodil ze skály, ale něco tu nehrálo. Rozhlídl jsem se kolem, najednou začala zvracet.

„Krávo! Málem si mě poblila!“ Osopil jsem se na ní.

***

Něco na mne zakřičel. Byl to tentýž jazyk, kterým na mne mluvil, když… Byl rozčilen, asi jsem mu pozvracela boty, nebo já nevím co. Trochu ode mne poodstoupil, jako by se mě štítil. Nebylo pochyb, byl to on. Už jen podle toho obočí a podle toho hnusného pohledu… Zase jsem zvracela.

***

Tu píču popadl nějaký záchvat, poblila mi boty!

„Co seš zač?“ Rozkřičel jsem se na ní německy. Tomu rozuměla. Sundala si brýle. Němka. Přistoupila ke mně, pozdě jsem si všiml, že v rukou drží dvě pistole.

***

„Sráči! Chcípni!“ Křikla jsem mu česky do ksichtu a zmáčkla současně spoušť obou mých pistolí.

***

Nějaký oheň mi prolítl hlavou a já zavrávoral a přepadl dozadu. Naštěstí to nebylo moc hluboko, asi pět metrů. Potloukl jsem se ale dost o šutry a díry v hlavě mi taky moc nesvědčily.

***

Najednou to ze mne všechno spadlo. Půlku zásobníků jsem do něj vystřílela, než přepadnul do hloubky. Jasně jsem viděla, jak se praštil ještě do temena. Seskočila jsem vedle něho.

***

Něco na mne křičela. Moc jsem jí nerozumněl, přemýšlel jsem, kde jsem ji viděl. Nezdálo se mi, že bych ji někdy potkal…

***

„Vstávej! Vstávej ty zmrde!“ Zlostí jsem byla celá bez sebe. Prostřelila jsem mu obě kolena. Nereagoval na to.

„Vstávej ty zmrde! Čůráku!“ Řvala jsem dál, svět pro mne přestal existovat. Byli jsme jen my dva, já a on.

Dva Poutníci.

***

Pocítil jsem tupou bolest v kolenou, nemohl jsem s nima hýbat. Pořád na mne něco křičela, nějaké nadávky, ale německy to nebylo. Červená mlha začla pomalu ustupovat.

***

„Svině jedna! Víš kdo já jsem?“ A prostřílela jsem mu břicho. Rychle jsem vyměnila oba zásobníky. Byla jsem už zase ve formě.

Dostala jsem ho!

***

Střelila mě několikrát do břicha, pak rychle přebila. Pomalu jsem se pokoušel sednout, šlo to špatně. Nic jsem pořádně neviděl a byl jsem slabý.

***

Cítila jsem se skvěle, plná euforie. Znovu jsem mu prostřílela kolena a znovu přebila.

***

Už mě to začínalo srát. Kolena jsem měl úplně na kaši, takhle mne nikdo ještě nedostal. Nikdy mě ještě nikdo tak nedoběhnul… moment!

Jen jednou…“

***

„Sráči! Čumíš co? Co dokáže malá, zneužívaná děvka! Viď! Vzala jsem velký kámen a vší silou jsem ho vrhla proti němu. Skutálel se zase o něco níž. Vypadnula mu nějaká pistole, odkopla jsem ji stranou.

„Hovno! Máš po prdeli zmrde! Živej se odsud nedostaneš! Pamatuješ? Pamatuješ si na mne?“

***

Takový modrý oči patřily… ale to není možné! Musela přece umřít! Po tom pádu a s tím pohrabáčem v břiše… Neměla šanci…

***

Ležel na břiše a pomalu se otáčel. Vzala jsem další balvan a hodila mu ho na kotník. Schoulil se do klubíčka.

„Bojíš se, sráči?“ Křikla jsem. „Je na čase poznat opravdovou smrt!“ Strhla jsem ze sebe baťoh a vytřásla jsem z něj granáty. Ruce se mi zase klepaly a já nebyla schopna svázat je lankem dohromady.

Dalším balvanem jsem se trochu uklidnila.

***

Házela po mne kameny. Bolelo to. Ne tak, jako když mě kousnul ten pavouk, ale byl jsem už hodně slabý. Byl jsem na sebe naštvaný, že jsem ji hnedka nezabil, nebo nezaútočil první.

***

Otočil se. Nohy a ruce měl na kaši.

„Tak už víš kdo jsem?“ Zeptala jsem se ho německy. Kývnul.

„Ty parchante! Tak ty si na mne pamatuješ?“ Zase kývnul. Svírala jsem v ruce granát. Usmála jsem se, ale spíš to byl takový zlostný škleb.

***

Ta děvka se přiznala, že je tou, co jsem si myslel. Jen jsem nechápal, jak to mohla přežít…

***

„Budeš trpět, sráči!“ Zase jsem se na něj „usmála“ Pokrčil rameny.

„Řekni něco! Tak řekni něco ty zmrde!!!“

***

„Seš posraná, malá děvka!“ Zasvítily jí očíčka zlostí.

***

„Tos posral!“ Hledala jsem nějaký kámen, kterým bych po něm mohla hodit. Nic jsem ale poblíž neviděla. Namířila jsem na něj obě pistole a zamířila do obličeje. Pak mě napadl ďábelský plán.

„Pamatuješ si, co jsem ti provedla, eunuchu?“ Usmál se.

***

„Vlastně bych ti měl poděkovat…“ laškoval jsem s ní. Potřeboval jsem jí nějak rozhodit, aby se otočila, nebo přestal dávat pozor. Revolver mě hrozně tlačil na kostrč.

„Zbavila si mne velkého břemene.“

***

„Eunuchu! Seš posranej kleštěnec! Zmrd, nic víc.“ Znova jsem mu rozstřílela břicho. Tekla z něj žlutá břečka.

***

„A ty seš jen malá kurvička, stvořená jenom proto, abych ji zase narval do prdýlky vařenou mrkev!“ Rozchechtal jsem se. Z břicha mi vytékaly vnitřnosti. Při vzpomínce na mrkvičku se viditelně otřásla. Na chvíli přestala dávat pozor a to stačilo, aby si levou rukou vytáhl revolver a strčil ho k pravé ruce, kterou jsem si chránil pod kyčlema.

***

„Ty sviňáku!“ Úplně se ve mně vařila krev. „Ty parchante!“ Vykřikla jsem a shýbla se na zem. Vyrvala jsem ze země nějaký velký šutr. Docela jsem se zapotila, ale podařilo se. Okolo mě foukal silný vítr.

Zvedla jsem ho nad hlavu a…

***

Zřejmě se mi ji podařilo rozhodit. Byla rudá vzteky. Páčila ze země úplně smyslů zbavená nějaký další kámen. Nahmatal jsem revolver a natáhnul kohoutek. Ve stejném okamžiku vytáhla ze země veliký balvan.

***

Mířil na mne velkým revolverem. Spatřila jsem jeho cynický úsměv.

***

„Posraná děvko.“ Řekl jsem na rozloučenou a střelil ji do břicha. Kámen si pustila na nohy a přepadla dozadu na hlavu. Slyšel jsem jak to křuplo. Ale mnohem intenzivněji jsem slyšel řev nějakých motorů… Zaklonil jsem hlavu a vydechl.

„Kurva!“

Viděl jsem, jak se z nebe na zem spouštějí asi z deseti vrtulníků nějací vojáci. Palebnou podporu jim dělalo asi šest Harierů a nějaké další vrtulníky…

***

„Váš plán, plukovníku vyšel! Gratuluju! Jak jste věděl, že ho najde?“

„Nevěděl.“ Odpověděl jsem doktorovi po pravdě. „Ale s tou fintou na sledování a že se jí podařilo „utéct“ to byl dobrej nápad, to přiznávám.“ Usmál se. „Jen…“ dál se smál „…jen jsem měl trochu strach, jestli přežila ten výbuch v tý klimatizaci…“

„Co s nima uděláme?“ Zeptal jsem se plukovníka.

„No, co? Kancléř se vyjádřil jasně. Výzkum.“ Pokrčil rameny plukovník. Oba jsme se otočili na ty dva. Byli přikurtováni obrovitými titanovými zámky. Každý byl ve zvláštní místnosti, ale z velína bylo na oba dobře vidět.

Poutník si se zájmem prohlížel zařízení svého nového domova. Fascinovaně jsem na něj hleděl.

Brahátmá

„Máte nám toho hodně co vyprávět…“ Řekl jsem k Poutníkovi, který ležel bez šatů na speciálním lůžku. Byl přikurtovaný titanovými sponami. Jen na několika místech byla vidět jeho bílá suchá kůže.

Podíval se na mne, ale nic neřekl. Jeho pohled byl velmi nepříjemný, za ta léta, co pracuji na vládních projektech, jsem toho viděl spoustu, ale tohle bylo něco zcela mimořádného. V jeho očích bylo tolik zloby, nenávisti, vzteku a pohrdání, že to až bralo dech.

Poutník nemluvil. Přemýšleli jsme s plukovníkem, jak mu rozvázat jazyk. Plukovník navrhoval, že by na něj pustil jeho specialisty a kdyby ani to nepomohlo, tak že se dají koupit služby jistých lidí, kteří…

„Já vím.“ Přerušil jsem ho. Když jsem se od něho vrátil a zapadlo za mnou několik bezpečnostních dveří. „Kteří rozváží jazyk každému.“ Plukovník pokýval na znamení souhlasu.

„To nechci.“ Zamyslel jsem se. „Já chci od něj nějakou spolupráci. Chápete?“

„Ne.“

„Tak použijte mozek!“ Řekl jsem vztekle. Wolf na to nijak nereagoval. Chodil po velíně sem a tam.

„Co Karolína?“ Zeptal se.

„Ta nám toho moc neřekne. Když se to tak vezme, je to ještě embryo…“ Plukovník se udiveně zatvářil a poškrábal se protézou na hlavě. To nemám rád. Ta jeho protéza je odporná, nosí tam hák. Vypadá jako pirát v saku. Uniformu nenosí.

„Jako Poutník je hrozně mladá, pár týdnů. Je jako embryo…“

„Pěkný embryo! Víte kolik nám zabila lidí?“

„Ale chytila ho!“ Namítnul jsem.

„Kdybychom tam nepřilítli, tak by zase upláchnul!“ Hájil svůj názor plukovník.

„Možná. Bůhví, co by se stalo. Čert aby se v nich vyznal. Stejně si myslím, že nemá smysl, abychom Poutníka vystavovali mučení. Nic z něj nedostanem.“

„Ale něco z něj dostat musíme. Musíme na něj něco vymyslet!“

***

Odebral jsem se zase za tím prevítem. Prošel jsem několika bezpečnostními koridory. Místo, kde je ten sviňák vězněn, je velice důmyslně vymyšlené. Je to svět sám pro sebe. Není možné se z něj prakticky dostat. Nevede tam žádná klimatizace, žádné odpadní roury. Je jen jedna cesta a ta je neustále střežena.

Buňky kde jsou oba umístěni, dělí čtyřmetrová železobetonová zeď. Je tam ale víc železa než betonu… Nejsou navzájem spojené. Nevidí na sebe, ani spolu nemůžou nijak komunikovat. Než se dostanu k buňce, tak procházím třemi kontrolami.

První, vnější, to jsou dva metry tlustá trezorová vrata. Nic, ani sebelepší trhavina je nemůže prorazit. Pak následuje druhá. Ta je tvořena pěti tlustými mřížemi, které jsou metr od sebe. A třetí vnitřní. To jsou metr tlustá železná vrata. Otevírají se pouze z venku. Když chci ukončit návštěvu, tak vyťukám na klávesnici kód a dveře se otevřou. Jinak to nejde. Buňku a velín spojuje úzký průzor z neprůstřelného zdvojeného skla, který chrání plamenomety a skluzy na ruční granáty.

Samotná buňka je místnost sedm metrů v průměru. Je celá z neomítaného železobetonu. Panuje tam těžký vzduch. Občas tam umístíme nějaký odvlhčovač, ale ne kvůli našemu vězni, ale kvůli zařízení. Nechceme, aby nám to tam začlo reznout, nebo jinak narušovat bezpečnost.

Poutník mě tak nefascinuje jako doktora. Je to pro mne problém, teď už sice menší, ale stále problém. Způsobil mi to, že jsem mrzák a můj rodinný život taky nestojí za nic.

Otevřely se přede mnou vrata vnitřního okruhu. Známý odér mě udeřil do nosu. Poutník nesmrdí jako jiní lidé, nepotí se, nebo se nepotí tolik, ale smrádek tu je.

Dveře se zavřely.

Z bezpečnostního důvodu k němu chodíme beze zbraně. Byl bych nerad, aby se zmocnil byť jen pistole a vzal rukojmí. Pro tuto situaci platí jen jedna směrnice: nevyjednávat. Rukojmí by bylo bezbolestně zlikvidováno a Poutník by dostal co proto. Všichni, kdo vstupují do „jámy lvové“, tak jsme totiž překřtili buňku, o tom vědí. To je riziko povolání.

K Poutníkovi taky nechodí každý. Smíme tam jen já, doktor a pak dva další lékaři a dva členové obsluhujícího personálu. Když tu byl kancléř, tak se zastavil u dveří vnitřního okruhu, shledal, že je vše v pořádku a pak Poutníka pozoroval z velína. Natočili jsme mu ho přímo naproti bezpečnostnímu sklu a jeho tvář přitáhli kamerou. Kancléř byl ohromen, jaké bezpečnostní prvky vězeň vyžaduje. Když ho pozoroval, tak se tvářil všelijak, byl jím zhnusen ale zároveň i ohromen.

Vždy, když se tam ocitnu sám, tak mám takový divný pocit. Netrpím klaustrofobií, ale tady na mne všechno padá. U nikoho pobyt v jámě nebudí příjemný pocit. Jde ale o zvyk a člověk tomu nesmí podlehnout.

Pomalu jsem došel k „lůžku“, je vskutku masivní. Čekalo tu na Poutníka třicet let. Samotná stavba je stejně stará, než udělali strop, tak už sem museli nainstalovat lůžko. Jen jsme vyměnili nerezová pouta za titanová. Pro jistotu.

„Odchyt“ nebyl snadnou záležitostí. Sestřelil nám jeden vrtulník tím svým revolverem a zabil při převozu dva vojáky, ale pak se nám ho podařilo definitivně znehybnit. Chlapi se na něm doslova vyřádili. Doktor už myslel, že je po něm, ale ten parchant se začal zase regenerovat. S Karolínou to bylo snazší. Když jí Poutník způsobil to velké zranění, tak jsme ji naložili, spoutali řetězy a šoupli do železné přepravní bedny. Poutník sebou pořád škubal a neustále se obnovoval… bylo to hrozné. Museli jsme ho pořád mlátit tyčemi. Jednu dobu měl hlavu úplně na kaši, to když se mu podařilo jeden řetěz přervat a zabít dalšího mého člověka. Chlapi ho tak zmasakrovali, že jsem musel vystřelit do vzduchu, protože se od něj nechtěli odtrhnout. Ten průstřel vrtulníku jsem dost těžce zdůvodňoval. Úřední šiml zařehtal, prý bylo po akci a já jsem porušil nějaký předpis. Pitomí piloti. Oběma jsem pak zařídil odvelení k nelétajícímu personálu.

Poutník ležel bez hnutí, ještě mě nemohl vidět, byl jsem stále mimo jeho úhel pohledu. Zastavil jsem se a obešel ho pomalu z druhé strany. Vždy si s ním takhle hraju, je to jenom hra. Hra nervů. Pravděpodobně ví, že jsem to já. Velice dobře slyší.

Pouštěli jsme mu různé frekvence a pozorovali na kolika hertzích bude reagovat. Má lepší sluch než pes. Několikrát mu prasknul bubínek, ale doktor co ho zkoumal si nějakých zranění vůbec nevšiml. Naroste mu vždy nový, buňky se znovu přestaví do ideálního stavu. Pozoruhodné.

Obešel jsem ho a podíval se mu do tváře, jeho pohled je opravdu dost nepříjemný. Mockrát jsem mu chtěl rozbít ten jeho ksicht, ale nemělo by to žádný smysl. Jen bych se před ním a před doktorem shodil.

Koukal na mně těma svýma očima, které nevěstily nic dobrého. Nikdy neuhne pohledem, bohužel já ano. Jsem jeho pohledem vždy zhnusen, pak se jen cynicky ušklíbne a já si vždy říkám, že příště vydržím dýl…

Zkontroloval jsem jeho pouta. Nic nebylo narušené, žádný náznak změny.

„Shniješ tady!“ Řekl jsem mu na uvítanou. Nehnul ani brvou.

„Můžu ti udělat z života peklo.“ Pokračoval jsem. Žádná reakce. Je polepen čidly, které sledují jeho puls, teplotu a neustále skenují mozek. Zatím jsme nezaznamenali žádnou reakci na tyhle výhrůžky. Je jen jediná výjimka a tou je Karolína. Při zmínce o ní se trochu zrychlil puls a i dýchání zaznamenalo určitou změnu. Lámeme si s doktorem nad tím hlavu, ale k jednomyslnému závěru jsme se nedobrali. Nechceme sem zvát žádného psychologa, protože by prostě Poutníka nedokázal pochopit. Už jenom jeho existence a dokazování jeho schopností by trvalo hrozně dlouho. Kdo tu nebyl od začátku, ten tu nemá co dělat.

Obešel jsem ho. Měl jsem takovou chuť mu nějak zaškodit… že jsem se sotva ovládal. Tahle návštěva zase nemá žádný smysl. Jen si tu jitřím staré rány a jsem vždy hrozně vytočený.

Sledoval mě. Jeho hnusné oči mě provrtávaly skrz naskrz.

„Seš posranej kleštěnec! A jako takovej jsi úplně k hovnu! Zmrd! Posranej zmrd.“ Naklonil jsem se nad něj. Nereagoval. Debil.

„Já až tě dostanu do rukou…“ Zahrozil jsem mu. Jen se ušklíbnul a čuměl dál. Odstoupil jsem od něj

„Chcípneš!“ Ještě jednou jsem se na něj obrátil. Zajímalo by mě, jestli doktor získal nějaká data… Sotva. Přistoupil jsem ke kameře. Poutník mě nemohl vidět, ale stejně jsem zakryl klávesnici druhou rukou.

Prošel jsem všemi třemi úseky a vstoupil do velína.

***

„Tak co máte?“ Zeptal se mě plukovník, když se zase vrátil.

„Projíždím to.“ Řekl jsem, nepřestávaje sledovat monitor.

„Nějaké anomálie?“ Naléhal plukovník.

„Moment… moment. Ták a je to… nic. Vůbec nic. Jako kdybyste tam vůbec nebyl. Stejné hodnoty, jako před vaší návštěvou.“ Tušil jsem, že tím nadšený nebude.

„Kurva!“ Vykřikl Wolf a bouchnul pěstí do stolu. Poslední dobou je dost netrpělivý. Nejraději by na něj pozval nějakého mučitele, ale dokud jsem šéfem výzkumu já, tak nemá šanci. Nejde mi o nějakou humanitu, ale bylo by to v tomhle případě zbytečné.

„Co ti Američané?“ Zeptal se z ničeho nic plukovník.

„Američané? Ach ták.“ Málem jsem na ně zapomněl. „Blázniví Američané, no, chtějí ho stále vidět. Kancléř je ale proti. Je to politika, to byste měl vědět.“

„Já vím.“ Řekl uraženě plukovník. „Nelíbí se mi to.“

Podivil jsem se.

„Proč?“

„Protože jsme ho chytli my! Moji muži krváceli! Američani s tím nemají nic společnýho!“ Zvyšoval hlas.

„Rád bych svoje americké kolegy seznámil s naší prací.“

„S tím nesouhlasím. Jste machr! Dokázal jste stvořit dalšího Poutníka. Nikdo v tomhle na vás nemá. Tak proč k tomu chcete pozvat nějaké diletanty?“ Přisedl si, jako by mi chtěl sdělit něco nového „…rád bych, aby se na něj podíval někdo nezaujatý, někdo, kdo by ho viděl v jiném světle. To by nám mohlo pomoci.“ Upřeně se mi díval do očí. Ta jeho taktika se mi ale nelíbila.

„Nějakýho specialistu z Asie? To co mi tu povídáte je nesmysl. Žádnej domorodec s ním nehne a ještě ty povídačky o démonech… Nenechte se vysmát.“

„To nejsou žádný povídačky!“ Ohradil se. „Tak uděláme nějaký experiment.“

„Jaký?“ Zeptal jsem se, stejně nic nového nevymyslí, vše jsme už několikrát probrali.

„Přitáhnout tam Karolínu, třeba, já nevím…“

„A co tím získáte? Nějaký nesmyslný křivky a údaje z toho jeho chorého mozku!“ Nechal jsem se poněkud unést, ale plukovník mě už těma „návrhama“ unavoval.

„Já nechápu, doktore, že jste tak zabedněný! Nechci tu sedět se založenýma rukama, to nikam nevede. Máme dělat výzkum. Tohle nemá smysl!“ Křičel.

„S tím nesouhlasím!“ Trval jsem na svém. „Žádný pitomý pokusy. Já jsem vedoucí výzkumu, vy jste svou práci už odvedl.“

„Jak chcete!“ Uraženě se zvednul ze židle. Je naštvaný, že mu velí civilista. To je to!

***

Ještě týž den jsem se sebral a odejel na základnu, kde sídlí naše komando. Nebo naše skupina pro zvláštní účely. Máme na starost pouze Poutníka. Evropská unie, nebo chcete li její užší část, protože nově přijaté země do takových věcí nemají co mluvit, nás pověřila tímto úkolem. Lidé, které jsem vyháčkoval z GSG9, nebo z britských SAS jsou ti nejlepší z nejlepších. Prošli mnoha akcemi a tajnými operacemi a tohle je pro ně taková třešnička na dortu. Taková odměna, nebo uznání za odvedenou práci. Jsme mezinárodní tým. Sice jsme měli značné ztráty, ale to skončilo.

Definitivně.

Bavíme se spolu o všem. Nic není tabu. Zde nezáleží na hodnosti, když už tu člověk je, tak má ode mne plnou důvěru v rozhodování a jeho názor je respektován. Chlapi vymysleli celý sešit nápadů, včetně postupu při mučení. Někteří proto odjeli na zkušenou až na Srí Lanku a do Barmy, tam jsou opravdoví mistři svého oboru.

Nenápadnými náznaky a dotazy zjistili, co se v takových případech má dělat. Poutníci, nebo jejich příbuzní, jak jsme zjistili žijí, nebo žili i v Asii. A mají s nimi spoustu zkušeností. Něco jsou vyložené hlouposti, ale něco byly zajímavé poznatky. Vůbec se nedivili, že v Evropě jeden takový žije. Nevědí sice, že jsme ho chytli, ale mnoha i zavádějícími dotazy jsme se dostali k jádru věci a to, co když se takový Poutník, nebo, chcete li démon chytí. Všichni samozřejmě hned radili zabít a to ohněm, ale vypadlo z nich i několik dobrých rad, co dělat s živým démonem. To jsem chtěl s chlapama znovu probrat.

Zastavil jsem před omšelou budovou bývalých leteckých skladů. Sídlíme na obrovské letecké základně Rammstein u Frankfurtu nad Mohanem. Je to tu zcela anonymní. Sídlí zde tisíce lidí a mnoho útvarů. My se nacházíme na jihovýchodním rohu. Máme zde oplocený pozemek, takový stát ve státě. Moji vojáci mají různé výložky, od spojařů, přes příslušníky dělostřelectva, až po civilní ochranu. Samozřejmě, že platí přísný zákaz o tom mluvit a nikomu se nesvěřovat. Pro většinu lidí zde se honba za Poutníkem stala koníčkem, kterému obětovali všechno, někdy i rodinu… Jako já. Jsme spolu svázáni mnoha zážitky a slibem mlčení.

Hlášení mi podal seržant Cook.

„Nic nového?“ Otázal jsem se.

„Ne, pane.“

„Dobře, dej svolat četu do jídelny.“ Vyzval jsem Cooka.

„Rozkaz.“ Otočil se a odběhl pryč. Mezitím jsem šel do jídelny a třídil si myšlenky. Něco mě napadlo.

Když se chlapi všichni sešli a tázavě se na mne dívali, tak jsem je ještě chvíli nechal v napětí, aby mě lépe vnímali.

„Pánové.“ Začal jsem.

„Situace je… nahovno.“ Schválně jsem použil zdejšího žargonu, abych od svých mužů dostal plnou podporu. Zabralo to. Chlapi si poposedli a usmívali se. Byl jsem jejich taťka.

„Vedení.“ Zase jsem se odmlčel, abych naznačil, že já s tím nemám nic společného. „Vedení nechce nic dělat.“ Sledoval jsem zamračené obličeje mých mužů. „Seděj si na svejch teplejch židlí a chrání toho zmrda, kterého jste chytili!“ Schválně jsem použil slovíčka „vy“, aby si uvědomili, že se jich to přímo týká. „Přednesl jsem několik návrhů, jak toho parchanta přinutit mluvit.“ Odmlčel jsem se a přehlédl všechny muže. „Nic. Nikdo s tím nechce mít nic společnýho!“ Ozvalo se nesouhlasné zamručení. Začínal jsem je mít nalomené.

„Spoustu vašich kamarádů zahynulo.“ Někteří kývali hlavami na znamení souhlasu. „Někteří skončili s těžkým zraněním.“ Zase souhlasné kývání. „Obětovali jste tomu všechno. A výsledek? Všechna práce byla k hovnu!“ Teď už se někteří neudrželi a začali pokřikovat. To jsem přesně chtěl.

„Víte co mi řekli?“ Otázal jsem se hlučícího davu.

„Ať se jdem vycpat! To mi řekli!“ Ale moje další slova zanikla v ohlušujícím kraválu. Když se trochu utišili, tak jsem je gestem zklidnil.

„Máme povinnost s tím parchantem něco udělat. Musíme ho vyslechnout, třeba ho i mučit, musíme z něj dostat, kolik jich je. Jestli je sám, jestli nemá komplice. Jaký jsou jeho známí. Takovej hajzl bude mít zastánce na nejvyšších místech!“ Fabuloval jsem. „Bůhví, kdo je v tom namočenej!“ Zahrozil jsem. Odpovědí mi bylo skandování. Chtěli si pro Poutníka dojít.

„Tak jednoduché to nebude.“ Zklidnil jsem je. Ozývaly se výkřiky, abych je k němu pustil.

„Doktor vás tam nepustí. Rozhoduje o každým, kdo za ním může. To on má největší zodpovědnost za daný stav.“ Odhalil jsem jim viníka.

„Tak ho uneseme!“ Vykřiknul někdo.

„Jasně! Vodtáhnem ho někam a tam si ho podáme!“ Navrhoval další. To jsem přesně potřeboval. Bylo potřeba, aby to zaznělo z jejich úst. Byl jsem spokojený.

„Poručík Ditrich! Vypracujte plán!“ Vydal jsem oficiální rozkaz. Aby o tom s nikým nemluvili jsem nemusel říkat. Možná, že to byla vzpoura, ale nemohl jsem dál snášet toho namyšlenýho doktora, který sedí jako žába na prameni.

***

Práce s Poutníkem byla rutina, pro někoho možná fádní, ale pro mne velice vzrušující. Odebrali jsme od něj hned po příjezdu vzorky DNA a zkoumali je ve svých laboratoří. Nějaké výslechy a hrubý nátlak neměl cenu. Plukovník mým výzkumům nerozuměl a nerozuměl ani řeči čísel a grafů. Chtěl jen informace… kolik jich je, jaký má komplice, nebo sympatizanty apod. Blbosti.

Z jeho DNA se dá vyčíst spoustu a spoustu kvalitních informací. DNA nikdo neokecá, kdežto on nás může roky vodit za nos. Bude to stát spoustu peněz a v dnešní době, kdy se musíme starat o desetitisíce utečenců z východu a jihu… Musí se šetřit. Všude. Plukovník si to neuvědomuje, je to ubohý nacionalista. Říká o sobě, že je patriot, ale za patriotizmem se skrývá primitivní rasismus. Bohužel, se svým činem stal téměř nedotknutelný, takže… Bůh s námi.

Je velice snaživý, navíc ta jeho protéza působí dosti sugestivně. Čiší z něj veliké charisma a vůle pro veliké činy. Z toho mám trochu obavu, ale šéfem projektu jsem byl jmenován já, takže pan plukovník Wolf má smůlu.

Odjel na tu svoji základnu, je tam absolutním pánem, tam mu nikdo neporoučí. Má mimořádné pravomoci, tady ale velím já. Vzpomínám si, že jsem se tam jednou jel podívat, byl jsem doslova fascinován kázní a poslušností, jaká tam panovala. Přitom jeho lidé nevypadali jako vojáci, jejich účesy, upravenost… nic moc. Je to prý kvůli tomu, aby líp splynuli s civilním prostředím.

Odpoledne jsem se zase vypravil za Poutníkem. Nevím co, ale něco mě k němu pořád táhne. Zapsal jsem se do deníku návštěv, požádal obsluhu, aby na všechno dohlédla a vydal jsem se za ním.

Ležel nehnutě na lůžku a pozoroval mě. Je chytrý, to bezpochyby. Kdyby se nám ho tak podařilo přivést k dialogu, musí přece uznat, že svůj boj už prohrál.

Zeptal jsem se ho:

„Víte, že moje rodina po vás pase už sto devadesát let?“ Poutník mě stále sledoval, ale nereagoval.

„Sto devadesát let.“ Opakoval jsem. „A teď jsme vás konečně chytili.“ Prohlížel si mne, ale neříkal nic. Jeho oči… nikdy se do nich nevydržím dlouho dívat. Sleduju vždycky tu sponu, která mu obepíná hlavu. Možná že se to zdá jako zbabělost, ale do očí se mu dívat není nic pěkného.

„Kdysi jste zabil jednoho mého předka.“ Řekl jsem. Pípnutí v uchu mi signalizovalo, že údaje z čidel zaznamenaly změnu. Mám tam ukrytou vysílačku, která mi zvukově signalizuje jakoukoliv anomálii. Je to přísně směrové, takže on by to neměl slyšet. Pokýval jsem hlavou a řekl.

„Vezl vás do Lince, na přírodovědeckou fakultu…“ Další pípnutí, tentokráte přerušovaný, to znamenalo kupu dat a taky, že spojení je pro větší bezpečnost přerušené. Jako by Poutník vyhodil pojistky…

„Můj předek byl učitel, můj otec pamatoval svého dědu a to byl jeho syn… Jestli mi rozumíte?“ Nereagoval.

„Od té doby po vás naše rodina pátrá. Můj otec měl lví podíl na schválení kodaňského výboru. Lisabon byla poslední kapka.“ Zase ten jeho cynický pohled, nesnáším to.

„Pak po vás začalo pátrat několik států. Byla vytvořena zvláštní jednotka, která to měla na starosti. Plukovník Wolf byl u jejího zrodu, byl velitel družstva pro severní Evropu.“ Poutník si mne prohlížel, v jeho očích jsem četl zájem, byť povrchní, ale přesto zájem.

„Pořád jste nám unikal, naposledy jsme vám byli na stopě v Moldávii, ale přišli jsme příliš pozdě…“ Chodil jsem po jeho cele a přemýšlel, co mu můžu a nemůžu prozradit. Možná, že to k ničemu není, akorát ztrácím čas a prozrazuju informace, které nemusí vědět. Už jsem se taky těšil na data, která se nashromáždila v počítači. Ještě jednou jsem se k němu vrátil a řekl:

„Budeme rádi, když se o vás něco dozvíme.“ Pak jsem se vypravil ke dveřím.

Data z počítače byla plná čísel a já se dal do studování. Doufám, že plukovník bude mít z poznatků radost. Budu ho muset nějak zapojit do činnosti, přestane tak myslet na hlouposti a já ho budu mít víc pod kontrolou.

***

„Tak se na to podíváme…“ Vzal jsem si od poručíka vypracovaný návrh.

„Vy ho chcete unést?!“ Tázavě jsem se podíval na Ditricha. „Dědeček by byl na vás hrdý, ale…“

„Jsou dvě možnosti, pane. Buď pude Mohamed k hoře, nebo hora k Mohamedovi.“ Odpověděl Ditrich.

„Nerozumím…“ Listoval jsem papíry. „Aha… no já bych s Poutníkem nerad hýbal, to by bylo příliš nebezpečné.“

„Proto je tam ten druhý návrh, pane.“

„Jo, už vidím, moment…“ Pročítal jsem si Ditrichův plán. Přesně to jsem chtěl, ale musel jsem iniciativu přehrát na mužstvo.

„Tak vy navrhujete toho ze Srí Lanky?“ Ditrich kývnul.

„Je dobrý?“

„Ano, pane, Zahi říká, že je nejlepší.

„No když to říká Gurka… Tak asi na tom něco bude.“

„Jistě pane.“ Vzpomínal jsem si jak seržant Zahi přiletěl sem na Rammstein celý zelený. Když z něj chlapi tahali co viděl, tak o tom nechtěl moc mluvit. Prý pozorovat Brahátmu, jak jsme překřtili našeho člověka na tom ostrově, je opravdu jen pro silné žaludky. V Barmě viděl taky dobré výslechové specialisty, ale co zažil na Srí Lance, předčilo všechna očekávání. Gurka nebyl žádný zelenáč, zúčastnil se výslechů po boku specialistů ze CIA v Afganistanu a někde v Rumunsku na tajných základnách. Ale to co zažil na Srí Lance byl, jak říkal, vyšší level.

„Dá se ten Brahátmá koupit?“

„To bude asi nejtěžší část našeho plánu, pane. Gurka říkal, že vůbec neopouští ostrov. Žije v té jeskyni jako nějakej poustevník.“

„Každej se dá koupit.“ Namítnul jsem.

„Brahátmá prý ne.“

„A co ty specialisté z Barmy?“ Otázal jsem se.

„Nevím, pane, Gurka říkal, že se od nich něco naučil. Moc novinek, nebo nápadů tam ale nepochytil… Když už výslech trval dlouho, tak dotyčný na place exitoval. Brahátmá dá vyslýchanému nějakou věc, která zabraňuje exitus a…“

„Jak zabraňuje?“ Skočil jsem mu do řeči.

„Nevím, pane. Jsou to přírodní národy, musíme se od nich hodně učit. Západní věda je vůbec neuznává, přitom některé jejich postupy a hlavně výsledky jsou úžasné…“

„No to jistě.“ Řekl jsem skepticky. „A ten Brahátmá… to mu ještě nikdo předčasně neexitoval?“ Zeptal jsem se nevěřícně.

„Ne, Gurka říkal, že nějakého vesničana ořezal jako… že neměl žádný ruce, ani nohy, ani nic jiného, jenom trup, ze kterého tekla střeva a ten chlap pořád žil a řval a řval bolestí dalších čtrnáct dní, pane“

„Vy tomu věříte?“

„Pane, Gurka nelže, to byste měl vědět.“ Tázavě jsem se na Ditricha podíval.

„Promiňte pane, nemyslel jsem to tak, ale…“

„V pořádku. Jen je to prostě dost divný, no ale bůhví, co je vlastně možný. Měli bychom za tím chlapem jet a přesvědčit ho… von za prachy udělá každej cokoliv.“ Ditrich se jen nejistě zatvářil, zasalutoval a odešel z kanceláře.

„To jsem na toho Brahátmu zvědavej.“ Řekl jsem do prázdné kanceláře a začal plánovat let na Srí Lanku.

***

„Plukovníku, mám pro vás a pro vaše muže úkol.“ Oznámil jsem mu, když se po třech dnech pobytu na své enklávě v Rammsteinu vrátil zpět na základnu.

„Opravdu?“ Podivil se plukovník a pokračoval: „No, nevím jestli to bude možné, naplánoval jsem s mými muži nějaké cvičení… O co se jedná?“ Chtěl vědět.

„Jedná se o to, že byste měli převzít vyšetřování událostí na Korsice. Rozumíte, nezávislé vyšetřování, musíme vědět, co se tam vlastně stalo.“

„To se dovíme od něj.“ Plukovník ukázal na bezpečnostní sklo, ústící do Poutníkovy cely.

„Už zase začínáte?“ Rozčílil jsem se. „To už jsme jednou probrali.“ Plukovník přimhouřil oči, byl vrcholně naštvaný, ale já jsem byl rozhodnut pevně stát za svým stanoviskem. Ještě ne všechna data byla pečlivě utříděna a vyhodnocena. Poutník svým zájmem, který dal najevo při mojí poslední návštěvě poskytnul naším analytikům další materiál.

„Budu tam muset poslat mého zástupce kapitána Sancheze.“ Řekl rozhodně plukovník, cvičení máme v plánu už dávno, je potřeba, abych byl zase se svými muži. Už dlouho vedu tohle papírování a nerad bych se jim odcizil.“ Nelíbilo se mi, že plukovník se nechce účastnit vyšetřování, kapitána Sancheze jsem ani neznal. Vůbec ta jeho banda je mi dost proti srsti. Nakonec jsem řekl:

„Dobrá tedy… Nechci, abyste měl pocit, že vás chci od vašich lidí odtrhnout, když je to tak nutné… Jak dlouho cvičení bude trvat?“

„Čtrnáct dní.“

„Za deset dní se hlaste na Korsice.“ Musel jsem být nekompromisní, nechci aby mi plukovník přerostl přes hlavu.

„Dobrá.“ Řekl a pak ještě: „Tak za deset dní.“ Otočil se a odešel. Bylo mi divné, že se nešel ani podívat za naším vězněm. Jenom tak nakoukl přes sklo, něco zamumlal a odešel.

Poslední dobou si dělá co chce. Budu muset zatlačit na mé přátele, aby plukovníka konečně povýšili na generála a odveleli někam do Bruselu. Tam nebude škodit, bude pod politickou kontrolou a tyhle jeho divoké eskapády konečně přestanou. Chtěl jsem ještě znát cíl a rozsah cvičení, ale plukovník už zmizel. Na telefonu nebyl dostupný, tak jsem to hodil za hlavu a vydal se za naším hostem.

***

„Je to stupidní civilista, egoistický hovado a myslí si o sobě, že je neomylný.“ Naštvaně jsem kopnul do sedačky mé Audiny. Řidič mě vezl zpátky na Rammstein, kde už stál připraven Herkules Královského letectva Velké Británie. Poletíme v menší sestavě. Kapitána Sancheze budu muset z té cesty odvolat a poslat ho spolu s dalšími lidmi na Korsiku. Vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě. Dokonce představitelé Al Kajdy odmítli spolupracovat a odmítli zodpovědnost za masakr v Ajaciu. Veřejnost se ptá, kdo to tedy způsobil a my budeme muset najít jiného viníka…

„To nám ještě scházelo!“ Dojeli jsme na základnu.

„Změna.“ Řekl jsem kapitánu Sanchezovi. „Vy se okamžitě sbalíte a pojedete na Korsiku, vezmete si sebou potřebné vybavení a lidi. Převezmete velení od těch místních pitomců a celou tu věc svedete třeba na nějaké militantní křídlo ETY. Je to jasné?“ Sanchez byl mým rozhodnutím evidentně zklamán, ale pak řekl:

„Rozkaz, pane.“

„Výborně, musíte najít nějaké „důkazy“. Rozumíte?“

„Ano, pane. Důkazy.“ Potutelně se zasmál.

„Výborně Sanchezi! Mezi námi, až přivezem toho Indiána, tak už to bude všechno jedno. Poutníka naučíme mluvit a naše prestiž zase stoupne. Toho civilistu konečně pošlou učit na nějakou univerzitu a bude od něj pokoj. Už se na tom pracuje.“ Zašeptal jsem Sanchezovi, ke kterému jsem měl největší důvěru. S ním jsme vymýšleli lži, které oblbovaly Evropu ve studené válce. Sanchez byl mimořádně inteligentní, taky dost bezohledný. Pracoval ve španělské kontrarozvědce v oddělení psychologického boje. Prodělal několik speciálních kurzů a byl to taky dobrý výslechový specialista. Chtěl jsem ho jako svého nástupce až nebudu u jednotky.

Svolal jsem narychlo svůj štáb.

„Pojedeme nalehko. Jen v pěti.“ Řekl jsem na úvod. Někteří lidé byli zklamáni.

„Doktor nás chce vyšoupnout. Chce převzít úplnou kontrolu nad Poutníkem.“ Trochu jsem jim lhal, ale alespoň budou více motivováni dobře dělat svojí práci.

Zase se začali ozývat remcalové.

„Ticho!“ Uklidnil jsem je.

„Zbytek jednotky pojede na Korsiku pod vedením kapitána Sancheze, převezmete vyšetřování toho výbuch v Ajaciu. Do tý Indie poletím já, poručík Ditrich, seržant Zahi a dva střelci: Harisson a Monke. To bude stačit. Přivezeme Brahátmu. Doktorovi jsem zařídil dovolenou, neví odkud vítr fouká.“ Uchechtl jsem se. „Je to tajná informace, takže s tím taky tak nakládejte!“

Sanchez kývnul.

„Až odjede, tak provedeme výslech. Pozítří odlétá. Mezitím se vrátíme i s tím šamanem a naučíme Poutníka mluvit.“ Usmál jsem se na ně.

„Bude to lišácká akce. Doktor se vrátí a kleštěnec bude zpívat árie! Je to všem jasný?“ Ani jsem nic jiného nečekal, otočil jsem se z podia a vyrazil k letadlu.

„Budete mi posílat dvakrát denně hlášení.“ Křičel jsem na Sancheze. Ten jenom kývnul na znamení souhlasu, protože motory Herkulesu se už rozeřvaly a my začali pojíždět po dráze. Měli jsme půl hodiny zpoždění.

***

Když jsem se vrátil znovu od Poutníka, data z počítače byla plná nových hodnot. Pomaličku jsem mu začínal rozumět. Výslechy provedené na Karolíně nám taky pomohly. Chudák holka, tušil jsem že to takhle skončí, když ji zná člověk odmala, příjde mu to líto. Ale je to jako s pokusnými králíky, ty jsou taky na pohled miloučký a rozkošný… ale kdyby nebylo těch experimentů, tak si dnes člověk nemůže dopřát spoustu věcí. Když se to nedoví přecitlivělá veřejnost a novináři, tak je všechno v pořádku, vláda nad ledasčím přimhouří oko a když se to nedozví ani vláda…

Ještě chvíli tohohle papírování a pojedu na dovolenou. Nařídil mi ji sám ministr, prý si musím odpočinout, proto jsem taky plukovníka odsunul na Korsiku. Bude se tam hádat o kompetence s evropským komisařem a já budu mít klidný týden. Už jsem si zarezervoval penzion ve Švýcarsku. Je to samota a bude tam klid. Nikdo mě nebude rušit.

Z údajů se mi zdálo, že je Poutník poněkud nervózní, nechce se mi ho teď opouštět, ale i já musím poslouchat. Nařídil jsem mému zástupci, doktoru Malanovi, aby na něho dohlédl a každou anomálii mi hlásil. Malan je výtečný mikrobiolog, je plně zaujatý vědou. Proto jsem si ho taky vybral, mám tak jistotu, že se nebude cpát přezemne. V dnešní době si člověk musí vybrat dobře spolupracovníky a hlavně svého zástupce, takhle mám krytá záda a můžu se tak soustředit na boj s plukovníkem. Léta jsem byl v jeho stínu, ale vedení moudře rozhodlo, že se má vedoucí role ujmout civilista a lékař.

Manévry skončily.

***

Herkules sebou plácnul za přispění silného bočního větru na runway. Na Srí Lance v tuto dobu zuří jedna bouře za druhou. Roloval po pojížděčce daleko od hlavní odletové haly. Toto letiště se udržuje z tajných fondů Velké Británie, která má v této oblasti pořád velké slovo. Indie a okolní státy nakupují britskou výstroj a kromě Ruska do této oblasti nikdo nevyváží. Občas sice sem zajedou nějací Číňané, ale britské zboží je kvalitnější o několik tříd. A když ne, tak studijní pobyt pro syna nějakého místního pohlavára na prestižní britské univerzitě, kde mu jsou hrazeny veškeré útraty, přesvědčí o výhodné nabídce.

Naší spojkou na této nejmenované základně je major Naud. Je to Ind. Indové v armádě Srí Lanky zastávají pořád významná místa.

Naše vybavení jsme naložili do dvou Unimogů, zázračných to malých nákladních automobilů. Jsou to civilní verze, s nějakými speciálními úpravami, dovolující jízdu i ve značně rozbahněném terénu.

Můj vůz řídil indický major a s námi jeli ještě poručík Ditrich a Gurka Zahi.

„Pojedeme směrem na Badulu.“ Určil jsme směr. „A pak zahnem… jak jste to říkal poručíku?“ Zeptal jsem se Ditricha.

„Na sever, je to blízko vesnice Padiyatalawa.“ Major pokýval hlavou a dál kouřil ten štiplavý doutník.

„Znám to tam.“ Prohlásil s doutníkem v hubě. „Je to pěkná díra, konec světa. Tam neoperují ani Tamilové.“

Za chvíli se v Unimogu nedalo dýchat, smrděl tam pot, bahno z našich bot a šílený kouř z majorova doutníku.

„Pořád jste skeptický, seržante?“ Zeptal jsem se Zahiho. Ten jenom nejistě pokrčil rameny. Je to divný patron, od té doby co se vrátil z tohohle ostrova, je nějaký zamlklý. Svojí práci ale vykonává dobře, takže není důvod, abych ho poslal pryč.

Neustále pršelo a naše rychlost se pohybovala kolem dvaceti kilometrů v hodině. Mohli jsme být ale rádi, že vůbec jedem. Za půl dne jsme nepotkali ani živáčka. Řeky se nebezpečně začaly vylévat z koryt.

Za jedním ohybem na nás mávali lidé ze starého, kdysi snad modrého autobusu, byl napolo zasypán utrhlým břehem

„Serte na ně, majore!“ Rozkázal jsem mu. „Ať se o ně postará někdo jiný. Mezuláni.“

„Ale…“ Chtěl něco namítnout, pak se však zarazil. „Ano, pane.“ Řekl. Cestující na nás nadšeně mávali, ale když poznali, že jim nezastavíme, začali hrozit pěstí. Ozval se i nějaký výstřel.

„Zkurvenej národ.“ Utrousil jsem ve své mateřštině a otevřel okénko, abych vyvětral ten smrad z kabiny. Gurka civěl před sebe, i Ditrich byl nějaký zaražený.

„Seržante, pověste mi o tom svém Brahátmovi, jak se vlastně jmenuje?“ Zeptal jsem se německy aby nám major nerozuměl. Každý voják sloužící u mé jednotky se musí domluvit minimálně čtyřmi jazyky. Zahi odpověděl:

„Jeho jméno neznám, ale říkají mu Huk, což znamená strašný.“ Major, jakmile zaslechl to jméno nápadně ožil, ale dál se věnoval řízení vozu, protože to naplno zaměstnávalo celý jeho inteligenční kvocient.

„Aha… strašný, hmm. Spíš to jméno zní, jako z nějakého špatného seriálu o pirátech.“ Zasmál jsem se.

„No dobře a co dál? Co ten jeho preparát, co podává vyslýchaným? Viděl jste z čeho se připravuje? Rád bych něco takového přivezl domů, může se to hodit… Rozumíte?“

„Ano, ale on vám ho nedá. Je to prý rodinné tajemství.“ Řekl Gurka.

„Nedá, nedá… uvidíme. Má nějaký strážce? Chápete ne, pracovat v takové branži, to člověk nasere spoustu lidí…“

„Nemá, má akorát nějakého slepého sluhu.“

„Tak to si chlapec koleduje o malér.“ V hlavě se mi už honil jistý plán.

„Nepotřebuje strážce, lidé se ho bojí. Kdo se k němu dostane, tak už je odsouzen k smrti…“ Pokrčil rameny Zahi.

„Poslyšte seržante, vy se ho taky asi bojíte, co?“ Otočil jsem se dozadu, ale výmol na cestě mě hodil na přední sklo.

„Sakra! Koukejte na cestu!“ Napomenul jsem majora, ale při pohledu na „cestu“ jsem majorovi musel učinit poklonu, protože cesta už dávno nebyla, proráželi jsme si cestu nějaký křovím na okraji džungle.

„Kurva, měli jsme si vzít raději vrtulník.“ Zalitoval jsem nápadu, že na místo raději dojedem v civilních autech a teprve nazpátek poletíme. Chtěl jsem takříkajíc nasát atmosféru, abych lépe porozuměl zdejším lidem.

„Kde jsme to skončili…?“ Pak jsem si vzpomněl. „Vy se ho taky bojíte?“

„Viděl jsem ho při práci, pane…“

„No jo, ono to zas tak horký nebude.“ Tihle pomatenci z džungle… Myslel jsem si o setkání s Brahátmou svoje.

Major našel jinou, poněkud delší cestu, ale zato jsme mohli jet i čtyřicítkou a to byl dobrý důvod odklonit se trochu ze směru.

***

Plukovník odletěl na to své cvičení a já si začal balit kufry, ještě jednou jsem navštívil Poutníka a zeptal jsem se ho, jestli pro něj můžu pře odjezdem něco udělat. Neodpověděl, ale čidlo v uchu mi zase píplo a to bylo dobré znamení.

Odpoledne jsem odlétl do Bernu a v jedné půjčovně jsem si vypůjčil terénního Nisana. Plukovník mě naučil pár fint, takže jsem byl vybaven falešnými papíry a identitou. Není to špatný člověk, ale musí být uvázán silným řemenem, jinak může kousnout. Už se těším na ta jeho hlášení z Korsiky.

***

Přenocovali jsme na korbě náklaďáku.

Kolem řvala džungle a spousta lovců se vydalo porozhlídnout se po kořisti. Bylo hrozné dusno a ráno jsem se probudil totálně promočený potem a okolní vlhkostí.

Po snídani jsme zase nasedli do vozu, který byl cítit majorovým doutníkem a jeli jsme dál.

„Ten smrad už odsud nedostanem!“ Řekl jsem k poručíkovi. Ditrich se usmál a hned nálada ve voze byla lepší.

Navečír jsme dojeli do základny vládního vojska. Tady jsme majora propustili, počkali do druhého dne a brzy ráno vyrazili ven. Před základnou se tísnily chatrné domky místních obyvatel. Vše bylo ledabyle stlučeno z vlnitého plechu a prken. Ženy si tu přivydělávají jako kurvy. Není jiného východiska, armáda dává jejich mužům práci, ale jsou bídně placeni. Aby vůbec uživili rodinu, musí ženy samy sebe prodávat. Je to hrozná situace, občas dochází k nepokojům, kdy se místní obyvatelstvo vzbouří a základnu vypálí. Pak přijede armáda, pochytá a popraví pár „vzbouřenců“ a v provincii je zase nějakou dobu klid. My jsme přijeli naštěstí v době klidu.

Stejně jsem byl rád, že nám ráno naskočily oba motory. V duchu jsem si nadával, že jsem nevzal víc lidí, okolní džungle se mi nelíbila.

Řídil Gurka, několikrát jsme uvízli a museli se navijákem vyprošťovat. Byla to úmorná cesta, dobré bylo, že už přestávalo pršet. Bylo vlhko jak v prádelně.

„Už abychom byli pryč.“ Prohodil jsem, když Unimog za námi zase zapadl do bahna.

„Kurva Monke, co tam s tím pořád děláte?!“ Zařval jsem na druhý vůz. Nemohl mě slyšet, protože túroval motor na plné obrátky.

„Blbec! Takhle zapadne ještě hlouběji! Jak je to ještě daleko?“ Zeptal jsem se Gurky.

„Tři kilometry, pak budem muset pěšky. Přenocoval bych ale v autech, pane.“ Navrhl přiškrceným hlasem Zahi.

„Snad se nebojíš?“ Zasmál jsem se.

„Tohle je moc špatné místo, pane.“ Ukázal do lesa. Rozhlídnul jsem se kolem, z džungle vystupovala pára a měl jsem i pocit, že jsem v tý mlze zahlídl několik postav.

„Dej sem termo.“ Nařídil jsem poručíkovi. Ten vybalil z kufříku zabalenou termovizi. Pustil jsem baterie a vylezl poklopem ven.

„Nic, nic tam není.“ Stejně jsem měl ale divný pocit.

„Tak jeďte, jeďte!“ Ukazoval jsem řidiči druhého vozu, aby nás předjel. Unimog, celý od bláta se pomalu šinul kupředu.

„Ten blbec nemá podhuštěný pneumatiky!“ Zařval jsem do kabiny. „Kontaktujte je vysílačkou!“

Sedl jsem zase zpátky.

„Tak už mi je jasný, proč měli pořád problémy.“ Skutečně, když podhustili kola, tak se průchodivost výrazně zlepšila. Na místo jsme dorazili až k večeru. Auta jsme srazili k sobě, něco jsme pojedli a rozdělil jsem hlídky.

„Co ještě víte o tom Brahátmovi. Kolik je mu let?“ Zeptal jsem se Gurky, který vyjídal poslední zbytky konzervy.

„Těžko říct pane, já bych to typoval kolem padesáti, možná mu bude i šedesát. Nevím, u těhle lidí se těžko určuje věk.“ Pokýval jsem hlavou, znám to. Byli jsme jednou v Indii na nějakém kurzu přežití. Narazili jsme na vesnici, kde byl chlap, který vypadal na padesát a bylo mu něco přes osmdesát roků… Žijou jiným stylem, než mi. Nás dřív semele civilizace a její vedlejší účinky.

„Je tlustý, nebo vysoký? Jak vypadá?“ Zahi polknul poslední sousto a prázdnou plechovku uklidil do černého pytle.

„Má tak metr osmdesát, je poměrně silný. Není tlustý, je jen mohutný, takový statný.“

„Jasný, jasný žádný střízlík nebo vychrtlík, to je dobře. S takovejma lidma se vždycky dobře jedná.“ Pokýval jsem hlavou. Gurka na mne nechápavě pohlédl.

„No, to máte tak, když je někdo tlustej, tak je dobře živenej. Všiml jste si, jak vypadají ti vesničani u základny…“ Kývnul.

„Jsou hubení. No a kdyby to byl nějakej střízlík, tak ti bývaj takový křečovitý, cholerici. Rozumíte?“

„Ne.“

„No to je jedno, uvidíte, že to bude dobré. K tomu jeho domu to je daleko… Pět kilometrů jste říkal?“

„Ano, pane, ale musí se třikrát cestou zvonit, aby nás považoval za přátele. Už nyní o nás určitě ví…“ Řekl poněkud ustrašeně.

„Vy se opravdu bojíte, člověče.“ Nechápavě jsem kroutil hlavou.

„Nebojím, ale říká se, že první noc u něj je vždycky nebezpečná. Několikrát našli výpravu i po zuby ozbrojenou rozvěšenou i se zajatci po stromech…“

„Hovadina! Dost takových keců! Dělejte všichni pořádně svojí práci a bude to v klidu.“ Naštvaně jsem se otočil a zalehl na sedačku. Čeká mě třetí hlídka a musím se na zítra pořádně vyspat.

***

Penzionek byl nádherný. Předčil všechna moje očekávání. Byl to v podstatě zrekonstruovaný starý statek, změněný na luxusní penzion ve starém stylu. Byl na samotě, stranou od všech cest a turistického ruchu. Majitel byl bavorský Němec, koupil to od nějaké staré paní, která nemohla na nohy. Dva roky to dával dohromady, ale výsledek stál za to.

V penzionu byla sauna a dokonce i bazén s protiproudem, stará paní by se asi divila, tam kde byla ustájena zvířata byl kulečník a bar. Na půdě byly luxusní pokoje.

Okolí doslova vybízelo k dlouhým procházkám. Skoro jsem mu záviděl. Jezdila sem jenom vybraná klientela, protože zdejší ceny si opravdu nemohl dovolit každý.

Denně jsem byl ve spojení se základnou a s doktorem Malanem jsme probírali údaje z počítače. Po plukovníkovi nebylo ani vidu ani slechu. Až přijede, tak mu to dám patřičně sežrat, ne že by mě to zajímalo kam jel, ale spíš pro pořádek. Nechci aby si zvyknul, že si bude dělat co chce.

V práci nebyla žádná změna, tak jsem mohl nerušeně relaxovat.

***

Noc byla neklidná.

Při druhé hlídce mě probudila střelba. Ještě v polospánku jsem popadl zbraň a vypadnul z auta do smradlavého bahna. Odkutálel jsem se stranou a sledoval co se děje. Ostatní už byli také venku. Prohlížel jsem si okolí nočním viděním, ale nic podezřelého jsem nezaregistroval.

„Hlášení!“ Zařval jsem do noci. Vedle mne se z ničeho nic vynořila postava Gurky.

„Kurva chlape, to… málem jsem vás zabil Co se děje?“

„Nevím, vzbudila mne střelba.“

„Desátník Harisson, hlášení!“ Přiběhl vyděšený Harisson, takhle jsem ho dosud neznal.

„Pane, kousek od auta se objevil, přísahám z ničeho nic, nějaký chlap ve žlutejch hadrech. Normálně tam stál!“ Blekotal. „Než jsem se na něj otočil s puškou, že ho sejmu, tak byl v prdeli. Ale ty jeho voči, pane! To bylo hrozný! Už abychom byli v hajzlu!“ Ulevoval si desátník.

„Bůhví cos viděl! Třeba to máš z toho vedra a z těch pitomejch keců.“

„Nemám pane, byl tam. Měl turban a ty jeho…“

„Já vím, voči, to už jsme slyšeli. Všichni na místa! Děte spát, já za vás hlídku dojedu.“

„Tak to ne pane, to je moje hlídka a nikdo jí dojíždět nebude!“ Nedal se Harisson.

„Dobrá tedy, tak budeme hlídat spolu. Já už bych stejně neusnul. Slyšíte? Děte chrápat!“ Vyzval jsem ostatní k odchodu.

Vylezli jsme si každý na jedno auto, nad námi svítil měsíc, byl skoro úplněk, tak nám významně usnadňoval práci. Zbytek noci už proběhl v pohodě. Harisson si dal ještě hodinu navíc, aby mi, jak on říkal splatil to vzbuzení a pak se taky uklidil do auta.

Bylo ticho. Když mě střídal Zahi, tak říkal, že to je zlé znamení, protože normálně džungle v noci mluví. Jel jsem s ním taky hodinu navíc, nechtěl jsem ten dobrej nápad kazit.

Ráno jsme vyrazili hned po snídani. Původně jsem se chtěl k tomu chlapíkovi vydat pouze s Gurkou, ale nakonec jsem se rozhodl jinak.

„Natáhněte kolem auta nástrahy, pudeme všichni. Sebrat všechno potřebné vybavení.“ Nemusel jsem nic dalšího říkat. Vycítil jsem, že by nebylo dobré trhat skupinu. Stačila nám půlhodina na sbalení, musel jsem ale řvát jak pominutý, abych své lidi dostal z toho podivného transu, ve kterém se nacházeli. Nikdy bych neřekl, že taková banda válečníků a veteránů z různejch speciálních jednotek bude mít nasráno v pitomé džungli. Za všechno mohl Zahi, ten zasranej Gurka mi nakazil mužstvo, rozhodl jsem se že ho z jednotky vyhodím, ale teď není vhodná doba, abych mu to říkal.

Po kilometru jsme narazili na zvon, byl zarostlý v liánách. Zahi na něj zvonil asi tři minuty. Pak jsme šli dál. Ty zvony byla dobrá věc, to jsem ocenil, není vůbec špatné, že se návštěvníci ohlašují dlouho dopředu.

Druhý zvon byl v jeskyni, nechápal jsem proč jsme na něj museli taky zvonit, ale nechával jsem tomu volný průběh. Třetí zvon byl jak říkal Zahi na dohled od domu Brahátmy. Já jsem sice žádný dům neviděl, ale v té džungli kolem bylo vidět tak na dvacet metrů. Zbraně jsme měli odjištěné a připravené ke střelbě. Šli jsme dál.

Najednou se z džungle vynořila obrovská kamenná hlava, byla znetvořena do strašného šklebu, pak další, bylo jich asi dvacet. Něco jsem pro pozdější dobu vyfotil. Zahi říkal, že je tu zakázáno fotit, ale na to jsem mu kašlal.

„Vidíte tu někde cedule zákaz focení?“ Zeptal jsem se naivním hlasem. Nálada se zase začala vracet. „Jsem zvědavý, jak se nám ho podaří odsud dostat…“ Nadhodil jsem k Ditrichovi. Pokrčil jen rameny a dál hlídal svůj perimetr.

„Támhle.“ Gurka ukazoval do nějaké jeskyně zarostlé trávou a liánami. Vchod do ní tvořil mohutný bohatě zdobený arkýř, který byl podepřen dvěma sloupy. Kolem byli rozšklebené obličeje nějakých zlých bohů, nebo démonů.

„No nevypadá že by tu někdo bydlel, jestli ho už náhodou nesežrali brouci…“ Zlehčoval jsem situaci.

„Dosud ne.“ Ozvalo se za mými zády. Otočil jsem se. Stál tam chlapík, jak z nějakého filmu o maháradžích. Měl na sobě žlutočervené šaty s černým páskem a na hlavě modrý turban. Měl hustý černý plnovous, ale co bylo na něm nejzajímavější, to byly jeho oči. Měl je žluté. Všichni na něj vyděšeně zírali a mířili svými zbraněmi.

„Překvapil jste nás.“ Uklonil jsem se. Vím co se v těchto končinách musí. Vzájemná úcta se vyjadřuje pořád i během dlouhého rozhovoru.

„Jak jste to dokázal?“

„Znám to tu lépe než vy… asi.“ Také se uklonil.

„Moji muži jsou specialisti, ale vy jste nás doběhl. Rádi bychom využili vašich služeb.“

„Nevidím zajatce.“ Tázavě se na mne podíval. Rozhlížel se po mých mužích. Zrak mu skončil na Gurkovi.

„Toho ale znám.“ Ukázal na něj.

„To je jeden z mých mužů, odjel sem před nedávnem na… zkušenou.“ Huk pokýval hlavou.

„Ano, ano. Pamatuju si. Tak, kde máte zákazníka?“

„Ano, zákazníka…“ Zamyslel jsem se. „To je právě ten problém, není to totiž běžný „zákazník“.

„Nerozumím, ale pojďme si o tom vašem případu promluvit do mého skromného příbytku.“ Huk mluvil zvláštní angličtinou, vzpomínám si, když jsem četl Gurkovu zprávu, vyjadřoval se o ní jako o koloniální angličtině.

Prodrali jsme se hradbou lián, jeho obydlí bylo dovedně skryto. Nebýt toho, že jsme sem Zahiho poslali s jednou čínskou výpravou, tak bychom tady Huka nikdy nenašli.

Vešli jsme do chladné jeskyně. Na zemi byl žlutý písek, po kterém co chvíli přicupital nějaký hmyz. Jinak zde bylo poměrně čisto, nikde žádné pavučiny, ani poházené lidské kosti jak jsem předpokládal. Pracoviště bude mít asi jinde…

Prošli jsme chodbou a vstoupili do malé dvorany, ze které vybíhalo mnoho chodeb. Na stěnách byly nějaké kresby.

„To by bylo něco pro Danikena…“ Zaslechl jsem rozhovor Monkeho s Harissonem. Syknul jsem na ně, ať si dají pozor na jazyk, tady jsme byli pouze hosty. Bylo ale divné, že nás Huk nepožádal o zbraně, asi si věří.

„Tak pánové.“ Začal Huk. „Račte se tu posadit a udělejte si pohodlí.“ Každému rozdal sametový polštářek, abychom neseděli na holém písku. Z jedné z chodeb se vynořila zajímavá postavička. Jednalo se o malého dědu s bílými vlasy a vrásčitou tváří. Tolik vrásek jsem dosud na nikom neviděl. Děda byl slepý, ale po jeskyni se pohyboval s naprostou jistotou a samozřejmostí. Pokládal před námi misky s nějakou kouřící tekutinou. Pít se mi to zrovna nechtělo, ale vím, že by byla hrubá chyba odmítnout pohostinnost. Navíc od takového… specialisty. Ostatní na to koukali také nedůvěřivě, ale jediný můj pohled je usadil.

„Jakou jste měli cestu?“ Začal nezávazný rozhovor Huk. Sám se uvelebil v čele naší skupiny, popíjejíc z kouřícího šálku.

„Děkujem za optání.“ Také jsem usrknul, ale jen minimum. Můj jazyk analyzoval případný problém.

„Cesta proběhla v naprosté pohodě. Je to krásná země a je to pro nás pocta, že jsme ji mohli navštívit.“ Lhal jsem, cesta i ta džungle kolem mě neuvěřitelně deptala. Huk pokýval hlavou. Asi jsem měl ještě něco dodat.

„Jsme rádi, že jsme tady.“

„Ano, ano. Máte pravdu, ale jen málo Evropanů dokáže ocenit krásy naší země.“ Řekl Huk, s tím jsem naprosto souhlasil.

„Jak je to tedy s tím vaším… problémem? Kde máte zákazníka?“ Zeptal se Huk. Šel rovnou k věci, to bylo dobré, žádné zbytečné komedie. Obchod, to ho zajímalo, když to půjde takhle dál, můžu ještě možná smlouvat o ceně…

„Náš… říkejme mu zákazník, vyžaduje speciální péči, abych tak řekl.“ Huk se na mne tázavě podíval.

„Nerozumím.“

„No, je to tak, že převážet ho, by bylo nesmírně nebezpečné…“

„Pro vás?“ Zase ten tázavý pohled.

„Ano, i pro nás.“ Pokýval jsem hlavou. „Byl bych rád, kdybyste mohl přicestovat k nám a vyslechnout ho na místě.“

„Já…“ Odmlčel se Huk. „Nikdy neopouštím toto místo.“

„Ano, já vím, ale dobře vám zaplatíme…“

„Peníze, zase ty peníze. O ty mi ani tak nejde. Jde mi spíše o umění, o krásu, má práce je i mým koníčkem. Rozvíjím svůj talent a lidé jsou spokojeni…“

„Máte pravdu, ale musíte nás pochopit. Náš zákazník…“

„Ano, slyšel jsem, je nebezpečný.“ Přerušil mě Huk. „Co dál mi o něm můžete říct?“ Opřel se o stěnu. Přemýšlel jsem, co mu mám vlastně o něm říct, nechtěl jsem ztrácet čas, doktor se co nevidět vrátí z dovolené a…

„Nejedná se o normálního člověka.“ Řekl jsem potichu, abych tomu dodal patřičnou atmosféru.

„Né? Je to tedy zvíře?“ Zeptal se.

„Ne.“ Zasmál jsem se. „Zvíře to není.“

„I zvířata jsem vyslýchal.“ Tentokrát jsem se na něj tázavě podíval já.

„Ano, i na zvířatech jsem prováděl úspěšně výslech.“ Řekl lakonicky Huk. Sice jsem to moc nechápal, ale nechtěl jsem se pouštět do nějakých přihlouplých debat.

„Je to velmi zvláštní člověk, naší terminologií bychom ho mohli nazvat mutantem.“

„Slyšel jsem, že genetické inženýrství dosáhlo značného pokroku…“ Přitakal Huk.

„Nejedná se ale o nějaký umělý… produkt. Jak bych vám to jenom řekl…“ Zamyslel jsem se. Těžko vysvětlovat, že žije tak dlouho. „Je to člověk… který tu žije několik set let a který napáchal mnoho zla. My, nebo my s vaší pomocí bychom ho rádi vyslechli.“ Huk si mne se zájmem prohlížel, pak řekl:

„Vy jste ho chytili?“

„Ano, jdem po něm několik desítek roků a zhruba před dvěma měsíci se nám ho podařilo konečně chytit.“

„A je to skutečně on?“

„Ano, jeho regenerační schopnosti… jsou neuvěřitelné.“ Huka to zřejmě zajímalo.

„Opravdu? To by byl báječný materiál!“

„Ano, ano, jistě chápete, že převážet takového… jedince, by bylo krajně nebezpečné. Je neuvěřitelně silný.“ Zdůraznil jsem poslední větu.

„Jak se vám ho podařilo chytit?“ Zeptal se s neskrývaným zájmem Huk. Usmál jsem se, už jsem ho měl, byl jsem si jistý, že s námi odletí.

„Bylo to nesmírně těžké, dostali jsme ho lstí, kterou jsem vymyslel. Udělali jsme dalšího… Poutníka, tak mu totiž říkáme. Jednalo se o ženskou, kterou on kdysi dost ošklivě zneužil a ona jen náhodou přežila. Měla tedy motivaci… Chápete?“

„Ano.“ Řekl Huk. „Pokračujte.“ Upřeně se na mne díval těma svýma žlutýma očima a já mu vyprávěl celý příběh.

„To je skvělé!“ Nadšeně prohlásil Huk. Pochvala od takového mistra mě skutečně potěšila. „Říkal jste, že dokážete stvořit… Poutníka?“ Zajímal se Huk.

„Ano, tedy přesně řečeno, dokáže to pouze jen jediné pracoviště na světě. Je to nesmírně obtížné, ale jde to.“

„Podařil se vám husarský kousek!“

„No, abych vám řekl pravdu. Největší tíha ležela tady na mých mužích, to jim patří největší úcta.“

„Ano úcta.“ Řekl Huk. „A tu je potřeba patřičně ocenit. Kdy můžeme odejít?“ Zeptal se a mně málem vyrazil dech, tak nějak jsem tušil, že ho mám, ale teďka jsem spíše čekal handrkování o peníze.

„Můžeme třeba hned, ale jistě tu máte nějakou rozdělanou… práci.“

„Ano, to mám, ale váš… Jak mu říkáte? Poutník?“ Kývnul jsem. „Dosti mě zajímá… chápejte z čistě profesionálních důvodů…“

„Jistě, chápu.“ Uměl jsem si představit, že taková tělesná anomálie, jako je Poutník ho bude zajímat.

„Musíme bohužel spěchat, takže na zpáteční cestu bychom použili vrtulník… Jestli by to teda nevadilo?“ Uklonil jsem se.

„Ne, ještě jsem sice v podobném prostředku neletěl, ale pokrok nezastavíš!“ Také se uklonil.

„A cena?“ Zeptal jsem se, protože jsem myslel také na naše daňové poplatníky.

„Kolik tady máte?“ Zeptal se mně na rovinu, nečekal jsem to.

„No… máme tady půl milionu dolarů… Zbytek vám můžeme poslat na účet…“

„Tak je dejte sluhovi a bude to vyřízené.“ Řekl skromně Huk.

„Opravdu?“ Nevěřícně jsem se zeptal.

„Ano, někdy člověk musí udělat i dobrý skutek.“ Usmál se Ind. „Můžeme vyrazit.“ Dodal.

„No, ještě… slyšel jsem hodně o vaší… práci. Mohl bych se kouknout na vaše…“

„Na mojí práci? Ale jistě! Pojďte.“ Chytl mě za paži. „Ukážu vám to.“ Gurka předal sluhovi kufr s penězi a vyšli jsme ven z jeskyně.

„Pracoviště“ bylo kousek od Hukova obydlí, jednalo se rovněž o jeskyni. Hned za vchodem protékal malý potůček a padal do jezírka asi z třímetrové výšky. To bylo praktické hned ze dvou důvodů. První byl ten, že Huk měl dostatek čerstvé vody a druhý, že nebyl tolik slyšet šílený řev trýzněných osob. Vstoupili jsme do pravého pekla.

Huk šel první. Po levé a po pravé straně byly cely těch, kteří zde čekali na to, až na ně příjde řada. Jakmile viděli Huka, utíkali poděšeně na konec své cely. Byly zde i nějaké děti, trochu se mi při tom pomyšlení podlamovala kolena, ale to hlavní mělo teprve přijít.

Vstoupili jsme doprovázení šíleným nářkem do Hukovy pracovny. Jednalo se o jeskyni asi třicet metrů dlouhou a sedm metrů širokou, ale dosti nepravidelného tvaru. Viděl jsem neuvěřitelné věci… Nejprve jsme spatřili muže zbaveného všech údů a očí, nosu a uší. Jeho prázdné oční důlky vyžírali nějací slimáci, střeva a vnitřnosti měl vyhřezlé ven. Na nich se pro změnu živili žlutí odporní brouci. Pod kůží měl nakladeno tisíce vajíček. Jeho nářek byl hrozný. Poručík zvracel. I já jsem polykal žaludeční šťávy. To nejhorší ale mělo teprve přijít. Huk se usmíval na všechny strany, byl zřejmě se svojí prací spokojený. Ukazoval někam bokem. Když jsem se tam podíval, tak jsem viděl člověka ponořeného v nějaké vodě. Byl úplně stažený z kůže a házel sebou a řval.

„Už je tam půl roku.“ Usmál se Huk. Nemohl jsem uvěřit, jak dokázal takhle prodloužit utrpení. Nehodlal jsem to ale zjišťovat. Nebo ne na této půdě. Rozhodl jsem se, že až Huk pro nás vykoná práci, že se sem už nevrátí. Tohle bylo proti všem zásadám zdravého rozumu.

Viděli jsme lidi, jak jsou zaživa pojídáni odpornými stonožkami, které do nich nakladou vejce, z nich se vylíhnou larvy a ty pak dotyčného sežerou. Byla to hrozná a dlouhá smrt.

„Jste spokojen?“ Otázal se mě Huk, když jsem koukal na ženu, která byla jako prase zaživa opékána na malém ohníčku. Nemohla křičet, protože jí pusou vylézal železný rožeň. Jen podle třasu v loktech a kotnících jsem poznal, že je živá.

„To je žena čínského obchodníka s drogami, neplatil prý výpalné.“ Řekl na vysvětlenou Huk.

„Aha…, můžeme jít.“ Vykoktal jsem ze sebe. Rozhodl jsem se, že až ho zabijem, tak zavolám svoje americké přátele a nechám celou oblast vybombardovat. Z GPS máme přesnou polohu, tak nebude problém těmto chudákům ukončit jejich trápení.

Vyšli jsme ven, všichni včetně mně jsme byli zelení, jak okolní džungle. Huk se tvářil zcela nezúčastněně a řekl:

„Půjdeme?“

„A co nějaké vybavení?“ Zeptal jsem se. „Budete asi potřebovat nějaký… nádobíčko.“ Konečně jsem našel to správné slovo.

„Všechno mám sebou.“ Huk ukázal na zahnutý nůž a na kožený váček, který měl pověšený kolem krku a plátěnou kabelu.

„Výborně! Takže, Harissone, spojte se se základnou, ať nám sem okamžitě pošlou vrtulník. Automobily ať dopraví na základnu, později si je vyzvedneme.

„Rozkaz pane!“ Odpověděl Harisson a my se vydali pomalým krokem přes džungli. Byl jsem rád, že se mi Huka podařilo tak rychle přesvědčit. Je to asi výzva pro člověka s jeho zaměřením. Huk se mně zeptal:

„Už jste ho zkoušeli vyslechnout?“

„Ne, ještě ne. Vedení je proti, ale já jsem jiného názoru.“ Odpověděl jsem. Huk pokýval hlavou.

„To je dobře, nesnáším když příjdu tam, kde se někomu nedařilo. Nedovedete si představit, jak jsou někteří lidé tupí.“ Kývnul jsem na znamení souhlasu, i když jsem mu vůbec nerozuměl.

„Nemám pas!“ Zarazil se Huk.

„To nevadí.“ Zasmál jsem se. „Nějak už to uděláme. To nebude problém.“ Myslel jsem si, že když nemá pas, tak to je jen dobře, alespoň ho nikdo nebude hledat. Nikdo o něm nebude vědět…

Navečer jsme došli na mýtinu a za další hodinu přilétla jedna Mi-17. Starý, omlácený ruský krám. Celá se klepala, ale nakonec jsme se přeci jenom vznesli do vzduchu. Huk, na to že letěl poprvé a ještě v takovém krámu, vypadal celkem vyrovnaně. Koukal dolů do temné džungle a usmíval se. Přisedl jsem si k němu.

„Asi to vidíte poprvé, takhle ze shora, co?“

„Ne, poprvé ne.“ Odpověděl.

„Ale vždyť jste říkal, že jste ještě nikdy neletěl…“ Namítnul jsem.

„To máte pravdu.“ Řekl a dál sledoval krajinu ubíhající pod sebou. Dál už jsme spolu nemluvili. Mezitím se vyzvraceli všichni členové mého družstva a i na mne přišla řada.

Na základnu jsme dolétli po půlnoci. Tentokráte jsme cestovali C-17. To je čtyřmotorový proudový transportní letoun. Byl zde na výměnné misi a letěl na Rammstein. Je rychlejší a větší než Herkules. Dal jsem příkaz aby Herkules počkal, až místní vojáci dopraví naše Unimogy zpět na letiště a pak se vrátí domů.

Huk si zkoumavým pohledem prohlížel vnitřek Globemasteru. Cestovali s námi i nějací Američané, příslušníci speciálních jednotek, kteří učili místní vojáky bojovat proti Tamilům. Na Huka se koukali velice rozpačitě.

Cesta proběhla celkem v pohodě. Všichni jsme klimbali na svých sedačkách, jen Huk nepotřeboval spát, pořád si prohlížel nosníky a pásový dopravník letadla.

Rammstein nás přivítal chladným počasím a deštěm. Vedle nás přistál malý rychlý bizjet, vystoupili z něho nějací civilové ověšeni zbraněmi. Huk se mě zeptal:

„Kdo to je?“

„Nevím.“ Zakroutil jsem hlavou, ale podle letadla muselo jít o nějakou tajnou akci. Tyhle nadzvukový bizjety jsou v Evropě pouze dva.

Čekali na nás s mikrobusem. Rychle jsme do něj přeběhli a vydali se na základnu.

„Budete si chtít asi odpočinout…?“ Otázal jsem se Huka, i já jsem zatoužil se pořádně vysprchovat a vyspat. Huk mě ale zase překvapil.

„Nejdříve bych se rád podíval na vašeho… na mojeho zákazníka.“ Huk na mne upřel ty svoje neodolatelné oči.

„Jistě.“ Tak z toho nic nebude. Chlapy jsem vyhnal ze sprch, s tím, že si to užijí později. Remcali, ale nakonec opustili sprchy a převlíkli se do čistých hadrů. I já jsem si vzal čisté věci.

S Hukem jsme nasedli do mé Audiny a sledováni dalšími dvěma vozy se vydali na základnu.

„Jak se vám líbí moje auto?“ Zeptal jsem se Huka.

„Kůň je kůň.“ Odpověděl, prohlížeje si vybavení vozu.

„Byl jste někdy v Evropě?“

„Ano, ale to už je dávno…“ Nechtěl jsem naléhat a zeptal se raději na jiné věci:

„Čím začnete?“ Měl jsem na mysli postup při výslechu.

„Nejprve bych si vašeho člověka rád pořádně prohlédl a prozkoumal. Zjistil kde má citlivé body a pak se uvidí.“

„Za žádných okolností ho nesmíte uvolňovat z pout! Má nesmírnou sílu.“ Napomenul jsem Huka.

„To já mám taky.“ Odpověděl usmívající se Huk.

„To věřím, ale… On je jiný je silnější než jakýkoliv člověk. Zabil mi tolik mužů…“

„Jsem na něj hrozně zvědavý.“ Přerušil mě Huk. „Popisujete ho jako supermana.“

„Ale to on v jistém smyslu je. Například ta jeho regenerační schopnost…“

„To je vynikající, jestliže mu neustále regenerují orgány… tak to bude snadnější.“

Na to jsem nepomyslel, Huk je zřejmě prakticky založený člověk. Jsem rád, že je na mé straně.

Dojeli jsme před bránu. Strážný, když mne viděl za volantem jen zasalutoval a zdvihnul závoru. Huk se pořád bedlivě rozhlížel kolem sebe. Jestli skutečně dlouho neopustil ten svůj úchylný svět, tak se nedivím, že je z toho všeho hodně zmatený. Ale na druhou stranu, celkem dobře to skrývá. Já být několik desítek let v džungli a pak se vrátil do civilizace, tak se asi zblázním.

***

Cítil jsem nějaký klapot, skoro to znělo jako střelba. Pak nějaké hodně tlumené výkřiky. Když na bezpečnostní sklo vytryskla červená tekutina, usoudil jsem podle hustoty a rychlosti jakou stékala na zem, že se jedná o krev. Pochopil jsem, že se něco děje něco neobvyklého. Zkoušel jsem napnout svaly a přetrhnout pouta, ale byl jsem nějaký slabý. Kdyby mě pořádně krmili…, ale stejně by to asi nešlo. Pouta byla důmyslně umístěna.

Pak se rozhostilo ticho, zanedlouho klaply dveře od mojí cely, ještě jednou jsem se vší silou zapřel do pout.

Nic.

První se objevil dosti zrychtovaný plukovník, držela ho čísi silná opálená ruka. Hned potom do mého úhlu pohledu vstoupil nějaký Ind. Měl na sobě žlutočervený hábit, převázaný černou stuhou a na hlavě modrý turban. Jeho plnovous působil důstojným dojmem, nejvíce mě však upoutaly jeho oči. Měl je žluté a takové… divné. Známé.

Plukovník na tom byl špatně. Z uší mu tekla krev a neměl zuby. Ind se na mne usmál.

„Á, pan kolega!“ Nechápavě jsem se na něj podíval. „Taky jste takový z ničeho nic zesláblý?“ Přikývnul jsem.

„Tak to je dobře.“ Řekl spokojeně Ind. „Když se potkají dva bloudivci, vždycky dojde k uvolnění energie. No pane kolego, neměli bychom to protahovat. Plukovník něco zablekotal, nebylo mu rozumět.

„Ale ano, já jsem taky Poutník, nebo jak nám vlastně říkáte. Víte kolego…“ Ind se obrátil zase na mne. „…že nám říkají Poutníci?“ Zase jsem přikývnul. Z Inda čišela nesmírná energie a síla.

„Otevřeš tady pana kolegu, ano?“

„Němám kódi.“ Šišlal plukovník. Byla z něj troska, je neuvěřitelné jak tento namyšlený parchant skončil.

„Stačí, když mi utrhnete tady ty dvě železa.“ Cukal jsem lokty.

„No to já bych hrozně rád, ale nemůžu se vás dotknout, to bychom omdleli… To vy nevíte?“ Udiveně se ptal Ind.

„Ne.“

„To jsou my věci… Soudě podle vašich očí pane kolego, vy už tady nějaký pátek budete, že je to tak?“ Otázal se Ind.

„Ano.“ Odpověděl jsem.

„A jak to je možné, že takové zásadní věci nevíte?“ Pokrčil jsem rameny. Tím se ale leccos vysvětlilo, například to, že jsem byl na Korsice tak zesláblý, když jsme se potkali s Karolínou.

„Pět set let.“ Dodal jsem.

„No vidíte! A jak to že to nevíte?“ Divil se Ind. Zase jsem pokrčil rameny, plukovník si nás s úžasem v očích prohlížel.

„Tady pan vojín… nám bude muset říct kódy na vaše uvolnění.“

„On je plukovník.“ Opravil jsem ho.

„Není!“ Zvolal Ind. „Já jsem byl kdysi generál Britské imperiální armády a degradoval jsem ho. Je to pouhý vojín.“ Když jsem viděl bolestný výraz v plukovníkově tváři, bylo mi ho na chvíli líto.

„Tak řeknete nám ty kódy!?“ Ind vytáhnul ze šatů dlouhou bílou tyčku a strčil ji Wolfovi do lokte a začal mu tam s ní rajbovat. Wolf řval a řval, až nakonec omdlel, ale Ind mu dal čichnout ke kapesníku a plukovník byl najednou čilý jako rybička. Po pěti minutách povolil.

„Výborně, vojíne! Tak se mi to líbí!“ Pak se obrátil znovu na mne. „Ne abyste mi radostí skákal kolem krku! Opovažte se.“ Zvednul při tom ukazovák, připadal jsem si před ním hrozně malý.

„Strpení.“ Omluvně pokrčil rameny. „Budem muset jít zase nahoru.“

Ležel jsem na lůžku, když tu vypadly z otvorů umístěných pod sklem tři granáty. Kutálely se ke mně. Zavřel jsem oči. Obrovský výbuch mě udeřil do tváře.

Naštěstí jsem měl na sobě spoustu těch pout, takže jsem nebyl ani moc potrhaný, nejhůře na tom byla hlava.

Slyšel jsem úděsný jekot, že mi až stydla krev v žilách. Po půl hodině se mi uvolnila pouta. Sesunul jsem se na podlahu. Ind nakoukl do místnosti.

„Jste celej?“ Kývnul jsem na znamení souhlasu. „Moc se omlouvám, ale pana vojína jsem podcenil, to se mi nestalo dobrých tři sta let. Omlouvám se, už se to nestane.“ Zase zapadl zpátky a já další půl hodinu, co jsem se dával dohromady poslouchal nelidské úpění degradovaného plukovníka.

Uklidil jsem se do rohu místnosti, kdyby zase přišlo nějaké překvapení. Ve dveřích se objevil Ind, na zádech nesl zkrvavený ranec. Byl to Wolf.

„Pan vojín dostane za zvláštní služby prémii.“ Prohodil ke mně a jal se ho poutat na lůžko. Když byl hotov zase odešel a přinesl si dva kbelíky vody. Polil ho a nechal mu čuchnout zase k tomu kapesníku.

Wolf začal naříkat. Pak mu dal vypít nějakou červenou vodu.

„Uleví se vám.“ Chlácholil ho. Teprve teďka jsem si všiml, že Wolf na sobě nemá žádnou kůži.

„Jak to že ještě žije?“ Otázal jsem se Inda.

„Ale, to je takový prášek, který mi chtěl ukrást…“ Řekl Ind.

„Chcete se ho ještě na něco zeptat?“

„Ano, kam odjel doktor?“

„Jel ďo Montevraz, ťo je kousek od Bernu, je na nějakém šťaťku… Pomošte mi…“

„Spokojen?“ Zeptal se mne Ind. Kývnul jsem.

Ind pak nacpal Wolfovi do pusy trychtýř a sáhnul do malé plátěné tašky, co měl přes rameno a vytáhnul z ní velikánskou stonožku.

Wolfovi vystoupili oči z důlků, něco zaskuhral, ale to už mu ji Ind pustil do trychtýře. Bylo vidět jak Wolf instinktivně polknul.

„Ták a je to.“ Usmál se Ind. „Užijete si spoustu legrace.“ Pak se otočil ke mně.

„Můžete chodit?“

„Snad ano…“ Zkusil jsem se postavit, šlo to, sice s obtížemi, ale šlo to.

„Měli bychom už vypadnout…“ Navrhoval Ind.

„Ještě moment. Musím s sebou vzít Karolínu. Mám s ní nějaké jednání…“

„To bude ale problém. Tři Poutníci v jednom autě…“

„Dáme ji do kufru.“ Navrhnul jsem.

„To by asi šlo. Tak ale rychle.“

***

„Svině!“ Přivítala nás Karolína.

„Tak to je ona.“ Ukázal jsem na ni. Ind pokýval hlavou.

„Je pěkná, a jak se vzpouzí…“ Zase se usmál. „Budeme ji muset znehybnit.“ Vyndal ze šatů tři jehlice a rychle je zapíchnul Karolíně do hrudního koše, pak do páteře a nad zadek.

„Dojděte pro vozík, já ji zatím otevřu pouta.“ Rozdělil práci Ind.

Všude po zdech byla krev a rozházené vnitřnosti, ten kdo to spáchal musel být opravdový mistr. Kolem se válely vystřílené nábojnice a občas bylo vidět i stopy po výbuchu granátu. Vozík jsem našel ve skladišti stavebního materiálu. Tam bylo pověšeno za nohy asi deset vojáků. Někteří se ještě hýbali. Dotáhnul jsem vozík a s ním i nějaké řetězy, kterými jsem byl spoutaný.

„Pořádně ji svažte.“ Napomínal mě Ind.

„Nebojte, v tom mám praxi…“ Hájil jsem se.

„Tak a teď to tu musíme vyhodit do vzduchu. Maj tu celkem příhodný skladiště… Pomůžete mi?“

„Jistě.“ Odpověděl jsem, když jsem dovázal Karolínu.

Natahali jsme do podzemí asi tunu výbušnin, nechápal jsem k čemu toho tolik potřebují. Za plukovníkem jsme zavřeli všechny dveře, aby ho výbuch nezabil a naposledy jsem se podíval neprůstřelným sklem do cely, kde jsem strávil dva měsíce. Plukovník tam sebou škubal, stonožka se už asi pustila do díla…

„Vona si teďka teprve dělá místo pro mladé.“ Řekl mi za zády Ind. „Ale až naklade vajíčka… to bude tanec!“ Naše pohledy se naposledy střetly a já viděl v plukovníkových očích obrovský strach.

„Umíte to řídit?“ Zeptal se mne Ind, ukazujíc na černé Audi, když jsme vyšli konečně na denní světlo a já byl zase volný.

„Samozřejmě.“

„To je dobře, já jsem jel dneska autem poprvé… Sednu si dozadu.“

„Opravdu?“ Ind se trochu začervenal a pravil:

„To víte, já jsem ze staré školy, tyhle novoty…“

„Taky jsem si nemohl zvyknout, kůň je kůň. Ale tohle je pohodlnější…“ Nasedli jsme do vozu a projeli ohořelou vrátnicí. Odpálil jsem nálož, odpovědí mi byla tlumená exploze, zajímalo mě, jestli to plukovník přežil a jestli výbuch nebyl příliš silný. Za svojí vlezlost si plukovník zasloužil ještě chvíli zůstat naživu.

„Potřebujete nějaké doklady? Mohl bych vám je sehnat.“ Nabídl jsem se Indovi.

„Není třeba. Já už si nějak poradím.“

„Kdy jste tu byl naposledy? Evropa se dost změnila, teďka po vás chtějí pořád doklad totožnosti…“

„Naposledy jsem tu byl v polovině čtrnáctého století, taky jsem u sebe nic neměl, ale nemějte o mě obavy, já už se nějak protluču…“

„Ve čtrnáctém století jsem nebyl ještě na světě…“ Řekl jsem spíše pro sebe. Naproti nám se řítili hasiči a za nimi vojenský Hummer.

„Ti budou koukat…“ Usmál se Ind.

„Jak se vůbec jmenujete? Komu mám poděkovat?“

„To nestojí za řeč, jednou pomůžu já vám, podruhé pomůžete vy mě. Tak to je, jinak mi říkají Huk a vám?“

„Jmenuji se Verner.“ Představil jsem se Indovi.

„Těší mě, ale ruku vám nepodám, to bychom mohli skončit mimo silnici…“ Oba jsme se zasmáli. Jeli jsme na jih, pryč od místa mého dočasného nedobrovolného pobytu. Nevím, co bych si bez Huka počal, byl to zázrak, že mi ho osud přihrál do cesty. Rozhlížel se na všechny strany. Nejvíc ho fascinovalo město. Byl jím doslova unesen.

„Tolik lidí!“ Volal ze zadního sedadla. Usmíval jsem se. Poprvé v životě jsem měl z někoho dobrý pocit. Cítil jsem se poněkud malátný, ale bylo mi příjemně.

„Co s ní chcete dělat?“ Zeptal se asi po hodině jízdy Huk.

„S ní? Nevím.“

„Ne abyste jí ubližoval! Zdálo se mi, že se nemáte moc rádi…“ Zase jsem se usmál.

„Dokážete číst myšlenky…“

„Není to tak těžké, v mojí profesi to je dost důležité.“

„Nebojte, slibuju že jí neublížím a že jí neublíží ani nikdo jinej.“

„Dobrá.“ Řekl. „Váš slib mi stačí.“

„Jak jste poznal, že jsme… kolegové?“

„Jak? No snadno, podle očí! To je základní rozlišovací znak. Pak jsem se cítil divně a to je pouze v přítomnosti dalšího bloudivce. A pak regenerace, ale to není na první pohled vidět.“

„Tak oči, hmm.“

„Jak to, že nic nevíte? To je divný.“ Pokrčil jsem rameny.

„Vy zase neumíte řídit auto.“

„To neumím…“

„A co vrtulník?“ Zeptal jsem se dál.

„Tím jsem včera letěl taky poprvé.“

„No tak vidíte. Ale říkal jste, že se poznáme podle očí, ale i lidé mají pronikavé, nebo zvláštní oči…“

„Kdo třeba, já žádného obyčejného člověka neznám, který by měl takové oči.“ Namítl.

„A co třeba Rasputin!“ Vítězoslavně jsem vykřikl.

„Rasputin byl přeci taky bloudivec! Sice jenom dva roky, ale byl!“

„Rasputin, že byl bloudivec?“ Nechápavě jsem se otočil na Inda.

„Koukejte dopředu, dyť nás zabijete…“

„Jak to, že byl Rasputin bloudivec?“ Naléhal jsem.

„Jak? To já nevím, ale na Sibiři působil jeden z nás, kdo znal recept a ten ho udělal… Pamatujete si, jak ho ta knížata mordovala? Trávili ho, pak po něm stříleli a on pořád žil. Nakonec se na něj sesypali a utopili ho… Měli ale štěstí, protože ne každý bloudivec má stejné schopnosti regenerace. Vy je máte celkem dobré, ale jsou i tací, kteří, když jim useknete ruku, tak jim do druhého dne naroste nová. Rasputin dobré regenerační schopnosti neměl, jinak by ho nezabili.“

Cesta nám příjemně ubíhala. Zjistil jsem, že Huk se narodil ve dvanáctém století jednomu zámožnému lékaři. Ten nedokázal vyléčit mocného krále a za to jeho syna odvedli do vězení. Otec, než ho odvedli, dal synovi vypít lahvičku s podivným lektvarem. Huk byl ve vězení třicet let, než syn toho nevyléčeného krále zemřel. V kraji vypuklo povstání a všechny vězně osvobodili. Po této zkušenosti si Huk dával větší pozor, zjistil, že je prakticky nesmrtelný a dost silný. Trénoval v jednom království na území dnešního Laosu šerm a bojová umění. Dodnes z toho těží.

„Kde chcete vysadit?“ Zeptal jsem se, když už jsem téměř usínal za volantem.

„Raději někde ve městě, tam se zorientuju.“ Odpověděl ospale Huk.

„Opravdu nechcete nějaký doklad totožnosti?“ Zeptal jsem se znovu.

„Ne, já si poradím.“ Zastavil jsem v malém městečku na jihu Bavorska.

„Uvidíme se ještě?“ Zeptal jsem se. „Dlužím vám svůj život…“ Huk se usmál a řekl.

„Kdybyste měl problém, tak žiju na Srí Lance. Nic mi nedlužíte, já spíše životy beru, než je zachraňuji.“ Uklonil se a odešel. Díval jsem se na něj, dokud mi nezmizel z dohledu.

***

Byl čas sbalit kufry.

Byl to nádherný týden, sice poslední dva dny se přerušilo spojení, ale byl jsem tomu docela rád. V okolí Montevrazu je nádherná krajina. Je to takový zapomenutý kout Evropy, ale majitelé si stěžují, že je zapomenutý až moc. Mně to ale vyhovovalo a za ty dva týdny jsem nabyl ztracené síly a můžu se tak pustit do boje s plukovníkem, který už by měl touhle dobou být na Korsice. Až přijedu na základnu, tak ho hnedka sjedu, že neposlal žádné hlášení. Budu rovněž chtít znát podrobnosti toho jeho podivného cvičení. Už dříve jsem uvažoval, že bych do jeho jednotky nasadil špeha. Plukovník se sice pokusům o infiltraci úspěšně vyhýbá, ale vzhledem ke skutečnosti, že Poutník pro nás nyní nepředstavuje žádné riziko, je vůbec otázka, zda existence jeho jednotky má nějaké opodstatnění.

Klíč jsem odevzdal na recepci, kde jsem ho předal rozpačité paní domácí. Za celou dobu pobytu jsme tu byly pouze tři hosté. Já a nějaký mladý pár, který jezdil po okolí na horských kolech a stravoval se jinde.

Když jsem vyšel před statek, ještě jednou jsem se rozhlédl a nasál do sebe zdravý alpský vzduch. Na parkovišti jsem uviděl stát černého Range Rovera s tmavými skly.

„Á, hosti!“ Řekl jsem si spíše pro sebe, nasedl jsem do Nisana a připásal se. V tom někdo otevřel dveře u spolujezdce a nasedl.

***

„Dobré ráno.“ Řekl jsem polekanému doktorovi. „Musíme si popovídat…“

Karotka

Norsko. Zima, vítr a mráz.

Norsko. Rodiště Olafa Iversena, jediného z lidí, který mi opravdu přirostl k srdci. Rád se sem vracím. Je to už dávno, co jsme s Olafem vynalezli lyže. Tedy, ony to nebyly lyže jak je člověk zná dnes. Byla to jen taková hrubě ohoblovaná prkna.

To byly doby. Krásné osmnácté století.

Olaf byl harpunář na malé velrybářské lodi. Tenkrát byl lov velryb záležitostí opravdových chlapů a spousta osádek se nikdy nevrátila domů. Byla to drsná doba a ta vyžadovala drsné muže. Právě jedním z nich byl i můj, troufám si říci jediný přítel Olaf Iversen.

Seznámili jsme se v jedné putyce v Dánsku. Byla to typická přístavní špeluňka, kde se vyprávěly neuvěřitelné historky o podivných zvířatech, ale i lidech co žijou mimo svět, který pro místní tvořila ta špinavá přístavní čtvrť.

Člověk tam mohl rychle přijít k úrazu, stačil jeden špatný pohled a člověk dostal kudlu do zad. Nikdo s ničím nedělal dlouhé ciráty…

Seděl jsem sám v rohu jedný takový knajpy a poslouchal řeči námořníků a příležitostně hrál karty. Tenkrát jsem byl zase na dně. O majetek jsem přišel na anglické burze a všemožně se protloukal. Občas jsem někoho zaříz nebo okradl. Nikam jsem nespěchal, věděl jsem, že peníze si mě najdou samy.

Naproti u stolu seděli chlapi, kteří se vrátili z Nového světa, vyprávěli zážitky a já poslouchal. Když v tom se objevil ve dveřích dva metry vysoký chlap, vážící kolem sto padesáti kil. Hluk hospody se poněkud zklidnil, všichni sledovali nově příchozího kam si sedne.

Volba padla na mne.

Sedl si na dvě židle a podle vrtění by potřeboval třetí. Sundal si obrovitý promočený kožich a zařval:

„Pivo!“ A pro zdůraznění bouchnul do stolu. Bohužel bouchnul na jeho kraj a fošna, která tvořila jeho desku mohutný úder nevydržela, vymrštila se a uhodila mě do tváře. Chlapík zamrkal a pak se opřel o židli a rozchechtal se na celé kolo. Otřel jsem si krev z tváře a podíval se na něj. Ten přimhouřil oči, ale můj pohled ustál. V hospodě bylo ticho, jak v kostele o nedělní mši. Všichni čekali, co bude. Nemohl jsem to nechat bez odpovědi.

Už jsem chtěl po tom hajzlovi hodit kudlu, když tu do lokálu vešli další tři podobný typy.

Vysoký, široký.

Sedly si k chlápkovi a jako by věděly o co jde, koukaly na mne. Napětí v lokále by se dalo krájet. Založil jsem ruce do klína a nahmatal svoje dva velké nože. Bohužel pro mne jim to došlo. Jako jeden muž převrhly na mne těžký stůl a přirazily mne ke zdi. Ten první obrovitý medvěd mi dával jednu ránu za druhou. Nemohl jsem se zapřít, protože ti další tři mne vší silou tlačili ke zdi. Myslel jsem, že to bude můj konec.

Když už jsem myslel, že mi vymlátí duši z těla, tak Medvěd najednou přestal s mlácením. Z hrudního koše mu vylezl obrovitý hrot nějakého nestvůrného kopí.

Stůl povolil.

Potřeboval jsem chvíli, abych se srovnal. V hospodě ale už začla rvačka. Nejdříve byli ti tři nově příchozí proti jednomu človíčku, byl starý a hubený. Takový rtuťovitý mužík. Měl bílou bradku a skákal z jedné strany na druhou, jako při bouři na lodi. Ti tři ho naháněli po lokálu. V rukách držel obrovitou harpunu, která byla minimálně jednou tak větší, než on.

Byl to Olaf. Olaf Iversen.

Když měl v ruce Pecku, tak totiž nazýval svojí zbraň, nikdo se mu nevyrovnal. Postupně zabil všechny tři obry. Pak přistoupil ke mne a zeptal se:

„Jak seš na tom, hochu?“

„Dobrý, dědo.“ Odpověděl jsem. V tu chvíli jsem dostal takovou facku, že jsem vzal druhou o podlahu. Už jsem chtěl na milého dědu vyskočit a kuchnout ho jak zajíce, ale on se jen otočil a odešel z putyky. Všichni tam na mne civěli, někde se to ještě pralo a já cítil, že bych měl vypadnout, protože každou chvíli mohla přijít hlídka městské stráže.

Zvednul jsem se a vybelhal se z hospody.

Dědek zmizel neznámo kam. Byl jsem naštvaný, že mě takhle doběhl. Hledal jsem někoho, na kom bych se mohl schladit. Slídil jsem po okolí a hledal problém, který bych dokázal vyřešit, ale kolem bylo jen pár opilců a několik kurev, které si ještě nenašly na noc svého kunčafta. Tiskly se k sobě a drkotaly zubama.

„Děvky!“ Zakřičel jsem na ně. Odpovědí mi bylo tolik sprostých nadávek, že mě až zamrazilo…

Otočil jsem to a šel zpátky do přístavu, cestou jsem potkal hlídku četníků pátrající po vrahovi těch čtyř lidí. Ke svému pátrání ale přistupovali poměrně vlažně, nejednalo-li se o nějakého zámožného kupce, nebo o váženého občana, vyšetřování se brzy zastavilo. Žádaly-li si pak okolnosti viníka, byl vybrán namátkou někdo z podsvětí a ten byl pak za velikého jásotu oběšen na náměstí.

Lump jako lump.

Něco mě táhlo do přístavu. Viděl jsem jednu malou, ale dobře stavěnou loď, jak se chystá k odjezdu. Nemusel bych být ani genius, abych pochopil, kdo se na ní skrývá. Ruch a spěch, který tam panoval, nebyl v tuhle hodinu zcela normální.

„Je tu někde kapitán?“ Zavolal jsem na můstek.

„Co chceš?“ Ozval se asi třicetiletý hubeňour. Nesnáším, když mi někdo odpovídá otázkou, bohužel můj mladistvý zjev mi na vážnosti mnoho nedodal.

„Hledám kapitána.“ Opakoval jsem ještě jednou.

„Proč?“ Byl jsem vytočen na nejvyšší míru.

„Vo to se ty nestarej! Já hledám kapitána!“ Dusil jsem v sobě obrovskou zlost.

„Já jsem kapitán.“ Řekl ten chlápek.

„Fajn! Máte na svý lodi místo?“

„Ne.“ Odpověděl, aniž by se na mne podíval a dál se věnoval uvazování nějakých beden. Takhle se mnou ještě nikdo nevyjebal. V tom se ale vynořila známá bílá hlava a zaskřehotala:

„Jen ho vem, dluží mi život, pojede s náma zadarmo.“ A zase zapadla do podpalubí.

„Tak ty seš ten blbeček, který se neumí o sebe postarat?“ Přivítal mě mladý kapitán. Už jsem to ponižování ani nevnímal a vrávoravým krokem přešel po můstku na loď.

„Budeš mít na starosti bezpečnost nákladu na palubě.“ Pokračoval v uvítací řeči. Já, který byl zvyklý obědvat u knížecích stolů a provádět po place mladá děvčata z bohatých rodin, já, který byl jedním z největších bankéřů v Holandsku, já…

„Kam čumíš?“ Vytrhl mě z transu kapitán. „A kromě toho…“ Nedůvěřivě si mne prohlížel. „…kromě toho dnes vydrbeš tuhle podlahu a budeš dělat, co se ti řekne.“ Otočil se a sešel po schůdcích dolů do podpalubí.

Dnes se tomu musím smát, ale tenkrát mi do smíchu nebylo. Měl jsem strašné dluhy a utíkal před věřiteli snad z celého světa.

Stál jsem tam na palubě s rukama v kapsách a rozhlížel se, kam bych se zašil. Práce byla a je ten nejzoufalejší způsob, jak si vydělat peníze.

„Neslyšels kapitána?! Podlahu!“ Za mnou se zjevila podivná postava fousatého chlapíka, který se ke mně belhal na jedné noze, druhá byla dřevěná. Vůbec jsem nechápal co tu dělám a jak je možné, že ti lidé se mnou takhle jednají… vždyť by stačilo jedno máchnutí nožem a bylo by po starostech.

Odšoural jsem se stranou, dědek si mě prohlížel chlípným pohledem a olizoval se. Zase se ve mně začala vařit krev.

Služba na lodi byla hrozná, bral jsem to ale jako zkušenost pro další život, námořníci byli neskonalí primitivové a já je brzo začal obehrávat o peníze. Největší radost jsem měl, že jsem obehrál o všechny prachy toho hnusného mrzáka. Byl mi odpornej od pohledu, jediná klika pro něj byla, že to byl otec kapitána. Byl to opilec a hrozný prase. Olaf říkal, že se nikdy nemyje. Občas ho prý svážou a vláčí za lodí, ale poslední dobou je nějak nervózní a nedovolí, aby se k němu někdo přiblížil.

Olaf byl fajn člověk a toto byla jeho poslední plavba. Ještě na lodi se mě zeptal, jestli bych k němu nechtěl do služby, že prý po bratrovi zdědil malé hospodářství a že tam bude potřebovat někoho, na kterého by byl spoleh. Říkal, že už se na moře nikdy nevrátí. Já jsem dosud v Norsku nebyl a tak jsem souhlasil. Na lodi se mi nelíbilo. V přístavu Olafovi kapitán vyplatil královský žold a Olaf se odebral na pevninu. Byl hodně smutný, na moři strávil celý život a dokázal jsem si představit, jak mu přirostlo k srdci.

***

Nyní jsem stál opět na břehu Norska. Naposledy jsem tu byl před pěti roky, těsně před tím, než jsem odjel do Moldávie. Znám tu pár lidí, na které se můžu v jistých záležitostech obrátit.

Hlavní důvod proč jsem sem přijel, je mikrovlnka, přesněji řečeno mikrovlná pistole, na kterou jsem kápnul na Korsice Doufám, že ji budou mít na skladě. Jsem rozhodnut, že si ji musím opatřit, stůj co stůj.

Kde jsou ty doby, co tu fungoval ještě starý přístav, tady jsme s Olafem po prvním přistání zapadli do nejbližší špeluňky a já pak obehrál celé místní osazenstvo. V kartách jsem za ten den vyhrál víc, než dostal Olaf za třicet roků věrné služby u kapitána Kristianssena.

Olaf to bral ale sportovně. Těšil se na bratrovo hospodářství, jak jsem později ale zjistil, tak se spíš těšil na jeho mladou vdovu…

***

Nasedl jsem do autobusu a chvíli jezdil po městě. Zjišťoval jsem, jestli mě někdo nesleduje, když se ukázalo, že vzduch je čistý, zamířil jsem si to do jedné tmavé uličky. Vedla ke zrušeným jatkům, kam nikdo nechodí. Okolí bylo pusté a jako by všechno ztichlo. Zastavil se tu úplně čas. Jatka jsem kdysi postavil já, bylo to šest roků po mém příjezdu. Kartami a lupem jsem si přišel na slušné peníze a ty pak investoval. Znám tu každý kámen, každou cihlu. Necítil jsem žádnou nostalgii, peníze jsem prostě přesunul jinam a jatka prodal za slušný peníz rodině jistého židovského obchodníka. Jak se praděda nynějšího majitele tenkrát vyjádřil: „Já obchoduji se vším možným a jestli si pán přeje, tak mu prodám i modré z nebe…“

Kde se vzali, tu se vzali dva chlapíci v kožených bundách. Usmál jsem se na ně.

Konečně doma.

„Što eto takoje?“ Optal se mě tlustší kožeňák. Povytáhl jsem obočí.

„Hledám pana Lorencena…“ Řekl jsem obvyklé heslo a koutkem oka zahlédl pohyb v okně nalevo.

„Něznáju.“ Odpověděl Kožeňák.

„Spasíba.“ Vypravil jsem ze sebe a koukal, kde mají umístěné kamery. Šel jsem pomalu pryč a divné šimrání do zad nenasvědčovalo nic dobrého.

„Tak Rusáci se tu roztahovat nebudou!“ Procedil jsem přes zuby a šel jsem vyhledat hotel. Musel jsem ale setřást dvojici dotěrů, kteří se na mne nalepili hned za jatkama.

Situace začínala být vážná.

Hotel počká. Rozhodl jsem se vyhledat bývalého majitele jatek. Byl jím Žid německého původu s „netypickým“ jménem Kubistejn.

Pokud si pamatuji, tak bydlel na jihu města v přepychové vile z devatenáctého století. Vzal jsem si taxíka a rozjel se tam.

Dům byl prázdný, jen opodál parkoval černý terénní mercedes. Bylo jasné, že tu není něco v pořádku. Chvíli jsem očumoval okolo baráku a čekal co bude. Z mercedesu vylezli čtyři gruzínsky vypadající Rusové.

„Pán pude s námi…“ Usmál se na mne jeden z Gruzínců.

„Ale..“ Namítnul jsem prosebně, dostal jsem ránu do břicha, pouta, a byl jsem prohledán.

Vše probíhalo jak má být. U sebe jsem měl pouze nůž značky Gold steel a falešný pas. Vzali si mne mezi sebe, na hlavu strčili pytel a rozjeli jsme se východním směrem. Skrz pytel jsem poměrně dobře viděl a tak jsem věděl, že mě vezou do nově postaveného komplexu domů, který se teprve při mé poslední návštěvě začal stavět. Když jsem se na to Kubistejna ptal, říkal, že to celé koupili nějací Rusáci…

Vypakovali mne z auta poměrně slušně, blízko jsem slyšel štěkající psy. Byl jsem částečně strkán a částečně nesen do jedné zvlášť hnusné vily, připomínající chrám Vasila Blaženého na Rudém náměstí.

Dostrkali mne do luxusně zařízené haly plné starých ikon a sundali pytel. Přehnaně jsem zareagoval na světlo. Rusák spokojeně zakýval hlavou a vrazil mi druhou ránu do břicha. Byl poďobaný od neštovic, zapamatoval jsem si ho.

Svázali mne i na nohou, pak přede mne předstoupil blahobytně působící Rus.

„Zdravstvujťě.“ Kývnul na mne.

„Zdravstvuj.“ Poďobanec mě chtěl zřejmě pokárat, ale šéf jen kývnul rukou. Čistou angličtinou pak na mne spustil:

„Co jste hledal… na jatkách?“

„Původního majitele.“

„A proč jste ho hledal?“ Vyzvídal dál.

„Protože jsem s ním měl nějaké obchodní jednání.“

„Proč jste s ním měl obchodní jednání?“

„Do toho vám nic není.“ Načeš jsem dostal ránu obuškem na ledviny a povinně jsem se zhroutil.

„Proč mi do toho nic není?“ Rus nebyl moc inteligentní… Vyškrábal jsem se zase na nohy. Potřeboval jsem nějakou informaci co se změnilo a jak se to projevilo na mých obchodních zájmech.

„Jsem obchodník…“ Zadrhával jsem se. „Obchodoval jsem s panem Kubistejnem roky… Kde je?“

„Převzal jsem po panu Kubistejnovi obchody. Odešel na… věčnost.“ Usmál se Rus poťouchlým smíchem. Zaznělo to přesně v té tónině, jakou já nemám rád. A reaguji na případné negativní vzruchy dost popudlivě. Sklonil jsem hlavu, jako že jsem smířený s budoucím osudem. Rusák se otočil a jeho gorily spokojeně přikývly hlavami.

Bylo to jejich poslední přikývnutí v jejich životě.

Roztáhnul jsem zprudka ruce a přetrhl tak želízka, kteří mi ti dobří pánové dali a každé z goril zasadil jednu ránu přímo do nosu. Křuplo to.

Rus, který si myslel, že tím začíná moje cesta do nebíčka se ani neotočil. Pak jsem přetrhl pouta na nohou. Nedalo to práci. Udělal jsem prostě výkop proti třetí poďobané gorile a pouta praskla. Rus-kápo se zarazil, protože na stěně přímo naproti němu vykvetla rudobílá růže z mozku Poďobance. Zatímco se Rus otáčel, já se sehnul a vzal si zpátky nůž, co mi byl zcizen.

Rus dokončil pohyb.

Já taky.

Udiveně si prohlídnul scénu, která pro něho nepřinášela nic dobrého a vypustil po způsobů Američanů:

„Wow!“

„Tak, tak.“ Řekl jsem norsky. Milého Rusáka jsem chytnul za jeho levou nohu, škubnul a pak jsem ho za ní vytáhnul a připíchnul na dřevěný trám nožem za kotník.

Křičel.

Křičel tak, že za tři vteřiny tu bylo celé ruské komando. Přiběhli ze schodiště co vedlo do patra a z různých dveřích. Než se tak ale stalo, schoval jsem se do výklenku, kde byl nějaký pán v brnění. Jednalo se o normanského válečníka z dvanáctého století. Měl pěkný meč.

Obouručák.

Když posila uviděla svého chlebodárce připíchnutého na stropním trámu a ty tři mrtvoly kolem tak se jim spustila čelist. Toho jsem využil, s mečem v ruce jsem vlítnul mezi ně a jedním švihem přepůlil dva čumily, co byli nejblíže. Pak, ještě využívajíc kinetické energie z prvního seku, jsem se dostal k dalšímu ostrostřelci. Ten držel brokovnici, ale jeho hlava na krku nedržela moc dobře, narazila do další gorily. Toho jsem už jenom propíchnul a zdvihnul ke stropu. Trochu jsem naklonil meč. Sjel mi až po záštitu, nevěřícně na mě čumíc.

„Što eto takoje?“ Zeptal jsem se. Ale Rusák neodpověděl, oči se mu obrátily v sloup a umřel. Jejich kápo nepřestával řvát, jako podsvinče. Vůbec si neuvědomoval, co se stalo.

S mečem v jedné a s Tokarevem v druhé ruce jsem prohledal dům. Kromě přežraného medvěda ve venkovní kleci a třech psů tu nikdo nebyl.

Vrátil jsem se ke kápovi, kterému se mezitím podařilo omdlít. Nechtěl jsem, aby mu všechna krev natekla do mozku a připravila ho tak o mnoho krásných zážitků.

Vytáhnul jsem nůž, rusák spadnul na zem jako žok sádla. Vážil dost přes sto kilo. Chytnul jsem ho za nohu a odtáhnul do jídelny. Pak jsem zatopil v krbu.

„Mám rád teplo.“ Řekl jsem na vysvětlenou probouzejícímu se Rusovi.

Ten, držíce si kotník se snažil ode mne dostat co nejdál.

„Kam pak, přítelíčku? Ještě to pořádně nehoří.“

„Né.“ Zaskuhral.

„Da, da.“ Spokojeně jsem přitakal.

„Dám vám co chcete. Na všechno se dá zapomenout.“ Sliboval. Pozorně jsem si ho prohlížel.

„Kde je Kubistejn?“ Rus svěsil hlavu.

„Chtěl jsem se s ním dohodnout… ale von nechtěl. Já mu nabízel všemožné dohody a ústupky…“ Lhal Rusák. „… Ale on na ně nechtěl přistoupit. Musíte mi věřit!“ Kňučel.

„Kde je?“ Znovu jsem opakoval otázku.

„Už… je mi to hrozně líto, moji muži ho omylem… v přestřelce… Věřte mi!“

„Měl děti, kde jsou jeho synové, ti by převzali obchod…“ Namítnul jsem.

„Nevím, opravdu.“ Vzpínal ke mně ruce. Dříví v krbu hořelo a já prohrábnul žhavý.

„Mluv pravdu.“ Řekl jsem potichu.

„Děti… asi… to udělali ale Ukrajinci! Už si vzpomínám…“ Popadnul jsem Rusáka za flígr a přiložil mu hlavu k ohni.

„Sháním jisté zboží… Máš poslední šanci, jak se zachránit.“

„Dostanete všechno, co budete chtít. Přísahám!“ Strhnul jsem mu sako a hodil je do ohně. Začalo se tam škvařit.

„Vidíš to?“ Zakýval hlavou.

„Vidím, vidím… pane. Já… přísahám…“

„Sháním takovou věc…“ Nedořekl a bedlivě naslouchal. „…je to taková pistole. Je to… zvláštní pistole.“

„Mám spoustu pistolí, pane, na co si vzpomenete.“ Ujišťoval mě.

„No, tahle není úplně obyčejná. Pracuje na principu mikrovlnných pulsů.“ Řekl jsem polohlasem, abych dodal slovům vážnosti.

„Tu tady nemám, ale můžu ji objednat… to nebude problém. Je to choulostivá věc… Musíte chápat.“ Přistrčil jsem ho k ohni, až mu začala doutnat košile, pokoušel se mi vykroutit, ale neměl šanci.

„Já ti ty hajzle říkám naposled, chci ji hned!“

„Nemám ji tady, slitujte se.“ Poslední kapka přetekla. Hodil jsem milého Rusáka do krbu a zavřel za ním umělecky tepané mříže, které jsem zajistil pohrabáčem.

Nejdřív mu chytly kalhoty. Začal skákat po hořícím dřevu a křičel u toho, jako když ho na nože berou, pak se pro změnu snažil hořící dřevo vykopat z krbu. Pohodlně jsem se usadil a sledoval jeho počínání. Lomcoval s mřížemi, ale byly pevně zajištěné. Ještě se pokoušel utéct komínem, to už ale celý hořel. Dým, který se vyvalil do prostorného obýváku prozrazoval, že se do komína nevešel.

Vstal jsem a šel se pořádně porozhlídnout po domě. Prošel jsem všechny pokoje, co jich tahle ošklivá stavba měla a našel velké skladiště zbraní. Bohužel moje vysněná zbraň tam nebyla.

„Škoda.“ Řekl jsem k normanskému válečníkovi a vrátil mu jeho meč. Určitě to byl originál, ale já už tyhle cetky nesbírám.

Ze skladiště jsem si vzal akorát pistoli značky Sig-Sauer 226 X five, v mé oblíbené ráži .357 Sig. Zkontroloval jsem ji a zašoupl za opasek. Pobral jsem deset zásobníků a dva granáty. Pak jsem rozmístil po baráku rozbušky s plastickou trhavinou. Rozhodnul jsem se, že tato stavba s pozinkovanými věžičkami nemá v tradiční norské architektuře co dělat.

Výbuch mě dosti překvapil, uslyšel jsem i řev poraněného medvěda, ale nechal jsem ho svému osudu. Nedělal iluze z čeho byl tak tlustej.

Odjel jsem jejich mercedesem pryč na druhý konec města. Vystoupil jsem na místě, kde jsem si byl jistý, že nebudou kamery. Sednul jsem na autobus a začal hledat hotel na přespání.

Ubytoval jsem se v jednom penzionu při cestě z centra. Lehl jsem si na postel a přemýšlel kam se vrtnout. Vzpomněl jsem si na jednoho našeho společného známého. Ten se mohl zachránit. Pamatoval jsem si, že bydlí nedaleko vlakového nádraží.

***

Ráno jsem vstával brzy, vyčistil si boty a vydal se zjistit situaci okolo domu, kde náš společný známý pan Graciet bydlí.

Klíč jsem odevzdal na recepci a vyšel z hotelu. Právě před ním zastavil luxusní Volkswagen Phaeton v černé barvě. Už na první pohled bylo vidět, že je dost kvalitně pancéřovaný. Vystoupili z něho dva chlapíci, vypadali jak přeborníci v zápase řeckořímském. Pak vylezla, teda tady by se slušelo říci vyplula, vysoká žena s platinovými vlasy. Na nose měla veliké sexy brýle. Oblečená byla do černé kůže, vypadala dosti luxusně. Šla rovnou ke mně, gorily ji decentně následovaly, rozhlížejíce se bedlivě kolem.

„Musíme si spolu promluvit.“ Řekla takovým těžkým hlasem, připomínající silného kuřáka. Ten hlas k jejímu vzhledu vůbec neseděl.

„O čem?“

„Pane Vernere…“ chytla mě za rameno. „…děláte nám velké problémy.“ Chtěl jsem se vyškubnout, ale byl jsem jak ve svěráku. Táhla mne zpátky do hotelu.

„Bydlíte na pětce, že je to tak?“ Dál mě táhla zpátky ke dveřím. Nechápal jsem odkud to ví a kde nabrala takovou sílu. „Tak si tam spolu promluvíme.“ Zase ten tón, který nesnese odkladu.

Nechal jsem tomu volný průběh a nechal se „unášet“ touto výjimečnou ženou.

Vstoupili jsme do pokoje. Když tam vlezli i její ochránci, tak tam bylo najednou plno. Paní si sundal své sexy brýle.

Měla bílé oči.

Došlo mi, že jsem v rejži. Čtyři poutníci v jedné místnosti…

„Jak to, že jsme neomdleli?“ Zeptal jsem se.

„Nejsem bloudivec, jako vy. Jsem původní rasa, bez genetických anomálií.“

„Aha.“ Řekl jsem, nerozuměje ani slovo.

„Pane Vernere, děláte nám velké problémy…“

„Neposadíme se?“ Navrhnul jsem.

„Ne a nepřerušujte mne.“ Její oči mě provrtávaly skrz na skrz. Byla ve mně malá dušička, snad poprvé v životě jsem měl opravdový strach.

„Vaše počínání sledujeme už delší dobu… a nejsme s ním spokojeni.“ Nechápavě jsem nastavil hlavu.

„Především jde o to vaše paktování s tím ženským umělým výtvorem a pak s tím člověkem… Dále, vaše činnost za poslední tři roky nás přivedla k názoru, že pro nás začínáte být nebezpečný. Lidé, myslím tím obyčejné človíčky, něco tuší.“

„Vždycky něco tušili…“ Namítnul jsem.

„Ano, ale bylo to jen takové příjemné mrazení v zádech. Nic konkrétního. Teď unikly přísně tajné informace z jednotky, která vás před časem zajala. Stojí nás spoustu úsilí, abychom dementovali tyto zprávy.“

„Co mám podle vás dělat?“

„Nejlepší by bylo, kdybyste někde v tichosti umřel.“ Začal jsem mít v kolenou divný pocit, asi jako když jde tele na porážku.

„Umřít?“ Udiveně jsem se zeptal.

„Ano, prokázal byste nám tím velkou službu…“

***

Pan Verner je skutečný přítel vědy a pokroku. Bez jeho štědrých darů bych nikdy nevybudoval takovou laboratoř. Je pravdou, že úkoly a cíle, které pan Verner nastínil, jsou velice obtížné a náročné. Ale s podporou pana Vernera se nám to určitě podaří.

Jen kdyby Karolína lépe spolupracovala… to by bylo o sto procent jednodušší. Naléhal jsem na ni, ale spílala mi do zrádců a do zaprodanců… Chudák holka, má pocit, že ji všichni zradili a opustili, ale to není pravda, je pro nás moc důležitá a svým způsobem nepostradatelná. Pan Verner se totiž do ní zamiloval, jestli jsem to tak správně pochopil.

Tenkrát, když mě přepadl v tom autě na statku u Montevraz a oznámil mi, že nikdo z jednotky už nežije a že laboratoř byla zničena, myslel jsem, že si mne umučí někde ve svém doupěti. Byl jsem však na omylu, Poutník, tedy pan Verner, mě zahrnul bohatstvím, dokonce pro mně koupil ten statek, na kterém jsem trávil dovolenou a nechal vybudovat v jednom starém klášteru laboratoř, zcela podle mých představ.

Žádná komise z ministerstva zdravotnictví nade mnou neměla kontrolu a ani ústav pro etiku medicíny sem nechodil.

Pan Verner má veliké kontakty, mám novou identitu, dokonce jsem se znovu oženil… Je to příjemné mít po boku zase mladou a hezkou ženu.

Je to ale náročný pán, obden se vyptává na pokroky a na to, co je nového. Díky personálu, který jsem stáhnul prakticky z celého světa, je ale pořád co hlásit.

Ale od té doby, co se vrátil z cest po Skandinávii, je pán nějaký nervózní. Každý den se ptá na novinky a shání různé staré knihy. Někdy zmizí a třeba týden není doma. Pak přijede a z novin se dozvíme, že byla vykradena ta nebo ona knihovna. Dokonce se našla i příšerně zohavená těla některých knihovníků. Evropská unie se zasadila o speciální tým, který má tyto zločiny vyšetřit.

Počínání našeho pána se mi moc nelíbí. Pořád má na mne divné otázky a vodí si sem ještě podivnější lidi.

Někdy tráví večery s Karolínou. Jsou to otřesné dýchánky. Ona na něj plive a spílá mu nejhoršími jmény a on jí hladí po vlasech. Pak z toho oba umdlévají a když se proberou, tak to začne nanovo.

Karolína je zabalena do titanové kroužkové svěrací kazajky, aby nemohla nikomu ublížit. Jsou to hrozné scény, Karolíny mi je moc líto, ale ještě víc je mi líto pana Vernera.

Pan Verner je dobrý člověk.

***

Dostal jsem od té krásné, ale chladné paní ultimátum, že bych měl do roka umřít. Nečekal jsem to, ale paní byla neoblomná. Nezkoušel jsem ji ani přemlouvat, podle jejího chování jsem byl proti ní jako červíček a nestálo mi za to, abych se před ní ponižoval.

Když odešli, posadil jsem se na postel a začal přemýšlet. Především: Co to bylo za lidi? Říkala něco o nějaké původní rase… Co to je původní rasa? Odkud pochází? Proč jsem ohrozil i je?…

Nechápal jsem vůbec nic.

Dali mi rok. Rok na to, abych umřel. Měl jsem možnost, buď se někde schovat, ale kde? Kde je místo, kde by mě Oni nenašli…? A nebo se jim postavit. To ale znamenalo připravit se na válku a nenechat se chytit. Určitě mají pod palcem i takové lidi jako je Huk a jemu podobní.

Musel jsem něco vymyslet. Doktora jsem zaúkoloval usilovně pracovat na novém preparátu, který by zdokonalil mé vlastnosti. Sliboval jsem i vyhrožoval. Cukr a bič. Nutil jsem je zůstávat permanentně v práci přesčas. Doktorovi to bylo celkem jedno, ale ti jeho noví spolupracovníci potřebovali lekci.

„Nelíbí se mi vaše pracovní morálka.“ Začal jsem kritiku personálu, který pracoval na preparátu. „Nepracujete tak, jak bych si přál.“ Odmlčel jsem se a všechny přejel pohledem, jeden po druhém klopili oči. I doktor.

„Platím vás víc než královsky a výsledek? Žádný. Máte veškeré vybavení… a výsledek?“ Nechal jsem ten otazník viset ve vzduchu.

Rozhodl jsem se, že je potrestám. Viníka jsem si už dávno našel, byl jím jeden mladý italský vědec. Nechal jsem ho sledovat a zjistil, že pan Tutti, jak se dotyčný jmenoval, je častý návštěvník barů s obsluhou nahoře a někdy i dole bez.

Bude to jednoduchá exekuce.

„Od této chvíle neopustíte tento ústav! Dostanete peníze navíc, ale nehnete se odtud. Nikdo!“

Pomalu jsem procházel jejich řady. Tutti stál někde uprostřed davu.

„Jsou tací, kteří si neváží mé dobroty…“ Pomalu jsem se blížil k Tuttimu.

„Nebudu trpět povaleče a lidi, kteří se naplno nevěnují vědě.“ Došel jsem k němu.

„Měli jste dost dlouhou dobu na to se srovnat a pochopit, že já zadarmo nikoho živit nebudu. Máte neomezené pravomoci a možnost bádat tam, kde jiní nemohou.“ Tutti byl úplně bledý, pozdě pochopil, že padla kosa na kámen. Chytnul jsem ho za ucho a vlekl davem ke schodům.

Lusknul jsem prsty a do místnosti přivezli tři moji pomocníci malou nerezovou šibenici, na které se houpal konopný provaz ukončený orezlým hákem. Právě kombinace nerezu, často používaného v lékařství, konopného lana a orezlého háku na všechny ohromně zapůsobila.

Tutti se začal vzpouzet. Jeden z chlapíků ho dovedně spoutal. Seznámil jsem se s nima na Sicílii, byli to opravdoví mistři, kvalit Huka sice nedosahovali, ale já jsem nepotřeboval zaměstnance, kteří by z jedné podívané zešíleli, já jsem jen chtěl vzbudit pracovní zápal. Další chlápek vysvlékl milého Itala do naha.

„Tento váš kolega bude exemplárně potrestán.“ Přísně jsem se podíval na doktora. Ten jenom sklopil hlavu, tušil asi co příde.

„Je to výstraha pro další flákače.“ Po těchto slovech chytli Tuttiho dva mafiáni, třetí mu přiložil hák těsně pod žebra a zhoupli ho. Tutti, který řval tak, že si někteří zacpávali uši se prověsil a hák mu vylezl nad čtvrtým žebrem. Přesně jak to má být, kdyby vylezl o žebro níž, mohl by se Tutti utrhnout a nezbylo by nic jiného, než exekuci opakovat.

Mrskal sebou na šibenici a řval jak šílený, někdo z davu doktorů zvracel. Ostatní se snažili koukat jinam.

„Jen se pořádně podívejte!“ Zahřímal jsem nad nimi. „Tak dopadne každý, kdo by se chtěl za moje peníze flákat!“ Tutti se na šibenici ještě cukal a chrchlal, když jsem ho nechal odvézt pryč. Mafiáni odvezli šibenici i s Tuttim a já se zase obrátil směrem k davu.

„Tak si to pamatujte.“ A odešel jsem, zanechav je tak vlastním myšlenkám. Potřeboval jsem urychleně projednat jednu záležitost. Ozval se mi totiž hlavní knihovník z drážďanské knihovny, že má pro mně zajímavou zprávu.

Abych mohl s některými lidmi začít obchodovat, musel jsem nejprve něco nabídnout a stát se tak důvěryhodným. Protože na černém trhu se toho prodá daleko více, než v aukčních síních a pochopitelně za větší peníze, byla to pro mně velká výzva.

Vykradl jsem pár ctihodných antikvaristů, kteří se odmítali podělit s ostatním světem o své poklady, tak jsem uvedl na světlo boží některá dosud zapomenutá věci a udělal si jméno. Staré pány, vlastnící tyto kusy, nejčastěji ranila mrtvice, nebo jsem jim k mrtvici pomohl.

Získal jsem pár dalších adres, které mi byly nápomocny při hledání informací o původní rase. Tito lidé vyžadovali jako protislužbu některá exponáty z muzeí a knihoven. Vtrhl jsem vždy do knihovny po zavírací době, utrhl trezor a věci odnesl. Policie tak získala dojem, že se jedná o ne moc zdatnou a profesionální bandu. Ukradená díla měla ale nesmírnou cenu.

Litoval jsem, že za třicetileté války jsem jako kapitán jedné skupiny hrdlořezů nechal podpálit knihovnu v Norimberku. Přechovávala vzácné exempláře a kroniky z dob Karla Velikého a Ludvíka Němce.

Nedalo se nic dělat.

Za dobu mého života jsem měl v ruce díla za miliardy… Teď jsem to musel všechno pracně shánět, stejně jsem se divil, co všechno přežilo války a požáry. Na světlo přicházely věci nevídané ceny. Dokonce jsem zahlédl u jednoho bohatého německého průmyslníka Aristotelovo pojednání o komedii. To bylo zapomenuté dílo, o kterém se vedly desítky let učené diskuse, jestli vůbec byla napsána.

Pořád mi ale unikalo to, po čem jsem tak prahnul a sice po informacích o původní rase. Ptal jsem se, naznačoval… nic. Až mě právě ten drážďanský knihovník přivedl na stopu. Měl jsem se rozjet do Jeruzaléma, dojde tam ke schůzce mezi krajně radikálním izraelským rabínem a patriarchou pravoslavné církve. Setkání mělo proběhnout zcela neoficiálně u božího hrobu. Tři dny před tím jsem tam rozmístil štěnice, abych měl jejich rozhovor nahraný.

Z nahrávky jsem poznal, že se spolu baví arabsky o andělích. Moc jsem tomu nerozuměl, řeč, spíše to bylo ale nějaké cizí nářečí, zněla povědomě, ale některá slova nedávala moc smysl. Vydedukoval jsem z toho to, že ten rabín zve popa na setkání s anděly, prý kvůli jejich společné věci.

Připadali mi jako dva blázni, ale na tom židovi nic bláznivého nebylo. Pop se mu několikrát uklonil a poděkoval za pozvání. Rabi se také uklonil a odešel. Knihovník naznačoval, že bych se právě tady měl něco dozvědět o tom co hledám. Prý se tu dějí divné věci… uvidíme.

Rabína jsem několikrát sledoval, ale on mi vždycky zmizel ve spletitých uličkách starého města. Musel jsem zjistit kde bydlí.

Na potřetí se na mně usmálo štěstí, šel pomalu přede mnou, proplétal se mezi davem lidí. Všude byli prodavači, kteří vyřvávali a vychvalovali své zboží. Jednoho zvlášť dotěrného, který se na mně nalepil, jsem bodnul nožem do břicha a posadil na proutěné košíky. Usmíval se.

„Chcípni!“ Pošeptal jsem mu arabsky a nechal ho opřeného o sloup stánku. Rabi mi mezitím zase málem zmizel ve změti uliček. Uviděl jsem ho, jak se za ním zavírají těžké dveře. Podle cvaknutí zámků se muselo jednat o nový bezpečnostní zámek…

„Není všechno zlato, co se třpytí!“ Pomyslel jsem si a vydal se zjišťovat, co je to za barák.

Od mladého prodavače informací jsem se dozvěděl, že to je dům Izáka ben Guriona, člověka, který je vůdčí silou extrémistické židovské organizace Kidon.

Vrátil jsem se do hotelu, nikdo mě nesledoval a já opět přemýšlel, jak se na to setkání nachystat.

Musel jsem jít nalehko, sebou jsem si vzal akorát Siga 226 z Norska, protože se ukázal jako velice dobrá zbraň a nějaké páčidla a magnetické karty na otevírání zámků.

V jednu hodinu po půlnoci jsem se vykradl z hotelu a zamířil ke starému městu. Když jsem vešel na malé náměstí nedaleko domu, kde bydlel rabín, tak se mi zastavilo srdce.

Stál tam stejný Volkswagen jako tenkrát v Norsku. Navíc jsem v jednom výklenku zaregistroval mohutnou postavu tělesného strážce paní Sue.

„Do prdele!“ Ulevil jsem si a změnil směr. Už mi začalo docházet, o jaké andílky se tu jedná…

„Původní rasa!“ Musel jsem tomu přijít na kloub. Konečně jsem pochopil narážky některých informovaných znalců a kunsthistoriků. Ti jejich „Boží děti“ a „démoni světla“ nabývali konkrétní podoby.

Šel jsem do postraní uličky kde sídlily luxusní kavárny a rychle vyšplhal na dům. Provedl jsem to v rekordní době. Na střeše jsem dával veliký pozor, abych se nechytil do nějaké pasti, nebo aby mě někdo nezahlédl. Pozoroval jsem dům. Do ulice byl hodně úzký, ale do vnitrobloku působil mohutně. Měl i zahradu, což bylo v této lokalitě luxus. V oknech prvního patra se svítilo, dovnitř jsem ale neviděl, protože okna byla zhotovena z barevných tabulek.

Musel jsem se přiblížit.

Nikdy jsem neměl tak stažený zadek, jako té noci, co jsem šplhal po špatně udržovaných římsách jeruzalémských domů.

Bylo naprosté ticho a to se mi vůbec nelíbilo. Provedl jsem mnoho nočních akcí, od přepadů, přes únosy, až po různé loupeže. Vždy, když bylo kolem ticho, tak to znamenalo, že není něco v pořádku. Schoval jsem se do stínu a naslouchal jsem. Trvalo to věčnost, byl jsem nervní, protože jsem nevěděl, co se děje za tím barevným oknem. Mohl jsem sice rabiho unést a mučit ho, ale nedělal jsem si iluze, že by tenhle náboženský fanatik něco prozradil.

Pak jsem zaregistroval zvuk, jako by někdo přenesl váhu z jedné nohy na druhou. Bylo to někde šikmo nade mnou.

Musel jsem výš.

Opatrně, milimetr po milimetru jsem se drápal nahoru, až jsem se dostal nadosah k jedné železné tyči, na které majitel zřejmě prášil koberce. Vypadala mohutně, zkontroloval jsem uchycení ve zdi.

Dobrý.

Pak jsem se odrazil na tyč, zhoupnul se a skokem vylétl o dvě patra na střechu. Přede mnou stála gorila, kterou jsem viděl v Norsku a vejrala na mne s otevřenou pusou. Vší silou jsem jí udeřil páčidlem na kasy, ani se nehla, zato ke mně začala natahovat své dlouhé pracky. Páčidlo mi zůstalo ohnuté v ruce.

„Co teď?“ Mihlo se mi hlavou. Šáhnul jsem dozadu za pás a vytáhnul Siga. To už mě ale ta opice chytla kolem pasu a začala mě dusit. Kousek po kousku jsem přesouval pistoli do střelecké polohy. Chlap měl neuvěřitelnou sílu, akutně hrozilo, že mi rozmačká hrudník. Zase by mi srostl, ale nebyl jsem si jistý, zda bych k tomu měl ještě příležitost.

Zmáčknul jsem kohoutek.

Sig spustil, měl jsem nabito hydra-shoky a ty by dokázaly zabít i medvěda. Po třech výstřelech začala gorila povolovat sevření, po šestém mě pustila a po dvanáctém jsem toho nechal já. Chlap byl v šoku, Gold steelem jsem mu uříznul hlavu a prchal pryč. Za sebou jsem uslyšel, jak padaj tašky. Pronásledovaly mne další dva hromotluci. Na ně hydra shok nefungoval, akorát jsem se zbytečně zdržel. Skákali jsme ze střechy na střechu. Po dvou minutách se do honičky zapojila i izraelská policie, po čtyřech i armáda. Pozoruhodně rychlá reakce…

Slyšel jsem za sebou dva vrtulníky a neměl jsem z nich zrovna dobrej pocit. Jeden z pronásledovatelů někam zmizel, to mi také dělalo starosti. Vběhl jsem do nějakého utečeneckého tábora. Izraelský vrtulník začal střílet. Nevím jak pilot poznal, kdo je zlý a kdo dobrý, ale poznal to špatně, protože střílel po mně.

Arabové v táboře si ovšem nenechali nic líbit a za chvíli se jeden vrtulník poroučel dolů. Dopadl těžce mezi domy. Druhý vrtulník se na okamžik zastavil, jako by nevěděl kam se má vydat, ale nakonec jsem měl přednost. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se Arabové vrhli na havarovaný vrtulník a tahají z něj osádku.

Pak přiletěly stíhačky, to už jsem ale běžel s arafatovským šátkem na hlavě v nějaké podzemní stoce a prchal pryč. V ruce pořád tu gorilí hlavu. Za mými zády zněly výbuchy, do tábora se pustilo i izraelské dělostřelectvo.

Zastavil jsem se až někde za hranicemi města. Všude byli policajti a jak jsem se doslechl, tak Al-Kajda znovu drtivě udeřila, není prý vyloučeno, že na území Izraele se nachází i samotný bin Ladin. Jen mi bylo divné, že je tu pořád tendence vše svalovat na Al-Kajdu.

„Pusť mně…“ Řekl někdo vedle mne. Prodíral jsem se trnitým křovím a pozoroval nějaké výrostky, jak se snaží odpálit na Jeruzalém metrové rakety. Prudce jsem se otočil. Nikde nikdo.

„Pusť mně.“ Leknutím jsem upustil hlavu na zem a oběma rukama sevřel pistoli. Byla to ale hlava, kdo mluvil…

„Auu.“ Řekla.

„Co… jak to že žiješ?“ Zeptal jsem se.

„Jsem tak uzpůsobenej.“ Odpověděla hlava, v životě jsem nic podobného neviděl.

„Jak uzpůsobenej?“ Chtěl jsem vědět.

„Za chvíli začnu dorůstat a mohl bych ti ublížit…“

„Ty začneš dorůstat?“ Podivil jsem se. „To jako do původního stavu?“ Hlava kývla víčky.

„Už bys mě tak nepřekvapil. Proč si mi uříznul hlavu?“

„Proč asi, abys nemohl mluvit. Co seš zač?“

„To já nesmím říct.“ Řekla smutně hlava. Myslel jsem, že si dělá prdel. Její štěstí, nebo spíše smůla byla, že se ozvala, už jsem se ji chystal někam zahodit. Tohle je ale jiná. Mám jazyka. Jak říkali staří sovětští velitelé za druhé světové války.

„Tak jestli mi to neřekneš, tak ti budu odřezávat dorůstající tělo…“ Zahrozil jsem hlavě nožem.

„To ale bude bolet…“ Namítla celkem rozumě hlava.

„To si piš. A nebo tě napíchnu na klacek a budu tě opýkat na ohníčku.“

„To né.“

„Tak mluv pitomče!“ Přiložil jsem hlavě nůž na krk, ze kterého začal vylejzat první výhonek.

„Nohy mi neřež, ty budu potřebovat.“

„Mluv! Co jseš zač?!“

„Jsem Gastor.“ Řekla smutně hlava.

„Mě ty kreténe nezajímá jak se jmenuješ! Mě zajímá, co seš za druh!“

„No dyť povídám, Gastor.“

„Co to je Gastor?“

„To je hlídač. Jsem silný a pozorný a hlídám starší.“

„Dobře a kdo je ta ženská co za mnou byla v Norsku.“

„To já nesmím… Auuuuu!“ Uříznul jsem první pahýl, který vyrůstal z hlavy. Šlo to dobře, jako bych řezal kuřecí maso. Hlava křičela, až se mladí Palestinci otočili naším směrem.

„Tak se podívej ty parchante, budu tě takhle krájet až do skonání světa! Kdo je ta ženská?“ Zopakoval jsem znovu otázku.

„To je paní Sue.“

„Sue? Co to znamená? Co je zač?“

„Ona je anděl.“ Líbezně se usmála hlava.

„Hovno, ty dobytku! Žádnej anděl, ale svině je to! Proč mě chce zabít?“

„Takhle nesmíte o mé paní mluvit!“ Gastor se mě pokoušel kousnout. Znovu jsem mu uříznul výhonek.

„Ještě jednou ty parchante se o něco pokusíš, tak si tě dám na rošt! Proč mě chce zabít?“

„To já nevím, jsem jen Gastor. Jsem hlídač Silný a…“

„Pozorný, já vím. Poslyš, budeš mě odpovídat jen na to co já chci! Je ti to jasný?“ Hlava kývla.

„Tak znova, co je zač?“

„Paní je anděl, je v radě starších hodně vysoko. Měl byste se jí bát.“ Doporučoval mi Gastor. „Ona je mocná, ví o všem.“

„Tak jak to, že už nejsi na svobodě?“

„Paní ví co dělá.“

„Ví hovno!“ Kontroval jsem. „Proč se paktuje se židama?“

„Protože jí sloužej, tak jako já Gastor silný a… Ona jim na oplátku taky pomáhá.“

„A co s tím mám společnýho já?“

„Já jsem jen Gastor…“ Zase jsem mu uříznul dlouhý výhonek, který se pomalu začínal tvarovat do podoby dolních končetin. Pusu jsem mu zacpal kusem hadru. Když se vyřval a Palestinci konečně odpálili salvu kaťuší, byl zde zase klid.

„Tak ještě jednou… Co s tím mám já společnýho?“

„Děláte kolem rozruch, dlouho jsme nemohli přijít na to, o koho se jedná, ale pak vás chytili. Američané chtěli zastavit ty masakry, tak se obrátili na Izrael a ten se obrátil na mojí paní Sue. Američané se k vám chtěli dostat a zabít vás, ale německý kancléř je k vám nepustil, pak jste utekl. Někdo vám ale musel pomoc, paní ale neví kdo. Musíte mi říct, kdo vám pomohl, paní mi pak odpustí, že jsem mluvil.“ Nemohl jsem uvěřit, jak něco tak blbého může samostatně dýchat.

„To víš, že ti to řeknu…“ Nedořekl jsem slovo, protože kousek ode mne dopadly rakety z armádního vrtulníku. Nejdřív jsem myslel, že je to na mne, ale pak jsem koukal, že pouze ničí postavení pro rakety. Začalo tam hořet i nějaké nákladní auto. Přikrčil jsem se, ale o mně neměli zájem.

„Takže, ta tvoje paní spolupracuje s židama, přesněji řečeno se státem Izrael a dělá za ně špinavou práci.“ Gastor kývnul. „Jak dlouho to už takhle praktikují?“

„Od šestidenní války.“ Odpověděl.

„Hmm, slušný. A co jste dělali předtím? Na čí straně jste byli?“

„Na ničí, do ničeho jsme se nepletli, s tím začala až paní Sue. Rada to nejdřív nechtěla schválit, ale paní Sue je chytrá a hodně toho ví. Nakonec to rada schválila.“

„A že mám chcípnout, to taky rada schválila?“

„To ne, vy nic neznamenáte, vy jste jen bloudivec a ještě k tomu mladej. Rada se tím vůbec nezaobírala. Už mě pusťte, já když dorůstám, tak se stydím.“

„Hovno!“ Usadil jsem ho. „A ta rada, kolik má členů?“

„To nesmím říct.“ Zase jsem mu uříznul kus těla, které se začínalo nebezpečně podobat původním gorilím rozměrům. Někde v podvědomí mi stále znělo, že někteří mají veliké regenerační schopnosti… Huk! Málem jsem vykřikl jeho jméno. Musím za ním a zeptat se ho na podrobnosti! On bude znát určitě všechno. Po nezbytné pauze jsem začal pozorovat, že ona zprvu kulatá hlava začíná mít propadlé tváře.

„Tak kolik?“

„Dvanáct.“

„Jako apoštolů… Hmm.“ Gastor se na mne vyčítavě podíval.

„Jak je ta tvoje Sue stará?“

„Moc, asi pět tisíc roků, možná víc.“

„No nazdar!“ Uznale jsem přikývnul.

„A vona je nejstarší?“

„To není, je nejmladší. Ale je chytrá!“

Na rozdíl od tebe. Pomyslel jsem si.

„Kde bydlí?“

„To pane opravdu nevím, i kdyby jste mě rozkrájel… Ona tam vždy odlétá sama.“

„Tak já tě teda rozkrájím, uvidíme, jestli si nevzpomeneš…“ A přiložil jsem nůž k dorůstajícímu tělu. Gastor jenom křečovitě zavřel oči a zatnul zuby. Zdálo se, že to opravdu neví.

„Dobrá, věřím ti. Odkud teda odlétá?“

„Z Tel Avivu, soukromým letadlem. My bydlíme v Hebronu, v jednom podzemním komplexu.“

„Ukážeš mi to na mapě, viď?“

„To nesmím.“ Ale když jsem mu zase přiložil chladivou čepel na horké dorůstající tělo, tak řekl a pak i pověděl, na co si mám dávat pozor. Byl tak blbej, že prozradil kolik Gastorů hlídá komplex a jak je objekt zabezpečen. Když už jsem nic nepotřeboval vědět, vzal jsem milého Gastora za výhonek a hodil ho do hořícího náklaďáku. Měl takový ukřivděný výraz… Naházel jsem tam i Gastorovy odřezky a vydal se do

Hebronu, pustit paní Sue trochu žilou.

Byla to fuška…

***

Pán přijel z cest nesmírně rozčilený a bylo na něm vidět, že utržil cestou i nějaký šrám. Museli jsme ho dávat dlouho dohromady. V novinách psali o výbuchu atomové bomby, která vymazala z mapy město Hebron. A na Blízkém Východě se rozhořely nové boje. Sýrie spolu s Egyptem pohrozila Izraeli masivním útokem, Izrael zase naznačil, že v tom případě sáhne k drastickým protiopatřením. Podezřívám pána, že v tom má prsty…

Mezitím co byl na cestách, tak jsme na Karolíně provedli několik pokusů, ale výsledky ještě nejsou úplně… ‚abych tak řekl, jisté. Možná… ale nerad bych to zakřiknul, možná že už jsme na dobré cestě.

Pán Karolínu definitivně zavrhnul, několikrát ji brutálně zneužil a pak řekl, že si s ní můžem dělat co chceme. Když kuchařovi došly zásoby mrkve, tak ho zabil a nechal poslat pro nové. Bůhví, co se v něm odehrává. Poutníci jsou dosti nevyzpytatelní, už aby to všechno skončilo, všichni pracujeme pod hrozným stresem, pán nařídil další brutální popravy, pro tento účel mu Siciliáni přivezli i nějaké termity z Austrálie. Bylo to… strašné.

Termín, který nám pán dal, se blížil a zbýval už pouhý týden. Provedli jsme další pokusy s Karolínou, ale bez zjevných výsledků. Když jsem navrhnul pánovi, že bych mohl stvořit další Poutníky, tak se pán rozkřičel, že jsem se zbláznil a že to nejde. Oponoval jsem mu, že Karolína je už kontaminovaná a že by bylo dobré začít s novým materiálem. To ale odmítl.

Začal naše sídlo, už tak dost dobře zabezpečené, dál opevňovat

***

Večer ke mně přišlo zase to prase. Bylo to příšerné, ztráta varlat jakoby na něj neměla žádný vliv. Připadal mi, že je pod velkým stresem a že si chce ještě naposled v životě užít. Pokoušel se mě přemluvit, abych s ním šla dobrovolně, že to je pak lepší… Dobytek. Když jsem odmítla, seřezal mě a dělal se mnou ty hrozné věci, včetně toho, že mi cpal do zadku vařenou mrkev. Přísahám, že jestli se mi jednou dostane do rukou…

Mezitím mi doktor pořád píchal do těla nějaké svinstvo, měla jsem hrozné horečky, normální člověk by byl už dávno mrtvý, ale já jsem pořád jako zázrakem žila. Přes den doktor a večer to prase, nikdy mi nedali pokoj. Přitom každý z těch dvou říkal, že to se mnou myslí dobře. Svině!

Po těch doktorových injekcích jsem občas přestávala vnímat svět. Někdy jsem měla divné představy, že mluvím s nějakými knězi a podobné nesmysly.

Cítila jsem, že se v mém těle něco odehrává, ale ani doktor a jeho přisluhovači nevěděli co. Pro jistotu jsem dostala další řetězy, které mi Poutník vždycky v noci sundal. Doktor ho sice před tím pokaždé varoval, ale on říkal, že se mu tak alespoň vyplaví adrenalin. Nenávidím ho, nenávidím oba!

***

Blížil se soudný den. Zbývalo necelých osmačtyřicet hodin. Nachystal jsem jim pěkné překvapení, vyloupil jsem s mojí bandou Sicilanů několik vojenských skladů, jsou to dobří hoši a s mými schopnostmi se nám dílo docela dobře dařilo. V Izraeli to bylo o fous. Za všechno ale mohl ten kluk s tou holkou. Zajímalo by mě, pro koho vlastně pracovali. Ta atomovka by se mi teďka docela hodila…

Naše sídlo se nachází v západním Rakousku, v hornaté oblasti. Je to starý klášter, který jsem koupil v době Josefa II. Má veliké podzemní prostory a je to takové moje hlavní sídlo. Sem jsem nastěhoval doktora a jeho lidi. Tady vězním Karolínu a tady svedu poslední bitvu s původní rasou.

Z Izraele jsem odjel dost potlučen, alespoň vím, že tamní armáda se nemá podceňovat, na to, že to jsou obyčejní lidé… Klobouk dolů.

Doktor je ale taky machr, toho jediného nechám naživu, ale všichni ti neschopní pitomci skončej v termitišti. Siciliáni už dostali rozkaz. Zítra ráno se budu opájet řevem těch mizerů, kteří nedokázali za celý rok nic udělat.

Pak už tu zbudem jen já, doktor, Karolína a mí veselí kumpáni. Každej dostal milión dolarů, jsou ze staré školy, euru nevěří. Dokonce mi sehnali přes nějakého překupníka i tu mikrovlnou pistoli. Je ohromující, bude to taková krabička poslední záchrany. Vím, že by za mne dali život, když viděli, co všechno dokážu a jaké jsem jim poskytl živobytí a zabezpečil jejich rodiny.

***

Pán mi konečně řekl, k čemu má dojít, řekl mi o nějaké původní rase a o jejich schopnostech. Je to nesmírně zajímavé, kdybych měl více času… myslím, že by se dalo leccos dělat, ale rok je hrozně krátká doba na tak velký úkol, kterým mě pán pověřil.

Ráno ti mafiáni odvlekli všechny mé kolegy, mám veliké obavy o jejich další osud.

Pán mi dal volnost, dokonce poděkoval za mojí činnost zde, ale já mám spíše hrůzu z toho, co chce provést mým spolupracovníkům. Poprosil jsem ho, aby je ušetřil, ale on se jen cynicky usmál a nic neřekl.

Nechtěl jsem svoje kolegy opustit a tak jsem zůstal, je mi jedno co bude. Jestli sem přijdou ti cizinci a budou mít schopnosti které pán popisuje, tak nemáme asi moc šancí. Pan Verner sice nechal všude rozmístit výbušniny, ale sám tomu moc nevěří. Ti jeho mafiáni se už těší, až za něho zemřou, jsou úplně zblblí, nevím co jim dal, nebo jak je získal na svou stranu, ale faktem je, že umí velice dobře manipulovat s lidmi.

Bojím se co přinese zítřek, určitě to ale nebude nic dobrého. Připravil jsem si ampuli s cyankáli a nosím ji pořád v kapse, je to bezbolestná smrt. Panuje zde šílená atmosféra, napětí by se dalo krájet.

***

„Začalo to.“ Ozvalo se mi ve vysílačce.

Pouhá tyto dvě slova znamenají, že přišel konec světa. Alespoň pro mne, a pro pár lidí kolem. Naposledy jsem si ještě užil s Karolínou, když mi výbuch prozradil, že jsou tu. Karolína měla zase horečky, blouznila a byla celé upocená. Ani si to holka moc neužila. Škoda. Na zádech ji naběhly zelené fleky, chtěl jsem to s ní skoncovat, ale volali mi narychlo vysílačkou, abych jim šel pomoct, že se sem valí tvorové, kteří nejdou zabít. Vzal jsem si svůj Čínský výlisek a nastavil ho na sedmdesát procent.

Stáhli jsme se do podzemí, vršek nemá cenu bránit. Kamery prozradily, že výsadek udělali kousek od kláštera. Jeden vrtulník se podařilo sestřelit ještě než dosedl na zem, ale osmi dalším se to podařilo.

„Jediný co ty svině dokáže zabít je penetrejt, pane!“ Křičel Lorenzo, kápo mé bandy. „Měli jsme jich rozmístit víc!“ Pokýval jsem hlavou, má pravdu, ale nebyl čas. Kdyby, kdyby bylo víc času…

„Viděl jsem toho hajzla…“ Pokračoval dál Fabio „…jak mu prolítl tělem granát, ale von se jen podíval na břicho a šel dál. Vincento to nečekal a… Dělali jsme spolu deset roků, pane. Musíte je zastavit, nebo tady chcípnem!“

„Stejně jednou chcípnem.“ Odpověděl jsem mu lakonicky. Dříve bych tón kterým se mnou mluvil potrestal, ale nyní byla situace jiná.

„To já vím a já v posteli chcípnout nechci, ale chtěl bych některýho z těch prevítů sejmout, víte, pane, pro ten pocit…“

„Chápu tě, Fabio.“ V tom se rozkřičela vysílačka:

„Ježiši, pane, nasadili proti nám nějaký obrovský psi! Jsou to… grch blerk… co?“

„Doprdele, to byl Cedric, je na severním konci! Musíme za ním, tady už to je v prdeli!“ Křiknul Fabio a oba jsme se rozběhli k severní chodbě. Minuli jsme terárium s tou vědeckou pakáží, taky si tam užívali, ale s tím rozdílem, že nemohou nic dělat.

Doběhli jsme právě včas, do sálu nakukovala obrovská psí hlava. Zamířil jsem na ni svojí pistoli a zmáčknul. Nikdy jsem v uzavřené místnosti nestřílel na sedmdesát procent.

Předčilo to všechna očekávání.

Psa, nebo jak to zvíře nazvat, to úplně oskalpovalo a mrštilo ho to dozadu ke kolegům.

Kňučel.

„Díky, pane, to bylo jen taktak.“ Děkoval Cedric, úplně zmáčený od krve.

„Kolik si do něho vystřílel nábojů?“ Ptal se Fabio.

„Plnej buben! A to se ten zkurvenej Francouz dušoval, že to jsou s ocelovým jádrem! Já až ho…!“ Hrozil Cedric, ale plynule přešel do pádu a vypálil směrem do chodby, kudy si přes psí mrtvoly razili cestu dva Gastorové. Ruce jako dvě lopaty a v nich nějaké podivné palcáty.

„Pryč!“ Zakřičel jsem a vypálil do chodby. Ozvalo se mlasknutí a dva hromotlukové byli naraženi na zeď. Fabio se k nim rozběhl s dlouhým nožem. Chtěl jsem ho zarazit, ale bylo pozdě. Skočil na škubající se tělo a začal do ní bodat kinžálem.

„Vypadni!“ Řval jsem na něj, ale byl jak posedlý, druhý Gastor se začal zvedat. Namířil jsem na něj, v tu chvíli Fabio zjistil svůj omyl a dlouze se na mne podíval. Pak vyskočil a s šíleným řevem zarazil svůj dlouhý nůž Gastorovi do hlavy až po střenku. Gastor, jako by mu to bylo jedno, ho chytil svými pazoury. V té chvíli jsem zmáčknul kohoutek.

Druhou ránu už Gastor nevydržel a roztekl se i s Fabiem po stěně. Cedric střílel jako pominutý do další úzké chodby, kde, podle krve která se sem valila, slavil úspěchy. Popadnul jsem ho za rameno a odstrčil. Vystřelil jsem do chodby, zahlédnul jsem čísi bílé oči a pak už jsem vzal nohy na ramena. Za sebou jsem slyšel příšerný Cedricův řev.

„Kam?“ Zeptal jsem se v duchu a zahnul jsem do trůnního sálu, jak trefně nazval Fabio obrovskou jeskyni, kterou vybudovali mniši pro uložení svých ostatků. V rohu se krčila Karolína a doktor do ní pumpoval další ze svých injekcí.

„Vypadněte od toho vchodu!“ Zařval jsem na doktora. Ten odtáhl Karolínu bokem do výklenku, kde stálo kompletní brnění, které údajně patřilo králi Richardovi Lví srdce.

V trůnním sálu byli ještě dva vojáci, křečovitě držíce upravené brokovnice a zírajíc do dveří. Občas bylo dveřmi vidět, jak chodbou někdo proběhnul, ale než jsme vystřelili, tak byl zase pryč. Z okolí se ozývalo příšerné vytí a křik mučených Siciliánů. Těm dvěma, co stáli vedle mne se tak klepali ruce, že nemohli pořádně mířit. Snažili se nám nahnat strach, ale alespoň u mne se přepočítali. Všiml jsem si, že doktor sundal Karolíně řetězy. Chtěl jsem ho napomenout, ale najednou se rozhostilo ticho. Bylo to tak intenzivní, že z toho šel mráz po zádech. Už jsem si na zdejší ticho odvykl, že jsem se až leknutím přikrčil.

To mi asi zachránilo život.

Do sálu vnikla nějaké veliká podivná průhledná bublina, oba vojáci do ní střelili. A to byla chyba, bublina explodovala nahromaděnou energií. Byl jsem vyhozen na stěnu, o kterou byly opřeny erby a zbraně starých králů. Popadnul jsem jedno z kopí a hodil ho vší silou do dveří, právě tam nakukoval jeden ze psů. Dostal to přímo do tlamy a stáhnul se. Instinktivně jsem sáhnul k pasu pro pistoli. Nikde nebyla.

„Kurva!“ Zaklel jsem a nahmátnul jsem alespoň revolver. Vtom do sálu přišla paní Sue. Byla neodolatelná.

Provrtávala mne svýma bílýma očima. Mimovolně mi zacukaly koutky. Měla určité charisma.

Charisma zuřící bouře.

„Bloudivče, budeš trpět tisíce let!“ Řekla hromovým hlasem. „Seš špína, kterou je potřeba exemplárně potrestat!“

„Takovej sem já.“ Řekl jsem a zamířil na ní svůj Smith&Wesson. Vyšla rána. Paní jen zvedla ruku a chytila střelu v letu půl metru před svým obličejem. Načeš mi pohybem ruky vyrazila zbraň.

„Bloudivče, myslíš, že mi ublížíš? Ty, taková nicka, mraveneček?“

Po ztrátě čtyřiačtyřicítky mi nějak došly argumenty.

Přistoupila blíž. Zkoumavě si mě prohlížela, pak řekla:

„Měl jsi spáchat sebevraždu, proč jsi tak neučinil?“

„Já mám život rád.“ Řekl jsem nevinně. Hrozná bolest, daleko větší než na Korsice mi sevřela útroby. Byl jsem vyzdvižen asi metr nad zem.

„Bloudivče, proč si zničil naší základnu!? Jak ses opovážil!?“ Řekla paní, bolest povolila a já spadnul na zem.

„Nemám rád, když se někdo proti mně paktuje s židama.“ Řekl jsem a nahodil masku tvrďáka. Paní přimhouřila oči.

„Ty nevíš co tě čeká… Budeš mě prosit, škemrat o svůj život…“

„Tebe ne.“ Řekl kdosi za ní. Byl to známý ženský hlas. Paní Sue se otočila, za ní stála Karolína držíc obrovský meč v rukou, byl to meč krále Richarda, se kterým dobyl Jeruzalém.

Posvátný meč.

„Ty seš přeci ta malá děvka!“ Řekla paní Sue a já nechtěně pustil do kalhot. Karolína zčervenala jak rak, oči jí zbělely a než paní Sue mohla cokoliv učinit, dopadla ve dvou kusech na podlahu. Já dopadl ( v jednom kuse ) vedle ní.

Z Karolíny šel strach. Psiska se s kňučením vytratila do chodby a utekla pryč.

„Zabiješ mě?“ Zeptal jsem se.

„Ne.“ Řekla Karolína a otočila se k doktorovi, kterému bylo vidět v očích šílenství. „Uvař mrkev!“

***

„Néééééééééééééééééééééééééééé.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai