Imperium Behemorum

Ondřej Neff

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Tak takhle nějak by mohly vypadat české dějiny, kdyby se v minulosti něco odehrálo jinak. Antologie povídek současných českých autorů sci-fi a fantasy představuje klasiky fantastického žánru, jako je Ondřej Neff, Josef Pecinovský, Jiří W. Procházka, František Novotný, Vilma Kadlečková a další, kteří z těch nejfantastičtějších pozic pohlížejí na českou historii. Sestavil Ondřej Müller

IMPERIUM BOHEMORUM

Fantastické dějiny zemí Koruny české

ALBATROS PLUS

Copyright © Ivona Březinová, Vilma Kadlečková, Ondřej Neff, František Novotný, Jan Jam Oščádal, Josef Pecinovský, Jan Poláček, Jiří W. Procházka, Jana Rečková, Vladimír Šlechta, 2007

Selection © Ondřej Müller, 2007

Epilogue © Vít Haškovec, Ondřej Müller, 2007

Illustrations © Jozef Gertli Danglár, Bohumil Fencl, Milan Fibiger, Renata Fučíková, Tomáš Kropáček, Zdeněk Mézl, Jaroslav Sieratovski, Petr Urban, Martin Zhouf, 2007

Cover © Martin Zhouf, 2007

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-01913-0

VILMA KADLEČKOVÁ

O SNOVAČCE A PŘEMYSLOVI

Libušin pohled klouzal po skloněných hlavách lidí, čekajících na její soud. Vladykové, lechové a kmeti; lid čeledí i mužové, ženy i starostové. Pěkná sebranka! V čapkách, sukních i v pláštích. V přilbách, s mečem i s lukem. Pěšky. Koňmo. Přišli si vyslechnout její rozhodnutí.

A ještě nevěděli, co věděla ona: že ho nepřijmou.

V davu se snažila rozeznat ty dva. První z bratrů měl být starší, s hustým vousem; hřmotný, zamračený chlap, asi otylý, nerudný, brunátný a ještě k tomu s pleší, aby bylo hned poznat, že je to ten zlý. Taky si to pěkně polepí. Jen co se ocitne vedle jejího stolce pod korunou lípy, začne hrozit pěstí a vykřikovat, že meze a role a kdovíco ještě dalšího podle zvykového práva náleží jemu.

Pravda je samozřejmě jiná. Je mnohem smutnější. Jeho otec ho neměl rád. Nesnášel jeho hustý vous, hřmotné způsoby, ruměné tváře, otylost a pleš. K stáru byl trochu lekavý a bál se jeho hlasu. A byl taky pěkně paranoidní, takže si vzal do hlavy – mylně, že kluk možná vůbec není jeho. Nebožky už se zeptat nemohl. Ale pozemky odkázal druhorozenému, záludně a bez ohledu na zvyky.

Tedy… starého lecha taky napadlo, že s tím asi bude potíž. Jenže vcelku logicky si řekl, že on už to řešit nebude.

Libuše si podepřela bradu pěstí a zadívala se na řeku pod vyšehradskou skálou. Ne, nemělo smysl hledat rozvaděné bratry v davu. Sami přijdou, a to stejně neodvratně, jako tahle voda teče z kopce a ne naopak. Je to zadrátováno ve hvězdách.

A jako vždycky – ona coby věštkyně má informací až příliš.

Šťáhlav, mladší z bratrů, je nekonečně nudnější než plešatý Chrudoš. Cítila ho ve své budoucnosti tak jasně, tak odporně, jako by vedle kmene její oblíbené soudcovské lípy přešlapoval už teď. Ten kluk je od pohledu nula. Nemá nárok na význačné rysy povahy či obličeje, jenom na soucit. Bude mít mastné vlasy a neurčitou barvu očí. Potí se mu dlaně. (Potí se mu taky nohy, ale to je tajná informace.) Mluví zajíkavě a tiše. Vladykové, lechové a kmeti; lid čeledí i mužové, ženy i starostové ho budou pěkně nesnášet, protože jedničkou místní hitparády je zrovna teď svalovec Bivoj a za nejoblíbenější disciplínu se pokládá chytání kanců holýma rukama. Šťáhlav se jako chytač nechytá. Má tesilové kalhoty a odřený kufřík a… Libuše se kousla do rtu. Rozorané meze. Meze… a role…

„To přesahuje všechny meze! Moje role v celé záležitosti se nedá takhle jednoduše zpochybnit!“ dolehl k ní rozzuřený mužský hlas. „Mám k dispozici rozbor od svého právníka, a ten naprosto jednoznačně potvrzuje můj nárok!“

Tesilový kufřík ležel na stole a bortil se vlastní vahou.

Rozostřené meze… zpochybněné role…

Jestlipak ví, že má taky úplně rozostřený kufřík, napadlo Libuši bezděky.

Zabubnovala prsty o stůl. Zhluboka se nadechla. Kdepak, tohle není Šťáhlav. Tenhle křikloun s brunátnou tváří musí být Chrudoš osobně.

„Podívejte, pane Brunecký,“ řekla rázně, „to je tvrzení proti tvrzení. Vy říkáte, že jste to tak pochopil, ale pan Lech rozhodně popírá, že by něco podobného naznačoval. Žádnou písemnou smlouvu jsme s vámi neuzavřeli. Já samozřejmě uznávám, že jste autorem prvotního námětu. To tady nikdo nezpochybňuje, a taky za něj dostanete odměnu podle dohody. Z toho ale rozhodně neplyne, že jsme měli v úmyslu pověřit vás rovnou taky realizací!“ Viděla, jak se Chrudošova tvář křiví vzteky a někde pod hustým plnovousem se sbírá spousta dechu, aby ho bylo dost na pořádně nenávistnou odpověď. Nesmí ho pustit ke slovu. „Je naprosto v kompetenci pana Lecha,“ pokračovala ostře, „aby si sám vybral, komu svěří další zpracování…“

Chrudoš zuřivě zafuněl. „V každý slušný společnosti –“ skočil jí do řeči.

Libuše zvýšila hlas: „– a realizaci dalších částí zakázky –“

„– zatraceně, v každý slušný firmě –“ hřímal Chrudoš.

„– ale vy v žádném případě –“

„– a mezi slušnejma lidma je zvykem –“

„– nemáte automaticky nárok –“

„– dát to tomu, kdo s tím přišel jako první, kurva práce zasraná!“ vybuchl Chrudoš zuřivě. „Co si vo sobě sakra myslíš, ty náno jedna zmalovaná? To jsem se s tím jako dělal zbytečně? Mám tady hotovej scénář, rozumíš, hotovej scénář! A teď to mám vyhodit z vokna nebo co? Už jsme to rozjeli, mám zamluvený studio… a co jim teď mám jako kurva říct? Zatracená ženská! Dlouhý vlasy! A rozum pořádně krátkej!“ Udeřil pěstí do stolu. Kufřík nadskočil, a v tu chvíli najednou dostal naprosto zřetelné obrysy: teď byl z tmavě modré syntetické kůže, tvrdé jako prkno, a všechny rohy měl okované strašlivým zlatě eloxovaným plechem. Libuše na to otřeseně zírala. Netušila, že je schopná něco tak nevkusného si vůbec představit. Jak její pohled putoval vzhůru, narážel na podobně zlatolesklé knoflíky Chrudošova svátečního obleku, oscilujícího někde mezi námořnickou uniformou a livrejí vrátného. Zatímco váhala, v nejbližším knoflíčku, vzdorujícím tahu napjaté látky na Chrudošově mohutném břiše, se náhle vynořil jemný reliéf s motivem kotvy; načež se uniforma definitivně ustálila. Libuše v duchu úpěla. Společně s nevkusným kufříkem a námořnickým oblečkem se bohužel ustálily i jeho způsoby. Jeho styl řeči. Slovník.

Teď už bude mluvit jenom sprostě. A prakticky bez výjimky na ni bude sprostě řvát.

„Ty tomu hovno rozumíš, jak se má reklama dělat!“ hřímal Chrudoš. „Já jsem z branže! Mám kontakty! Dělám tohle třicet let! Ty nemáš ani ponětí, co já jsem zač!“ Hlas mu přeskakoval. „Toho budeš zatraceně litovat, to ti povídám!“

Libuše na vteřinu zavřela oči. Dej kobylám, to ti povídám; dej kobylám ovsa! táhlo jí hlavou. Zpražila ho pohledem. „Jasně, pane Brunecký. Dejte to k soudu,“ odsekla nenávistně. „My vám nic neslibovali. Máme vlastní studio, se kterým nadále hodláme spolupracovat. Pan Lech má moji plnou důvěru. Pokud se rozhodl svěřit to jiné produkční firmě –“

„A komu jako? Tomu sígrovi Šťáhlavovi? Kretén zasranej!“ vybuchl Chrudoš. „No to jste si teda pěkně vybrali! Moc pěkně!“ Pohrdavě se zasmál a plácl se masitou rukou do čela, až to mlasklo. „Dyť sou to lamy! S těma si teda pořádně naběhneš, holčičko!“ Odfrknul si. „Tyhle ženský, panebože! Co se do toho montujou? Jo, s tvým tátou bylo jinačí pořízení. Starej Krok, to byl profík, ten měl na reklamu čuch, a taky jsme my dva,“ zabušil si pěstí do hrudi, „my dva jaktěživi neměli spolu problém! Ženský by todle vůbec neměly dělat. Ať seděj doma a šijou, a neserou se do menežmentu!“

Libuše si založila ruce a zhoupla se na židli. „Tak to mi držte palce, pane Brunecký,“ řekla ironicky, „ať se dobře vdám.“

Chrudošova brunátná tvář ztmavla ještě o odstín. Kdesi v hloubi plnovousu zuřivě klel, ale naštěstí už ne nahlas. Popadl svůj kufřík, div jí nesrazil ze stolu šálek s vychladlou kávou, a bez rozloučení se vyřítil ze dveří. Libuše čekala hromovou ránu, s jakou dveře prásknou o veřeje, ale byl to jen poryv větru. Ovanul jí tváře. Zašuměl tam nahoře ve větvích.

Staletá lípa za jejími zády. Staleté… předurčení?

Zatínala zuby. Pokud šlo o Chrudoše, vlastně jí ho bylo líto. Její projektový manažer, Bořek Lech, ho neměl rád; připadalo mu, že Brunecký neklade dostatečný důraz na politickou korektnost. Taky ho podezíral, že vykrádá nápady kolegům. Když o něm ale mluvil, sám na politickou korektnost taky dvakrát nedbal. Jaktěživ neřekl – přijde sem pan Brunecký; vždycky jedině – zas přijde vopruzovat ta stará struktura. Lech byl zkrátka dobře zběhlý v magii jmen. Pozici dlouholetého otcova obchodního partnera tohle podemlelo naprosto neodvratně. Teď, zatímco byla Libuše na služební cestě, mu Lech zasadil poslední ránu a zadal rozjetou zakázku začínajícímu studiu HundredHeads. Libuše věděla, že je to proti všem zvykům. Chápala, že to Chrudoš vnímá jako křivdu. Jenže Lech byl za projekt zodpovědný, takže mu nehodlala upírat právo vybrat si vlastní lidi. Coby nová majitelka a výkonná ředitelka Agentury Krok byla naprosto odhodlaná za ním stát.

Chrudoš se rozčiloval někde na chodbě. Vyléval si srdce před sekretářkou a ajtíkem. Pěstí se do hlavy bil a za vášnivé řeči slinou si bradu třísnil. „Hanba nám! Kde jinde v kterém plemeni, kde jinde vládne mužům žena? Jen nám, jenom nám, a proto jsme na posměch. To je líp zhynouti nežli snášeti takovou vládu!“

Dav na vyšehradské pláni šokovaně mlčel. Vladykové, lechové a kmeti; lid čeledí i mužové, ženy i starostové. Dusivé ticho!

Ale, jak se dalo čekat: kdo by se zastával šéfky?

Nikdo vášnivce nezakřikl. Nikdo se neozval.

Libuše sklopila oči. Ruměnec se jí rozlil po tvářích, když si uvědomila, že se právě pro všechny stala vášnivou obhájkyní slizáka Šťáhlava. Bylo těžké hájit právo, když věděla i tamto o jeho nohou. Lidi ho neberou. Posmívají se mu. Není to žádný Bivoj. Taky vůbec nemá přirozenou autoritu. S Lechem si o tom ještě bude muset promluvit, přece jenom. Bude muset…

V davu se zvedaly hlasy. Tu a tam zazněl přidušený smích.

Tohle byl ovšem její mnohem bezprostřednější problém. Všichni k ní vzhlížejí. K její moudrosti se utíkají žádat o nález. Čekají pořádnou show.

I když ne, to není přesné. Především čekají pořádně šťavnatou ostudu.

Libuše se zachvěla. Cítila se tu před nimi jako nahá. Plavé vlasy, spletené do copů, jí spadaly na ňadra. Její holé paže zdobily spirály z bronzu. Záhyby bílého roucha jí ve větru vlály kolem nohou; a věděla, že až ze stolce vstane, podobným způsobem začne vlát i plášť. Bylo to romantické oblečení – stejně jako byla romantická i ta lípa vzadu a sama vyšehradská skála, ale jistotu jí nedodávalo. Jak překřičet vítr? Tady, na otevřené pláni? Vanul přímo proti ní. Mediální potenciál té které scény dokázala zhodnotit naprosto přesně, takže si dobře uvědomovala všechny zápory. Světelné podmínky, dané šedou masou sbírajících se bouřkových mraků, a jejich vliv na celkovou náladu účastníků. Pozdní odpoledne a nepřítomnost šunkových chlebíčků – což znamená, že lidé jsou unavení a hladoví. Šumění listí. Šumění řeky. Výkon předřečníka s obdivuhodným hlasovým fondem. Smích, teď už zaznívající naprosto nepokrytě. Věděla, že její slova bez mikrofonu vůbec nebudou slyšet, a celá se schoulila bezmocností.

Dalo jí velkou práci sebrat odvahu. Namést si do dlaně zbytky hrdosti a drobky důstojnosti. Vstát a postavit se před své obecenstvo… přesně, jak se žádá od kněžny.

„Jest tak. Ženská jsem a jako žena se chovám, že vás nesoudím železnou metlou, zdá se vám, že málo rozumím!“ vykřikla. „Je potřeba, abyste měli správce nad ženu přísnějšího. Mějtež ho! Valný sněm nechť zvolí si vojvodu.“ Nadechla se. „A čeho se dočkáte? Vezme vám syny a zařadí je ke svému vozatajstvu a jezdectvu, aby běhali před jeho vozem! Také dcery vám vezme za mastičkářky, kuchařky a pekařky.“

Najednou už se nesmáli. Mluvila dál; plynule přešla z oddílu osm dvojtečka jedenáct na ty následující, kde toho bylo na dané téma ještě víc. „A přijde den, kdy budete úpět kvůli svému králi, kterého jste si vyvolili, ale Hospodin vám onoho dne neodpoví!“ V obličejích svých poddaných viděla zmatek a dokonce strach. Udělalo to dojem; a proč by ne? Tohle byla staletími prověřená slova. Nejsilnější, jaká se dala vybrat; slova s pečlivě vybroušenou melodií; zbraň dávných snovačů. Libuše po nich sáhla úplně automaticky. Bezděčně – jak už to člověk dělává v nouzi. Jenže vzápětí zpětný ráz té vlny zasáhl i ji.

Z pocitu nepatřičnosti se jí dělalo mdlo. Tahle Kniha knih, to bylo pořádně tuhé sousto. Větší, než na jaké stačila, přestože jiní ji vykrádali úplně bez ostychu. Skoro se bála podívat dolů na své šaty, protože tu byla značná šance, že místo bronzových spirál, kožešin a bílého plátna suknice pohanské kněžny uvidí roucho kněze Hospodinova… a kdovíco ještě najde pod tím rouchem.

Na druhou stranu – co na tom sejde jim? Staří Slované neměli žádné vozatajstvo. Neměli ani armádu; natožpak mastičkářky. Jaktěživi neslyšeli o nějakém Hospodinovi. A stejně to spolknou úplně hladce, tak jako spolkli Rukopisy. Tak jako do sebe nasákli německou velkolepost Wenzigova libreta. Nikdy si neuvědomí, z jakého zdroje ten který citát vzala, jako si nikdy nevšimli ničeho – jejího kancelářského stolu, studené kávy, právnických rozborů či metamorfóz neurčité hmoty Chrudošova kufříku.

Nadechla se. Sundala si ze sebe mládenečkův lněný efod a vrátila se k Jiráskovi. „Žádost vaše se vyplní! Nyní jděte s pokojem domů!“ vmetla do všech těch zaražených tváří. Na okrajích jí začínaly splývat v jednolitou masu stále se opakujících bloků vladyků, lechů a kmetů, lidu čeledího i mužů, žen i starostů; to byl jasný příznak vyčerpání. Potřebovala se co nejdřív stáhnout do čarovné zahrady do nejzazšího kouta; a nejlépe rovnou do přístřešku z plochých kamenů, od rozchodníku a mechu zelených, kde prokmitává se mdlým leskem stříbrné hlava se zlatými vousy dřevěné modly. Pravda, tohle bylo pro změnu vykradené z Kyjeva, ale Perun byl kámoš. Na začátku se dohodli, že právě jeho stříbřenkou natřená hlava bude představovat cestu ven. Jenže dojít k ní musela důstojně a v předpokládané chvíli, aby se nedostala do rozporu s logikou obrazu.

Nikdy si ničeho nevšimli.

A nikdy si nevšimnou. Snad.

Musela tomu věřit. Vycouvat z téhle scény, než někdo začne postrádat očekávané pokračování.

Zatímco jim kynula a opouštěla nádvoří, dávala si záležet na šatech: pěkně je v představách urovnala, aby z nich zase byla bělostná stylová říza jako při opeře, rozevlátá a zlacená jako od Myslbeka, vyztužená sádrou, prodchnutá duchem secese. Na spirálách se všichni vykladači shodli, ale jinak nemá nikdo ani ponětí, co staří Slované nosili doopravdy. Tohle je odraz odrazů. Tak se ho úporně držela: tvrdohlavě a s oddaností věci, ze všech sil, které v sobě ještě dokázala posbírat…, aby nedošlo na podrobnosti, na které nesmí dojít, a nezazněla jména, která zaznít nesmějí…

„Bezvadná práce, Libby. Koeficient SD přes osmdesát procent,“ řekl Alan Verner. Natáhl se přes stůl a natočil k nim monitor, aby viděli graf.

„Promiňte, pane inženýre, ale… ale měl byste radši říkat křivka věrohodnosti,“ ozval se zajíkavě doktorand Šťáhlavský. Zpocenou rukou si odhrnul mastné vlasy z obličeje. „Totiž… tyhle anglické termíny jaksi… chci říct… tedy, samozřejmě to všichni známe jako Suspension of Disbelief, ale… ale…“

Verner se pohodlně opřel v křesle a zadíval se na něj. Vlídně se usmál.

„Totiž… jestli nebudeme důsledně používat nějaké slovanské… slovanské názvy…“ pokusil se Šťáhlavský znovu, ale pod Vernerovým jízlivým pohledem ho nezadržitelně opouštěla odvaha i hlas.

Alan Verner poklepal prstem na vyhaslou ledku. „Mašina nejede!“ oznámil. „Všechno jsem vypnul, oukej? Zádně reziduální pole. Jsme úplně bez virtuálu.“ Mrknul na Libuši, která tiše stála vedle dveří. „Zahoďte čistonosopleny! Teď máte vzácnou příležitost mluvit, jak vám zobák narost, pane kolego.“

Květoslav Šťáhlavský chvatně přikývl. Dusil se pobouřením, ale dalších námitek se neodvážil; jen si úporně zastrkával pramínek vlasů za ucho a nervózně se kousal do rtu. Z pomyšlení, že vedoucí projektu přistupuje k věci tak laxně, byl zjevně napůl šílený. Pod hnědými manšestráky se mu třásla kolena. Dalo se taky předpokládat, že se mu potí dlaně. Libbin pohled bezděky zabloudil na tuhé, beztvaré, levné boty čínské provenience, které hermeticky oddělovaly od světa jeho nohy, ale rychle se zase vyhoupl zpátky k obličeji. Doktorand Šťáhlavský neměl nohy. Neměl ani žádné jiné části těla – nebo si je aspoň nepřipouštěl. Skládal se jen z prstů, které byly zapotřebí k psaní na klávesnici, z očí za hradbou tlustých brýlí, které byly nutné ke čtení, a z mozku. V mozku toho měl spoustu. Vystudoval historii, archeologii a dějiny umění. Byl jistě aspoň třikrát chytřejší než Verner. A co se týče jmen, měl samozřejmě úplnou pravdu.

Jenže Alan Verner byl zase dvakrát starší a svou třetinu rozumu dokázal vytěžit podstatně líp.

„Tak se přece posaďte, slečno Libby!“ pobídl Libuši. Vstal a přistrčil jí židli. „Dáte si trochu koňaku, že jo? Nebo kafe?“ V černých očích mu zajiskřil smích. „Tři hodiny ve virtuálu, to je pořádný nápor na nervy, a zvlášť v tak vysoké manažerské funkci! Ale pěkně jste jim to nandala.“ Ironický úsměv jeho rtům slušel, hodil se k jeho úzké, snědé, trochu vyžilé tváři. „Upřímně řečeno, za takový výkon vám dlužím spíš večeři než kafe, co tomu říkáte? Znám jednu pěknou restauraci… pokud se ovšem smíříte s tím, že je jenom francouzská a ne slovanská.“ Pořád se smál. „Máte ráda ryby?“

Mohutná ramena. Mohutné sebevědomí.

Libuše s povzdechem dopadla na židli. Než stihla cokoliv říct, Alan Verner před ni postavil skleničku a nalil jí pití. Jak se tak nad ni nakláněl, ucítila jeho kolínskou. Všimla si hustých černých chloupků ve výstřihu košile, rozepnuté o dva knoflíčky níž, než by bylo vhodné. Všimla si taky zlatého řetízku s měsíčním znamením Býka, který probleskoval tam v houštinách. Měl to být kanec. To by mnohem lépe odpovídalo situaci. Jenže prase mají v kalendáři jenom Číňané.

Kromě toho, tajný agent Alan Verrat byl původní profesí informatik, ne agronom, takže se nedalo předpokládat, že tahle dvě zvířata vůbec dokáže rozeznat jedno od druhého.

Libuše odvrátila oči. „Pokud jde o slovanské názvy, bylo by rozhodně bezpečnější držet se jich naprosto důsledně,“ řekla stroze. Zmínky o kafi, večeři i rybách nekomentovala. „Jestli má mít tenhle projekt takový dosah, jaký požadujete, neměl byste riskovat, že se spletete, až ta vaše mašina pojede.“

Vernerův úsměv trochu pohasl. „Já si dokážu dávat pozor na jazyk,“ odsekl. „Nemohl bych dělat tuhle práci, kdybych nebyl schopen se za všech okolností ovládat! Člověk nesmí být zas tak úzkostlivý. V tom je ten trik – vždycky umět správně odhadnout míru rizika.“ Vrhl na Šťáhlava pohled plný pohrdání. Přehodil si kance přes záda.

Libuše seděla se zakloněnou hlavou a ledovými prsty si masírovala spánky. Viděla to úplně jasně, sotva zavřela oči: mohutné Bivojovy paže, zvedající břímě. Jeho třpytící se pás: široký, rudými řemínky ozdobně prošívaný, stříbrnými drobnými hřeby všechen pobitý, jako okutý, s bronzovými puklami a lesklým řetízkem. Ten chřestil o skvostné kování, jak se jen pásem hnulo.

Bivoj chřestil rád.

Jenže, zatraceně, ona nebyla žádná Kazi, aby na ni zrovna tohle zabralo.

Jako když oštěp zasviští kolem uší, ostře se jí připomnělo to, co ve virtuálu nevyslovila. To, čemu se horkotěžko vyhnula, když zmizela z nádvoří a prokličkovala do zahrady. Tihle dva se starali jen o čísla; sledovali hlavně hodnoty SD, neboli – jak doktorand Šťáhlavský správně podotýká – křivky věrohodnosti. Zatím si vůbec neuvědomili, že z té scény něco podstatného vynechala. Že vynechala… někoho.

Jenže Libuše byla toho jména plná. Stoupalo jí hrdlem až k hornímu patru a pálilo ji na jazyku. Drnčelo jív uších. Roztahovalo se jí v hlavě jako lepkavý chomáč svízele. Bořila se do brázd rozoraného pole… po kotníky, po kolena, po pás.

Ten, kdo schraňuje a přerovnává. Ten, kdo spojuje a mísí. Kdo hněte, obrací a vkládá… kdo tvaruje a mění. On sám…

Šustily papíry. Doktorand Šťáhlavský taky usilovně přerovnával; prohrabával se dokumentací, pročítal tabulky a grafy s hlavičkou Imperium Bohemorum a při tom sbíral odvahu. Byl by se rád věnoval práci, ale Bivojův jízlivý úsměv a její pevně zavřené oči byly poněkud na překážku. Šťáhlavovi nebylo nic platné, že je z nich tří nejchytřejší.

Naopak. To bylo na překážku taky.

„Co se týče dalších scén… a hlavně pak toho moravského prvku… ehm, v té, jaksi… v té postavě Jaroslava ze Šternberka…“ ozval se konečně v nekonečných rozpacích. „Jestli tedy máme použít konstrukt… chci říct strukturu… ne, ne… omlouvám se. Vždyť jsme se přece dohodli, že zavedeme termín snivotvar…“ Odkašlal si. „No, takže… pokud máme nějak naplánovat manifestaci snivotvaru z Rukopisů, například v podobě Libušiných proroctví –“

„O tom jsem si právě taky chtěla promluvit,“ přerušila ho Libuše jemně, ale nesmlouvavě. Nehodlala dopustit, aby tu někdo plánoval scény. „Ale než se zaměříme na jednotlivé epizody, ráda bych si ujasnila celkové vyznění.“ Teď se uráčila oči otevřít. Zadívala se přímo na mladíka, čímž ho odsoudila k dalšímu přívalu rozpaků a potu. „Já si samozřejmě uvědomuju, jak byly všechny tyhle věci kolem kněžny Libuše důležité v době obrození. Pracuju v reklamě. Dokážu posoudit mediální potenciál nějakého námětu. Ale, přece jenom – teď je úplně jiná doba. Doopravdy chcete právě tohle?“

Doktorand Šťáhlavský se zajíkl. „Tedy… možná… možná by to mohlo být stylovější,“ připustil váhavě. „Rozumíte… třeba ty kostýmy a tak… by bylo lepší udržet v té… jaksi… v té historické rovině. Takové očividné anachronismy jako třeba… no, jako třeba kancelářský stůl… to je vlastně i trochu funkčně nepatřičné, že, když se takové prvky mobiliáře… chci říct, nábytku… ocitnou… jaksi… někde v exteri… tedy, jak bych to… ocitnou na pažitu.“ Otřel si pot z čela. „Pod lipou, rozumíte. To by se mělo odbourat.“

„Ale prosím vás! Ve virtuálu nejsou žádné kostýmy!“ okřikl ho Alan Verner. „Virtuál je nově tvarovaná skutečnost! A pokud jde o styl, který tady slečna Kroková zvolila, ten bych v žádném případě neměnil,“ pokračoval s dobře rozdmýchávaným ohnivým zápalem. „Libby dělá svou práci bezvadně. To je přesně ono – vdechnout mýtu život! Přenést ho do současnosti. Pojmout ho tak nějak –“ luskl prsty, „kreativně!“ Usmál se a mrknul na ni. „Zkrátka: zachovat ducha, ale tak, aby to bylo blízké našim příjemcům. Tohle chce inovace, ne nějaké pedantické přežvykování obrozeneckých blábolů.“ Naklonil se k ní a ruka mu jakoby bezděky sklouzla na její koleno. „Byla by z vás úžasná herečka, Libby. Vážně! To se hned pozná talent.“

Libuši zatrnulo. Oslnivě se na něj usmála a zrovna tak bezděky se natáhla pro kabelku, aby měla záminku odstranit pařát nenápadně. Praštit Bivoje nemohla. Pokud si neměla obstarat zarytého nepřítele, bylo naprosto nutné, aby ryby po francouzsku nepřestaly viset ve vzduchu. A zároveň – dokud tam tak pěkně visí – musela podniknout jisté opatrné manévry a zajistit si co největší volnost v interpretaci, než se pozítří ocitne ve virtuálu na další tři hodiny.

„A vy byste zase udělal skvělou kariéru v reklamě. Blízké našim příjemcům – to jste vystihl úplně přesně, pane inženýre,“ ujistila ho vřele a obrátila k němu vlahé oči Marilyn Monroe. „Máte progresivní myšlení!“ Levitaci ryb se snažila napomáhat aspoň lichotkami a vytrvalým úsměvem, když už nehodlala zapůjčit nohu. „Je nutné vložit do známého příběhu nové tendence, a ne se snažit zakonzervovat ty staré. Jsem doopravdy ráda, že se na téhle koncepci tak báječně shodneme.“ Rozhodila rukama. „Vždyť to vidíte sám! Libuše je dneska každému ukradená. Není in. To, co udělala je úplně proti duchu naší doby. Nikdo už není schopen pochopit, proč se bez boje stáhla ze scény. Dnešním holkám v jejím věku je to absolutně cizí. Nikdo snad nechce, aby celý takzvaný český národ stmelovala zrovna taková šovinistická scénka, kdy nějaký přisprostlý buran pošle kněžnu zpátky k plotně.“

Rozhostilo se tíživé ticho.

Květoslav Šťáhlavský překvapeně zamrkal. A inženýr Verner se nepatrně odtáhl. Najednou už Libuši nesahal na koleno. „Ale no tak, Libby,“ prohodil, „neříkejte mi, že jste taková feministka! To jsme si asi nerozuměli.“ Založil si ruce na hrudi a zády se opřel o stůl. „Co by na tomhle mohlo komu vadit?“

„Totiž…“ vyhrknul Květoslav Šťáhlavský v téže chvíli. Zároveň si zděšeně uvědomil, že promluvil, a jeho prsty křečovitě zalovily v mastných cárech na hlavě. Uchvátily nový pramínek vlasů k omotávání. „Tohle je přece taková velkolepá… taková archetypální…“ zkoušel to statečně. Nehty zadrhávaly o lalůček ucha. „Všechny kapacity v oboru se shodují, že ta legenda je přece hezká. Tak, jak je! Kněžna Libuše má takovou tu… tu svou ženskou stránku.“ Tváře mu najednou zrudly.

Možná si v tu chvíli pod výrazem ženská stránka přece jen něco konkrétního představil; něco, co zasáhlo ono neznámé území mezi hlavou a botami, kde jinak žili jen lvi. „Je to celé takové slavnostní,“ uzavřel bezmocně, než ho rozpaky znovu udolaly.

Agent Verner se ušklíbl. „Je to zkrátka historie. Nebo, řekněme, historicky podmíněná představa,“ uzavřel stroze. „Ženské dojde, že se nemusí obtěžovat se státnickou funkcí, když chlapa drží na háku přes postel. Vdá se a přenechá vládu jemu. Načež sedí doma, věští a po nocích mu něco našeptává. Tahá ho do jeskyňky a ukazuje mu ty svoje poklady. Paráda, ne?“ Vlčí úsměv na jeho rtech na okamžik doopravdy přesáhl hranice oplzlosti, ale pak se urychleně změnil zpátky v pouze světácký. „Každý přece ví, jak to na světě chodí.“

„Pokud si řekneme, že na světě to nějak chodí a my na tom nic nezměníme, nemusíme tady sedět –“ zavrčela Libby a mrkla na hodinky, „– v půl jedenácté večer!“ Roztomilé úsměvy jí beznadějně došly. „Vy jste si to vymysleli. Vy máte teorii, že snovači dovedou formovat nevědomé představy přímo. Naplánovali jste projekt, spočítali jste rovnice… a obstarali jste si na to tenhle šíleně drahý generátor virtuálu, proboha! Jestli není celá tajná služba podplacená od šéfa až po uklízečku, musíte snad aspoň trochu věřit, že to funguje!“

„My víme stoprocentně, že to funguje,“ odsekl Verner.

„Čili by možná stálo za to věnovat trochu víc pozornosti scénáři a vyznění…“ Libby zarytě ignorovala všechny varovné signály: náhlý chlad v jeho očích i jeho pevně sevřené rty. Neodbytně pokračovala. „…a ujasnit si, co vlastně chcete českému národu podsunout.“

„Tajná služba nikomu nic nepodsouvá!“ vybuchl Verner. „Zrovna tohle je ukázkové novinářské klišé, zatraceně! Takhle nám předhazovat manipulaci! My máme přesně stanovený cíl, a to je obrana před cizorodými idejemi. Podívejte se, jak to vypadá v zemích, kde proti tomu nic neudělali. Jak dopadli v Paříži, když si tam natahali přistěhovalce s tím jejich fundamentalismem! Samostatný stát bojovníků Alláhových v St. Germaine! A tohle máme mít přímo v srdci Evropy? Skandál! Copak chcete, aby byl z Prahy nějaký Bagdád?“

„Francouzi pořád ještě mají svoje restaurace, ne?“ podotkla Libby potměšile. „I když jim tam vaří Thajci.“

Verner se na ni díval s čirou nenávistí. „Jo. Ale vy jste spíš na knedlíky, co?“ ucedil.

Slyšeli to oba stejně jasně: ryby po francouzsku s plesknutím spadly na podlahu.

„Uvědomujete si, co jste právě řekl?“ zeptala se Libby. Teď, když bylo cour doopravdy passé, už se nemusela obtěžovat skrývat jízlivost. „Holka, která má ráda ústřice, je sofistikovaná dáma. Holka, která si vybere syrové opičí mozky, je pikantní dobrodružka. A holce, kterou chcete urazit, řeknete, že je na knedlíky, protože knedlíky se zelím může jíst jenom sádelnatá bečka bez maturity, která je na podpoře a na rande chodí v teplákách. České knedlíky zapíjí českým pivem. Nahlas říhá a neví, na co je bidet. Jaká hrůza!“ Odfrkla si. „Češi si žádných národních symbolů neváží. Když dojde na jejich identitu, mají Čecha Karla Němce. Tisíckrát radši budou říkat koeficient SD místo křivka věrohodnosti. A čím víc jim budete pěchovat do hlavy nějakou vypulírovanou legendu, tím víc jim poleze krkem – stejně jako leze krkem vám. Možná by bylo dobré konečně si to přiznat a pokusit se –“

„O co se to tady snažíte?“ zasyčel Verner s ledovým vztekem. „Tohle není folkloristický seminář! Zatraceně, po vás tu nikdo nechce rozbor motivů. Na to máme odborníky! Tady pana doktoranda, který to studoval! Vy jste dostala za úkol ztvárnit scény z legend. Legendy jsou přesně dané. Od kněžny se čeká, že důstojně stojí a věští. Jakmile dověští, sklapne kufry a zaleze do jeskyně. Hotovo! Jestli vám Jirásek nepřipadá dost inspirativní, pusťte si sakra do sluchátek ty pitomý fanfáry!“

Libby se pro sebe ušklíbla. Agentu Vernerovi, údajně schopnému sebeovládání za každé situace, se to zrovna nějak vymklo. Ani nepotřebovala věštecké schopnosti, aby pochopila, v čem je problém: sklapnutí kufrů zkrátka neprovedla dost rychle. Zvládla důstojné stání, ale strkanice kolem jeskyňky se nevyvedla; a Verner neměl dost velkorysosti, aby jí odpustil její dlouhé vlasy. Smrtelně ho urazilo, že se Libby nezdá projekt dost dobře připravený. Jakékoliv rady či soudy nějaké ženské si nehodlal nechat líbit o nic víc než Brunecký.

A co horšího – nedalo se s tím vůbec nic dělat! Najednou to viděla. I kdyby se nakrásně ostříhala na ježka, nálepku osoby s krátkým rozumem už jí to neodpáře. Verner se jí musí vysmát vždycky, aby mu jako muži náhodou nebylo hanba. Je úplně jedno, že ji na začátku o spolupráci sám požádal. Je jedno, že to byl on, kdo si ji vytipoval – kdo za ní přišel do kanceláře, oznámil jí, že je takzvanou snovačkou, vhodnou na tajný projekt, a donutil ji zrušit všechny odpolední schůzky. A zrovna tak je úplně jedno, že v hloubi duše s jejími námitkami souhlasí.

Tohle byl důvod, proč kněžna v legendě udělala to, co udělala. Proč – řečeno terminologií Bivojů – sklapla kufry a nechala to být. Nemělo smysl se hádat. Libuše nemohla říct absolutně nic, co by kohokoliv přesvědčilo. Mohla jedině odejít.

Agent Verner tu stál se založenýma rukama a ostentativně zíral pres její hlavu. Zatímco čekal, až se ta pitomá ženská zesměšní hysterickými výlevy, jízlivost z něj sršela jako naježená srst. Libby si povzdechla. „No tak už se nezlobte, Alane. Říkal jste přece, že to dělám dobře, ne?“ prohodila s nevinným úsměvem. „Vy jste samozřejmě profík. Máte to všechno rozmyšlené, a to já bych nikdy nechtěla zpochybňovat. Snažím se jenom upozornit na jednu drobnost.“ Nadechla se a vykročila na tenký led, dokonale soustředěná na ten nadlidský úkol: prokličkovat, a přitom nenaštvat. „Tahle legenda už jednou byla využitá jako mediální zbraň. Udělali z ní ikonu; takové pěkné, výrazné logo, aby prosadili národní identitu na trhu. Zkonstruovali pravzor všeho Slovanstva, aby ho mohli Rakušanům omlátit o hlavu. Jirásek byl přesně to, čemu vy říkáte snovač. Průměrný spisovatel – a přesto dokázal vtisknout ten obraz tak hluboko, že nám tady dodneška leží jako tuna betonu. A to je ten problém. I pod základním kamenem vždycky ještě něco je. Bahno. Červi. Cokoliv. To, že je nevidíme a nijak k nim nemůžeme, je šíleně nebezpečné.“

Verner ji cynicky pozoroval. „Bahno a červi?!“ uchechtl se. „To jako myslíte vážně?“

„To myslím obrazně,“ ujistila ho Libby. Ušklíbla se a založila si ruce. Byla to svým způsobem obrovská úleva, že už se nemusela pokoušet s tím nádivou koketovat. „Jsme v nepříjemné situaci: použitá interpretace nám už nevyhovuje, ale zároveň je natolik silná, že původní tvar skrz ni nevidíme. Můžeme ho opatrně osekávat, ale co nám zbude? Falešné je skoro všechno. Aby vytvořili národní legendu, vykradli bibli. Vykradli antiku, kde se to všemožnými legendami o zakládání měst jenom hemží! Sto padesát různých Sibyl pronášelo věštby! Sibyla Kumská, to je celá ona!“ Libby ze sebe ostře vyrážela slova. Zmocňoval se jí opravdový zápal; zrádná věc. „Motivy si autoři půjčují. Přebírají je. Což má paradoxní důsledek – motivy jsou zaměnitelné, a tím pádem nedůležité. Když vynecháme všechno, co bylo cizí, zůstanou jenom kulisy. Jenom jména. V těch je skutečná síla! V těch je svébytnost. Ta mají schopnost měnit a stmelovat! Jenže problém –“ Viděla, jak se Verner nadechuje k nějakým námitkám, a zvýšila hlas. „Problém je v tom, že nějaké vyznění, nějaký motiv se nakonec najít musí. Jasný reklamní záměr! Nestačí držet se vnějších symbolů, protože když nebudete přesně plánovat jejich význam, různé další asociace nemáte pod kontrolou. V ruce vám zůstane prázdná šablona – a prázdnou šablonu může naplnit cokoliv.“

Zírali na ni. Verner vypadal konsternovaně. Kousal se do rtu. Opravdu rád by se jí vysmál, to bylo vidět, ale nedokázal si její proslov přebrat natolik, aby v něm našel vhodný terč. Nepochopil ani vzdáleně, co se mu snažila říct. A ona… ona se nechala hloupě unést. Prozradila víc, než měla. Vypadla z role, kterou tady chtěla hrát.

Tiše si spílala. Co ji to proboha napadlo, mluvit o jménech?! Jenže ohnivý zápal ji strhával. Ta šílená síla vizí. Pravěký proud podemílal kancelářskou židli s nohama z kovových trubek, na které seděla. Pravěký vítr nadouval tuhou látku jejího světle modrého manažerského kostýmku. Vůbec nic proti tomu nezmohla.

V rozpacích odvrátila oči; a ty se srazily se Šťáhlavovým pohledem… symbolicky vzato, s ohlušujícím třeskem.

Květoš Šťáhlavský mlčel celou tu dobu. Mlčel prakticky neustále, protože jakýkoliv hovor pro něj znamenal spoustu koktání a rozpaků. Byl k tomu taky vhodně uzpůsobený: člověk, který má jen hlavu a prsty, pravděpodobně dokáže i nedýchat. Umění nenápadnosti dovedl k takovému mistrovství, že na něj Libby doopravdy zapomněla. Ale teď se na ni díval – a ona najednou věděla, že Šťáhlav to na rozdíl od Vernera chápe přesně. Stačilo, aby letmo naznačila směr, a supervýkonný procesor, který nosil nahoře na krku maskovaný za hlavu, už vyhodnocoval možné kombinace do kdovíkolikátého kroku. Viděla jeho soustředěný výraz. Viděla každý pór na jeho uhrovité pleti. Cítila, jak se jí protáčejí panenky.

Prudce se nadechla. Šťáhlav není důležitý, opakovala si úporně. Pro mě ne! Nechci o něm nic vědět. Nechci – o něm – nic – vědět!

Snažila se udržet své mžikající oči pevně zafixované na určitý bod. Hlídat svůj obličej. Hlídat svůj jazyk. Hlídat si tu židli s kovovýma nohama a podlahu pod módními lodičkami.

„Tři dcery Krokovy,“ zamumlal její jazyk.

„Cože?“ zajímal se Verner.

„Kazi má léčitelské schopnosti. Teta hovoříš duchy. Libuše, nejmladší, vyniká Velkou…“ drmolily rty.

„Koukněte, Libby… není vám něco?“ ptal se Verner s obavami. Vzal ji za rameno. „Hej, tohle přece –“

Libby mu obrovskou silou srazila ruku. Nevěděla, že ho ten nečekaný náraz mrštil proti zdi; ve skutečnosti ho totiž absolutně nevnímala. Upřeně zírala na Květoše alias Šťáhlava a bubínky v uších jí vibrovaly dozvukem křiku, který zdaleka ještě nezazněl. Zatínala nehty do dlaní. Pot jí stékal po čele a rozmazával make-up.

„Tři dobré víly. Tři krásné panny! Tři kněžny!“ vyrazila ze sebe. „Všechny… tak laskavé… a dobré… a moudré! Takhle je vylíčil snovač! Zářivá… bílá. Luzný zjev! A všichni další to od něj opsali… tupě… bez uvažování.“ Ostře se zasmála. „Co naplnilo šablonu? A co se stane teď, když je prázdná? Jaká další podoba se vetře do formy starých jmen, které se nám sypou pod rukama?!“

Její hlas dostal zvláštní tón. Oči to vzdaly a přestaly se pokoušet na cokoliv se zaostřit; vklouzly pod horní víčka, kde beztak viděly jenom mlhu a nekonečné prázdno. „Kazi léčitelka… dlaní utěšitelky chladí žár v mužově klíně,“ mumlal ten cizí, hrdelní hlas. „Ale kde leží říše duchů, kde?!“ Libby se zajíkla. Ruce se jí roztřásly; a vzápětí se její hlas v divokém jekotu vzepjal k sádrokartonovému stropu a zářivkám. „Mo-raaa-naaaá!“ Vstala a vztáhla ruce k Šťáhlavovi alias Květošovi. „V průvlaku temnot… ta nejzáludnější… zlovolná Teth s prsty z pavučin; vidím… vidím její záští planoucí zraky, upřené na tebe! Toť ona sama, nenávistná Teth! Teth, jež proklouzne po hraně mezi soumrakem a nocí… Teth, jejíž kročeje odvane vítr, jako by ani nebyly; Temná, jež se zpíjí býlím z Oškobrhu v straně půlnoční… ona sama, vzývající síly země… tančící do úsvitu na rohoži z kostí!“ Její křečovitě zkřivené prsty se téměř dotýkaly jeho obličeje. Květoš Šťáhlavský na ni zíral s pokleslou čelistí a snažil se trochu si odsednout.

„Mějť to na paměti, Staglave, střež se jí, a Morana nechť stráží tvoje kroky… protože Teth je tvou smrtí a zkázou, sotva ruku vztáhneš…“ zamumlala Libby ochraptěle.

Vzápětí ztěžka dopadla zpátky do židle. Zamrkala. Oči vyklouzly zpod víček a dokonale příčetně se rozhlédly kolem: mohly si vybrat z výhledu na Květoslava Šťáhlavského (poníženého do hloubi duše, protože teď i jemu unikají logické souvislosti), a výhledu na Alana Vernera (poníženého zrovna tak, protože se marně snaží vyškrabat na nohy po nedůstojném a bolestivém pádu mezi radiátor a stůl).

Libby si povzdechla. V rozpacích si uhladila sukni manažerského kostýmku. Nic z toho jí kladné body nepřidá, to jí bylo celkem jasné i bez věštění.

„No… takže… nějaké dotazy?“ ušklíbla se, zatímco si protřepávala prsty, ztuhlé jako led.

Slavoj zívl a poškrabal se na mohutné hrudi. Povytáhl si pozlacený pás. „Tož ona mluví s duchy, u sta bogů,“ zamumlal. „Tys měl o tom potich, Záboji?“

Záboj otočil hlavu a tiše hleděl ke zdi slavínského hřbitova. „Jsouť pomatené mysli, ty tři děvy všecky,“ řekl. „U Peruna! Přej si radši, huťapo, ať se k nám nevrátí.“

Slavoj znejistěl. „Co nám mohla chtíti?“

Záboj neodpověděl. Tohle radši nechtěl ani vyslovit. Slavoj, pověstný naprostým nedostatkem představivosti, měl velikou výhodu: toho netrápili žádní běsi a celkově vedl mnohem poklidnější duševní život. O ten ho Záboj rozhodně nechtěl připravit.

Pohledem provázel stín, klouzající po stěně hřbitova. „Čísti dovede, zdalipak sis toho všiml?“ poznamenal jenom. „Vratislavova se jí nelíbí. Jinou ulici si hledá. Slyšíš ten zvuk? To její spáry odrhují zdi! Draži si na stavení nechává, aby nezapomněla. Dívá se na ty destičky červený. To ji rozezlilo, že všecky ty zdejší pěšiny mají jména kňazův a vojvodův! Netřeba jich více –“ Zarazil se. Zazdálo se mu na chvíli, že se kněžna vrací. A nijak si nepřál zažít to znovu. Nechtěl znovu vidět děsivý úsměv na vědminých bezkrevných rtech… nechtěl znovu pocítit, jak se kámen podstavce drolí pod jejími černými nehty.

Ale nebyla to ona. To ho jen na chvíli zmátly stíny stromoví, zachvívajícího se ve větru. Teta – ta, která mluví s duchy – už se nehodlala vracet na Vyšehrad. Ani teď, ani jindy. Halogenové reflektory, namířené na portál chrámu svatého Petra a Pavla, vydávaly cizí, nepřirozené světlo, a to nijak nesvědčilo demonstraci pravěkých slovanských sil. A co nezapudil reflektor, zapudili křesťanští svatí. Hledala si jiné útočiště. Rozhraní dne a noci. Jak se vzdalovala, iluze života se vytrácela a kámen se vracel k naprosté nehybnosti… kamene.

Zvláštní. Dalšího dne se jistá průvodkyně s leknutím zadrhla v půli věty, když při výkladu o díle Josefa Václava Myslbeka nedopatřením zvedla oči k těm, o kterých mluvila. Záboj se díval přímo na ni; měl docela jinak otočenou hlavu než dřív, o to by se vsadila. Kamenný věnec, jindy vysoko zdvižený v napřažené paži, držel skloněný k zemi.

Průvodkyně v tom žádné mystické zlé znamení nehledala. Protírala si oči; pak dumala, jestli v kávě a celozrnném rohlíku, které měla k snídani, mohly být nějaké drogy, a nakonec si řekla, že si to sousoší asi špatně pamatuje. Nespekulovala o tom, jestli ta Zábojova únavou spadlá ruka může věštit zkázu celého českého národa.

To za ni udělali novináři v nejbližší víkendové příloze.

Ovšem tou dobou už byla Teta dávno pryč – na cestě nazdařbůh, vržená do nepovědomého světa, ztracená bez mapy prastarých hradišť. Kráčela směrem půlnočním – napřed podél řeky, kde voda balvany vltá a dává jí tak jméno; jenže od proudu vltavého se zakrátko odchýlila a pustila se přímější cestou; pořád, pořád na sever. Spáry na jejích nohou vysekávaly hluboké rýhy v asfaltu dálnice D8. Krajnice se bortila pod údery jejích chodidel. Zřítila se plechová stěna montovaného velkoskladu, když o ni zavadily Tetiny dlaně, a nezabránilo tomu ani hrdé jméno Logistické centrum – Technology Park. Cíl Sestry nejtemnější ležel vpředu, utopený mezi zářícím cimbuřím plastosnubných Kralup a zrádnými bažinami jedutvárných Neratovic. Střed mocného víru energie… hora všech hor.

Anka Kazimová si odepnula jmenovku a pomačkaný bílý plášť hodila Majce do koše na špinavé prádlo. Místo něj si vzala ze skříně bílou koženkovou bundu, lesklou, s kapucou s nadýchaným lemem ze stříbřité kožešinky.

„Tak už valíte? Tož si to tam na tom Príglu pěkně užíte, paní doktorko!“ Majka jí s úsměvem mávala. Sama nebyla v bílém. Měla žlutobéžový kalhotový komplet technického personálu. Sestřičky, které stály o stupeň výš, zase nosily levandulově zelenou. Ale s doktorkou Kazimovou dobře vycházely všechny, bez ohledu na barvu. Zbožňovaly ji s oddaností hlasitou i tichou.

Kazi úsměv opětovala a prohodila pár zdvořilostních vět. Dneska se bude v jachtecu rožnit. Je to paráda, joj, mít zas po měsíci volný víkend! Trávit čas na lodi nad lodí zatopeného kostela. Ještě několikrát to zopakovala úplně všem, než se jí povedlo definitivně za sebou zavřít prosklené dveře druhé chirurgické kliniky a magicky zmizet za automatem na kávu.

Jak sbíhala po schodech, stroze nemocniční styl ustupoval stylu historickému: kamenným sloupům a vysokým stropům, které tu zůstaly z jinačích dob. Nemocnici svaté Anny měla Kazi ráda – a nejen proto, že měla ráda všechno, co začíná na písmeno A. Budova jí něčím připomínala Anežský klášter, kde se (taky v jinačích dobách) vydávala za řeholnici, tak jako se dneska vydává za anestezioložku. Kazi nevadila práce. Nevadily jí noční modlitby ani noční směny. Nikdy se nikdo nedověděl, kolik že zbožných bratrů vlastně za svou kariéru dokázala svést. Svedla i pár zbožných sester. To byl taky důvod, proč na křesťanství vzpomínala vřele a s nostalgií. Škoda, že je tahle vlna na ústupu; odliv vtahuje do čítanek a zapomnění pikantní boje o cudnost a proti hříchu, ve kterých se zmítal právě doznívající věk Ryb.

Proběhla vrátnicí a utíkala na šalinku. Jarkovi nikdy nedovolila, aby jí koupil auto, přestože jí to vnucoval nejmíň padesátkrát. Na Pekandě se stejně jaktěživo nedalo pořádně zaparkovat – a především, od svých milenců si ze zásady nebrala žádné drahé dárky. Mělo to spoustu výhod: jim zbývaly peníze na útratu v restauracích, ona se necítila tolik svázaná, a ještě to vzbuzovalo zdání upřímnosti. Kazi nebyla žádná děvka, která by měla chlapy pro prachy. Měla chlapy jen tak, pro nic za nic, bez postranních záměrů. Během věků už tolikrát přišla o celé jmění, že se nijak nerozpakovala ze svých vztahů peníze úplně vynechávat.

Ovšem zrovna Jarek Stern měl náhodou peněz hafo.

Vmáčkla se do zavírajících se dveří. Bydlela na Joštově, kousek za Červeným kostelem a Bílým domem, a tak to většinou brala po Husově přes Šilingrák na Českou. Se spoustou řinčení, chřestění a skřípotu kol ji šalina nesla Pekandou nahoru. Kaziny oči zalétly k vlnícímu se hadovitému tvaru keramické sochy na plácku nad špitálem. To byl její oblíbený totem: bílý, šupinatý, sexy. Co žila v tomhle městě, vždycky si představovala, že si na něj někdy vyskočí, až bude v noci sama. Jenže na to nedošlo. Ona v noci sama nikdy nebývala, a sochu míjela výhradně v tramvaji. Teď, zatímco ostřila oči na její glazovaný šupinatý oblouk, si najednou uvědomila, že místečko na vršku je obsazené. Labutí krk objímaly drobné pavoučí ručky.

Kazi se na ně upřeně dívala. Ty bláho! Z jaký lochny jsi zas vylez, Olteci?

Něco se mihlo vzduchem. Vzápětí to plesklo o sklo tramvaje. Dva Kazini spolucestující vzhlédli a usoudili, že se tam rozmázla znavená jarní masařka. Sotva překousli nával hnusu a odvrátili oči, Kazi se natáhla a pootevřela okénko. Šťouchla do toho prstem. V další vteřině to měla za krkem.

„Zasejc s těm romplujó, všimla sis?“ promluvil Oltec těsně za jejím pravým uchem. „Cajzli na to maj parádní bazmek. Zesík skrzevá virtuál. Sem z toho eště celej zmagořenej. Tam dole u kapucínů se třesó všecky ty hnáty!“

„Kdo s čím rumpluje?“ Od jisté doby se Kazi nerozpakovala mluvit si pro sebe v tramvaji (a tím spíš teď, když jí Oltec sedí na boltci a tváří se jako obzvlášť hajtek hendsfríčko). „Vždyť z našich vůbec nikdo nezůstal!“

„Tydle borci, to nejsou žádný echtovný snovači! Žádná magie!“ vypískl Oltec na celou tramvaj. „Dělá to tajná služba!“

„Doufám, že je to RPGéčko, střílečky já nehraju,“ opáčila Kazi okamžitě stejně nahlas, když viděla, jak spolucestující zase špicují uši. Tady byli lidi obecně mnohem všímavější než v Praze. Mávla rukou s mobilem a neurvale skřípla Oltece mezi půlky svého véčka. „Nemysli si,“ zavrčela přidušeně, „že když jsi genius loci, nemůže se ti nic stát! Víš, jak to funguje s písmeny! Ještě chvíli mi dělej ostudu, a já z tvora udělám otvor!“

„Jasňačka, děvenko, už su ticho,“ brumlal genius loci. O genialitě se u něj sice mluvit nedalo, ale nebyl hloupý úplně. Protáhl se kolem klávesnice a zajel jí pod bundu. „Pěkné kozulenky,“ brumlal si, zatímco se uveleboval. „Tady hodím sicnu! Já su malé, ale šikovné, jak říkajó čorti v idiotboxe!“

Kazi zatínala zuby. To, že Oltec vypadal a choval se právě takhle (a že se vůbec duchové místa dokázali poslední dobou demonstrovat v tak silně personifikované podobě), byl taky důsledek magie jmen. Jak už se latina neučila ve škole, místo loci všichni říkali Loki. Od té doby v každém starším městě s atmosférou dřepěl nějaký potměšilý, vilný, vychytralý skřet. „Vyklop, co mi chceš, a vypadni mi z výstřihu,“ zavrčela tlumeně.

„Je to krén, Kazimůro,“ prsknul Oltec. „Hodili myslivnu a teď valí flignu, že jako nynčko ten národ utemujó dohromady, aby se ubránil tý jako náplavce z východu. Vygómali, že skrzevá takový ty žgryndy starý… jasňačka?“

„Bez snovače se jim to nemůže povést.“

Oltec se jí tiše pochechtával do výstřihu. „A kdo hantýruje jako, že na tu hoknu snovače nemajó? Dali sa do holpecu s Libunkou!“

„A Libby s tím souhlasila?!“ ujišťovala se Kazi nevěřícně. Zavrtěla hlavou. „To nemá rozum, nebo co? Snad ví, jakou to dá práci, aby tu byl klid!“

„Tož já nemám ánunk, co jí nahučeli do štrycle,“ mínil Oltec. „Ale vybuší z toho love, bych teda řek. Maj to vyfiltrovaný řáckýma dotacema z rathausu.“

Kazi nevidoucíma očima zírala z okna na obdélník vypuštěné fontány před Janáčkovou akademií. Vzápětí sebou škubla a vyletěla z tramvaje. Tohle ji tak vyvedlo z míry, že málem přejela! „Libby nemůže jít o peníze!“ vrčela, zatímco rázovala kolem cihlového kostela. „Těch si dost nahrabe v tý svý reklamce. Myslela jsem, že jí vyhovuje, jak jsme si to rozdělily. Zatraceně, co ještě chce? Vždyť jsem byla ochotná jít jí z cesty! V Praze jsem jí to úplně všechno nechala!“ Hrdlo se jí stáhlo trpkostí. Protože Oltec poslouchal, nedořekla, co měla na jazyku:… a zahrabala jsem se do mrňavého provinčního městečka, kde se všichni mí milenci znají navzájem; kurnik šopa…

Zarytě šlapala kolem opršelých panelů kdysi bílého Bílého domu, který se tu jako truchlivý útes vynořil za dob bolševiků. Ba ne, samo o sobě jí tohle město nevadilo. Leccos se jí na něm dokonce líbilo. Dokázala tu žít léta, den za dnem, a cítit se přiměřeně spokojená. Jenže teď stačila letmá zmínka a krusta zvyku popraskala jako prošlápnutý jarní led. Slupka iluzí! Tvrdit, že Kazi byla ochotná se odstěhovat, bylo až příliš silné slovo. Kdyby chtěla tuhle záležitost nazývat pravým jménem, musela by se odhodlat k docela jiným výrazům: třeba donucena nebo poražena nebo dokonce přímo oklamána a vylákána. Byla to nutnost, ne volba. Jenže tohle naplno nikdy zaznít nesmělo. S Libuší hrály hru na dobrovolnost, ochotu a přátelské vztahy; a Kazi si dávala bedlivý pozor, aby nevypadla z role. Obě si ten pozor dávaly. Jiné možnosti už byly jenom horší. Na tom se mlčky shodly před deseti lety, když se ustavila nová rovnováha sil.

Praha je i pro dvě příliš malá.

Jako byla předtím malá pro tři.

Vlastně tak tak stačí pro jednu.

Domy za Červeným kostelem a Bílým domem byly už jenom šedé. Kazi vyběhla nahoru do podkroví, kde měla byt. Shodila svršky a vypáčila pištícího Oltece ze štěrbiny mezi ňadry, aby se jí nenamočil ve sprše. Vybrala ze šatníku stylovou modro-bílou kombinaci, vhodnou na loď. V tomhle měla štěstí; k jejím hladkým černým vlasům se hodily studené, ostré barvy, takže jí to na Jarkově plachetnici vždycky slušelo. Už oblečená a nalíčená přesunula z ledničky do piknikového koše kuře, těstovinový salát a řádsky dlouhý okurek. Nahoru přišla bábovka. Do sbalené tašky se ještě vešel kartáček na zuby a láhev medoviny; tolik k plánovanému strdí! Tradiční nápoj přehradních vlků sice bývá kofola s rumem (zatímco medovinu pijí spíš archeologové), jenže Kazi měla svoje zvyky už příliš dlouho zažité.

Oltec ji nesouhlasně pozoroval z poličky na knihy. „Možná bys nynčko měla krapet změnit plány, ne?“

Kazi k němu obrátila kouřově hnědé oči, zvýrazněné kouřově hnědými stíny. „A proč jako?“ Ušklíbla se a bezděky ztišila hlas. „Kdybych s tím mohla něco dělat, už bych to dávno udělala, příšero.“

„Bejvávalo! Zbuď se, kocando! Eště včera to bylo v cajku, ale dneska si ve štychu, Kazimůro. Když jí teď hodíš drát, bude ti hantýrovat, že na ty trubky šije bódu, aby je oblafla. Ale podle mýho se jí to šiklo. Ta má na to grif. A řádsky ti zatopí. To bude řacha!“

Kazi neodpověděla. Otevřela spížovou skříň a přihodila do košíku ještě slané buráky.

„Zmákli zatím ten první flák – to, jak jí ten kokot Chrůda zdrbe palicu. Ale v merku majó další kósek,“ pokračoval Oltec neodbytně. Uchechtl se vyloženě s gustem. „Víš, co to bude, ne? Tamto, jak žvanijó o štatlu velikým, že jako že ta sláva a tak. Byla by to pěkná bžunda, co, kdyby se tý tvý Libunce jazyk ňák zašmodrchal, až to bude mět říct. No jen si to považ! Dyby kvákla třeba Trutnov nebo Turnov nebo Aš!“

Kazi se na něj dívala. „Tohle jsem vůbec neslyšela, Olteci,“ řekla chladně. „Je to idiotskej nápad!“ Chvíli ho probodávala pohledem, mračila se, jak nejvíc to svedla… ale jisté úvahy už jí stejně běžely hlavou; jisté možnosti…

„Koukni,“ zavrčela, „teď si jdu opéct kuře. Pak zalezu do kajuty a rozhoupu Jarkovi loď. Ráno pojedeme od jachtecu k Veveří a odpoledne od Veveří k jachtecu – jako vždycky. Jako vždycky si zajdeme do Santonu do bazénu a na zmrzku. To je můj program na víkend! Žádné jiné ambice nemám, jasný? A teď se seber a vypadni, obludo.“

Oltec už neseděl na poličce. Změnil se v černý stín na zdi.

„Kam jako chceš valit, Kazimůro, kde já nejsu?“ zasmál se. „Po celým štatlu sa rozcábnu, když chcu – tož i na Prígl –“

„Dej mi pokoj!“ zaječela Kazi. „Oltec-otec-oteč-uteč! Uteč-uteč-uteč!“ Dostala se do rytmu; tvarovala slova, hnětla je jazykem a kňučící stín bledl při každém úderu jejího hlasu. Vložila do toho jen nepatrnou špetku své snovačské moci; koneckonců nechtěla Oltece zlikvidovat, nýbrž ho jen vypakovat ze svého bezprostředního okolí na tři kalendářní dny.

To, co použila, byl klasický snovačský řetězec (nebo formerský, jak si tomu s Libby poslední dobou zvykly říkat pod vlivem angličtiny). Byla to taková hra, jak proměnit jedno slovo v jiné. V každém kroku se může právě jedno písmeno buď vyměnit, nebo ubrat či přidat, přičemž pokaždé musí vzniknout jiné smysluplné slovo. Samozřejmě… ne všechna slova jsou stejně vhodná. Některá jsou mocnější než jiná – známější, významnější, podložená větší energií –, takže čím je záměr obtížnější, tím pečlivěji musí snovač svůj řetězec volit, aby společně se slovy na chvíli změnil i skutečnost. Opravdu velké magické operace vyžadují podstatně lepší přípravu než to, co tady na Olteca právě vychrlila jen tak od boku. Z podstaty věci také plyne, že realita se nedá tvarovat neomezeně. K některým proměnám zkrátka žádný snovačský řetězec nevede.

Pak ovšem nezbývá než použít hrubou sílu… nebo virtuál.

Kazi zrovna skončila s úklidem nadpřirozených bytostí, když zazvonil mobil. Jarek se svým superbem právě přistál před domem. Utíkala do koupelny a vydrhla si jazyk ubrouskem; vybalovat kartáček neměla čas. Tohle ovšem nebylo šťastné – vyslovit jména těsně předtím, než se bude líbat; při dotyku jazyků totiž její protějšek může postřehnout leccos, co by si jinak při svém naprostém nedostatku snovačských schopností nikdy neuvědomil. Umínila si, že si hned v autě lokne medoviny, aby si vydezinfikovala pusu od magie, a vypadla z bytu.

Oltec to nemohl myslet takhle. Přece nečeká, že se do toho vložím! Jak já bych se vůbec k tomu jejich virtuálu dostala?! táhlo jí hlavou, zatímco sbíhala ze schodů.

Kromě toho – KDYBYCH to udělala, je to jasné vyhlášení války.

Otřásla se a vtáhla krk pod kožešinu na límci.

A dopadnu jako Tetynka.

Vmáčkla se na koženkové sedadlo černého superbu i s taškou a košem. Lehké konverzaci napomáhala citoslovcemi a částicemi, víc naštěstí nebylo potřeba.

Jenže Libuše to udělá každopádně, uvědomila si. Pokud se teď opravdu dostala k funkčnímu virtuálu, je to tak mimořádná příležitost, že si ji nenechá ujít. To se ví, dodatečně bude tvrdit, že neměla na vybranou. Že ji tajná služba vydírala a nutila. Nebo že musela zamést stopy, aby lidé zvenčí o snovačích nic nezjistili. Bude se ohánět tím, že se jenom držela předlohy, kterou všichni známe. Ovšem právě s pomocí staré legendy o Libuši zakonzervuje současný stav tak, že už ji nikdy nikdo neohrozí, natožpak já.

Kazi se pro sebe ušklíbla.

Ba ne, co si to namlouvám? Že se bude Libuše něčím OHÁNĚT nebo něco VYSVĚTLOVAT nebo TVRDIT? Ona už se po tomhle nebude muset nikdy nikomu zodpovídat.

Jarek jí dlouze vykládal, co mu jeho poradkyně do daňového přiznání napsat chce a co nenapsat nemůže. Kazi se vytrvale usmívala, přikyvovala a zírala z okna na svou gubernii.

Tohle město jí připadlo. Právě tohle, protože je právě druhé.

Míjeli Cheposovy pyramidy, jediné dva mrakodrapy v celém štatlu. S Egyptem toho neměly společného o nic víc než Bílý dům s Amerikou, ale místní je zkrátka takhle překřtili, protože to byly největší dva domy široko daleko a sídlila v nich jakási firma CHEPOS. A tak to bylo v tomhle městě se vším. Magie jmen úporně bojuje s únavou materiálu. Kazi málem hmatatelně cítila předivo slovních kouzel: kořeny z hantecu a tenoučkou vrstvu iluzí a vtipů, která drží štatl pohromadě. Zdejší lidé si dokázali se slovy pohrát jako málokdo; v názvech jako Krpole a Žabiny a Monte Bú přímo jiskřil jejich smysl pro humor. Jenže, bohužel… legrace to byla jenom napůl. Sáhli po řešení z nouze, stejně jako ona. Ale Kazi jim viděla až do žaludku. Cítila jejich dobře skrývanou nevraživost. Jen co dostanou příležitost (pokud někdy), Pražákům to natřou, i kdyby kvůli tomu museli přestěhovat nádraží.

Ona sama by to taky Libby natřela.

Kdyby dostala příležitost.

„Ty jsi dneska nějaká zařezaná,“ prohodil Jarek Stern. „To bude tím počasím. Ňáká jarní únava či co. Já zaseje v noci vůbec nemoh spát. Zdálo se mi o Přemkovi –“

Kazi sebou škubla. Musela se nadechnout, aby svému hlasu dokázala vnutit dostatečně neutrální tón. „To byl ten tvůj kámoš?“

Jarek upíral oči na silnici. Přejel do pravého pruhu, aby ho nezdržovali mantáci, kteří odbočují doleva na Jundrov, a šlápl na to. Kazi dobře věděla, co udělat nesmí, pokud chce, aby ji měl Jarek rád: nesmí mu říct – máš tady šedesátku. V tomto ohledu měla štěstí, protože policajtů se vůbec nebála. Opřela si hlavu a dívala se na jeho přiměřeně hezký a přiměřeně mužný profil. Na jeho pevně sevřené rty.

„No jo,“ zamumlal Jarek. „To je ten borec z jachtecu, co tak najednou zmizel a nikdy ho nenašli. Vždyť jsem ti to vykládal – jak jsme pak zjistili, že to bylo zrovna ten samý týden, co ses přistěhovala…“ Potřásl hlavou. „Já vím, je to blbost, že by Přemek Ackermann ještě mohl být naživu. To by se snad ozval, ne? Za takovou dobu! Přišel by si zaplachtit. Copak by to vydržel bez lodí? Jezdili jsme spolu jako kluci na cadetu, já byl u plachet, on u kormidla, paráda! Páni, ten kluk měl takový čuch na vítr… no to bylo neuvěřitelný. Vždycky jsme to všem nandali. Tady, na Plumlově, na Novomlýnských – všude!“ Smutně se zasmál. Odbočil k přehradě a zpomalil, protože tady, v blízkosti přírody, se mu chystaly spadnout pod kola celé zástupy výletníků. „Neboj, už toho nechám. Nechci vytahovat tyhle starý historky a nudit krásnou dámu! Stejně to byla pěkná magořina, ten sen,“ zamumlal.

Jenže zkrátka se neudržel. Ta vize ho musela pořádně tlačit v hlavě – a v Kazině přítomnosti obzvlášť. „Přemek byl… v takovém starém secesním domě s litinovým zábradlím,“ ozval se znovu váhavě. „Vážně nevím, kde tady může stát takový dům, snad někde pod Špilasem v Gorazdovce nebo…“ Odkašlal si. „A Přemek… měl totiž… měl ruce…“

Kazi mlčela.

Jarek Stern se kousl do rtu a konečně se ovládl. „To je jedno. Promiň. Pověz mi radši – copak se zdálo tobě?“

Kazi odvrátila oči. „Dneska nic. Mně se málokdy něco zdá,“ zamumlala s nuceným smíchem. „A když už, tak je to většinou taková ztřeštěnost, že se to vůbec nedá souvisle vyprávět.“

Jak se superb zasunul na vyhrazené prázdné místo na jinak přecpaném parkovišti, vystrčila za sklo ceduli Povolení k parkování pro člena Jachtklubu a posbírala svá četná zavazadla. Než dovlekli zásoby do jachtecu, začala být při smyslech – což znamenalo, že byla schopná usmívat se na Jarka i na ostatní.

Tedy – než vyšli na terasu.

„Já stejně nevěřím, že tehdy v tý bedně uhořel,“ říkal zrovna Franta zvaný Skipper, zatímco si lil do koly panáka rumu. „Kdyby seděl v nějakém dvojplošníku – třeba ve starým německým Albatrosu, kterej byl samý plátno a sem tam nějaký dráty, a když to při psím souboji koupil a začala mu hořet nádrž s benzinem – no tak neřeknu. Ale v takovém skladu, tam je spousta nouzových východů. To mi nepovídejte, že by se nedostal ven!“

„A co by zhořel! Lidi mizejó každó chvílu!“ přerušil ho správce, který stál se založenýma rukama ve dveřích klubovny. „Jak je tam v tem oltecu spodek pod tó dlažbó vyfiltrované pískem, furt se vykládá, že se tam jako každó chvílu ňáká lochna vodevře – každó chvílu! – a lidi to vcucne. Že třeba ňákej babáč stál na tej zastávce na Mendláku, a nynčko sa provalil kus tej silnice aj s ňó. Tož už pak tydle lidi nikdá nenajdó.“

Oltec.

Kazi tiše zatínala zuby. To nemůže mluvit normálně, kokot jeden? spílala v duchu ubohému správci. Jenže jméno už bylo vysloveno. Obluda, kterou předtím tak zdařile zahnala, se jí už zase vlnila kolem nohou, maskovaná za její vlastní stín. Kazi postavila piknikový koš vedle venkovního krbu, kde už si Karča z projektu Optimist pekla první buřt, a prchla dolů k vodě.

Všem se o tom zdálo, uvědomila si. A budou o tom mluvit celý večer. (A jí nepomůže, když se schová na Jarkovu loď; celý víkend o tom totiž bude mluvit i Jarek.) Mohla spekulovat o tom, jestli sny a vize zasáhly jen ty, kteří Přemka Ackermanna osobně znali, nebo jestli je to jev všeobecný, platný pro Čechy i Moravu včetně Golčova Jeníkova. Ale pokud šlo o příčinu, domyslela si ji docela dobře: virtuál. Oni to doopravdy spustili. A otřáslo to celým okolním světem idejí.

Trpce se ušklíbla. No ano, Libby – copak s tímhle provedeš? oslovila v duchu nepřítomnou kolegyni snovačku. Jak se vylžeš z té scény, kdy si máš vzít Přemysla za muže? Poslední zdejší přemysl to jistě neudělá. Nedotkne se tě ani třímetrovou otkou. Naopak: jestli dostane příležitost – jestli jeho jméno třeba jenom vyslovíš! – za těch deset let neskutečného pekla, které jsi mu připravila, tě uškrtí holýma rukama.

Přemysl měl přístup k virtuálu. Tehdy, před deseti lety, kdy na veřejnost o takové technologii prosákly jen neurčité fámy, na tom výzkumu pracoval. Tou dobou se objevily první pokusy: mašiny velké jako jedinstvennaja systěma blahé paměti, jako ty sálové počítače, ke kterým se musí chodit v trepkách a ve skafandru. Existovalo právě jedno výzkumné pracoviště, zbudované ve velké montované hale u vesničky Podolí kousek za Líšní a maskované jako sklad; načež ho smetl jakýsi výbuch či katastrofa či kdovíco, o čem se moc nemluvilo a čemu nikdo nerozuměl. V novinách se objevila noticka, že opuštěný sklad v noci vyhořel. Jeden zaměstnanec se pohřešuje, ale tělo se nenašlo.

V novinách těžko mohli napsat, že dotyčný Přemek Ackermann byl přemysl – čili ten, který svět opravdu přeměňuje svou myslí – a spolčil se s odpadlickou kněžnou. Že se ti dva přes tehdy ještě poruchový a nestabilní virtuál pokusili o průlom přes jméno Podolí, vedoucí do těsné blízkosti pražského Vyšehradu. Že byli poraženi. Že skončil celý jeden věk –

O virtuálu se psalo dál – podobně často a podobným tónem jako o jaderné fúzi. Pro civilní sféru to byly pouhé spekulace, ovšem kdo ví, co si za deset let někde v jiné noře smontovala armáda?

Kazi si povzdechla. Marně se pokoušela překonat nervozitu.

Perzistentní Oltec se vmísil mezi pěnu, dvě PET lahve, pár větviček a zelený slizký šlem, šplíchající spolu s vodou u betonové obruby.

„S těm přemyslem – tož vona už sa Libunka vykrótila, Kazimůro,“ prohlásil, „Jela na ně takový serpentiny – prej držte mi palce, ať se dobře vdám. Jenom tudle jedno mrňavó větu. A šmytec. Že prej je to akorát a dál že sa s těm nehodlá babrat. Víš, voni jinó snovačku nemajó. Tož kdyby ju ale měli –“ Potměšile se na ni křenil.

„Ol-tec-u-teč!“ utrousila Kazi na půl úst.

Z mlaskavých zvuků, s jakými voda narážela na beton, se jí najednou udělalo zle. Řetěz asociací jí předhodil živou vzpomínku na vlhké zdi Rudolfovy štoly… na proud vody tam na dně… na tu kalnou špínu a krev a zrzavé Tetiny vlasy…

Otřásla se. Proč byla zatraceně bosa? napadlo ji zničehožnic. Co to tenkrát Libby napadlo, že si na to sundala boty? Ta voda byla tak šíleně studená… plná bahna a kdovíčeho…

Ještě měla Libby před očima, jak tam stojí, dlaněmi se opírá o protilehlé stěny té úzké chodby a lapá po dechu, zatímco Teta se svíjí dole a kašle krev. „Zabiju vás, vy čubky… jednou vás doopravdy zabiju… že jste se proti mně spikly… svině mizerný!“ vyrážela ze sebe poražená rudovláska chrčivě a marně se snažila vstát. Její vyhřezlá střeva byla všude; s každým nádechem víc a víc vyklouzávala z rány v břiše a s trhavými záškuby se rozlézala v páchnoucí vodě. Kazi sahala po skalpelu a chtěla jí čistě odříznout hlavu, ale v tu chvíli Libby skopla boty, vzepřela se proti zdem a bosýma nohama skočila na Tetinu hruď. A Kazi se dívala, jen dívala, jak se nárty napínají a chodidla pod sebou vší silou drtí to povolující a bortící se zohavené tělo.

Proč, proboha? Proč si na to Libby musela sundat ty boty, než jí přišlápla hlavu pod vodu?! říkala si teď, zatímco se záchvěvem hnusu zírala na řasami porostlý beton sjížďáku. Pokud šlo o Tetu a tuhle exekuci, nedalo se tomu vyhnout; po tom, co se stalo s posledním přemyslem, se shodly obě, Kazi i Libuše, že Teta musí pryč. Ale Kazi z nějakého důvodu připadalo neuvěřitelně obscénní, že Libby to dělala bosýma nohama. Že jí kluzká střeva prolézala škvírami mezi prsty. Že chtěla cítit Tetin pád a utrpení tak bezprostředně… do poslední vteřiny a posledního záchvěvu těla.

Tohle byla ta chvíle, přiznala si teď do cinkotu skleniček z terasy a vůně masa z rožně… právě tohle byla ta chvíle, kdy jsem Libuši začala doopravdy ze srdce nenávidět.

Kdy jsem se jí začala doopravdy bát.

Libuše prudce zvedla hlavu. Zadívala se k severu: tam vedlo okno a tam se už rozlévala tma, jak se páteční pracovní den měnil v pracovní večer a posléze v pracovní noc. Seděla tady a doháněla proflákané včerejší odpoledne. Měli zrovna rozjetých několik velkých akcí. Zřejmě by šla do práce i v sobotu, kdyby na zítřek znovu nepřislíbila účast Vernerovi.

Škubla sebou. Jenže ono to nebude jen tak, co? pomyslela si a natáhla se pro mobil.

V dalším okamžiku jí zazvonil v ruce.

„Verner,“ promluvil povědomý hlas stroze. „Chci se s vámi dohodnout, že bychom to odložili na odpoledne. Přeskočíme tamto kolem svatby a sjedeme rovnou ten závěr. Třeba ve dvě?“

„Co se stalo?“ zeptala se Libby.

„Detaily bych radši probral osobně.“

Neříkejte, že si sakra zrovna vy nedokážete ohlídat odposlechy, měla Libby na jazyku. Ale vtíraly se důležitější otázky. „Ta mašina byla zapnutá, co? Myslím – i potom.“

Rozhostilo se ticho. „Jak to víte?“ řekl Alan Verner konečně.

Libbin pohled zalétl k novinám, které tu náhodně otevřela, zatímco čekala, až se jí stáhnou maily. „Víkendová příloha,“ řekla. „Vychází už v pátek. Pěkné čtení. Taky jsou tam fotky.“

Znovu ticho. „Vy myslíte, že to může mít souvislost?“ zeptal se Verner nevěřícně. Asi nemyslím, když o tom mluvím! zuřila Libby v duchu. „Od kterého okamžiku to jelo? Máte tam časový záznam, ne?“

„To je celkem podružná –“

„Ne, je důležitá,“ uťala ho Libby.

„Možná jsme se toho… ehm, omylem nějak dotkli, takže se to zapnulo,“ připustil Alan Verner bez nadšení. „Přesně tou dobou, jak jste tam vykládala takové ty divné věci. Nastal trochu zmatek.“

Libby zavřela oči. Čili před proroctvím. Ne že by ji to překvapilo. Zatímco se Alan Verner poroučel na zem a padal kolem ovládacího pultu, zřejmě zavadil o spínač. Virtuál byl ještě v pohotovostním režimu; žádná nutnost zadávat před spuštěním kdovíjaká hesla nebo kódy. Olověné dveře do místnosti s generátorem zůstaly otevřené. Nikde žádné odstínění. Okamžitě se vytvořilo pole…

„Řekněme, že existuje určitá… konstrukce. Určitá modelová situace,“ řekla Libby. „A pak přijde impulz z virtuálu, kterýž pouhé možnosti udělá v jistém smyslu skutečnost. Vznikne to, čemu říkáte snivotvar. Najednou je tady hypotetická zneuznaná čarodějka –“

„Poslyšte, Libby, je pěkné, že jste se takhle vžila do své role, ale tohle už –“ začal Verner.

„Jen si ji zkuste představit,“ řekla Libby vážně. „Křehká rudovlasá dívka. Má zelené oči jako Milla Jovovich. Fyzicky není nijak zvlášť silná, ale zná magické způsoby, jak ovlivňovat hmotu. Kdyby se jí zachtělo, dokáže holýma rukama zbořit Nuselský most… samozřejmě za určitých přesně daných podmínek.“ Nadechla se. „Tahle vykonstruovaná osoba má pocit, že vládnout by měla ona, protože zná nejmocnější kouzla; jenže kněžnou ji nezvolili. Není ani prvorozená, ani vyvolená, nýbrž hloupě uprostřed. Žárlí na své sestry, a obzvlášť na tu mladší, která udělala kariéru. Hledá ji napřed na Vyšehradě… jenže Vyšehrad, to je taky taková ahistorická záležitost, že ano? To vám jistě pan Šťáhlavský přesně rozebral, že v době Libuše žádný Vyšehrad neexistoval. Kdyby se ta legenda někdy stala – jako že všichni víme, že se nestala! –, odehrávala by se někde na severu Čech… u Bíliny, u Teplic. Čili čarodějka chvíli bloudí nazdařbůh, než si ujasní plány. Náhodou se zastaví u kamenné sochy – a jak ji osloví jménem, změní její tvar. Tuhle zanechá stopu v asfaltu. Támhle zboří sklad. Ale nakonec se zorientuje – a pak vyrazí ke zdroji síly, která ji probudila.“ Odmlčela se. „Nedělejte si iluze, Vernere, že vás tam nenajde.“

Alan Verner mlčel. „To je blbost,“ řekl konečně. Ale jeho hlas nezněl zrovna jistě.

„Jasně. Je to jen hypotetická možnost,“ souhlasila Libby. „Ale virtuál teď v žádném případě nezapínejte.“ Zaváhala. Chvíli si říkala, že mu nebude radit – nemá zapotřebí všechny ty potíže, které z toho poplynou –, jenže pak pomyslela na Teth, nabitou zuřivostí, která je dost možná právě v této chvíli na cestě k jejich tajnému pracovišti pod Řípem. Teth, klanící se modlám. Posvátným hájům, studánkám… a Svantovítovi. Svantovítovi, který si za oběť žádá víno, medové koláčky a život zajatců. „Poslouchejte mě,“ řekla. „S mytickými představami by se mělo bojovat mytickými prostředky – Vezměte si lepicí pásku. A na každou tabuli skla v každém okně přilepte dubový list. Na dveře zrovna tak. A nezapomeňte na ventilační mřížky.“

„Co je to za pitomost?! Zatraceně, vy to vážně přeháníte! Já přece nejsem žádný pohan, abych…“ rozčiloval se Alan Verner.

Libby odtáhla mobil od ucha. Stiskla červené tlačítko, a pak mobil rovnou vypnula. Až se tajný agent uklidní, Libby mu klidně bude do omrzení tvrdit, že strašlivá sluneční protuberance a magnetická bouře, následovaná útokem teroristů, tornádem a tsunami, položila celou mobilní síť.

Kromě mobilu vypnula ještě i počítač. Vzala si kabát. Zhasla. Zamkla kancelář. Uvnitř zvonil telefon, ale nevracela se. Nemělo smysl se s Vernerem hádat. Věděla úplně přesně, kam musí jít.

Vzala to přes Riegrovy sady. Rostl tam podařený strom; Quercus rubra, pravila cedulka, zaražená do blátivé půdy u jeho paty. Libby obešla lavičku, na které seděli dva zhulení mlaďoši, opustila asfaltovou cestu a vyrazila přes trávník. Opatrně překročila několik psích hromádek, obvyklou dekoraci vinohradských parků. Lodičky z béžové koženky, uvyklé na jinačí podklad, ani trochu nedržely stopu a kovové jehly podpatků mlaskavě zajížděly do rozbředlého jílu. Ale bylo to jen pár kroků. A ona stejně neměla na vybranou. Kosatce, další vhodná rostlina, nikde na dohled nebyly, a vláčet se někam do supermarketu pro sekerku se jí nechtělo.

Quercus rubra pohostinně skláněl větve až k zemi. Nebránil se jejím prstům. Já vím, že jsi tady cizí, říkala mu Libby; že tě přivlekli kdoví odkud… tvoje kořeny nenávidí tuhle zem, tak jako mrtví, kteří se stali tou hlínou, nenávidí tebe; jenže křemelák nikde a drnák má větve až do druhého patra. A kde bych já teď sháněla žebřík, prosím tě? Bylo v tom taky trochu poťouchlosti, použít tenhle cizácký strom, který je tady na návštěvě a jenom kvůli laločnatým listům a rodové příbuznosti se kvalifikuje do užšího výběru atributů Peruna. Poťouchlosti a jízlivosti, která jí nedala pokoj celou dobu, kdy přemýšlela o úchylném plánu s Libuší.

Zítra sjedeme ten závěr.

Jinými slovy – chtějí scénu s proroctvím.

Libby v duchu úpěla. Posílit ideu národa! Očistit ho od cizích nánosů, aby odolal vpádu islámu! Vernerovi to zjevně připadalo úplně jasné. Jenže kdo určí, co je a co není české? Snahy puristů se vždycky minou cílem, protože živoucí organismus národa do sebe odjakživa nasává cizí vlivy… načež je taky patřičně zmetabolizuje a přetvoří. Jestli chce Verner přecedit všechnu jeho krev a najít nejpodstatnější podstatu, jak husté síto by si musel vzít, aby v něm vůbec něco zůstalo?

Jak trhala obrovské, papírově hebké listy cizáckého dubu, chlapec s dívkou najednou ustali v hovoru. Uvědomila si, že ji z lavičky pozorují. Pár šeptaných slov a výbuch smíchu; no jasně, zlatíčka, s trávou je člověku veselo! Chechtali se jako blázni, když viděli manažerku, jak si v noci v parku láduje listí do kabelky, aby si z něj doma ubalila jointa. Nejspíš taky viděli její tepaný pás a bronzové náramky ve tvaru spirál, zářící jí na nahých pažích, zatímco třikrát obcházela kmen. „Chrudoš a choroš! Jirásek!“ vyjeklo najednou děvče v záchvatu nepříčetného smíchu. Libby nikomu nic nevymlouvala. Ujistila se, že sama je při smyslech dostatečně a na sobě má přes všechny potenciální odchylky v představách skutečně jen obyčejný kabát a kostýmek. Přebrodila se na cestičku a Blanickou sešla do údolí.

Teprve na protějším úbočí byly ty skutečně temné stezky. Tam vznikala síť z magie jmen. Libby se ušklíbla. Všichni Pražáci mají mapu před nosem. Všichni si mohou všimnout, a přesto si málokdo uvědomí záměr, s jakým byly Vinohrady kdysi postaveny. Celá ta čtvrť slouží snovačům jako virtuální mapa prastarých sídlišť. Ne že by snad kopírovala jejich prostorové uspořádání; je to jenom mapa ideová, orientovaný graf, jejž člověk musí zbavit obrozeneckých nánosů, které jsou tam kvůli utajení, a pročesat vlastními kroky, pokud chce něčeho dosáhnout. Libby znala všechny význačné body. Po Blaníku hradiště Budeč, starší než sama Praha, s kostřičkami dětí v základech zdí. Libice, dávná pevnost Slavníkovců, ještě dnes mokvající krví, když se noc přelévá do úsvitu. Soběslav. Kouřim. Hradec – a to přímo Levý Hradec, i když o tom se nemluví. Vzdálenější místa, jako bylo Slezsko, Šumava či Nitra, už ji příliš nezajímala, natožpak aby zabloudila do říše východu dole pod kopcem, zatínající do samého srdce Vinohrad spár ulice Chorvatské. Stejně věděla, co je středem všeho tady nahoře: mytická hora Říp.

Vzala to po hřebeni, po Korunní, protože ta je páteří zdejšího virtuálního světa. Po ní se dá jít a neohrozit záměr. Odpůrci kdysi na dlouhá léta přervali síť magie, když dvě nejsilnější zdejší silokřivky přehlušili bombastickými jmény německého dělnického prezidenta a bolševického řezníka. Ale kdo se ještě dneska stará o Stalina? A tím méně kdo ještě ví, co byl zač nějaký Wilhelm Pieck? Libby to dodnes vláčela v paměti, ale rány v městě samém už se stihly zacelit a tkanivo pod dlažbou srůst. Dobové výstřelky se jenom mihnou na pozadí mnohem starších slabik a tvarů, jako když na jediné políčko filmu spadne vlas.

Rány. Zacelit.

Zvrtla se jí noha. Kouzlo ztratilo rytmus. Sotva minula vodárenskou věž, osvětlenou jako kancelářský stůl, a přešla přes Nitranskou, v půli kroku se náhle vnořila do temnot. Miniaturní kovové podkůvky jejích podpatků skřípaly po mozaikové dlažbě, ale tohle bylo horší než jíl; docela jiná beztvará nejistota. Libby se zastavila. Omamná vůně tlejících listů jí šplhala vzhůru po pažích.

Slyšte, vladykové, mé proroctví. Vidím město veliké…

Prsty přejela po hrubé zdi. Neměla to dělat, samozřejmě. Věděla hned, že je bude mít černé vším tím usazeným prachem, jak se člověku v městě stává, jenže…

Ne. Nebyla to jenom špína. Bylo to mnohem hrůznější, jak jí kámen pod rukou najednou povolil. Vzdal se jen o několik centimetrů, ale to někdy k zastrašení stačí. Věděla, že kdyby se teď otočila, svoje prsty v něm neuvidí. Jen paži, mizící ve skále.

To není možné, říkala si. Tohle nemůže být ten dům. Tohle nemůže být ta skála, ta brána, ten hrob.

Tamten dům se vynořuje v jiných místech; v obyčejných ulicích neškodně slavných lidí, jako je třeba Mánesova, Šrobárova, Dykova. Vždyť to jsou zóny odpočinku a příměří, ostrůvky normálního světa, bezpečné lávky, po kterých lze vždycky suchou nohou prokličkovat přes proudy temnoty, valící se kolem pravěkých zřídel. Samozřejmě, že dům pomsty putuje oklikami, aby nad ním jiné síly neměly takovou moc. Libby věděla naprosto jistě, že v Řipské být nemůže.

Potlačila záchvěv strachu a opřela se do zdi ramenem. Když už je stěna tak nádherně tvárná, je potřeba toho okamžitě využít a dostat se do vnitrobloku. Bez rozruchu proklouzne dovnitř. Na chvíli se vnoří do náletové džungle akátů, pajasanů a černého bezu. Zuje si boty. Pod oblouky secesních balkonů rozhodí dubové listy. Stáhne k sobě všechny síly Vinohrad.

Chodba byla tmavá, prosycená pachem smažené cibulky, domácích mazlíčků a nevětraných sklepů. V rozích se vršily letáky s měsíc starou nabídkou akčních slev; zrušil se institut domovníka a z jeho bytu měli obchůdek Vietnamci. V hloubi domu za drátěnou stěnou šachty kovově rachotilo soukolí výtahu, klesajícího do časů OPBH. Nesourodá směs, ale všechno je v pořádku. Všechno tak úporně obyčejné. Stačí rychle proběhnout kolem; nerozhlížet se, nedotýkat se, nezastavit se.

Jenže zase se to stalo; její nohy vynechaly krok. Lodičky sklouzly po hraně schodu. Došláply, kam neměly.

Bezmyšlenkovitě se chytila za madlo z rudě lakovaného dřeva, a vtom ji ovanula vlna žáru. S hrůzou si uvědomila, že místo na zahradu vyšla do patra – aniž si toho všimla! Kamenné schody se svažovaly ke straně. Byl to kámen; opravdový kámen, ne teraco. Ucítila jeho pomalý, neodvratný pohyb – a v tu chvíli jí došlo s plnou silou, že má doopravdy problém. Že není tam, kde být chtěla. Že přehlédla past.

Litinové zábradlí, zdobené květinami a hady… žhnoucí rudým žárem v temnotách, sálajících vlhkostí podzemí. Najednou věděla, co uvidí, pokud jen o trochu víc sklopí oči. Jediný neopatrný pohyb zřítelnic, a postřehne chvějící se tvary tam dole – peklo samo, nic, co by si toužila připomínat, nic, čeho by toužila litovat. Rázně se otočila zády. Jenže copak mohla uniknout? V tu chvíli se to zalesklo na bílé glazuře dlaždic přímo před ní, přízrak plující pod modrozelenou vrstvou leknínů z rakovnické šamotky… vlna na vodě, odraz odrazu, rozpřažené bledé paže; znovu, právě tady, on.

Zajíkla se hrůzou. Ruce měl připoutané k litinovému zábradlí. Viděla jeho bezkrevné bílé tělo, jak tu ochable visí v objetí s hady a listovím, pokryté černou sítí starých ran… změtí všech těch úchvatných secesních tvarů, které do kůže vypálil žhavící se kov. Kolik že je to let? Jaké nekonečné peklo? Dlouhé štíhlé prsty mu omotali spirálami z bronzu, každý zvlášť, a přivázali je ke kamennému kruhu, aby je nemohl ohnout a složit do nějakého záludného znamení, které by mu třeba pomohlo na svobodu. Bylo zbytečné jim vykládat, že on nic takového neudělá.

Zcuchané černé vlasy mu padaly do tváře. Byly mnohem kratší, než si je pamatovala. Žádné copy, žádný svévský uzel, který propůjčuje moc. A přesto věděla, že on ještě pořád dokáže zvednout hlavu – že najde sílu to udělat i teď; že se jí podívá do očí a vysloví jméno přes všechny propasti, které je dva dělí…

Zaječela. Musela to být ona, kdo první promluví. Musela včas překřičet i každý náznak hlasu, který by snad mohl vyjít z jeho hrdla. Mo-ra-na-aaa! Zvuk stoupal v naléhavé, drásavé kvartě, vinul se mezi hady a břečťanem v kouřové secesní křivce. Rudá stěna ohně spadla jako opona. Nejbližší žárovka praskla; najednou se svítilo jen v horních patrech. Slabiky jména zanikly v zuřivém ňafání některého z domácích mazlíčků, nejspíš toho, co tu páchl nejvíc, a k němu se mísilo rachocení bezpečnostního řetězu a otevírání dveří.

„Co je to tady za kravál? To nevíte, kolik je hodin? Já na vás zavolám policii!“ rozčiloval se nevlídný stařecký hlas bývalé domovnice, vypuzené do patra; mladší nájemníci neotevřeli, protože ti už na to neměli dost skálopevného přesvědčení. Libby sbíhala po schodech, odhodlaná vrhnout se proti kamenné zdi nebo vyrazit sklo… nebo se v nejhorším schovat mezi popelnice a počkat, až někdo půjde domů a odemkne jí; jenže dveře měly zevnitř obyčejnou kliku. Takhle snadné to bylo. Vyřítila se na chodník.

A znovu stromy: hluboce rozpraskaná, výrazná borka akátů mezi karoseriemi aut. Libby se rukama opřela o černočerný kmen. V očích ji pálily slzy. Nestravitelné sousto lítosti.

Zuřivě zatínala zuby. Copak na to nikdy nedokážu zapomenout? říkala si. Budu o to zakopávat navěky? Vzpomínat na jeho šílený boj, který skončil takovou zradou? Jenže najednou neměla před očima zradu. Myslela na dlouhou dobu předtím, kdy oni dva ještě byli spolu; kdy patřili k sobě jako pole a pluh. Myslela na jeho ruce. Na jeho hlas. Na jeho rty.

„Jenže tohle už je passé taky! Tohle mě nebere o nic víc než ryby po francouzsku,“ zavrčela zuřivě. „Jste všichni stejná sebranka, totální idioti!“ Vztek v ní narůstal, jako když se fénem rozdmýchává oheň v dřevěném uhlí na grilu. Prudce se obrátila k domu, teď už nehybnému a netečnému. „Stadice! To je to slovo!“ vykřikla do půlnočního ticha Vinohrad. „Zapiš si to za uši. Stadice to byly vždycky, a Stadice to zůstanou! Stránice, to je jenom jedna pitomá mrňavá čtvrť v jednom pitomém mrňavém městě, a ty s tím nic nenaděláš, i kdybys přehazoval písmena dalších sto padesát let!“ Věděla přesně, že on je tam uvnitř. Věděla, že ji slyší. Zuřivým pohledem si měřila vyřezávané secesní dveře, počmárané od spreje, a představovala si, jak se napřímil a zoufale napíná uši… načež mu hlava zase vyčerpaně padá na prsa: ne, nikde ani špetka naděje.

„Já ti to nikdy neodpustím,“ zamumlala. „Nikdy.“

Ještě pohrozila domu pěstí, ale pak jí ruce poklesly, ztěžklé bezmocností. Nebylo naděje, nebylo úniku… ani pro jednoho z nich. Přemysl ji zradil tím nejodpornějším způsobem. Připravoval to dlouho: vytipoval si vhodné vzdálené město, ve kterém se usídlil, a pak podloudně a nenápadně, posunem dvou písmen, chtěl starou legendu od základu změnit a tím přerozdělit moc.

To město v minulosti nikdy nebylo důležité. Morava měla jinačí historická centra – Olomouc, Mikulov; jenže těm už dnes chybí opravdová ctižádostivost a dravost. Dálnice, které do nich vedou, už nemají v názvu číslici „jedna“, a to ze snovačského hlediska představuje zřetelný ústup do pozadí. V tomto druhu magie vždycky záleží na písmenech. Na číslech. Na stylu.

Libby se ušklíbla. Ve chvíli, kdy Přemysl udělal tu osudnou chybu, postřehla celý rozsah jeho a Tetina plánu. Tohle se chystalo velmi dlouho. Přesun nádraží, který změní magický potenciál města. Skrze nádraží přesun písmen v názvech ve snovačském řetězci Stadice-stanice-Stránice. Opatrné, nenápadné manévry snovačů, rozvržené do dlouhých desetiletí, aby unikly pozornosti. Pokud šlo o Moravu, už v době obrození se něco podobného stalo: sláva, kterou si v bojích s Mongoly vydobyl Zdislav, se nenápadnou záměnou jmen přesunula na jakéhosi Jaroslava Šternberka; a k tomu přilnula takovou silou, že už mu ji nikdo nikdy neupře. I doktorand Šťáhlavský, který zaručeně ví, jak jsou Šternberkovy zásluhy o zahnání Tatařínů sporné, se v projektu Imperium Bohemorum hodlá téhle verze držet, protože se objevila v Rukopisech a u Hanky a u Smetany, takže je známější. Změnit se dá úplně cokoliv. Pravda je jen otázkou času. Kdyby Přemyslův snovačský plán vyšel, za sto let se ještě povedou spory, zda mytickou vsí Přemysla Oráče byly spíš Stadice nebo nějaké Stránice… ale za dalších tři sta už budou všichni mluvit jen o Stránicích a hledat v tom obraz starověkého spojení Čech a Moravy či kdovíco ještě. Počítačová archeologie vydá nová překvapivá svědectví: Databázi kilobytovou z období osmipalcových disket a Soubor modrozubský z mladší doby cédéčkové, psaný archaickým veršem blankdocument ve formě drobnoměkké. Povedou se spory o jejich pravost. A nakonec…

Nakonec moravská metropole povstane jako skutečný střed Evropy – technologický stát ve státě, bašta informatiky; a jako taková zastíní Prahu.

„Víš, já tohle nikdy nedopustím,“ zašeptala Libby tváří v tvář mlčícím zdem. „Odpadlické město hlídá Kazi. A tady se o to postarám já.“

Obrátila kabelku naruby a vyházela všechno listí. Nebylo nutné chodit dál, protože v celých Vinohradech by stejně nenašla vhodnější místo než tohle – teď, když už narazila na dům. Nadechla se. „Listí dubu-duhu-dluhu-sluhu-stuhu-stuhy-stohy-stopy –“ splétala snovačský řetězec. „Listím-listí-lití-letí-letu-metu-smetu-sametu-zametu! Listím dubu! Zametu stopy!“ Jak ze sebe vyrážela slova, její suvenýry z parku jí začaly vířit kolem rukou a opisovat kruh. „Listí-listím-čistím!“ Sbírala se mohutná síla. „Jistím-zjistím-zajistím! Listí házím-hází-hrází-hráz!“

Ano, tohle byl nejlepší způsob, jak to zařídit. Jak se postarat, aby Teth nikdy nenašla cestu k Přemyslovi. A především – aby nikdy nenašla cestu k ní.

„Listí padá-podá-pod-hod-chod-chody-chovy-chová-schová!“

Kouzlo sílilo v široce vzklenutou spirálu… v pevnou hradbu… ve vír zapomnění. Libby se poddala jeho rytmu. Hodila další řetěz; kratší, ostřejší.

„Listí víří-míří-maří-zmaří!“

Skrz slovo vír se náhle zvedl vítr a zbývajících pár listů jí vyrval z ruky. Už mohla stihnout jen jediný řetěz, než ta poslední hrstka spadne na chodník: řetěz, který musí celé kouzlo nasměrovat proti sestře nejtemnější a zároveň ji zastavit. To znamenalo vybrat si dlouhé slovo… rozdělit ho na části… a formovat obě zároveň a každou zvlášť.

„Vinohrady!“ vykřikla Libby. Žaludek se jí sevřel hrůzou při pomyšlení, že se přeřekne… že ji nenapadne vhodné pokračování… že jedna smyčka řetězu předběhne tu druhou nebo nedospěje k cíli.

„Vinohrady,“ šeptala. V prstech cítila tepající rytmus; a jak splétala spirálu, její hlas sílil: „Vinohrad – vina-hrad – vlna-rad – vlní-raz – vrní-rez – zrní-ret – zraní-rety – draní-tety – odraní-teta – odradí-Teth!“

Poslední výkřik dozněl. Libby vyčerpaně svěsila ruce. Měla pocit, jako by právě přešla po laně ve stometrové výšce. Bylo to zatraceně těžké, splétat dlouhé snovačské řetězce jen tak zpaměti v přesném rytmu a nedostat se při tom do slepé uličky, která by končila nějakým nežádoucím slovem. Ale dokázala to. Nespletla se. Nikde nevynechala písmeno.

A byla v bezpečí… jak jen člověk může být v bezpečí uprostřed čtvrti, které snovačům slouží jako mapa starých jmen.

Pohledem sledovala listy, stoupající k horním patrům domu. Zdaleka se ještě nechystaly spadnout na chodník. Ten dvojitý řetěz byl opravdu povedený; strhl k sobě obrovské množství energie. Taky ji ovšem důkladně vysál. Usoudila, že v tomto stavu bude nejlepší nechodit dál než na Korunní. Pokud zrovna kolem nepojede taxík, svěří se péči noční tramvaje. Chráněná kovovými stěnami rychle sjede na Mírák. Na svůj mobil, který by případně dokázal taxi vyvolat, sahat nehodlala, protože jeho schránka zaručeně přetéká spoustou podrážděných vzkazů od Alana Vernera.

Udělala několik kroků, ale nohy jí těžkly.

„Líba-líbá-líná –“

Zarazila se. Skoro se jí zdálo, že slyší někoho splétat řetězec. Předrážděné nervy! „Líba-líbá-líná-lín-blín –“

Říkala si, že Teth se do její blízkosti nedostane; a i kdyby – nevšimne si jí. Jenže jak její pohled klouzal po řadách zaparkovaných aut, postřehla tvar přikrčeného těla za kmenem nejbližšího akátu. Divoké oči zableskly ze tmy.

Libby ztěžka polkla. Kdo to může být? Ucouvla zpátky ke zdi domu a opatrně se rozhlédla. A co to zatraceně dělá?! Korunní, která předtím byla vzdálená jen pár metrů, zmizela za travnatým návrším. Tam vzadu byly koruny stromů a trní. Z dlažby a kolejí se staly duby a olše, javory a lípy. Z obrubníků šlahouny ostružin a trnek. Neprostupné maliní. Černý jedlový les.

Někdo snovačsky měnil zdejší okolí a měl řetězce zatraceně dobře připravené. Libby zkoušela rozplést maliní, ale dostala se jen ke slovu kalina, když kolem ní vyrostly stěny.

Vzduch se vařil sykotem a šeptanými jmény. V houštinách litiny a balustrád zasvitly celé tucty očí. Dívaly se na ni. Stahující se kruh.

Rozběhla se dolů do Dykovy. Tam to bylo ještě bezpečné, ale kudy dál? Neměla ponětí, co se to děje, a tak se neodvažovala riskovat cestu Chorvatskou, protože by ji to mohlo zanést stovky kilometrů daleko. Těžko by se z Chorvatska dostávala zpátky, když se nevyzná v charakteru tamních jmen. Z téhož důvodu byly nepřístupné celé Vršovice, brána východních zemí. A tak zahnula doprava a utíkala Dykovou k parku u vodárny: do poklidných Bezručových sadů. Zvažovala, že pak seběhne po schodech, ale tam pod kopcem byla Francouzská, což by ji strhlo rovnou k Vernerovi. Ne. Musí se dostat na Korunní za každou cenu. Přes park… a potom Kladskou. V Kladské jí nic nehrozí.

Bez dechu doběhla k husitskému kostelu. Park byl plný vlnících se stínů, ale jejich tvary se rozpíjely, sotva se na ně pokusila zaostřit. Proklínala je za tu zrádnou neurčitost. V tomhle byl ovšem zaručeně záměr: dokud nevěděla, kdo nebo co proti ní stojí, s jeho jménem nedokázala nic udělat. Mohou to být noví formeři. Někdo z další generace, kdo si uvědomil své schopnosti, říkala si se záchvěvem paniky. A sledovat mě museli už dlouho. K útoku si vybrali nejvhodnější možnou chvíli. Počkali si, až se vydám ze všech sil.

Potácela se únavou, ale nezbývalo jí než utíkat dál. Musela se dostat pryč rychle. Než stihnou zaklít oni ji.

„Cesta-vesta-vest-ves-ven,“ vyrazila ze sebe a vykročila po rovné stezce, která se před ní na okamžik otevřela.

„Cesta-cest-test-těst-pěst-pět-zpět!“ šeptal někdo proti ní. „Libby-lobby-louby-loubí-loudí-bloudí!“

Libby se úporně prodírala vysokými stěnami bludiště ze zimostrázu, které se začaly zvedat na všech stranách, jenže keře zakrátko zhoustly dalšími šeptanými řetězci natolik, že nezbývalo než jít podél nich předurčeným směrem. Když se podívala vzhůru, zatočila se jí hlava. Obloha sršela duhovými odlesky. Stěny náhle nebyly z rostlin, ale z oprýskaných šedých panelů. A naopak – dole, pod nohama, kde byl předtím asfalt, půda mokvala a měkla a měnila se v jíl. Rozsypané odpadky se mísily se zablácenými chomáči žluté trávy. Při dalším kroku Libby šlápla do louže. Přes její ubohé boty, které toho dneska zažily už tolik, se přelila špinavá voda a připravila je o poslední zbytky krásy.

Libby se roztřásla. „Bloudí-bloud-blud-bud-dud-dudá-dumá –“ zkusila to. Jenže ke kýženému domů její řetěz nedospěl. Nenapadalo ji žádné spojení; a jak se zadrhla na tom zrádném slově, okamžitě ji ochromil nával nerozhodnosti. Zatínala zuby. Sbírala síly, aby mohla zlomit kouzlo a znovu vykročit. „Dumá-dýmá-dýmy-domy –“ vyrážela ze sebe s námahou. Byla téměř u cíle, ale vtom už zase někdo spřádal proti ní.

„Domy-doly-dolů,“ vykřikl potměšilý hlásek, než stihla dopovědět poslední slovo, a tím strhl její řetězec docela jiným směrem. „Domy-doly-voly-vory-vor-vzor!“

Betonová stěna povolila. Libby se pod nohama rozvinul nádherný perský koberec se složitými vzory. Táhl se napříč bludištěm až k rohovému domu v Kladské.

Neuvěřitelné. Někdo jí tu… pomáhá?!

„Vzor-vzdor!“ vykřikla pro jistotu, aby byla aspoň trochu chráněná před případnou léčkou. Rozběhla se. Napůl čekala, že se jí koberec pod nohama změní v klubko hadů, a v duchu už si připravovala obranné řetězce, ale nic nepříjemného se nestalo. Dovrávorala k rohovému domu a rozpaženýma rukama objala jeho cihlovou zeď. Málem se rozplakala úlevou.

Byla v Kladské. Bezpečné jméno! Odsud už se na Korunní dostane. Půjde podél domu a dá si pozor, aby ani na okamžik neztratila kontakt s fasádou…

Rachot padajícího dřeva ji ohlušil. Ano, Kladská nevedla k žádnému zrádnému místu, jenže klády se uvolnily z kladky a řítily se podél domu. Desítky masivních trámů z hladkého dřeva klouzaly jeden po druhém. Se strašlivým lomozem sjížděly na chodník, dopadaly na karosérie zaparkovaných aut, drtily pod sebou lavičky i odpadkové koše a v přilehlém parku rvaly keře z kořenů. Valily se shora jako mohutná lavina. Libby uskočila do boční ulice. Couvla o několik metrů. Vzápětí čelo vlny zasáhlo roh, u kterého předtím stála. Cihly se hroutily v oblacích cementového prachu. Tsunami černých klád si razila cestu mozaikovou dlažbou.

Jenže náhle se to dělo v přízračném tichu; bez hluku. Klády ztratily tvar a vzápětí i barvu. Staly se z nich pouhé kotouče dýmu, valící se ulicí a halící neporušené cihly, lavičky, auta i koše. V dalším okamžiku vybledl i kouř a rozptýlil se v nočním vzduchu. Jen modravý přísvit a rozostřené obrysy zůstaly.

Libby si protřela oči. Jednou rukou se pořád držela domu – jenže, samozřejmě, v docela jiné ulici. Tiše si spílala. Přelud nebezpečí měla zastavit řetězcem, a ne opustit Kladskou a couvnout někam za roh! Vzhlédla k ceduli se jménem ulice, aby se podívala, kdeže se to vlastně ocitla.

Moravská…?

„Praha,“ promluvil těsně za ní teď už dobře známý hlas. Libby se vrhla zpátky k nároží, od kterého ji tou mizernou fintou zahnali, ale bleskově roztáčený snovačský řetěz jí svištěl kolem uší a brzdil ji v pohybu; zakopávala o práh i přeludy vrahů a vraní křídla a veřeje bran: „Praha-prahy-vrahy-vrah-vran-bran-braní-brní –“

Když ji brnící nohy definitivně zradily, nedopadla na mozaikovou dlažbu secesních Vinohrad. Kolena si rozbila o rozpraskaný asfalt a lokty si zmáčela v téže louži, s jakou se její boty seznámily už předtím v labyrintu.

Jenže teď byly betonové stěny a blátivé louže naprosto reálné. Reálné, a dokonce přímo socreálné – stejně jako celá ulice a světlo sodíkových zářivek a rozchlípené stěny paneláků všude kolem… jako velkoplošná okna a omšelé schody a prorezlá zábradlí.

I tohle byly Vinohrady. Vinohrady záludných domů, u kterých se nedá poznat, jestli se na ně člověk dívá zepředu, zezadu nebo z boku. Záludných ulic, pojmenovaných výhradně po vinařských oblastech… což je sice vtipné, ale snovači nedává ani špetku naděje. Zatímco se Libby zvedala z chodníku ulice Valtické, poslední slovo řetězce jí ještě doznívalo v uších.

„– Brno.“

Květoš Šťáhlavský slyšel, jak mu krev tepe v uších, burácí v žilách jako při třetím povodňovém stupni. Najednou měl srdce, které zběsile buší – a vůbec spoustu dalších orgánů a vjemů, které normálně nemíval. A tyhle nově nalezené součásti jeho já byly všechny ochromené slastí.

Dělo se totiž to, o čem s oblibou snil, když zrovna nečetl knihy o historii – konečně jednou, po zásluze: nastalo užaslé ticho v souvislosti s tím, že vstoupil do dveří. Výstřely z děl, šílící dav, provolávání slávy! Jeho sok na něj zírá s obdivem a němou závistí…

Pak ovšem ta půlvteřina zázraků zase minula. Květoš Šťáhlavský si neochotně připustil, že kolem žádný nadšený dav netleská. V místnosti se nacházel jenom Alan Verner, a ten se bohužel právě vzpamatoval taky. Potřásl hlavou, jako by chtěl zahnat vlčí mlhu, a rty se mu stáhly v jízlivém úsměšku. „No to je dost, pane kolego, že jste se obtěžoval přijít,“ utrousil.

Načež celou svou pozornost nasměroval na dívku.

Dívka byla neuvěřitelná. Neuvěřitelně nádherná a nádherně potrhlá. Samozřejmě – právě ona taky byla skutečnou příčinou předchozího užaslého ticha, protože sotva vešla, stala se ihned středem vesmíru. Ovšem Květoš jí zásluhy neupíral. Stačilo mu ke štěstí, že přišla s ním.

Černý rolák těsně obepínal její dokonalá ňadra a útlý pas, ovinutý širokým opaskem z kůže a kovových kroužků. Na krku se jí houpal smaltovaný přívěsek ve tvaru měsíce. Hříva kudrnatých vlasů v ohnivé barvě mědi jí sahala až někam pod zadek; a nic s tou záplavou nezmohla ani bílá háčkovaná čapka s copánky přes uši. Nejvýmluvnější ovšem byly kalhoty: široké, ručně tkané a stejně ohnivě oranžové jako dívčiny vlasy. Ať už v tom měli prsty domorodci z Nepálu, nebo z Peru, rozhodně každá nit osnovy i útku křičela na svět hesla etno a multikulturalismus… což bylo slyšet tím spíš, že látka byla nasáklá kouřem santalových tyčinek a vůní japonského sencha hon ze všech pražských čajoven. Stoprocentně přírodní a stoprocentně fair trade taška přes rameno, zdobená africkými motivy, a sbírka indických náramků na dívčině zápěstí už byly jen logickým důsledkem všeho předchozího.

Alan Verner na ni zíral a bezděky si vlhčil rty jazykem. Když Květoslav Šťáhlavský jeho výraz viděl, opojná vítězosláva se mu zase vrátila. „Tohle… je Tess,“ vydechl s divokým záchvěvem pýchy. Odkašlal si. „Ehm… Tess, let me introduce you to Mr. Verner, our secret agent –“

Alan Verner se zakuckal. Chvíli to vypadalo, že se doopravdy udusí.

A Tess se rozesmála. „Hi!“ Zvedla ruku a zamávala – což bylo gesto, které by v té situaci žádná Češka neudělala. Mělo v sobě něco přízračného. Bylo to stejně neuvěřitelné jako nepravděpodobná skutečnost, že její druhá ruka žhavě a naléhavě přejíždí Květošovi po zádech. Květoš cítil, jak její nehty rozdírají látku košile. Jak opisují linii jeho skoliózou stižené páteře. Tess se k němu s úchvatnou samozřejmostí tiskla ramenem. „Oh, Quetosh… it’s so coooool!“ zavrkala mu do ucha, než se vyrazila s Vernerem seznámit.

Květoš byl plný jejího hlasu. Jejích dotyků. Její přítomnosti. Všechny nervy v jeho těle úpěly pod přívalem nezvladatelných pocitů. O obsahu pojmů jako okouzlení nebo láska dřív žádnou konkrétní představu neměl, ale najednou to bylo nepochybné: zamiloval se teď.

Jak tu tak stál a poslouchal Tessin sametový alt, proplétající se s topornou Vernerovou angličtinou, najednou mu začaly docházet souvislosti, které by ho předtím ani nenapadly – kupříkladu že Verner je nejspíš… jaksi… značně sexuálně zdatný (Květoš se při úvahách o té věci vždycky držel přísně neutrálních termínů, ale stejně se trochu červenal), takže možná nebylo zrovna chytré přivést mu Tess až pod nos. Ještě dnes ráno takhle nepřemýšlel. Když mu Tess řekla, že chce vidět vykopávky, připadalo mu naprosto logické vzít ji s sebou i k Vernerovi, protože to bylo stejným směrem – a věčné šachování s tím, jak šetřit časem a penězi na autobus mu bylo podstatně bližší než nějaké společenské intriky.

„…to Roustaki u Prági…?“ vysvětlovala zrovna Tess. „Lévi Hradec! Rzhiw-natsh…?“ Už jí došlo, že Verner jí zas tak dobře nerozumí, a tak se snažila mluvit zřetelně a pomalu. Její dlouhé, elegantní prsty vířily vzduchem v názorných gestech.

„Tess je na stáži u nás na katedře,“ vložil se do toho Květoš, aby dal najevo, že on rozuměl dobře. „Je archeoložka a… a já jí mám ukázat… ukázat vykopávky v –“ Kousl se do jazyka. Tohle už ovšem vykládat nemusel. Měl tvrdit, že ho Tess sbalila na technoparty – a nepřiznat, že to byla ve skutečnosti menza a že tam pil ovocný čaj.

Na druhou stranu, Verner ho stejně neposlouchal. Angličtina mu trochu drhla, ale dikci měl stejnou, jako když před dvěma dny zajížděl rukou pod sukni jejich snovačce. Slečna manažerka (alias Libuše Kroková, jak znělo její krycí jméno pro účely projektu) ho ovšem bleskově odpálkovala. Zato Tess se usmívala. Ke spektru nových pocitů, ve kterých se Květoš od včerejška smažil, přibyla jakási palčivá zášť, kterou pomalu a váhavě identifikoval jako žárlivost.

Žárlivost byla silně nepříjemná, ale dodala mu spoustu odvahy, která hraničila s šílenstvím. „Kdepak máte kněžnu Libuši? Šli jste pak spolu na tu večeři?“ zeptal se Vernerových zad tónem, který pokládal za bodrý.

Verner se pomalu otočil. Nevěřícně na něj zíral – skoro jako by taková míra drzosti byla mimo jeho chápání. „Vy ovšem absolutně nemáte soudnost, pane kolego,“ utrousil nenávistně. „Na vašem místě se schovám pod stůl a neodvážím se ani ceknout! Podepsal jste mlčenlivost, zatraceně! Teď to tu nebudu rozmazávat, že sem vodíte nepovolané osoby, ale tohle si ještě zodpovíte.“

Květoslav Šťáhlavský zrudl ponížením i vzteky. Jindy naprosto postrádal cit pro podobné nuance, ale teď mu najednou došla další várka neuvěřitelných věcí. Kupříkladu: kdyby byla Tess ošklivější, Verner by je vyrazil okamžitě – oba. Protože je Tess kráska, nad porušením předpisů rád přimhouří oči. Ovšem pokud ho při lovu někdo začne rušit, přimhouřené oči zase hezky rychle otevře a začne hrát zlého šéfa, aby se před Tess předvedl, jakou má moc. Tahle džungle překroucených výkladů a tajných mimopracovních důvodů byla pro Květoše dost děsivá sama o sobě, ale vůbec nejhorší bylo zjištění, že se v ní ocitl taky.

No ano – jak jsem to mohl udělat? Co mě to napadlo, přivést si Tess s sebou, když přece vím, že je to proti předpisům? říkal si užasle. V životě nespáchal nic ani vzdáleně nesprávného. On se svým fanatickým respektem k řádům se nikdy neodvážil vzít si ani tahák na zkoušku, natožpak aby bral cizí státní příslušnici do doupěte tajné služby!

Jenže… Tess je přece skvělá. Komu by tu mohla vadit?

„Říkal jsem si, že… že se stejně nezdržíme, protože… jaksi… v téhle fázi mě nejspíš už ani nebudete potřebovat,“ hájil se chabě. „Jestli… jestli zrovna tam vedle probíhá nahrávání –“

„To tedy neprobíhá,“ zavrčel Alan Verner. Nenávistně si Květoše měřil, jako by mu hodlal přičíst k tíži i tohle. „Naše spolupracovnice se neráčila dostavit.“

„Cože?“ vyjekl Květoš.

Alan Verner se ušklíbl. Vrhl rychlý pohled na Tess, ale ta zjevně měla na onen druh náznaků, které Květoše tak udivovaly, postřeh naprosto dokonalý, protože bleskově a elegantně vyklidila pole. Sáhla po encyklopedii českých tvrzí, která se Vernerovi povalovala na stole, a soustředěně listovala obrazovou přílohou.

„Má vypnutý mobil,“ dodal Verner. „Řekl bych, že naše drahá slečna se na to vykašlala. Samozřejmě jí to pěkně vytmavím, ale pravda je, že když ona sama nebude chtít, žádné dobré výsledky z ní nedostaneme. Jestli se do zítřka neozve, budu kontaktovat číslo dvě. I kdybych sem nakonec žádnou náhradnici nedotáhl, pro tu krávu feministickou to bude dobrá motivace.“

Květoš zamrkal. Libuše Kroková zjevně pošlapala Vernerovo ego takovým způsobem, že to mohly smýt jen nadávky a vyhazov. Dalo se jen doufat, že s druhou kandidátkou se Verner nepohádá. Květoš věděl přesně, koho mají v záloze. Na začátku projektu dělali ve větších městech plošné skenování snovačských schopností a vytipovali kolem dvaceti osob. Žena číslo dvě neměla výsledky o nic horší než jejich slečna Kroková. V pozici náhradnice se ocitla hlavně proto, že bydlela tak daleko od Prahy, což znamenalo spoustu organizačních potíží. Teď se ale přesto budou muset obrátit právě na ni, protože vybrat si z dalších (a slabších) kandidátů je skoro nemožné. Bylo to zvláštní, ale s výjimkou téhle dvojky, což byla nějaká obyčejná doktorka, prakticky všichni snovači spadali do jedné ze tří skupin: politruci v důchodu, celebrity a děti. Verner to hned na začátku trefně shrnul: „První nechceme, druhé nepřemluvíme, a třetím to zakážou rodiče.“

Květoš si odkašlal. „Takže… pokud je to pro dnešek všechno… tak bychom asi vyrazili,“ začal. „Totiž… jestli máme ještě za světla stihnout –“

Jenže Alan Verner ho už zase neposlouchal. Škrábal se na zátylku a zamyšleně pozoroval Tess. Nadechl se, jako by chtěl něco zásadního říct, ale pak se jenom ušklíbl. „Nesmysl,“ zamumlal sám pro sebe. „Absolutní pitomost, zatraceně!“ Založil si ruce a konečně se ke Květošovi obrátil. „No jasně, pane kolego. Jen si běžte. Dám vám vědět v pondělí.“ Ale oči mu kradmo zabrousily k oknu.

Venku nebylo nic zvláštního, jen na skle visel útržek průsvitné lepicí pásky s kouskem něčeho, co vypadalo jako stéblo nebo stonek. Kdosi tam cosi pověsil. Pak to zase strhnul, a zřejmě pěkně prudce, protože se páska přetrhla; stará vánoční výzdoba? Květoš tu věc bezděky zaregistroval, ale hned ji zase pustil z hlavy.

Podružnost.

Tess zvedla hlavu a usmála se na něj.

Mimo jiné měla nádherné oči. Neuvěřitelně zelené.

Necelou půlhodinu nato seděli pod plechovou stříškou zastávky. Autobus PID, který je měl odvézt přes nově otevřený suchdolský most na levý břeh, jim těsně ujel, takže čekali na další. „Typické pro řivnáčskou kulturu jsou nádoby s měsíčkovitými uchy, ansa lunata, a s uchy ve tvaru býčích rohů, ansa cornuta. Průzkum na Řivnáči a Levém Hradci probíhal od devatenáctého století… ale teď to bylo stopped všechno, protože tady byl developerský projekt –“ vykládal Květoš učebnicovou angličtinou. „V roce 2013 byly vykopávky úplně ukončeny a na tom místě byl postaven přivaděč k –“

„Oh my!“ děsila se Tess s ohnivým pobouřením. „Nakopat je do prdele! Samé vydělávat prachy, prachy, prachy – to je to jediné, co dovedou! Nechápou, co jsou to hodnoty!“

„Řivnáč byl osídlen už v eneolitu,“ pokračoval Květoš úporně (protože o tom, že Tess má levičácké názory, radši nechtěl nic vědět, a stejně si nebyl jistý, že jí to sprosté slovo dobře rozuměl). „V sedmém století zde vzniklo –“

Načež se zadrhnul. Došla mu slova. Ne že by anglicky uměl nějak výjimečně špatně. Jenže Tess mu právě položila ruku na koleno a její zelené oči k němu vzhlédly s bezdechou oddaností. V takové situaci by koktal bez ohledu na jazyk.

Zatraceně, jak se má soustředit na vyklad? Žhavé představy mu grilovaly mozek. Očima visel na jejích rtech a přemítal, jak najít vhodný úhel, aby mohl zařídit tu záležitost s jazykem. Prsty pro změnu zápolily s nutkáním vklínit se mezi dřevěnou lavici a Tessin zadeček, zatnout se do toho božsky tvarovaného masa a přesunout si ho k sobě na klín…

Ovšem Tess mluvila výhradně o vykopávkách.

„To je tak… inspirující!“ rozplývala se. „Moc ráda se podívám do depozitáře na ty předměty, I really do. Ale tady chci… víš, já chci cítit tu atmosféru! Cítit to místo! To je tak úžasné!“ Dychtivě ho tahala za rukáv. „V téhle zemi má všechno takovou starobylou duši, such an ancient spirit, you know… Tyhle staré pohanské svatyně vyzařují takovou zvláštní energii.“

„Levý Hradec bývá spojován spíš s nástupem křesťanství –“ začal Květoš chabě.

„Ale jsou tu pohanská místa!“ ohradila se Tess vášnivě. Rozhlížela se kolem. „Mohli bychom třeba…“ Pustila ho, sáhla do africké tašky a vylovila mapu. Dlouhým černě nalakovaným nehtem poklepala na nějaký kopec. „Teď jsme někde tady, arent We? Máme skoro hodinu čas. Tenhle hill vzadu, to je určitě tenhle… Klee-wet-nick? 265 feet! Můžeme se podívat nahoru!“

Květoš mrknul na mapu. Odkašlal si. „Klevetník… Totiž… Dvě stě šedesát pět metrů, ne stop,“ opravil ji nepříliš taktně. „A je v Dolních Chabrech, zatímco my jsme někde tady na severu, úplně mimo mapu.“ Skepticky se zadíval na hromadu kamení, kterou mu Tess ukazovala. Mléko a strdí se tu dávno nekonalo; mezi dálnicemi v žírné Polabské nížině stály jen montované velkosklady nebo satelitní městečka. Nedostatek přirozených kopců se řešil navážkami, které jedno oddělily od druhého a zajistily z rodinných domků pěkný výhled v zakřiveném prostoru. „Tohle je jenom násep, tam nebude nic zajímavého –“

Tess mu položila hlavu na rameno. „Ale ano! Já to cítím. Oh, Quetosh… Plea-se!“

Bylo to neodvratné. Dostával závrať z vůně orientálních tyčinek a cinkotu náramků; a byl by jí slíbil cokoliv. Jeho racionální mozek sice nechápal, že ta holka dokáže takhle žasnout nad každou hloupostí, ale pod tlakem okolností se pomalu propracovával k cynickému náhledu mnoha mladých mužů: roštěnkám jejich potrhlosti dopřát, pokud je to trochu naklepá. Před ruměncem ho takový postoj sice neochránil, ale ušetřilo jim to jiné nepříjemnosti; hádky například.

Nechal se odvléct na úpatí hromady. („Je to sacred hill, Quetosh, what do you think? Ale ano, Pósvatny vrgh! Really, it has to be MY hill!… Soooo… cooooool!“) Květoš neměl ponětí, co je zač ta která kupa navezeného rumu či zarostlá skládka, ale poslušně šlapal nahoru úzkou stezkou mezi bezinkami a dalšími nevzhlednými, páchnoucími keři. Tess se hnala kupředu jako zkušená orientační běžkyně. Minutu. Dvě. Deset! S tímhle ovšem nepočítal. Drápal se za ní, ale začínal mít dost. Jeho tělo vždycky špatně snášelo námahu; odjakživa dávalo přednost depozitářům před terénem. Nechtěl funět moc nahlas, aby to náhodou nevypadalo, že je dýchavičná troska beze špetky kondice, ale cítil, že tu smutnou pravdu už dlouho neutají. Omdléval! Umíral nedostatkem kyslíku!

Konečně se Tess na chvíli zastavila. Květoš doufal, že se začne kochat krajinou a dopřeje mu tím záminku k odpočinku, ale jen se sehnula a utrhla hrst nějakého plevelu. Zkušeným pohybem skroutila stonky, udělala na nich uzel a celou tu pochybnou kytici si zastrčila za opasek – kořeny směrem nahoru a květy dolů; čili obráceně, než by člověk čekal, kdyby to mělo sloužit na ozdobu. Bleskové gesto; a provedené s takovou samozřejmostí, s jakou se uklízí jogurt do ledničky. Bylo to zvláštně znepokojivé.

Vzápětí ukázala nahoru do stráně, kam odbočovala úzká pěšina. „This way!“

Květoš lapal po dechu. „No way! Tady… tady… cesta končí! Tam nahoře… žijí… draví developeři –“ zkoušel to, ale to už ho Tess chytila za zápěstí a vlekla ho dál.

Najednou byla jako posedlá. A taky měla neuvěřitelnou sílu. Květošovi se podlamovaly nohy a zakopával při každém kroku, ale nedokázal se jí vytrhnout. „Go, go, go!“ pobízela ho jako trenér ve finále. Jak je možné, že je ta navážka tak vysoká? Zdola se to vůbec nezdálo, a teď tu lezou na nějakou Sněžku! Květoš málem vzlykal čirým zoufalstvím.

Vtáhla ho mezi keře. Zakopl o kořen a konečně vzdal boj o důstojnost. Dopadl na kolena a zůstal sedět na patách uprostřed bahnité pěšiny. „Ty jsi blázen! Jsem úplně… groggy. Co myslíš… že tady nahoře… bude, prosím tě?“ vyrážel ze sebe, zatímco se potýkal s nedostatečnou kapacitou plic. „Svantovítova svatyně?“

Tess se na něj upřeně dívala. „Svantovit᾽s Svantýnje,“ opakovala po něm, jako by to slovo ochutnávala. Slyšel její tichý smích. „Chtěl bys ji vidět?“

Květoš si roztřesenou rukou otíral pot z čela. „To zrovna,“ ucedil česky sám pro sebe. Konečně smazal kyslíkový dluh natolik, že se dokázal aspoň ušklíbnout, když už ne zasmát. „Jak prameny uvádějí… vstoupit se tam smí jenom se zadrženým dechem! To není nic pro mě.“ Byla to samozřejmě spíš spekulace než řádně ověřený historický údaj, ale tradovalo se to: když se velekněz v Arkóně, rujánské svatyni Slovanů, potřeboval nadechnout, musel kvůli tomu šupem ze dveří, aby svým dechem posvátné místo neposkvrnil.

Tess se pořád usmívala. „Nesmíš hned každému všechno věřit, Quetosh,“ řekla. „Zvládli jsme to. Už jsme tady. Uvnitř.“ Naklonila se k němu a rukama mu vjela do zpocených vlasů. „Víš, s dechem je to… rather tricky,“ pošeptala mu do ucha. „Nejde o to, že bys nesměl dýchat. Důležité je, aby to nebylo vidět. Svantovít nesmí poznat, že jsi naživu.“

Květoš nevnímal. Nepřemýšlel. Najednou si uvědomil, že jeho hlava se ocitla kousek od místa, kde se Tessiny oranžové kalhoty dělí ve dvě oranžové nohavice. Už stihla natrhat několik svazečků všemožného plevele, a všechny je opatřila uzlem a nastrkala za opasek. Nepříjemný, čpavý zápach vlhkých jarních květin ho zvláštním způsobem dráždil. Svrběly ho prsty.

Představoval si, že stáhne Tess k sobě do trávy. Že to vláčné štíhlé tělo konečně důkladně prohmatá. Vyzkouší, jestli jsou ženská prsa opravdu tak těžká a pružná, jak vypadají. Nechala by si to Tess líbit? A dala by si třeba o kousek vyhrnout svetr? Pomyšlení, že by mohl dokonce zajet prsty do horkého místečka pod jejími spodními kalhotkami, ho na chvíli úplně paralyzovalo. A pomyšlení, že Tess třeba spodní kalhotky vůbec nemá, ho málem připravilo o rozum. Ochromil ho obludně silný pocit; žhavé nutkání omotat si ji kolem sebe a… tak nějak ji… celou… pořádně…

Ovšem nesměla by se bránit. To rozhodně ne. To by bylo příšerné, kdyby tady najednou začala ječet a rozčilovat se, nebo se mu dokonce vysmála! Taková sebevědomá holka přece… proboha… té když se začne sahat pod svetr, tak určitě kopne člověka do rozkroku. Na Západě jsou na to všichni tak hákliví. Všichni mají kurz sebeobrany a slzný plyn. Mohla by pak mobilem zavolat policii? Znemožnit ho na katedře? Dokáže mu někdo něco, když jsou tady sami…?!

Nad vášní převládly rozpaky, mísící se s obavami, a donutily ho vyškrabat se na nohy. Oprášil si kolena a rozhlédl se kolem. Zvláštní: podle hodinek měly být tři odpoledne, ale přesto mu připadalo, že se stmívá. Tady nahoře, mezi stromy a keři, byla úplná tma.

Proklouzne po hraně mezi soumrakem a nocí… vytanulo mu zničehožnic.

Odkašlal si. „No… už je docela pozdě,“ prohodil k mlčící Tess. „Tady nic neuvidíme. Jestli máme stihnout autobus –“ Odvrátil se a udělal dva kroky dolů po cestě.

Cesta tam nebyla.

Narazil na neprostupnou hradbu kořenů, větví a šlahounů šípkových růží. Táhla se na obě strany a nezdálo se, že někde tady poblíž je v ní otvor. Oddělovala celý vrcholek kopce. „To jsem blázen,“ mumlal si Květoš a zápolil s trnitými větvemi, které se mu okamžitě nalepily na svetr. „Přímo tady přece… vždyť jsme tudy –“ Jenže splést se zjevně musel. Cesta, kterou přišli, bude nejspíš o kus dál.

Obětoval pár nitek svetru a konečně se osvobodil. Vyhlédl přes vršek keřů. Záře v dálce, to bylo světelné znečištění nad Prahou. Ale dole na dálnici auta nesvítí vůbec… a ani všechny ty sklady a domy a benzínky… Květoš si sundal brýle a přeleštil je rukávem košile. Podíval se znovu; a zatrnulo mu. Nížina byla úplně temná. Nikde žádné elektrické světlo. Za přísvit na obzoru mohly jen dohasínající červánky.

Tess přistoupila těsně k němu a zezadu ho konejšivě objala kolem pasu. „Nelam si s tím hlavu, jak to kolem vypadá,“ šeptala mu do ucha. „Tu cestu teď stejně nenajdeš. Vždyť jsem ti říkala, že jsme uvnitř, copak jsi mi nerozuměl? Nijak jednoduše se odsud odejít nedá.“

Roztřásl se. Ale ano, rozuměl well enough. A teď ještě o hodně líp… protože ona s ním mluví česky.

Co to má znamenat? Proč se vydávala za někoho, kým není?! Jeho mozek začal chrlit šílené spiklenecké teorie plné podvodů a léček. Ale tělo se nedokázalo pohnout. Strach vyplnil každou jeho buňku… inkrustoval ji ledem.

V průvlaku temnot… ta nejzáludnější… zlovolná Teth s prsty z pavučin.

Té záležitosti s údajnou věštbou nevěřil ani na okamžik. Dovodil si, že dotyčné divadlo mělo Libuši Krokové u Vernera dodat vážnosti, ale sám ho vážně nebral. Spadalo přesně do oné kategorie nepochopitelných mezilidských vztahů, ke které měl vždycky odpor. Ovšem teď, na tomhle nepříjemném, divném, špatně osvětleném místě, mu slova jejich snovačky vytanula s nečekanou silou.

„Vzpomněla jsem si,“ ozvala se Tess vesele. „Právě teď. Najednou mě slova prostě napadají.“ Zachichotala se. Sepjala ruce, takže nadále ho pevně držela těsně pod hrudním košem. „Holy shit, to je ale legrační pocit, ta vaše řeč! Fakt divný, tyhle šišlavý slabiky na jazyku!“ Zaváhala. „Hele, a ty tomu vážně rozumíš, když takhle mluvím?“

„Vážně,“ vypravil ze sebe Květoš.

Její smích zněl tak přirozeně, tak bezstarostně, tak dětsky, jako by se s ním vybavovala někde na školní chodbě a ne na opuštěném kopci s pokřivenou realitou. Právě ten zvuk ho držel – tedy společně s teplýma, příjemnýma, hebkýma Tessinýma rukama; ten mu bránil uvěřit ostatním smyslům, které se ho pokoušely děsit dírami v logice. Ujišťoval ho skálopevně, že všechno bude v pořádku, dokud je Tess s ním.

Byla skoro stejně vysoká jako on, a ještě stála ve svahu; nečinilo jí potíže opřít si mu zezadu bradu o rameno. Jak se tak k němu tiskla, Květoš si najednou ohromeně uvědomil, že měkké hrbolky, které zezadu přiléhají na jeho lopatky, jsou její ňadra.

A tvrdé hrbolky, přiléhající mu na zadnici, jsou její pánevní kosti.

„Pořád mám… takovej pocit…“ mumlala Tess. „Hele, můžu bejt upřímná? Teda fakt upřímná, jako? Nenaštveš se?“

„Ne,“ vydechl Květoš ochraptěle.

„Ty se mi vlastně vůbec nelíbíš. Máš takový divný vlasy… a asi se moc nemeješ, co? Taky si určitě neholíš chlupy. Ale stejně… totiž… ono to prostě takhle funguje.“ Povzdechla si. Hedvábný příval jejích měděných vlasů se mu přelil přes rameno. „Prosím tě, nezlob se. Já si… já si nemůžu pomoct. Nevidím žádnou jinou možnost.“ Její prsty mu naléhavě hnětly břicho a hruď. „Moh by ses svlíknout?“

Šoky, které s ní zažíval, právě přesáhly všechny přípustné meze. Květošovi definitivně došly odpovědi. Rozum zůstal stát. Mozek přestal fungovat.

„Nevykládej si to špatně,“ vrněla Tess. Její prsty mu stáhly svetr. Vyrvaly košili zpod opasku a hbitě rozepínaly knoflíčky. „Když to neuděláš, všechno bude mnohem horší. Všude samé nitě a cáry, rozumíš, a ty špinavé chomáče –“ Zajíkla se. „Slyšíš mě?“ V jejím hlase náhle zazněl ostrý, velitelský tón. „Chci… abys byl… nahý!“

Květoš lapal po dechu. Krev se mu valila do slabin, ale vzrušení se sráželo s ukrutnými rozpaky a strachem. „Ehm… to přece…“ koktal. Neobratně se pokoušel chytit Tess za ruce a překazit jim činnost. „Počkej! Nech toho! Přece se nemůžu… jen tak… totiž… to myslíš jako úplně?!“ Nervózně se smál a ze všech sil bojoval o zbytky své důstojnosti a košile. „Tak přece pusť! Neblázni! Tohle je blbost! Je tu zima. Už musíme jít!“ Rukama si chránil hruď a pokoušel se uplatnit cosi jako autoritu. „Poslouchej! Já tedy… rozhodně… já nehodlám –“

Jenže jak se na Tess díval, všechno rozhodné a nehodlající ho opouštělo. Její oči, zelené jako střípky vltavínu, k němu vzhlížely a vábily ho neskutečnou silou. Ta úzká, bledá vílí tvář jako by se vznášela… jako by plula v dálavách, utopená v moři přelévající se mědi. Tak drobná. Tak křehká. Tak nádherná! Copak se jí vážně bál? A copak mohl být na rozpacích, když ona je tak svolná?

Svolná.

Hlas se mu vytratil. Hrdlo se stáhlo. Při pomyšlení, že by doopravdy mohl mít holku – úplně, se vším všudy ji mít – se mu zatmívalo před očima. Táhlo mu na třicet a říkal si, že podobné eventuality už zdárně nechal za sebou, stejně jako mládí. Teď tu stál s rozepnutou košilí a zíral na Tessiny pootevřené rty. Krev v onom (nepojmenovaném) místě jeho těla bušila s obrovskou silou; ocelový píst. Burácela mu v uších. Vytloukala mu z hlavy všechnu opatrnost, a koneckonců i slušnost. Je jedno, z jakých důvodů! Je jedno, s jakým záměrem. Nakláněl se k nádherným, smyslným, trochu ještě dětským Tessiným rtům, a už ho vůbec nenapadlo přemýšlet o nějakých správných úhlech při polibku. Taková věc je bezvýznamná. Jeho rty zkrátka splynou s jejími… neodvratně jako při soutoku řek.

Tess mu vycházela vstříc. Přitiskla se k němu a její ústa se poddávala bez boje. A ruce mu stahovaly košili z ramen. Ale Květoš na to nedbal; teď najednou, když měl tu božskou dryádu tak těsně u sebe, už přestávalo záležet na tom, jestli a jak dlouho sám zůstane oblečený. Tiskl ji k sobě ze všech sil. Horečnatě hnětl všechno, co na ní bylo měkké, a páčil jí čelisti; užíval si toho, jako když se člověk cpe u švédského stolu, ke kterému se dostal omylem a bez naděje, že to bude mít dlouhého trvání. Připadalo mu, že když si dovolí něco jako něhu, Tess se vyškubne a uteče mu – a pro takový případ jí potřeboval odříznout cestu. Sevřít to její štíhlé vláčné tělo, aby se nemohlo ani hnout. Zatímco si ji jednou rukou přidržoval, prsty té druhé zajely níž. A pak se poprvé odvážily.

Posunout hranici reality. Najít to místo. Zjistit, jestli Tess má, nebo nemá spodní kalhotky… a tím všechny stavy Neurčitosti změnit v jedinou Skutečnost.

Jenže síť přeludů se nevzdávala snadno. Pevnost se nedala dobýt nedopatřením. Květošovy pátrající prsty narazily na něco docela jiného, než co doufaly nalézt: zabořily se do propletence vlhkých stonků a povadlých květů ve svazečcích býlí, které měla Tess za pasem. Ruka mu trnula, jak se jí chytaly studené úponky svízele. Ucuknul a oklepal to ze sebe, ale tohle vyrušení stačilo, aby se na chvíli vzpamatoval. Aby si znovu uvědomil všechny dokonale nepatřičné okolnosti: celou tu nepravděpodobnou situaci… a svoji zrovna tak nepravděpodobnou nahotu.

Ano, Tess to dokázala zařídit. Stáhla mu nejen košili, ale i kalhoty – a to tak obratně, že to skoro nepostřehl. Krčily se dole u lemů jeho levných čínských bot. A ona… ta potvora mizerná… se mu vysmekla a couvla o několik kroků, takže tu najednou stál docela sám, a dočista nahý.

Tváře mu zrudly. Sehnul se a rychle si chtěl kalhoty natáhnout, ale vtom si uvědomil, že látka je po celé délce rozříznutá, jako by ji rozsekl nabroušený hrot. To, co bývalo důstojným oblečením, se mu v rukou rozpadlo na ubohé cáry hnědého manšestru a hnědých trenýrek. Nevěřícně na to zíral. Rovnou taky domýšlel důsledky – kupříkladu pro cestu autobusem. Vrhl se po svetru, který tu ležel na zemi, zakryl se, jak se dalo, a chtěl se dožadovat vysvětlení, ale Tess promluvila dřív.

„Můžeš si za to sám. Proč jsi mě neposlechl, když jsem tě o to žádala? Měj na paměti, že je lepší mi vyhovět. Ve všem.“

Vůbec nemluvila jako nějaká studentka. Její hlas byl mnohem hlubší, než jak ho Květoš znal; mnohem vyzrálejší, dospělejší, vážnější. Ale vzápětí se zase přelil do bezdechého šepotu bývalé Tess: „Quetosh… oh… I’m soooo sorry…“ Kajícně k němu obracela oči a kousala se do rtu, jako by najednou i ona byla v rozpacích; ale možná jenom přemáhala smích. „Teda páni, to je ale průser s těma kalhotama, co? Holy shit, fakt nevím, jak se nám tohle stalo!“ Zachichotala se. „Oh, Quetosh, asi si tě budu muset schovat do tašky!“

Vlasy mu vstávaly hrůzou, když slyšel zvuk toho smíchu; a to tím spíš, že dřív mu připadal tak uklidňující. Jeho mozek se málem rozklížil pod náporem nepatřičnosti; napínal se za všechny meze jako na skřipci. A zároveň se v něm rozlézal vtíravý strach. Mrazil ho pod nehty. Její kročeje odvane vítr, jako by ani nebyly… Zpíjí se býlím z Oškobrhu v straně půlnoční.

„Ne! Přece nejsem blázen,“ zamumlal. „Tohle neexistuje! To je pitomost.“ Zavrtěl hlavou. „Docent Richter tam žádné slovanské hradiště nenašel! A stejně, vždyť jsme na špatném kopci. Na nějaké mizerné násypce, na které nikdy –“

„Jsme na tom jediném místě, které bylo vhodné,“ promluvila ta druhá, co nebyla Tess. „Skutečný kopec zvaný Oškobrh je dneska obehnaný ploty a prozkoumaný do posledního kamínku… stejně jako Řivnáč a Levý Hradec… a koneckonců i Budeč, Kouřim nebo Říp. Jezdit tam fyzicky by nemělo smysl.“ Pousmála se. „Oškobrh je především mytické místo: Jasanová hora, Ptolemaiův Askiburgion. To jméno bylo pečlivě vybrané, aby se k němu nedalo dospět žádným čistým, neděleným řetězcem jmen. Proto je tak zvláštní. Proto je taky bezpečné. A zároveň to znamená, že Oškobrhem se z formerského hlediska může stát jakýkoliv jiný kopec, který žádné vlastní jméno nemá.“ Ukázala kolem sebe. „Tohle je jenom obrovská hromada hlíny, kterou sem navezli při stavbě – přesně, jak říkáš. Ale právě takovou jsem potřebovala najít. Horu, kterou nikdy nikdo nepojmenoval přede mnou.“

Její hluboký, mrazivý hlas projasnil šero. Zaostřil obraz. Květoš ji najednou viděl úplně jinak… jinou a jindy, v dobách mimo čas. V jejích vlasech tančily odlesky plamenů. Cítil vůni kouzelných bylin: bylin pražených nad žhavými uhlíky posvátného ohně a rozhazovaných po větru. Reálie byly až příliš ostře vykreslené. Vždyť on tohle všechno dávno nastudoval; měl přesnou představu o tvarech pražské keramiky, o bronzových sponách či o symbolech slunce, vyprchaných do kotoučů z hlíny. Tím to bylo přirozenější. Dokonale věrohodná virtuální realita.

Oškobrh, tajemný vrch, háji se zelená, skalami bělá nad širou rovinou. Ve stínu jeho dubů a javorů, vazů, rokyt a jilmů, třeslavých osik, jasanů i hladkých bříz, v místech, kde lískoví, klenice, lýkodra s babykou bujely v husté směsi, dařil se čarovný květ, nejedna vzácná bylina mocné, hojivé síly…

Divoženka z Oškobrhu pomalu ustupovala vzhůru do svahu. Vztahovala k němu ruce. Viděl bronzové spirály na jejích pažích… i lunici, kterou měla zavěšenou na krku, matně se třpytící v šeru.

„Počkej!“ zavolal na ni. „Co bude teď?!“

Její ruce se k němu vzpínaly… prsty ho táhly za sebou, jako by ho s ní doopravdy spojovaly neviditelné nitě pavučin. „Co si ty sám vybereš, Květoslave,“ zašeptala.

Za ní se objevila mýtina, dvoumetrový proužek trávy mezi keři. Jak zacouvala do světla, z lunice se zase stal obyčejný přívěšek, který měla předtím – novodobý, jeden z tisíců; typický pseudoumělecký kýč, prodávaný všude v blízkosti Karlova mostu.

Tess se zachichotala. „Oh, Quetosh… to je fakt vodvaz!“ vypískla. „Ty jsi ale kozel! Nahatej tu běhat po lese!“ Dostala záchvat hysterického smíchu – který skončil, jako když utne, sotva zase vstoupila do stínu. Přelévající se skutečnost.

A najednou Květoš věděl. Vpůli kroku, na hraně soumraku a tmy, to pochopil. Jeho kvalitní mozek, který celou dobu zpracovával dostupná data, mu předložil bleskový vhled: celistvý obraz její dvojaké podstaty… analýzu náhod, které náhodami nebyly. Tess u Vernera: stojí opřená o stůl kousek od ovládacího panelu virtuálového generátoru a listuje si v knížce. Kolik vteřin měla k dobru, zatímco se on a Verner hloupě handrkovali? Sotva je jednou získala, mohla se postarat, aby virtuálové pole všem přítomným zkreslilo vnímání času. Nevšimli si ničeho. Je otázkou, jestli si vůbec všimla sama původní Tess. Ale záměr byl nepochybný.

Blíže neurčená ona mohla být ve virtuálu kdovíjak dlouho; a kdoví co všechno tam zařídit.

Samozřejmě, Tess v tom byla nevinně. Neplánovala žádné úskoky, nepronášela lži. Přijela na Květošovu katedru na začátku semestru a rovnou se vřadila do zástupu pražských Amíků: standardně sebejistá, standardně levičácká, standardně intelektuálsky snobská, konformně nekonformní. Jeho na ní iritovalo úplně všechno. Postřehl hned, co jiní muži vidět nechtěli: že je to jenom přihlouplá holka z provinční univerzity na Středozápadě, která byla dost drzá, aby se vecpala do výměnného programu. Otravovalo ho její diletantství. Nudily ho její řeči… což byl problém, který měl s většinou lidí. Jenže včera to přišlo jako zjevení: nepochopitelný záblesk přitažlivosti na stopadesátý pohled. Teď se mohl jenom hořce smát, když si uvědomil, že své okouzlení doopravdy přičítal jí.

A přesto je to na hraně. Definitivní rozhodnutí zatím nepadlo, uvědomil si. Možnosti jsou v rovnováze. Ještě. Pořád. Proboha.

Hnal se za ní jako šílený. Prodíral se houštím a trnité šlahouny mu rozdíraly paže a nahá ramena: kdepak jasan, plevelný akát to je, postrach archeologů! Jeho svetr v roli bederní roušky se už zase zachytil na nějaké větvi a jak to škublo, definitivně mu sklouzl; jenže Květoš se neodvažoval hledat ho ve tmě někde na zemi. Bál se, že sotva odvrátí oči, ona mu zmizí navždy. A to přece nechtěl. Nechtěl, aby skončila tahle divná chvíle mimo realitu a čas, ať už je ta dívka kýmkoliv.

Ba ne; to není pravda, přiznal si konečně… v dalším záblesku světla, kdy k němu dolehla nová várka poplašeného Tessina chichotání a pitomých poznámek. Není mi jedno, kým je. Vím přesně, kým chci, aby byla.

Strach ho dusil při každém nadechnutí. Hrůzná představa, co to může obnášet, a zrovna tak hrůzná představa, že o tom bude muset rozhodnout on. Vzít na sebe zodpovědnost, ať chce nebo ne; určit to i za ni a její vypulírovanou rodinku, která na ni čeká doma mezi hi-tech kukuřičnými poli a píše jí po síti do barbarského pekla střední Evropy. Osvobodit ji, nebo zničit… třeba i jen tím, že neudělá nic.

Dostali se na jižní vrcholek. Další osvětlené prostranství. Tohle byla taky jedna možnost – teď, když znal zákonitosti, podle kterých to funguje: chytí Tess za ruku v okamžiku, kdy zrovna oba stojí ve světle, a prokličkuje s ní mezi keři na jižní stráni tak, aby se ani na okamžik nedostala do stínu. Stačí sejít na silnici, nebo dost možná jenom k tomu bludnému kořeni, kde předtím upadl. Jakmile se ocitnou mimo horní třetinu kopce – což je oblast, kterou slovanští pohané vnímali jako posvátnou –, všechno bude jako dřív. Najednou si tím byl úplně jistý.

Za Tessinými zády viděl dřevěné palisády, zbudované na hliněných valech. Slovanské osídlení severního vrchu sice nikdo neprokázal, ale na jižním vrcholku Oškobrhu hradiště stávalo od mladší doby halštatské. Etnická kontinuita do doby laténské se zdála pravděpodobná. Svědčily o tom nálezy keramiky, ale… samozřejmě… vzhledem k životnosti dřeva… palisády by tu člověk nečekal. Tess narazila zády do hradby hrubě přitesaných kulatin a zůstala stát. A nepoznala, že jsou to palisády – ta nadšená studentka archeologie; nepoznala tvarosloví keltského hradiště. „Oh my! Parádní chalupa!“ vypískla do gejzíru dalšího chichotání.

Květoš si jí nevšímal. Zachvátilo ho docela jiné zaujetí. Když viděl, jak reálné se zdají vyostřené kůly palisády, uvědomil si i další možnosti, které s sebou skutečnost-mimo-skutečnost přináší. Myslel na všechny odborné články, které by se daly napsat, kdyby se tímto způsobem podařilo proniknout k původnímu mytologickému materiálu. Ta úžasná šance! Takový jedinečný vhled! Připomněl si svou vlastní nešťastnou habilitační práci o slovanském pohanství, která zrovna uvízla na mrtvém bodě. Shromáždil k ní všechny dostupné podklady. V příloze popsal všechny relevantní důkazy. Ověřených údajů měl spoustu; zkompiloval, co se dalo, obstaral si faksimile starých tisků i fotografie nejnovějších archeologických nálezů. Jenže tomu chyběla jiskra. Nedokázal do toho slepence faktů vložit sebemenší náznak originality a neotřelosti… natožpak aby přišel s nějakou vlastní převratnou teorií.

Mohl by něco zjistit tady? Mohlo by ho konečně něco napadnout?

Bezděky se zadíval k severnímu vrcholku kopce: k tomu půlnočnímu, neobydlenému, slovanskému…

On tam doopravdy byl!

Květoš poznával tu bytost, která stála nahoře a mlčky na něj shlížela… tu postavu se čtyřmi hlavami, obrácenými do čtyř stran, spojenými jediným kloboukem. Svantovít měl hada kolem pasu a suknici až pod kolena. Levačku založenou v bok, v pravé roh s vínem. Jeho měsícem ozářená postava se tyčila na pozadí temnícího nebe… stále nezřetelná, zatím ještě v dálce, ale Květoš znal všechny atributy a podrobnosti natolik dobře, že je postřehl i v náznaku. Začal hledat i další náležitosti, které by neměly chybět v přírodní svatyni na vrcholku kopce. Měli by tu mít koně, který věští tím, kterou nohou překročí zkřížená břevna. Dále se předpokládají prohlubně, ve kterých hoří posvátné ohně, a kůly, na kterých se v oprátkách škrtí obětovaná zvířata. Pokud tam samozřejmě místo kůlů nebude spíš kámen, příhodný viklan, plochý a plný jamek. Staří Slované obětovali i krev, ať už zvířat, nebo zajatců, protože…

Zarazil se. A vzápětí ho zachvátil vztek. To je přece nesmysl! Co tu má co dělat zrovna tohle? Svantovít náležel k polabsko-pobaltskému okruhu. V Čechách to byl přízrak nad přízraky: bůh romantiků a pomýlených vědců. Nikdy tu neměl jiné vyznavače než zapálené badatele v dobách dohasínajícího národního obluzení.

„Já tomu nevěřím,“ vyrazil ze sebe. „Taková nehoráznost! Kdyby Perun nebo Veles – no prosím, budiž, ale on?!“ Obrátil se k Tess. „Je to pitomost! Diletantství! Nikdo o něm nic neví – dokonce ani to, jestli vypadal zrovna takhle. Jasně, uznávám, existuje ten popis ze Saxonových Dějin Dánů, ale svatyni v Arkóně zaplavilo moře. Tamty dva reliéfy, to je pořád sporné. Žádnou jeho autentickou sochu nikdy nenašli.“ Rozhodil rukama. „Ale především – ten kult se nikdy nerozšířil sem k nám! Nemá nic společného se Svatým Vítem! Na Rujáně to byla mnohem mladší záležitost… dvanácté století, ne dřív, protože ta historka s mnichy z Corwey je taky podvrh… a co bylo tady ve dvanáctém století, zatraceně? To bych chtěl vážně vidět, jak tady ještě někdo staví pohanskou svatyni!“

Tess se opírala o palisády a vyklepávala si botu. „Cože? Jaký Veleš peleš, co to meleš?“ vyprskla. Zjevně byla úplně unesená tím, jak je vtipná, protože se rozesmála jako pominutá.

Květoš zaťal zuby. Došel k ní a postavil se mezi ní a měsíc.

Jak na ni padl jeho stín, rysy její tváře se na okamžik rozostřily. Smaltovaná obludnost na jejím krku se znovu stala starobylou lunicí; a oči k němu vzhlédly z předvěkých hlubin času.

„Ve dvanáctém století možná ne, ale v jednadvacátém mu lidé postaví svatyni úplně klidně,“ řekla ta druhá. „Jen se podívej na jeho možné vyznavače. Na stole mají sošky draků a čtou si zaručeně autentickou keltskou kuchařku. Mluví doma elfsky a o víkendu chodí v pláštích. V létě na táboře staví týpí a vyřezávají totemy. Stačí, aby slovanské symboly přišly do módy, a je jen otázkou času, kdy někoho napadne postavit i chrám. Kdy někoho napadne vzývat staré bohy při Dračím doupěti! Pak, za pět set let, lidi jako ty vykopou sošku Svantovíta na ďáblické skládce. Z ní už nepoznají, co si myslel ten, kdo ji vyřezal. Nikdo to nepozná. Stane se to skutečností.“

Květoš se zarazil. Rukama si třel promrzlé paže. Přece jenom byla trochu zima na to, aby člověk chodil bez šatů. „O co se to snažíš?! Chceš tvrdit, že pohanské kulty vznikly jako koníček tolkienistů?“

Pousmála se. A zničehožnic se k němu přitiskla. Její tělo ho hřálo a horké dlaně mu přejížděly po zádech. Voněla kouřem a bylinami; a pak ještě něčím neurčitým, pro co už dávno slova chyběla. „Snažím se ti vysvětlit, že kult může vzniknout z ničeho,“ řekla. „Stačí, když formerským způsobem vytvoříš ideu čistě v jazykové rovině – ideu v platónském smyslu, pravzor skutečnosti –, a pak tuhle virtuální možnost podepřeš dostatečně věrohodnými vnějšími projevy.“ Její oči se na něj upíraly, střípky zelenavého skla. „Podívej: chlad-klad-klid-lid-led-lep-tep-tepu-teplu-teplo…“ mumlala.

Vlna hřejivého tepla se mu vlila až do morku kostí. Další řetězec slov – a z tepla se stalo horko. Květoš cítil, jak sálá v každé buňce jeho těla. Najednou mu bylo takové vedro, jako by stál v sauně.

„S jistou nadsázkou se dá říct, že stačí vyslovit správné jméno… a zajistíš si přízeň bohů,“ dopověděla ne-Tess do ticha.

Květoš ztěžka polkl. Zelený vír jejího pohledu ho k sobě připoutával. Její pootevřené rty ho vábily. Pomalu se k nim skláněl; už ne tak chamtivě a lačně jako poprvé, nýbrž s rozmyslem. Proboha, všechny ty možnosti! Přístup do mytického světa! Mělo to v sobě zvláštní nádech osudovosti: jako zpečetění slibu… jako rozkrývané tajemství.

„Páni! Ty jsi teda prvotřídní pošuk, Quetosh!“ vypískla najednou Tess. Jak se úhel změnil, ocitla se ve světle. „Kdyby ses teď viděl, jakej máš výraz! To je teda hustý! Hele, děláš taky úchylnej sex?“ Zahihňala se. „Mně celou dobu připadalo, že jsi krapet divnej, ale –“

Květoš ji nenechal domluvit. „Theto,“ oslovil ji. Jak ji měl příhodně vedle sebe, objal ji kolem pasu… jako by si bezděky chtěl pojistit, že jeho hlasu neuteče. „Teto. Tetko. Tetho.“ Pocit prolínám v něm vyvolával závrať a sílil s každou další slabikou. „Teth.“

Dívčina tvář se zkřivila hrůzou. „Holy shit! Oh, no! Whaťs… Shut up, you fucking bastard –“ drmolila nepříčetně. Zmítala se a snažila se ze sebe servat jeho prsty. Dlaní se mu pokoušela zacpat pusu, ale zdálo se, že ji opouštějí síly. „Tess!“ mumlala bezhlase. „I… am… Tesssss!“ Jenže její pohyby byly čím dál malátnější. Podlamovala se jí kolena. Zády se dál opírala o palisádu, ale pomalu sklouzávala a skládala se mu k nohám. „My… name… is –“

Strach se vrátil a zasáhl Květoše ochromující silou. Ale nebyl to strach o ni nebo z ní… nýbrž z toho, že žádná z variant, které zkoušel, nebyla přesně ta pravá. Že šeptem pronesené slovo nestačí. Že mu to přece jenom proklouzne mezi prsty, tahle životní šance a příslib a možnost. Že místo Svantovíta, palisád a habilitační práce tu s ním zůstane jenom Tess – nekonečně hloupá, nekonečně obyčejná, nekonečně zbytečná, která ho se spoustou nejapných a nevtipných poznámek potáhne na autobus, zakrytého taškou.

„Teee-thoo!“ vykřikl jí do tváře z plných plic.

Ztuhla. A vzápětí se mu vysmekla a couvla z jeho dosahu.

Pomalu se napřímila. Konečně ji viděl úplně jasně – poprvé v přímém měsíčním světle: kněžku z dávných dob, oděnou v tmavé ženské suknici, zdobenou lunicí a šperky. Byla zosobněním tajemství. Byla nádherná. Byla… jeho…?!

Stála se zavřenýma očima, jako by sbírala síly. A pak se na něj podívala.

„Takže sis vybral,“ promluvila hlasem té druhé… hlasem starým stovky let. Usmála se. „Já taky vybírala, to asi chápeš. A jak jsme právě viděli, zvolila jsem si dobře. Tys to doopravdy řekl. Dobrovolně, sám.“

Z jejího úsměvu se mu najednou udělalo mdlo. „Předpokládám –“ začal. Odkašlal si. „Mám teorii, že tohle celé je demonstrace snivotvaru, který se předtím při naší návštěvě v tom skladu zmaterializoval ve virtuálovém poli –“

„Máš skvělou teorii,“ ujistila ho Teth. Její prastaré oči si ho výsměšně měřily. „Ty vůbec nejsi hloupý, Květoši. Jenom tak trochu… úzce specializovaný. Což vede k jisté zaslepenosti. A ta zase k tomu, že neúměrně riskuješ.“ Ruka jí sjela k pasu a poslepu vybrala několik bylin. „Víš, snivotvar se vždycky objeví znovu. Jde jenom o to, kde, kdy a jak – a kolik moci se mu protentokrát podaří k sobě strhnout. Kdokoliv jiný na tvém místě, – tedy za předpokladu, že by mu to došlo tak dobře jako tobě –, by radši utekl s tou holkou, které patřilo tělo.“

Které – patřilo – tělo?! Květoš cítil, jak se mu někde v břiše rozlévá čirá, ničím neředěná hrůza. „Co bude s Tess?!“

Teth si odhodila rudé vlasy na záda. „Kdo je to Tess? Neznám!“ ušklíbla se. „Dokážu hovořit s duchy. Dokážu překročit hranici světa živých. Ale svou vlastní bezcitnost mi za vinu nedávej, Květoslave. Jsi to ty, kdo tu dívku nechtěl a kdo se jí zbavil.“ Odlomila několik bylin. Natáhla se k němu a zručně mu je vpletla do vlasů.

„Teď už nikdy nebude ona,“ zašeptala. „Jenom ty a já.“

Záblesk světla na šupinách. Libby se rozběhla a skočila. Její chodidla se zachytila na úzké římse, ruce sevřely zábradlí… na ten zlomek vteřiny, než přijde pád. „Kroky! Dál!“ Ještěří ocas sebou mrsknul a zmizel ve tmě. Vždycky to byl jen mžik.

Pustila se. Podél fasády domu vyčerpaně sklouzla zpátky na chodník. Prsty měla rozdrásané od toho, jak se co chvíli musela zachytit kdejaké okapové roury, karyatidy či hromosvodu, aby unikla ostrým zubům a silným čelistem. Z jejího na míru šitého kostýmku se stal ten nejodpornější hadr na podlahu. Boty to vzdaly před celými věky. Ale, na druhou stranu… byla naživu. Už druhý den.

Kolemjdoucí se na ni tlačili. Proráželi ji lokty, zatímco v jarním sobotním odpoledni courali po České a cpali se pizzou, prodávanou před hotelem Avion. Libby pro ně zůstávala neviditelná, stejně jako draci. Ocitla se v přízračné, odvozené variantě města. Její hlas tu zněl dutě jako nad zasněženou plání. Její mobil tu neměl signál. Nemohla si koupit jídlo – a koneckonců ho ani ukrást, protože se nedalo vzít do ruky. Skutečná byla jen dlažba a zdi, nestvůry a tajné chodby. A tak utíkala dál a dál, pořád ve střehu. Skrz davy přízračných chodců sledovala ulici. Nedalo se odhadnout, kdy a kde se další šupinatý hřbet vynoří zpod mozaikové dlažby či asfaltu… tak jako se nedalo předem poznat, jestli to bude krokodýl, nebo drak.

Možná ji chtěli jen zabít. Ale pomsta snovačů zná i strašnější nástroje. Kdo si vůbec dokáže představit, jaké utrpení je možné prožít bez pojistky smrti? Přemysl byl právě desátým rokem uvězněný v pekelném domě… mimo prostor, mimo svět, připoutaný k rozžhavenému zábradlí. A co čeká ji? Jak dlouho ji mohou štvát sem tam přízračným městem? Anebo – pokud ji dostihnou jejich pařáty a zuby –, kolik desítek dalších let může ležet v mimoreálném prostoru zdejší hlavní třídy, tonoucí v bahně, zalévaná vodou, požíraná draky zaživa? Lidé nebudou nic vědět. Projdou mezi jejími vnitřnostmi a hlavou. Ponesou si burčák, svařák nebo zmrzlinu, podle roční doby. Ti vnímavější na tom místě zničehožnic zakopnou… tam před bankomatem u Vágnera, kde je chodník úplně rovný. Ale nic nevytuší. Nic nezmůžou.

A přemysl, který by to poznat mohl, už tudy nechodí.

Přemysl. Od chvíle, kdy ho znovu zahlédla v domě, v sobě nesla jeho stín. Doléhal na ni s tíhou viny a s trpkostí žalu. Jak by mohla nevzpomínat – tady? Bylo to přemyslovo město.

Právě přemysl jí kdysi vysvětloval, odkud se krokodýli berou. Brno mělo bahnité podloží; Brnije… bláto. Jeho kořeny stály v mělkých vodách Svratky. Tam se rodily stvůry; odtamtud přicházely, ať už oficiální legenda o drakovi a kole v radničním průjezdu vyprávěla cokoliv. „Za nocí slyšíš jejich drápy, jak skřípají o dláždění na Zelňáku,“ vykládal jí kdysi. „Přesně o půlnoci vždycky procházejí sklepením pivnice Pegas – a jsou lidé, kteří je prý viděli i přímo ve výčepu, jak pochodují ke kuchyni. Tamní pivo vaří draci, to pivo s vanilkou a citronem. Proto nikde jinde podobné nekoupíš. K ránu pak táhnou nahoru Panskou a plivají na sklo. Všechny nestvůry v Brně nenávidí Velký Špalíček.“

Bahnité dno. Tekuté písky. Přemysl Ackermann měl Brno pod kůží. Zrnka tamních idejí přesýpal mezi prsty, jak už to přemyslové dělávají. Pokud o tom městě vůbec něco věděla, věděla to od něj. Byly to samé pikantní, nepodstatné, úchylné drobnosti. Podezřívala ho, že si toho spoustu vymyslel. Ale jen díky němu jí uvízlo v hlavě, že v Brně existuje nějaká ulice Panská – stejně jako v Praze. Libby si ji našla na tabuli s interaktivní mapou. Právě takové místo potřebovala. Jen proto se odvážila do centra, kde bylo přízraků nejvíc. Shoda jmen byla nepochybná – což znamenalo, že tahle ulice může být skulinou, skrz kterou by se případně dalo vyklouznout.

Vzala to horem přes Dominikánské náměstí. Od Velkého Špalíčku se Panská mírně svažovala dolů k Masarykově. Libby po ní udělala jen pár kroků. Načež se vmáčkla do prvního příhodného výklenku u vchodu do prvního příhodného domu.

Ruce se jí třásly. Podaří se to teď?!

Tiskla dlaně na omšelé zdi. „Brno-brní-vrní-vraní…“ splétala obezřetně volné smyčky řetězce; „…vran-vrah-vrahy… PRAHY –“

Náraz jí mrštil proti dveřím. Napůl to čekala, a přesto jí vyrazil dech. Padající trám jí málem přerazil páteř; a slova se jí vzpříčila v krku. Zakopla o příliš vysoký práh, jako už několikrát předtím.

I tuhle cestu hlídali.

Přemáhala závrať. Schoulila se ve výklenku a zavřela oči, ochromená bezmocností a únavou. Kolikátý pokus už to byl? O únik se snažila hned tam ve Vinohradech. To bylo to první, co udělala, když se vyškrabala na nohy: přeříkala snovačský řetězec, opačný k tomu, který ji sem dostal, a doufala, že ji vrhne zpátky do pražských Vinohrad. Když to nevyšlo, usoudila, že Vinohrady jakožto celá čtvrť jsou příliš neurčité, a začala hledat nějakou konkrétní ulici či náměstí s vhodným jménem. Pokusila se na Zvonařce, místním autobusovém nádraží, protože ulice U Zvonařky a Pod Zvonařkou jsou i v Praze-Nuslích. Snažila se o to na České. Jenže vysoký práh ji pokaždé zastavil krok před cílem. Práh z legendy o založení Prahy – skutečný práh starých obydlí –, to nebylo žádné deseticentimetrové prkénko v šířce dveří, které si člověk přiveze z obchodu, úhledně zabalené v mikroténové tašce. Byl to mohutný trám, přitesaný z celé šíře kmenu a zazděný pod domovní stěnou, nepřerušený ani ve dveřích… čili dost vysoký, aby se na něm dalo pohodlně sedět za letních večerů. Sníh ani všemožná havěť se přes něj nedostal dovnitř. Lezoucí děti se nedostaly ven. A tady ho někdo nastražil na ni: příkrovem z mohutných prahů zablokoval všechny snovačské cesty. Když to Libby viděla, kromě Prahy postupně vyzkoušela ještě tucet jiných měst. Ale vždycky někdo snoval proti ní.

Člověk by si řekl, že když selhávají kouzla, pořád ještě se dá odjet autobusem. Nu, to ji ovšem napadlo taky. Jenže sotva se k autobusu přiblížila, rozpadal se na autora a jeho divadelní kus, stejně jako vlak se stával vlkem. Odřízli ji doopravdy důkladně. Nemohla vůbec nic.

Stojí za tím někdo, kdo zná Prahu stejně dobře jako Brno. Někdo, kdo všechna okna dokázal uzavřít, táhlo jí hlavou. Ne, nechci ti křivdit, Kazi – ale kolik takových snovačů se najde v tomhle městě? Teď je to tvoje gubernie. Měla bys vědět o všem, co se tady děje! Samozřejmě, teoreticky bylo možné, že se tu za posledních deset let objevil někdo mladý, koho Kazi neměla pod kontrolou. Teoreticky se dalo uvěřit, že o něm nepodala zprávu, protože si ho vůbec nevšimla. Jak by jí ale mohla uniknout mohutná cizí aktivita, spojená s únosem? Libby zatím neměla skutečný důkaz zrady, jen podezření. Ale těžko si něco ošklivého nedomýšlet, když se vezme v úvahu jistá drobnost: Kazi jí nepřišla na pomoc.

To byl důvod, proč se Libby nepokusila svou dosavadní spojenkyni vyhledat. Kazi se vždycky vyhýbala otevřeným konfliktům. Pokud tenhle únos naplánovala, samozřejmě o ní ví, ale než aby se sama dala do boje, radši se spolehne na síly města. Osobní střet bude donekonečna odkládat. Libby v tom viděla šanci, jak získat čas k hledání nějaké zapomenuté únikové cesty…

Vyčerpání ji zmáhalo. Vlastní smysly ji zrazovaly. Bylo jí jasné, že jestli odsud nezmizí dost rychle, tohle město ji zničí.

Ztěžka se zvedla a přiměla ochabující tělo k pohybu. Ještě nebyla noc, ale nemohla tu čekat, až se setmí a ke Špalíčku potáhne zástup krokodýlů. Zrovna tak nebylo bezpečné vracet se stejnou cestou. Seběhla Panskou dolů a snažila se prokličkovat náměstím Svobody, plným stínů a nánosů událostí.

Všimli si jí! V poslední chvíli uskočila před další pastí: vlnou řeckých vlivů, přelévající se mezi Afou a Omegou. Snovačským řetězcem rozťala Kentaura, který se tu na ni vrhl: spodní polovinu jeho těla zazdila pomocí pí mezi obě pasáže, a pokud šlo o Kena, ten už byl stejně neškodný jako Barbie. Vrhlo ji to ale zpátky do spodní části náměstí.

Tudy se šlo špatně. Utíkala, ale nemohla se pohnout z místa. Odliv ji unášel. Nejjižnější cíp náměstí Svobody byl celý prostoupený idejí vody; plný temných vírů, které se jí točily kolem nohou a bránily jí v pohybu. Nějaká vodní hříčka tady musela být přítomná vždycky; ta nutnost se vynořovala zas a znovu z myšlenkového pozadí. Kontinuita snivotvarů! Teď tu zřídili elegantní bronzovou kašnu. Před půl stoletím na skoro stejném místě stával pavilonek s veřejnými záchodky, pro svůj houbovitý tvar zvaný gampl.

I tohle věděla od přemysla. Další obskurní podrobnost. Od přemysla – který se do toho města zamiloval, kdovíjak, kdoví proč…

Zastavila se. Nebyla to jenom voda, co ji tu zdržovalo. Mohla za to nesnesitelná vlna lítosti. Záchvěv pronikavého žalu, který se nedal slovy vypovědět. Jak se nám tohle stalo, přemysle? Jak jsme to mohli dopustit?! Odhrnula si zpocené vlasy z očí. Ne, nehodlala přiznat ani sama sobě, že jsou to slzy.

Na téhle křižovatce událostí, v dlažbě mezi starými kolejemi, cítila přemyslovy stopy tak silně, jako kdyby byly na žulové kostky nastříkané syntetickou barvou. Tudy chodil a spřádal svoje plány. Tady stál a vsával do sebe to jedovaté pokušení, které mu nakonec úplně vybílilo mozek.

Co na tomhle městě mohl najít tak úchvatného? Zrovna on, její Přemysl, muž s obrovskými schopnostmi a pronikavým vhledem… on, pradávný snovač, který by se přece neutápěl v podružnostech… který by neměl podléhat nějakým malicherným lokálním zájmům.

Vzhlížela k nejhonosnějším domům nejhonosnějšího náměstí, jako by z nich mohla vyčíst důvod. Děsivé! Centrum jí připadalo snad ještě pochmurnější než předtím panelové Vinohrady. Tady nebylo za co se schovat – za nějakou výmluvu a nedokonalost. Dostala se až do samého těžiště, do nejryzejšího středu, do průniku nejlepších zdejších možností. Město už nemělo nic víc, co by mohlo nabídnout: nic silnějšího, nic tajemnějšího, nic lepšího.

Její pohled utkvěl na zdobné fasádě nově opraveného Domu pánů z Lipé. Ta úporná snaha! Pečlivě opatrované střípečky důstojnosti a slavné historie… narážející na strop omezených možností. Je to snad právě tohle, co Přemyslovi tolik imponovalo? Zoufalé úsilí Šťáhlava, který se snaží dohnat Chrudoše za každou cenu – Chrudoše s jeho neotesaností a nevkusem, tučným břichem i nezaslouženými poctami? Dělá, co se dá, ale přesto je pořád vzadu… pořád jenom druhý.

Škubla sebou. Konečně se vzpamatovala. Jak se mohla takhle zasnít, proboha? A zůstat stát uprostřed náměstí?!

Země se jí otřásala pod nohama. Další past…?! Prudce se otočila a hledala náznak, na který by mohla navázat řetězec. Viděla, jak se dlažba zvedá. Vzápětí zemi prorazil hřeben na kovově lesklém, šupinatém hřbetě. Rozčísl náměstí v rychlém letu.

„Drak-vrak!“ vyrazila ze sebe.

Hřbet zajel pod povrch dlažby. Jenže v dalším okamžiku se v mohutném gejzíru vody vynořila nestvůrná tlama přímo uprostřed fontány. Ba ne, tohle nebyl drak, odvozený od vycpaného krokodýla na radnici. Tohle byla Voda sama… voda, sbírající se v tom místě odnepaměti… slévající se sem z podloží celého města. Vyšplíchla a obrovskou vlnou se přelila přes okraj. Tryskala skoro až ke střechám, ale dělo se to v přízračném tichu – aniž si kdokoliv z přítomných lidí čehokoliv všiml. „Gampl,“ hučelo Libby v hlavě, ale žádné vhodné variace neviděla, žádné možnosti, jak proměnou toho hantecového názvu vychýlit vodu z dráhy.

Znovu zběsilý útěk. Musela věřit nohám, když slova selhala. Jenže nohy se bořily do kluzkého bahna. Jazyky kalné vody jí odřízly cestu. A dlažba zmizela. Pod bosými chodidly Libby cítila jen měkké říční dno.

To se taky vyprávělo o Brnu: že zdejší tekuté písky mohou člověka stáhnout do podzemí. Jsou místa, kde se chodník zničehožnic prolomí. Nikdo už ji nikdy neuvidí. Tělo se nikdy nenajde…

Dno bylo v pohybu. Povolilo tak nečekaně, že Libby ztratila rovnováhu. Zmítala se v mělké vodě, která se spolu s ní zvolna propadala do hlubin, a její prsty vyrývaly brázdy ve žlutém jílu. Cítila neodvratnost pádu. A najednou už neměla sílu utíkat. Neměla sílu vstát. Strach, který ji hnal celou dobu, se změnil v otupující zoufalství.

Ty s ohněm. Já s vodou.

Ne, tohle nebyla věc, která by ji zlomila během dneška. Tohle se v ní sbíralo celých deset let… den za dnem, kdy myslela na dům… kdy si představovala za nejhlubších nocí, jak on tam visí v okovech jako Prométheus na kavkazské skále – podléhající beznaději, propadající šílenství, stravovaný nenávistí; nepředstavitelně osamělý v mlhách utrpení, zatímco rudě žhnoucí litina mu vypaluje do zad secesní výseče kruhu. Ukradený oheň se obrátil proti němu. Jenže pak i proti ní. Ten muž byl její přemysl, jediný, o kterého kdy stála, odsouzený k tomu z její vůle. Jak by vůbec mohla zapomenout?!

Zavřela oči. Zrnka písku jí svištěla kolem uší. Zůstala jen tma a pád, závratný pohyb dolů: skutečné podzemí města, město zdola, cesta do temnot. Ale jí pod víčky běžel jiný obraz, děsivě ostrý střípek vzpomínky.

„Jaký trest si zaslouží zrádce?“ hřímala k davům ze svého kněžského stolce pod korunou lípy. Tetka byla už poražena. Kazi jí tiše stála po boku. Ďasi a víly, dryády a mladí snovači, bojující na její straně proti virtuálovému vpádu, naslouchali bez dechu. „Vidím dům mimo čas, dům, který kdysi shořel v ohni; dům uprostřed Vinohrad, zapálený rukou žháře! Tam ho odveďte! Ohněm skončila vzpoura v odpadlickém městě; týž oheň ať tedy vykoná trest! Nechť požár vzplane a rozžhaví kov. A zrádce připoutejte ke girlandám a drakům, ať mu pálí kůži až do další proměny světa!“

Nepočítali, že rozsudek bude tak krutý. Ani přemysl sám to nečekal. Viděla, jak mu tváře zbledly. Doufala, že ji začne úpěnlivě prosit – když už ne nahlas, tak aspoň pohledem. Přinejmenším počítala, že se bude bránit: že to ještě v poslední chvíli začne překotně vysvětlovat… nebo se aspoň pokusí přetrhnout pouta, podrazit nohy strážcům, dát se na útěk. Ale neudělal nic. Na ni se vůbec nepodíval. Neřekl jediné slovo na svou obranu. Když řetězcem otevřela průchod do přízračného domu, který měl 28. srpna roku dvoutisícího shořet, nechal se odvést bez boje.

Byla jeho povolností tak překvapená, že se rozběhla za ním. Původně neměla v plánu přihlížet až do konce syrové realitě mučení. Jenže potřebovala cosi slyšet – a to přímo od něj, z jeho úst: uznání viny, omluvu, nebo zdaleka nejspíš úpěnlivé prosby a zoufalé vytáčky. Kdyby to udělal – kdyby k ní aspoň zvedl oči! – stačilo by jí to jako uznání nesporného faktu, že nebyl v právu a že byl poražen po zásluze. A všechno by vzala zpátky. Milovala ho tak, že pomyšlení na bolest, která ho čeká, skoro nedokázala snést. Jenže on mlčel – a nenávist tisíckrát převážila všechno dřívější.

Když přišli, oheň už hořel. Stěny byly očazené a nahoře v patře hučely plameny. Přemysl zaklonil hlavu a vzhlédl průhledem nad schodištěm; a nohy se mu v tu chvíli málem podlomily. Viděla na něm, jaký má strach. A stejně se na ni nepodíval. Dokonce ani teď! Stála tam vedle schodiště, zachmuřená a neúprosná. Pořád ještě čekala; pořád. Jenže on už překonal chvíli slabosti. Sám položil dlaně na kamenné kruhy, takže ho mohli připoutat bez boje.

Její druzi zaváhali; povolnost nejmocnějšího ze všech snovačů jim připadala tak neuvěřitelná, že v tom hledali nějakou léčku. Nebo snad pochybovali o rozhodnutí kněžny…?! Provlékli řetězy kolem zábradlí, ale napevno je neutáhli. Dívali se na ni s němou otázkou.

A byla to ona, kdo nevydržel. Kdo nesnesl ticho. Kdo prolomil mlčení. Rázně došla k přemyslovi a neurvale ho chytila za vlasy. „Tohle je moje spravedlnost!“ vmetla mu do tváře. „Moje město a moje vláda! Nikdy neuznám tvoje pochybné nároky! Nikdy!“

Teď se na ni podívat musel, už nebylo kam uhnout očima. „Tak to asi budu čekat dlouho,“ utrousil se stopou ironie. Přes jeho rty se přelil zvláštní úsměv; napůl trpký, napůl zasněný. A jak stál půl kroku od žhnoucího kovu, udělal ten nepatrný pohyb… úkrok dozadu, pád do samého pekla, a opřel se o zábradlí celou šíří zad…

Utekla odtamtud. Nikdy se neodvážila vrátit. Stopy se setřely, nové nánosy událostí se usadily ve vrstvách. Původní dům se požárem ocitl mimo prostor a čas – a místo, kde stával, dostalo docela jiný osud. V dobrých čtvrtích se rány hojí rychle. Krustu zdí, která zbyla v běžném světě, pečlivě opravili. V bývalém dvoře vystavěli luxusní byty a prodávali je za padesát tisíc za metr. Mluvilo se o tom, že oheň založili spekulanti s pozemky, ale žhářství se nepodařilo prokázat. Nikdo nic nevěděl a vědět nechtěl.

Jenže jí nebylo nic platné, že vědět nechtěla. Že se tak úporně snažila zapomenout. Nekonečné ozvěny přemyslova křiku celé roky podrývaly její vůli. Myslela na to, jak těžká pro něj musí být každá vteřina; jak čas křiví jeho duši a ohýbá jeho šíji. Kým je dneska? Co se z něj stalo? Byla v tom neodvratná zákonitost, že ji ta otázka dostihla a zkáza se završila právě tady… v přemyslově městě, které už nikdy nehodlala spatřit, v místě, kterému se deset let úzkostlivě vyhýbala, aby ji neovanul sebeslabší záchvěv vzpomínek. Jak se řítila do podzemí přízraků a draků, do těch nekonečných, temných, rozoraných brázd bahnitého nitra města, bylo to jen jeho jméno, přemyslovo, co ji naplňovalo až po okraj.

„Prígl-krígl“ – zamumlala Kazi začátek snovačského řetězce. Rozesmála se a z dotyčného kríglu si dala ještě jeden řádný doušek. Šplouchá to na všech stranách. Kolem ní i v ní. Zavřela oči a naslouchala tichému pleskání vln, narážejících na laminátové boky jachty. Tohle byla Moravská orlice, Jarkova loď. Zakotvili dál od břehu a stáhli plachtu, aby se tu mohli v klidu opíjet a tak. Jarek šramotil dole v kajutě a přes uličku rozkládal lehátko. Procítěně si k tomu hvízdal A té Réhradice. Byla mu vděčná, že se při budování doupěte neřesti obejde bez její asistence, protože svým nohám už moc nevěřila. Většinou se opíjela medovinou, nikoliv pivem. Jenže tohle pivo bylo od Pegasa; s vanilkou.

Tiché škrábání. Jako by po laminátu sklouzl dračí spár.

„Olteci, opovaž se,“ zavrčela Kazi polohlasem. „Já vím, že tě poslouchá celé to místní panoptikum krokodýlů, ale mě laskavě vynech. Nepřipadám si jako obluda!“ Pocit cizí přítomnosti byl zneklidňující, ale nechtěla tomu mizerovi dopřát to zadostiučinění, že kvůli němu otočí hlavu. „Nebudu se do toho míchat. Nepočítej se mnou. Už jsem ti to říkala.“

Kroky zaduněly na střeše kajuty, jak příšera přeběhla po celé délce lodi. Drápy se zatínaly do bílého laku. Zatraceně, z toho bude Jarek úplně bez sebe, uvědomila si Kazi, poškrábaná loď! A jak měla trochu v hlavě a vztek v ní doutnal ještě od včerejška, švihla půllitrem za sebe, kde tušila Oltecovu nevymáchanou hubu.

Sklo se srazilo s ocelí. Dívčí hlas vyjekl překvapením; a vzápětí zhrubl do výkřiku čiré zuřivosti.

Řádná injekce adrenalinu Kazi ve vteřině vypálila alkohol z hlavy. Bleskově se vrhla kupředu. Odrazila se od podlážky kokpitu a skočila na bort. Jak se otáčela, letící dýka ji minula tak o šířku papíru, zableskla se nad zábradlím a vjela do vody. „Dýka-dýk-dým!“ křikla Kazi bez přemýšlení dobře naučený řetězec – pro případ, že útočnice má vrhacích nožů víc. Její tělo tohle všechno zařídilo úplně automaticky. Dávno stálo ve střehu na opačném konci rozhoupané lodi, než mozek zpracoval i zbytek: kupříkladu to, že pivem s vanilkou zlila někoho docela jiného než otravného Oltece a že dotyčná holka ji chtěla zezadu bodnout, pokud možno s následkem smrti.

Vetřelkyně couvala po střeše kajuty. Podvlékla se pod vratipeněm, přitaženým dirkem, a přikrčila se za stěžněm. Kazin nečekaný odpor ji zjevně vyvedl z míry. Spoléhala na to, že první úder vyjde, a neměla záložní plán.

Kazi se nadechla. Spletla rychlý šestičlánkový řetězec, který měl holku srazit do vody. Vzápětí pro jistotu další o tom, že holka do vody padá. Jenže kouzlo nezabralo. Kazi slyšela i ji, vetřelkyni, jak ve svém úkrytu rychle drmolí slova. Snovačka? Spřádala proti ní?

Nečekala na nic Vrhla se kupředu, přeskočila z bortu na palubu a rázným úderem uvolnila zásek. To byla jistě výhoda, že se na lodi vyznala. Dirk povolil a vratipeň žuchnul. Vetřelkyně zaskučela. Kazi si říkala, že s trochou štěstí by mohla mít přeraženou ruku; ale i bez štěstí to znamenalo, že řetězec nedokončila. Bylo vidět, jak jí podjíždějí nohy.

Ale nevzdávala to. „Padám-patám-latám –“ vyrážela ze sebe nový tvar, zatímco se úporně snažila zachytit stěžně.

Kazi si uvědomila, že pohvizdování v podpalubí utichlo. Jarek se otevřenou luknou neslyšně vyhoupl na palubu. Nebyl žádný idiot. Slyšel, že kroky jsou dvojí a jejich původkyně se nahoře rvou, a došlo mu celkem dobře, že není čas problém dlouze diskutovat. Sáhl dolů ještě taky pro pádlo. Tiše se napřímil a rozmáchl se.

„Pořádně! Zab ji!“ zavřískla Kazi, když už jeho paže svištěla vzduchem. Na to jediné byl ještě čas: otočit pádlo tak, aby dopadlo hranou – místo naplocho, jak zamýšlel.

Jenže Jarek to neudělal.

Nu, taky dobře. Ušetřil si loď.

List pádla narazil jen na prázdnou palubu a smekl se po lesklém laku. Ona už tam nebyla, „– latám-latím-letím!“ dořekla totiž v té chvíli. A hladce se vyhoupla do vzduchu.

Jarek ztratil rovnováhu. Strhla ho síla úderu, který nenašel svůj cíl. Pádlo mu vyletělo z ruky. Kazi jen koutkem oka zahlédla, jak se napřed ono a vzápětí i Jarek řítí přes zábradlí. Uslyšela mohutné šplouchnutí, následované funěním a klením. Ale neběžela svému chlapci na pomoc. Jarek žádnou záchranu nepotřeboval; byl to ten mroží typ, co se klidně cachtá i v lednu. Kazi se zdálo mnohem podstatnější nespustit oči z ní.

Tam bylo skutečné nebezpečí. Nad hlavou.

Letící dívka se na okamžik ocitla v pruhu světla nad luknou. Zaleskly se rudé vlasy, tekutá měď; strhávaly na sebe pozornost, jenže podstatnější než ony byl výraz tváře. Ty nenávistné oči! Kazi se zajíkla.

V tu chvíli ji poznala.

Ale jak se to mohlo stát? Jak se tu dokázala objevit tak brzy… a hned v plné síle? Vždyť ji na vlastní oči viděla umírat! Samozřejmě, jí i Libby bylo jasné, že Teta se nakonec objeví znovu, až ji oživí dostatečně silný proud myšlenek a idejí. Jenže takový proces bývá dlouhodobý a pozvolný. Dalo se předpokládat, že celá léta předtím to budou ohlašovat nenápadné náznaky. Začne probíhat pomalá krystalizace. Teta se nemůže vrátit tak jednoduše, jako kdyby zničehožnic vystoupila z výtahu!

Jenže teď tu byla, a právě tak náhle. Vznášela se tu živoucí, silná, reálná; ve své pravé podobě se vším všudy včetně spárů na nohou. Kazi viděla, jak její ruka sklouzla k pasu a odlomila nějakou bylinu. Tohle Tetka dělávala; nosila u sebe rostliny obskurních názvů, protože když pak na jejich jméno navázala řetězec, pro ostatní snovače bylo obtížné vysledovat ho zpátky ke zdroji.

„Kotva-sotva-sova,“ šeptla Kazi tiše. Ucítila škubnutí a nad hlavou jí zapleskala křídla puštíka. Bylo to samozřejmě smutné, takhle Jarkovi zašantročit kotvu, ale potřebovala jachtu uvolnit co nejrychleji. „Loď-lom-lem-leť! Loď-los-les-leť!“ spřádala. „Loď-lot-let-leť –“ Vícenásobné řetězce zkřivily prostor a zvedly jachtu do vzduchu.

Kazi seskočila na podlážku kokpitu. Přes zásek zase utáhla dirk, aby se jí ráhno nepletlo. Tetynka má možná svoje zásoby brutnáků, hvozdíků, pryšců a prh, ale na lodi se taky najde pár vydatných jmen, které snovač neobeznámený s vodními sporty jaktěživ neuhodne.

Vítr jí svištěl kolem uší. Nepotřebovala kormidlo ani plachty; jen roztáčela řetězce, které poháněly jachtu k divokému letu. Z boků lodi ještě crčela voda, ale temná hladina brněnské přehrady se propadla dolů a zmizela v hloubce.

Teta se s jekotem přehnala Kazi nad hlavou. Seděla na svazečku vrbového proutí, ze kterého se právě stalo roští a koště.

„Halsa!“ křikla Kazi a obrátila loď po větru. Řítila se za Tetou. Frklík se divoce roztočil. Špice Moravské orlice rozrážela vzduch. Kazi ji poháněla víc a víc; koneckonců, ve vzdušném prostoru nad Príglem žádná šedesátka nebyla. Držela se těsně za Tetou. Ne že by se řetězce nedaly odvracet čistě logikou podle svých projevů, ale všechno bylo jednodušší, když člověk zůstával na doslech.

Ubránila se nárazu. Sama na Tetinu hlavu seslala závrať a vzápětí poté ji donutila k obratu. Shodit ji dolů ovšem vůbec nebylo snadné, protože všechny přímočaré řetězce, které by mohly vést k pádu, Teta samozřejmě dokázala odhadnout a včas překroutit. Útok střídal útok. Obě se dostávaly do varu. Křičely na sebe spršky slov.

Teta záludným úskokem zařídila propad. Jachta sletěla až na hladinu a zádí narazila na vodu. Provázel to zvuk, který nevěštil nic dobrého, a Kazi vzápětí viděla příčinu: ulomila Jarkovi kormidlo. To bude chtít přinejmenším striptýz u stěžně, aby tohle vyžehlila! Zachvátil ji opravdový vztek.

Dobrých pět minut jen vykrývala údery, a přitom chystala past. Musela řetězce připravit tak, aby je mohla pronést rychle za sebou. Nenechat Tetu vyklouznout… nedopřát jí čas na obranu. Hodila po ní smyčku. A pak tíhu. Vzápětí mlčení; to by Teta jistě odrazila, kdyby jí v té chvíli zrovna nedalo tak obrovskou práci udržet se proti tíze ve vzduchu. A konečně pád.

Byly právě uprostřed přehrady, v místech, kde pod stoupající hladinou zmizela obětovaná ves Kníničky… Kněhyničky, léno kněžen. Teta se zřítila do vody: ohnivý meteor s rudým chvostem, který rozčísl temnotu nebe. Jak narazila na hladinu, zvedla se obrovská, přízračná vlna; a Kazi nepochybovala, že v téže chvíli voda překypěla i v jiných koutech města a otevřela temné stezky… že spojila všechny věčné kašny, fontány i podzemní jezera. Někomu to mohlo vyplavit koupelnu. Někomu vyrazit dech. Někoho strhnout do hlubin.

A Teta zmizela.

Kazi pomalu vydechla. Zavřela oči a soustředěně, jemně posadila Moravskou orlici na hladinu, jako by tím mohla odčinit předchozí neurvalé zacházení. Ruce se jí třásly vyčerpáním, ale ještě spletla řetězec, který udrží jachtu na místě. Foukalo jen málo, ale neukotvenou loď to vždycky zanese. To si nechtěla vzít na svědomí, aby nechala Jarkovu pýchu ještě taky najet na břeh. Načež překročila zábradlí. Skočila do vody.

Tam dole bylo přízračné ticho, ale u dna se to přímo vařilo stíny vodních bytostí. V určitých místech už nebyla voda, nýbrž vasrůvka, obracející všechny směry. Ano, dalo se to čekat: domy, které zatopí voda, se propadnou do bezčasí, stejně jako ty stržené či shořelé. Pražským Josefovem se dá nekonečně dlouho bloudit. A tady v Príglu se za nejtemnějších nocí vynořuje nad hladinu přízrak kníničské kostelní věže. Jsou lidé, co ji viděli majestátně plout po vlnách.

Kazi proklouzla dovnitř. Stěny zatopeného kostela už dávno nebyly z cihel; změnily se v přízračné zelenavé stíny, pokryté nánosy řas. Dalo se skrz ně projít jak nic, protože dávno neměly hmotu, jen iluzorní tvar. Podstatně těžší bylo došlápnout nohama na podlahu. Odněkud zdola sálalo nažloutlé světlo. Třepilo se na cáry, zpřetrhané černými stíny zvláštně zdeformovaných varhan. Vitrážová okna se ztrácela v závratné výši. Samozřejmě, taky tu nebyla voda v pravém slova smyslu. Jako ve všech odvozených prostorech tu okolní prostředí samo o sobě neohrožovalo životní funkce. Člověk by tu klidně dokázal nejen dýchat, ale i zpívat operu… kdyby ho ovšem neškrtily smyčky a nedusilo závaží.

Tetce se právě tohle dělo. Když se tu ocitla, dopadla zády na krajní lavici, tu poslední před oltářem. Jako by jí to dřevo lámalo páteř. Lapala po dechu a snažila se napřímit, ale mlčení jí bránilo spřádat a tíha jí drtila hruď. Ruce se zoufale pokoušely servat smyčku z krku, ale nehmotné kouzlo těžko mohly zachytit. Ústa se otvírala v bezhlasém křiku.

Kazi si připadala jako ve stavu beztíže; jako ve snu… anebo snad doopravdy jako pod vodou. Musela si opatrně vyměřit kroky, aby vůbec dokázala projít uličkou a nevznést se zpátky ke stropu. Teď si jí Tetka všimla. Oči se jí rozšířily hrůzou. S obrovským úsilím se snažila nadzdvihnout hlavu.

Stejná bezmocnost. Tentýž pád! Jak na ni Kazi hleděla, neviděla ji dnes, nýbrž tehdy… ve chvíli minulé smrti ve štole pod Stromovkou. Ve chvíli, kdy Libby…

Zatínala zuby. Ano, od Libby to bylo odporné. Stejně odporné jako to, co provedla přemyslovi.

Nic, čeho bych se chtěla účastnit já.

Věděla, že opravdu racionální řešení by bylo Tethu tady prostě nechat. Roky mohou plynout, aniž ji kdokoliv objeví. Její jméno – to obrozenecké, pod kterým byla známější –, ji k zapomnění přímo předurčovalo: vždyť taková tetka, nebo ještě lépe potrhlá staropanenská teta s dečkami a kočkami, lorňonem a čajovým servisem, ta jistě není postavou, kolem které by nová generace snovačů toužila cokoliv spřádat. Co na tom záleží, že její tělo drtí neviditelné kleště a hrdlo škrtí neviditelná oprátka? Utrpení je soukromá záležitost. Nikoho jiného obtěžovat nebude.

A stejně věděla, že to nedokáže. Byly i jiné vzpomínky. Nánosy a zvyk – Myslela na doby, kdy byly ony tři všechny spolu. Na doby, kdy byly proti sobě. Na dobu, kdy se ona sama za Libušinými zády milovala s přemyslem, a na dobu, kdy se za Přemyslovými zády Libuše milovala s Teth. Tohle se vleklo dlouho, celá staletí. Když je k dispozici prakticky neomezené množství času a k tomu velmi omezené množství osob, postupně dojde na všechny kombinace vzájemných vztahů. Nedá se tomu uniknout.

Kazi se rozhlédla po přízračných stěnách. „Kaple –“ začala. Stačilo všehovšudy pět slov, a držela skalpel v ruce. Dobře jí padl do dlaně. Ne nadarmo byla doktorkou.

Některé věci jsou nutné. Pro nás, kteří jsme vtělením mytických postav, je smrt jako stříhání nehtů. Jde jenom o to, jak naturalisticky se to pojedná, běželo jí hlavou. Kolik je u toho nepříjemných emocí. Jak čistě je veden řez. To, že sem za Tetkou přišla, mělo naprosto jednoznačný důvod. Nechce ji nechat trpět. Chytí ji za vlasy a podřízne jí krk –

Teta zírala na ostří v její ruce. Skučela nadlidským úsilím, jak se pokoušela svou obrovskou fyzickou silou přemoci kouzlo. Kazi málem slyšela, jak jí praští kosti. Teď ji konečně viděla dost zblízka, aby si mohla prohlédnout její současnou podobu: bylo to mladé, pětadvacetileté tělo, které zlovolná vůle najednou ždímala do posledního vlákenka. A prastaré oči.

Teď si to ovšem naplno uvědomila: to tělo přece muselo někomu patřit! Tetha ho získala jako dospělé; ne žádným přirozeným zkrystalizováním a pozvolnými proměnami, nýbrž krádeží. A taky ho musela zaplatit – krví chlapce, který se ještě nestal mužem. Čili obětovala Svantovítovi.

Kazina ruka se skalpelem ztuhla ve vzduchu.

Ona doopravdy ztratila všechny zábrany. A, především – našla nějaký způsob, jak se převtělovat rychle. Jestli ji teď zabiju, budu ji mít znovu za zády ne za desítky let… nýbrž během dní.

Teta třeštila oči. Z jejího dívčího těla se lil pot. Ale nedívala se na skalpel. Zírala na něco za Kazinou hlavou: do čela kostela… na oltář. Kazi se prudce otočila.

I tohle bylo zblízka. Blíž, než kdy spatřila neurčitou postavu Velese, svého vlastního patrona a boha. Čtyři hlavy pod jediným kloboukem. Čtyři hlavy, hledící do všech stran na důkaz vlády nad světem. Bůh mnohosti a multikulturalismu… bůh sjednocení nesourodého… a zarovnání nestejného. Svantovít Arkónský se tyčil před oltářem zavrženého křesťanského chrámu, mohutnější než kdy dřív. Jeho hluboký, neslyšný hlas Kazi vibroval až někde v žaludku. Ta dívka se mi zaslíbila. Patří mně svým životem i smrtí. Tobě, Kazi, o ní nepřísluší rozhodnout! Kazi si nebyla jistá, že ta slova byla doopravdy nahlas vyřčena. Ale vnímala je úplně jasně.

Svantovít pozvedl paže. Tetino tělo se zvedlo a bezmocně uvízlo ve vzduchu. Rudovláska chroptěla a marně si rvala z hrdla smyčku, která nejen že se nedala sundat, nýbrž ani nahmatat. Drápy rozsekly kůži, ale Svantovít jen pohnul dlaní a rány se zatáhly.

Velesi, šeptala Kazi bezhlase. Zachvátil ji nevýslovný děs. Couvala pryč chrámovou lodí – dál od toho stvoření, od té ztělesněné hrůzy. Jenže stihla udělat jen dva tři kroky… a vtom se prolomila zeď.

Plavé vlasy v zelenavé tmě; šedá tvář utonulé; oči zastřené mlhou; záchvěv obrazu, jako když promítnou snímek na rozvlněné plátno. Kazi uskočila. Další děsivý přízrak: Libuše – tady?!

„Ty!“ vykřikla na ni zuřivě. „Jak jsi to mohla dopustit?“ Rozhodila rukama a skalpel se jí zablýskl v ruce. Málem zapomněla, že ho ještě má. „Cizí bůh dobude Brno –“

Jenže tohle všechno byl jen mžik, jako když vítr nadzdvihne větev a zářící okno se objeví a zase zmizí.

Jen na půl vteřiny byly všechny tři spolu.

A v dalším nekonečnu zase každá zvlášť.

Její ruce rozrazily vodu a hlava se vyhoupla nad hladinu. Kazi se zhluboka nadechla. O dvacet metrů dál spatřila tmavou siluetu lodi. Jarek tam mezitím dávno doplaval, jak vcelku předpokládala. Už měl na sobě svetr a suché tepláky a díval se, jestli půjde spravit kormidlo. Když ji zahlédl u schůdků, beze slova jí podal ruku a pomohl jí do kokpitu.

Kazi drkotaly zuby. Shodila ze sebe mokré oblečení a vrhla se po Jarkově nadýchaném modro-bílém ručníku. Vzápětí jí Jarek přehodil přes ramena ještě deku. Přistrčil jí termosku s čajem. Choval se ukázkově dvorně, ale v obličeji měl křečovitý, nepřirozený výraz.

„Nemusíš se mě bát,“ řekla Kazi.

„Ne, ne, to já bych… přece bych snad –“ zamumlal Jarek v rozpacích. Odkašlal si. „Já se tě přece nebojím… samozřejmě!“ Nadechl se. „Znáš přece starýho Frantu tady z jachtecu, ne?“ prohlásil. „On psal zamlada takový knížky o valkýrách. Já mám tohle všechno načtený! Mě vůbec nepřekvapuje, že tady v Brnisku baby lítaj a házej mixnu v luftě! Jasňačka, lochec!“ Pokusil se zasmát, ale znělo to trochu křečovitě.

Kazi opětovala jeho úsměv, ale pochybovala, že se jí to zdařilo líp než jemu. Jarek se jí bojí. Kdepak, nahlas to jaktěživ nepřizná; je to betelné chlap, žádná sketa. Nezačne ječet hrůzou a schovávat se pod deku. Nehne brvou a povede tu s ní rozmarnou konverzaci třebas do rána. Jenže zároveň už nikdy nepřestane být ve střehu. Instinktivně si bude dávat pozor, aby se k ní neotočil zády. A taky se už nikdy neodváží sundat si před ní kalhoty.

Což je skoro jedno. Protože on už se s ní především nikdy nebude cítit natolik dobře, aby to za něco stálo.

Nalila si čaj do víčka termosky a hřála si o něj ruce. Já se ale bojím taky, Jarku. Kdybys věděl jak! říkala mu v duchu, přestože ji nemohl zaslechnout. Taky si budu muset hlídat záda… od téhle chvíle už napořád. Bezděky napínala uši, jestli neuslyší šplíchání vody, ze které se Teta vynořuje nad hladinu. Nebo hůř… ze které se vynořuje ještě strašlivější přízrak –

Z toho šoku se zatím nestihla vzpamatovat. Nikdy se jí nestalo, že by některého ze starých bohů viděla tak zblízka, s takovou mírou reálnosti. Jenže teď je všechno jinak. Teta povolala Svantovíta k životu. Dokázala to nějakým zvláštním způsobem… nějakým trikem, který nikdy dřív nebyl možný.

Svět se nenávratně změnil. Už zase se nově rozděluje moc.

Srdce se jí sevřelo. Se záchvěvem smutku se dívala, jak Jarek vytahuje rozbité kormidlo z vody. Tak kompetentní, zručný, srostlý se svou lodí! Oblíbila si ho možná až příliš. Snažila se nevidět tu strašnou pravdu, ale teď před ní vyvstala naprosto jasně. Pokud svět dospěl k dalšímu bodu zvratu… a pokud má ona sama před novým vyjednáváním s Tetou a Libuší sebrat všechny síly… nemůže to dělat tady. A nemůže to dělat s ním. Jejím patronem byl odnepaměti Veles. Ten měl jiné nároky než Svantovít. Žádnou krev nechtěl – ale to neznamenalo, že by snad žádal málo. Kazi Jarkovi nikdy neřekla, jakou oběť Velesovi přináší… čím si ona osobně zajišťuje jeho přízeň. Možná by ho to urazilo. Jarek coby penězi oplývající podnikatel nesmírně oceňoval, že s ním Kazi spí jen tak, bez postranních důvodů. Jenže ona je samozřejmě měla.

Jarek přivázal pinu k zábradlí a otřel si ruce o kalhoty. Zamyšleně se škrabal na zátylku.

„S tím kormidlem je mi to fakt líto,“ ozvala se Kazi. „A kromě pádla chybí ještě kotva. Budu ti to dávat ve splátkách.“

Jarek mávl rukou. „Nešil, to je přece v cajku.“ Konečně se na ni zpříma podíval. „Ehm… hlavně jestli jste si to vy dvě vyřídily,“ dopověděl. „To je taky v cajku? Nebo mám… předpokládat… že se sem vrátí?“

Kazi se stočila v rohu kokpitu a zachumlala se do deky. „Na chvíli jsem se jí zbavila. Jenže dokud přetrvává idea a jméno, nakonec se vždycky objeví znovu.“

„Jestli jde jenom o jméno, tak ho změň. Tak to přece funguje, ne? Můžeš udělat cokoliv z čehokoliv.“

„Zdaleka ne.“ Kazi se zavřenýma očima vychutnávala čaj, ale přesto věděla, že Jarek se na ni dívá. Na kolik odpovědí má asi nárok vzhledem ke zdevastované lodní výstroji? „Na některých zvláštních místech, kde platí jiné zákonitosti, tahle slovní magie doopravdy věci mění,“ přiznala neochotně. „Jenže v našem světě spousta jiných sil pracuje proti ní, a tak jsou zásahy většinou jenom dočasné. Jako když kopneš do houpačky: na chvíli se sice něco stane, ale nakonec je to zase jako dřív.“ Vzhlédla k němu. „Třeba ta kotva: potřebovala jsem se jí zbavit, abych mohla zvednout loď, a tak jsem z ní udělala sovu; jenže teď, když už na ni nedávám pozor, se zase pomalu vrací k původní podobě. Ve skutečnosti je to pořád jenom kus železa. Za chvíli spadne z větve a zůstane ležet někde na Veveří pod stromem. Proto ti taky nemůžu vyčarovat novou třeba z kapesníku.“ Začala se usmívat. „Ale když houpačka naráží do zdi dost dlouho, vždycky je tu šance, že si nakonec díru udělá. Zanechá stopu. Ráno můžeme vyrazit do lesa a zkusit tu kotvu najít. Zopakujeme to stokrát – načež se vynoří nový jachtařský slang, ve kterém bude sova synonymem pro kotvu.“ Zasmála se a mrkla na něj. „Tady vidíš, jaká je to ďábelská intrika, že se penězům říká prachy! A co teprve chechtáky! Vždycky je pak splácáš z ničeho. Ale musíš je utratit fakt rychle, než se to provalí.“

Jarek se k jejímu smíchu nepřidal. Posadil se do kokpitu naproti ní a opřel si lokty o bort. „Anko, proč tě chtěla zabít?“

Kazi zase zavřela oči. „Nech toho, Jarku. Tetka je prostě taková.“

„Řekla jsi – tetka?“

„Legrační, co?“ Kazi se otřásla. „A to se jí dřív lidi doopravdy báli. Tohle jméno jim znělo pěkně děsivě. Cítili z něj takovou… zlovolnou potměšilost.“ Povzdechla si. „Obrození udělalo z Tety hodnou a neškodnou Libušinu sestru, úplnou panenku z porcelánu. Sice mluví s duchy, ale ve vší slušnosti. Pravděpodobně přes mobil, v hedvábných rukavičkách! Jenže ona vždycky bývala hlavně nekromantka. Betelně zlá čarodějka, dalo by se říct… pokud se shodneme, že je to zlo, vyříznout někomu srdce, aby člověk získal větší moc.“ Natáhla se po termosce a dolila si čaj. „Jazyk se vyvíjí. Máš nějaká očekávání, a s těmi srovnáváš. Docela jinak vnímáš holku, která si říká Tetka, než tu, která si říká Teth. Tetku možná na chvíli převychovali, ale teď se ke své pravé podstatě vrací, a to se vším všudy včetně pařátů na nohou. Změní si jméno, aby unikla tomu, co snovači násilím provedli s tím starým. Z toho je vidět, že i tak velké a dobře připravené snovačské zásahy, jako bylo obrození, časem ztrácejí sílu… úplně stejně jako moje pitomé triky se sovou.“ Zarazila se. Tohle všechno vlastně nechtěla vykládat jemu; spíš si to jen tak sama pro sebe potřebovala srovnat v hlavě. „Skutečným řešením by ovšem bylo změnit přímo výchozí legendu,“ dumala nahlas. „Nějakým zásadním, v principu úplně novým způsobem –“

„Jako je třeba virtuál?“ prohodil Jarek.

Kazi poplašeně vzhlédla. „Cože?!“

„To je ten důvod, ne?“ Jarek si opřel hlavu o zábradlí. „Já vím, že se něco děje, Anko. Včera se mi zdálo o Přemyslovi – načež se další den objeví ona. Poté, co byl deset let klid.“ Jeho prsty nervózně zabubnovaly o palubu. „Pořád si říkám, jestli jsi tady záměrně. Jestli tě třeba někdo poslal, abys to tady hlídala –“

Kazi na něj nevěřícně zírala. „Čili ty si to říkáš pořád, a za celou dobu, co se známe, ses nezmínil?“

„Ty ses taky nezmínila, a to do toho vidíš,“ upozornil ji Jarek. „Já nic na tuty nevěděl. O tomhle se špatně mluví. Jen si představ ten šaškec, kdybych začal cancat něco o magii před normálním babáčem –“

Jeho smích jí zněl neupřímně. „Ne. Ty ses bál, že tě zabiju, když zjistím, že to víš,“ opravila ho. Dívala se na něj. „Bojíš se vlastně pořád.“

Jarek odvrátil oči. „Možná. Ale možná mi stojí za to riskovat,“ řekl tiše.

Světlo z kajuty vykreslovalo jeho profil proti temné hladině Príglu. Ano, Jarek riskovat dokáže, uvědomila si Kazi. I když se bojí, strach ho nezastaví. Tomu se říká odvaha! Jenže Jarek byl hrdina vždycky. Měla ho před očima, jak jde na Tetu s pádlem… čili pro všechny praktické účely s holýma rukama. To by si ona sama nikdy netroufla. Teď tu proti ní seděl zrovna tak bezbranný. A přesto mluvil dál.

„Pokud jde o Přemka… já to o něm věděl, že tyhle schopnosti má,“ ozval se přiškrceně. „My byli fakt kámoši. A když se s někým znáš tak dobře, některý věci ti doklepnou.“ Zaváhal. „Při závodech to jaktěživ nechtěl použít. Zatraceně… i tehdá, když se nám zlomila pina, což byl úplně nezaslouženej pitomej pech, to odmítnul udělat! To jsme se pak kvůli tomu málem servali…“ Odkašlal si. „Ale jednou na moři nás takhle dostal do přístavu. Jen si to představ: bouřka jak sviňa, devítka Beauforta; vlny vysoký jak barák, vítr chvílema šedesát uzlů. Všade hromy a blesky, černý nebe, orkán… a před námi najednou kus moře rovnej jak sulc. To bylo něco neskutečnýho, to ti povím. Přemysl seděl na přídi a křičel slova. Dojeli jsme to na motor. Ani bysme nevycmrndali kafe.“

„To je pak ale houby dobrodružství, když se spoléháte na kouzla!“ mínila Kazi.

Jarkovi se zkřivily rty, ale byl to pěkně trpký úsměv. „Vy si asi potrpíte na lepší,“ utrousil. „Ty víš, co se s Přemyslem stalo doopravdy, viď?“ obvinil ji najednou. „Vždycky jsi nervózní, když se o něm zmíním. Anko… co je zač ten dům?!“

Kazi zatínala nehty do dlaně. Jak se jí tohle mohlo stát? Málo si vyplachovala pusu medovinou, než se s Jarkem líbala; tím to bude! K tomu, co věděl, si přidal i to, co vytušil; a teď ji přivedl do pořádných rozpaků.

„To ale… vůbec… to není moje vina!“ hájila se chabě. „Já s tím nemohla nic dělat! Nemám sebemenší prostředky, jak Libuši donutit –“ Kousla se do rtu. To by neměla riskovat – otevřeně mluvit proti Libby před někým, kdo ani není snovač. „Souviselo to s virtuálem. Přemysl se ho pokusil zneužít. A teď za to pyká.“

Jarek odvrátil oči. „Třeba nechtěl nic pro sebe. Měl tendle štatl doopravdy rád. Copak se mu můžeš divit, že se snažil –“

„Tak on ti řekl dokonce i tohle!“ zděsila se Kazi.

„Připravoval to dlouho. Měl přesný scénář… jak říkal, virtuálního průlomu.“ Jarek zaváhal. „Nahlas se o virtuálu nikdy moc nemluvilo, to je teda fakt. Ani dneska nenajdeš v novinách jedinou řádečku! Člověk by čekal, že po deseti letech dávno budou mít funkční prototyp. Vsadím se, že ho taky maj. Ale hlídají to teď asi líp, ne jako v devadesátejch letech, kdy si kdekdo pomohl takovým nějakým obskurním –“ Zarazil se. Vypadal, že tohle vlastně vůbec říct nechtěl.

Kazi se ušklíbla. Freudovské přeřeknutí? Jarek si to možná nepřipouštěl, ale nedalo se popřít, že on sám si v devadesátých letech na slušné peníze rozhodně přišel… zrovna on, mladý kluk bez zkušeností, manažerských dovedností i konexí. Může za tím být virtuál?

Jenže Jarek sám žádné snovačské schopnosti neměl. Kazi si nedokázala představit, že zrovna Přemysl, člověk v zásadě čestný, by se propůjčil k nějakým finančním podvodům… ale vzápětí našla jiné vysvětlení. Tenhle příběh sledoval mnohem silnější a starší snovačský vzorec. Trapná záležitost: jistý Jaroslav ze Šternberka, moravský hrdina, kterému historie celá staletí přičítala zásluhy a kterého obrozenci vynášeli do nebe… přestože tím, kdo bojoval s Turky doopravdy, byl jistý Zdislav. Přemysl to možná nijak vědomě neplánoval, ale svým pokusem o pozdvižení Brna nepochybně Jarkovy zisky umožnil.

Tohle byly podstatně bezprostřednější důsledky všeho, co jí předtím vykládal Oltec. Pokud Libby v současné době opravdu pracuje s virtuálem, po zkušenosti s přemyslem se zaručeně postará, aby všechny moravské archetypy co nejvíc oslabila. A to taky znamená, že Jarek přijde o všechno.

Kazi se na něj dívala, jak tu sedí, pohodlně opřený o bort. Svoji Orlici měl rád. Na vodě trávil každou volnou chvíli.

Ovšem loď pak bude muset prodat.

Tohle v jeho snu nebylo. Jarek byl pořád ještě dost velký idealista. Teď mluvil výhradně o přemyslových plánech. „Několik let vymýšlel řetězce, které měly… jak jen to –“ Zamyslel se. „Akumulovat mediální význam. Jasňačka. Tak to nazval. Psal si poznámky –“

„A ty si u tebe schoval, co?“ konstatovala Kazi. „Máš záložní kopii.“

„Třeba bych ji ještě dokázal vyštrachat v šufleti, kdybych se trochu snažil,“ řekl Jarek vážně. Zadíval se na ni. „Vždyť víš, o co tady jde, ne? Před deseti lety položili základní kámen toho nádraží. Od tý doby je z půlky města staveniště. Nic se tam neděje. Nejsou love. Není vůle. Myšlenka zázrakem na chvíli dostala křídla, načež se zase změnila ve flák železa, je to tak? Podle tvýho vlastního vysvětlení to taky znamená, že tendle štatl může bejt kdovíjak dlouho hyn a doplácet na jeden megalomanskej projekt. Houpačka se zastavila. Co takhle do ní strčit? Zase tu sovu oživit, a pak ji nechat doletět na místo určení, než se stihne proměnit zpátky? Jakmile bude jednou to nádraží stát, všechno už půjde samo. Zhodnotí se pozemky na tý jižní straně. Vyděláme na tom všichni.“

„Ty chceš, abych já pokračovala v tom, co se přemyslovi nepovedlo?!“ ujišťovala se Kazi nevěřícně.

„Já vím, že nejsi patriot. Jenže Cajzli přece nedělaj nic, za co bys jim měla bejt kdovíjak vděčná. Tahle Tetka tě chtěla zabít. Brnisko je teď přece i tvoje město, Anko.“

Kazi se otřásla. A tvoje jsou zase některé ty pozemky za nádražím, co? měla na jazyku. Ale neřekla to. Její pohled zalétl k zábradlí, k jednomu sloupku, kde byl stín hlubší. Jarek samozřejmě nepostřehl, co ona viděla jasně: Oltec jim už zase dřepí na lodi.

V uších jí zadrnčel géniův potměšilý smích. „Má recht! Jdi do toho, Kazimůro!

Virtuál, to je tvoje jediná šance. Jinak je to v kopru – a nejen kvůli těm čtyřem kebulím. Libunka tě zmerčila. Teď si to sumíruje ve štrych, že na ni šiješ tunel ty. Jak to vidím já, už skoro nemáš na vybranou. Todle ti přišije tak jako tak! A rozkopne ti sandál.“

Kazi ho okázale ignorovala. Nechtěla tomu odpornému skřetovi dopřát to zadostiučinění, že se bude o čemkoliv ujišťovat a na cokoliv se ho ptát. Ale ta záhada jí vrtala hlavou: Oltec jistě vítá, že se tady Libby ocitla, ale copak ji sem vážně mohl dotáhnout on? Genius loci nemá mimo „své“ místo žádnou moc. Snovačské řetězce vůbec nedokáže spřádat – zatímco Libby je v tom jedna z nejlepších. Jak tohle mohl zařídit?

Oltec se zachechtal. „Tobě to furt neštymuje, co? A přitom to máš rovnou u gebeně. Kdo moh klavírovat proti Libby, aby se zdálo, že na tom hokníš ty? Tetka to má vygómaný. Vzala kramle přes virtuál. Spojila se s těma čtyřma kebulema, protože ji to vždycky táhlo k Teutonům. To na ni vybalil přemysl, když s ní potřeboval do holportu – že náš štatl je vlastně echtovně germánský město! To je furt samej Šrajbec, Augec, Gelbec! Fléda! Jenže kocna se nynčko zhlídla v Anglánech. To je dneska šmrncovnější.“

Kazi se kousla do rtu. Ano, v tomhle měla obluda místa bohužel pravdu: Teth je kosmopolitní. Obrození, to byla obdivuhodná záležitost. Obrovský proud energie a idejí, který zformoval skutečnost. Jak strašný boj se sváděl s německým živlem! S jakou neuvěřitelnou urputností, po celá staletí! Načež fabulátoři a snovači uhnětli celý národ prakticky z ničeho. Jenže Tetka jim nikdy neodpustila, že se při tom pokoušeli násilím změnit i její povahu.

„Čechy nejsou žádná slovanská země!“ prohlašovala s oblibou. „Keltové a Germáni tu žili v dobách, kdy o nějakých Slovanech ještě nikdo ani neslyšel. Nebýt toho šílenství, mohli jsme být jednou ze spolkových zemí Německa. O co líp by se nám žilo!“

To nebyl tak ojedinělý názor. Kazi ve své generaci znala spoustu Čechů, kteří trpce litovali, že obrozenci kdysi zvítězili. Učili se cizí řeči, pracovali u zahraničních firem a spílali těm, kvůli kterým dnes oni sami patří k menšinovému národu s jazykovou bariérou. Jenže Teta, která s sebou vláčí paměť mnoha životů, by snad měla být schopná vidět věci v širších souvislostech!

Tak proč to udělala? S čím se to zapletla? Copak jí nedochází, že když povolá cizí bohy a nechá všechno češství zaniknout v přívalu cizích vlivů, zničí sama sebe? Že když dopustí, aby byl archetyp zapomenut, žádná další existence ji nečeká? Vždyť ony tři spolu obrození prožily. Všechny věděly, jak je pro ně přemyslovská legenda důležitá… protože právě ona jim přinesla proslulost, a s ní i uvědomění a moc…

Jenže Tetka nechce být Tetkou. Stala se z ní Teth.

Kazi to náhle viděla úplně jasně. Pochopila, o co se Teth snaží; v čem spatřila příležitost – ne snad pro všechny tři Krokovy dcery, nýbrž pro sebe. Teth se dobře orientuje v globalizovaném světě. Naprosto záměrně využívá fascinaci zlem… komerčně, dalo by se říct. Strhává k sobě cizí archetypy, které jsou právě v módě; nabaluje je na sebe, protože díky nim hladce vklouzne do poangličtěného světa a přestane být závislá na nějakých nicotných představách lokálního významu, spojených s nějakým efemérním pronárodem polozapomenuté Evropy. Teth už není slovanská kněžna. Je to Terminátorka na pochodu, Superwoman v letu, Trinity ve výskoku; znalkyně magie i kung-fu, mutantka a upírka v jednom… a rozhodně v černé kombinéze.

Jako individuum má mnohem větší šanci na úspěch, když s sebou nevláčí všechen ten český balast.

Kazi zatrnulo. A co bych si vybrala já? napadlo ji bezděky. Čím bych se stala, kdybych najednou nemusela být mytickou „méně úspěšnou souputnicí Libuše?“ Pousmála se. Přivřela oči a zkusila si to představit. Ano. Bude to něco exotického. Pikantního. Smyslného.

Anka a Kazi… to zní skoro jako Mata Hari. V kolika krocích by se ta jména dala propojit? Kazi se zatím neodvažovala tvořit řetězec, dokonce ani v duchu, ale viděla ihned, že to jde. Tethina smrtící černá, to není nic pro ni. Ona chce průsvitné závoje, drahokamy a zlaté šperky. Kdyby si měla vysnít nějakou novou mediálně úspěšnou podobu, stala by se tanečnicí z Tisíce a jedné noci. Byla by Šeherezádou v rudém saténu – anebo ještě lépe: Šeherezádou, která je pod strohými, nenápadnými, fádními závoji… nahá. Tohle byla její dávná úchylka: svádět řeholníky a mnichy; a pokud možno přímo na půdě klášterů, protože tam je to obzvlášť dráždivě hříšné. Dřív tohle ráda dělávala, ale příležitostí ubývalo. Česko je nejateističtější zemí v Evropě.

Zato kdyby tu ženské na ulicích nosily burku, jako se to děje v muslimských zemích…

Kazi si povzdechla. Jarek naproti ní se zápalem mluvil o šancích odstrčeného města; jenže souboj idejí se nakonec vždycky zredukuje na souboj lidí, a tak se i její myšlenky s nesnesitelnou úporností vracely k šancím jedné konkrétní odstrčené sestry. Potřebuje vůbec to, čemu se říká moc? Úporně si namlouvala, že se obejde bez čehokoliv. Že jí stačí, když se může vézt na lodi k Veveří a zase zpátky. Ale moc – to je především stav, kdy člověka ostatní nedokážou ohrozit. Z tohoto hlediska je velmi užitečné nějakou mít. Kupříkladu Jarek: ten má peníze, vliv i lásku. Je za vodou, nebo si to o sobě aspoň myslí; a tak si může dovolit starat se o obecní zájmy, stejně jako si může dovolit posílat spoustu peněz na charitu…

Jenže Jarek o všechno přijde. A ona, Kazi, ho opustí.

Smutnou pravdou bylo, že tak jako Tetka musela muže zabíjet, ona je musí střídat, aby vyhověla tomu, co od ní Veles žádá. Je to jenom shoda okolností, ne příčinná souvislost.

A kdybych nechala plavat všechno, co Libby s Tethou upečou? Kdybych neopustila Jarka, nýbrž svoji roli? blesklo jí hlavou. Kdybych s ním zkrátka… zůstala?

Ale to byl právě jen záblesk v tmách: letmá myšlenka, která se jen tak mihne a zapadne a zmizí. Při svém letu ozářila skutečnost. Tím ostřeji si Kazi uvědomila, že rozhodnutí už udělala.

Jaké rozhodnutí to je. Co obnáší. A pro koho v něm místo není.

Ulice zalité sluncem, prosté všech plazů. Zašlá elegance dřevěných oken a zimních zahrad z první republiky. Balkony, oblouky a štuky, a pak temný lesk ořechu a dubu tam uvnitř, vyostřený záblesky křišťálu. Omšelé cihly z dvacátých let. Popraskané betonové kolonády před průčelím vil. Starobylé túje a tisy za ploty z černého železa. A pod nimi dávné a přežilé skalky, zarostlé břečťanem, a přízračný rudý svit věkovitých japonských javorů. Úřednická čtvrť, později zvaná Masarykova, se s oprýskanou velkolepostí prodírala časem. Libbina bosá chodidla na sebe s každým krokem nabírala zrnka věčnosti.

Po děsivém pádu do temných podzemních proudů, které ji unášely přízračnými vodními prostory, se Libby vynořila právě tady: ve vyschlé proláklině betonového jezírka na úpatí Kraví hory. Musel to být omyl; nějaká slepá cesta, kde ji voda nedopatřením vyvrhla, načež už ji nemohla strhnout zpátky. Libby si nedokázala představit, že by v tom byl záměr. Že by jí nepřátelé, kteří ji sem unesli, mohli přát něco tak nádherného. Vždyť tohle místo, to byla skutečná obdoba pražských Vinohrad; ne podle jména, ale podle významu. Jak město narůstá, vstřebává do sebe nové a nové nánosy a styly. Nové čtvrti přibývají ve vlnách, stejně jako jazyk ve vlnách přejímá slova. Tvoří letokruhy. A právě tady byla vrstva, ve které se Libby cítila doma.

Místo nemělo začátek a konec. Věděla to celkem přesně, protože tu bloudila už několik dní. Ulice se přelévaly jedna v druhou. Zakřivený prostor ji pokaždé přivedl k témuž prázdnému jezírku, i když vůbec nezměnila směr. Ze začátku si říkala, že hledá skulinu, která by jí umožnila utéct, ale pak už si přestala takovou věc nalhávat. Nechtěla odsud pryč. Její oči do sebe vsávaly fasády domů… její prsty přeskakovaly po plotech. Tohle byl nejpříjemnější městský prostor, jaký si mohla představit: bez okázalosti starobylého středu, ale tím pádem i bez draků. Nakonec se přistihla, že se děsí toho, že únikovou cestu doopravdy objeví. Ale nemohla si pomoct. Její bosé nohy nebyly schopné zůstat stát. Ulice ji neodbytně vábily k tomu, aby po nich chodila sem tam.

A přesto někde vzadu v její mysli narůstal neklid, který se pomalu měnil v strach. Souvisel s něčím, co zahlédla v podzemí. S něčím, co na ni volala zrádkyně Kazi, zatímco jí hrozila nožem.

Cizí bůh dobude Brno…?!

Dobrého půl dne to převracela v hlavě, zatímco pořád neúnavně šlapala nahoru a dolů od Jiříkovského po Wanklovu. Připadalo jí neuvěřitelné, že by se tu mohl roztahovat někdo odjinud – a ještě k tomu bůh. Nechtěla ho tady. Nesnesla by, aby cokoliv cizího zničilo tenhle neuvěřitelný svět! Jak šla, slabiky se jí v mozku přelévaly jako hroudy rosolu. „Cizí-mizí-mizíš.“ Ze zvyku je řadila do řetězců, přestože dál než na tři články se nikdy nedostala. „Bůh-běh-běž.“ A půlhodina minula jak nic, protože ji místo snování zaujal pohled na lístečky zimostrázu pod kruhovým oknem. „Dobu-dubu-duhu,“ vzpomněla si konečně. „Debrno…?!“

Najednou se probrala z opojení. A kolena se jí podlomila. Vzápětí už zase klečela v louži, jak bylo na těchto stezkách zvykem – ochromená nepředstavitelnou únavou. Nepohodlí v dalším okamžiku tisícinásobně zostřila bolest. Z Libbiných bosých chodidel crčela krev a zrnka věčnosti měnila v prachobyčejné bláto.

Libby nepřítomně otevřela kabelku, kterou celou dobu nosila sice nevkusně, ale prakticky přehozenou přes hlavu a jednu ruku, a vylovila papírové kapesníky. Malátně zaregistrovala, že boty nemá vůbec a kostým vypadá nepopsatelně strašně; ale jinak to nebylo tak zlé. Nějakým nepochopitelným způsobem se ocitla kdesi na vesnici. Nemůže být daleko od Prahy, protože naproti je zastávka příměstského autobusu. Všechny snovačské instinkty jí říkaly, aby se zavřenýma očima nastoupila do toho prvního, který pojede kolem. Nebylo radno zjišťovat název obce – a v žádném případě nebylo rozumné snovat, dokud se z ní nedostane pryč.

Čili to přesně tak udělala. Teprve když ranní dělnický spoj minul Tursko, odvážila se mrknout na jízdenku a přečíst si to jméno: Debrno. Dotyčné Debrno byla malá, bezvýznamná vesnice severozápadně od Prahy: skulina, se kterou v Brně nikdo nepočítal. Ti, kteří Libby předtím unesli, si ale jistě všimnou, že se přes tohle jméno dostala pryč; a tak zakrátko ze tmy zasviští formerský řetězec a strhne ji zpátky.

Jenže útok nepřišel.

V Horoměřicích Libby konečně uvěřila, že doopravdy unikla; ale pak to trvalo až do Ruzyně, než rozšifrovala zvláštní hořkosladký pocit… tu nezměrnou lítost, ze které jí vždycky zatrnulo a která jí co chvíli napřímila hlavu, v houpavém rytmu boulí na asfaltu padající na prsa a do spánku.

Přemyslovo město. Přemyslovy plány. Dávné doby, než se tohle všechno stalo… a kdy oni dva byli spolu.

Jenže minulost byla minulostí. Musela se probrat. Musela jednat.

Dostat se k virtuálu. Najít Alana Vernera.

„Ne, to není nutné,“ zavrčel Alan Verner do telefonu. „Už to nepotřebujeme.“

„Chcete říct, že jste ten projekt zrušili?“

„Ne, to teda říct nechci!“ Verner se sám pro sebe ušklíbl. „Jenom jsme dospěli k závěru, že nadále už nemáme zájem o spolupráci s vámi.“

Omráčené ticho. Zatímco Alan Verner poslouchal, jak kráva feministická na druhém konci linky lapá po dechu, zaplavila ho vlna vítězoslávy a uspokojení. Vážně jí to řekl! Vmetl jí to do tváře – nebo přinejmenším do ucha! A byl zatraceně rád, že tu možnost měl.

Zadíval se na dívku, která mu to umožnila. Seděla naproti němu u skleněného stolku. Jeho nová snovačka neposlouchala, s kým a jak se hádá přes telefon. Měla docela jiné zájmy… a k tomu slastně přivřené oči. Zabořila lžičku do zmrzlinového poháru a nabrala si štědrou dávku šlehačky a karamelu. Růžový jazýček prokmitl mezi rudými rty. Objížděl nadýchané bělostné závěje s nevýslovnou smyslností. Alan Verner ztěžka polkl.

„Bez snovačky se neobejdete,“ informovala ho kráva Kroková důležitě.

„Vážně? No to je ale překvapení!“ vybuchl Verner. „Co si sakra myslíte? Že tady budu čekat, až se vám uráčí zavolat? Nepřišla jste, jak jsme se domluvili! Celý týden neberete telefon! Ani jste se neobtěžovala nechat mi vzkaz, natožpak se omluvit! Teď máme novou snovačku, která je velice schopná a podstatně spolehlivější. Sbohem!“

„Nevěřte jí,“ řekla Libuše Kroková, než stihl zmáčknout to správné tlačítko, nahrazující prásknutí sluchátkem.

Alan Verner zalapal po dechu. „Cože?! No to je ale drzost!“

„Anka Kazimová neudělá, co po ní chcete,“ pokračovala Libby vážně. „Má svoje vlastní zájmy, ke kterým chce virtuál využít –“

„A to jste odhalila věšteckými schopnostmi, jo?“ ucedil Verner nenávistně. To si mohl myslet; ctižádostivá slečinka Kroková vyzkouší cokoliv, aby zničila konkurentku. A protože nemá zásobu vydatnějšího bahna ke kydání, uchýlí se k neurčitě výhrůžným kecům! O Anně se nedalo říct vůbec nic špatného, to on si pečlivě zjistil. Znal její životopis málem po dnech: její bezúhonný, trochu fádní život i bezúhonnou, trochu fádní kariéru lékařky támhle v Zapadákově. Prozkoumal její neškodné záliby i čistý trestní rejstřík. Byla na chlapy, to je tedy pravda – asi stejně, jako je on na ženské. To pokládal spíš za doporučení. Anna a Alan; souznění v A dur. Jinak jí bylo třicet šest let a nikdy neudělala nic, co by svědčilo o nějakých záludných záměrech.

„Neposmívejte se,“ řekla Libby. „Vím, že jste s ní ve městě. Vím přesně kde. Měl byste být opatrnější a –“

„Přestaňte mi zatraceně radit, co mám dělat!“ vyštěkl Verner. Načež konečně zvládl, co předtím jeho prst nedokonal: praštil sluchátkem.

Anna přejížděla ukazovákem po okraji poháru. Seděli naproti sobě ve venkovní kavárně před secesním hotelem Evropa; bylo to tu zatraceně drahé, ale taky zatraceně nádherné. Sotva Alan položil mobil, vzhlédla k němu. Její výmluvné, kouřovými stíny podbarvené oči přetékaly city. „Je mi to moc líto, jestli se kvůli mně musíš s někým hádat, Alane,“ ozvala se. Hlas se jí zachvěl. „Rozhodně bych nechtěla být na obtíž –“

„Ty nikdy nemůžeš být na obtíž, Anno.“ Alan přikryl její prsty dlaní. „Já o tom rozhoduju, kdo bude na tomhle projektu dělat! A já chci tebe.“

Skutečnost se přelévá mezi prsty jako kouřové křivky secese; přesně takový měla Kazi pocit, zatímco držela Bivoje za ruku. Vlnící se těla karyaíid. Stovky a tisíce závojů. Tanečnice mezi sloupy; a mezi nimi ona sama, v bílém rouchu pohanské kněžny, zdobená bronzovými náramky, nejsvůdnější a nejkrásnější.

Forma, která se naplní docela jiným obsahem.

Ušklíbla se.

To se ví, Libby, že mám vlastní cíle! A co naděláš? Bez všech těch přístupových hesel, které nosí v hlavě Alan Verner, se k virtuálu nikdy nedostaneš. Dostanu se tam já. A ty nezmůžeš vůbec nic.

Teď, když byla válka vyhlášena a vzpoura dokonána, ji opustila nejistota. Jakmile rozhodnutí padne, už nemá smysl znovu ho zpochybňovat. Kazi věděla přesně, ve kterém okamžiku učinila to svoje: byla to chvíle, kdy jí dal Jarek přečíst přemyslovy poznámky. Styl, kterému se říká přemyslování, těsně souvisel s virtuálem. A tahle záležitost měla význam tak zásadní, že ji Kazi nemohla nechat být.

Postupně si to domyslela celé. Technologie virtuálu měla původně sloužit psychiatrům jako způsob, jak zachytit a zobrazit představy duševně chorých pacientů, ovšem její potenciál okamžitě postřehla tajná služba a armáda. Byl to ten nejlepší možný detektor lži. A pak taky někoho napadlo obrátit virtuálové pole směrem ven: nesnažit se představy někomu z hlavy vytáhnout, nýbrž mu je do ní vložit. Nebýt toho, že celá věc byla energeticky příliš náročná a dosah prostorově omezený, z virtuálu by se stal skvělý nástroj manipulace.

Když začaly probíhat systematické pokusy, samozřejmě, že přemysl – Přemysl Ackermann, aby byla přesná –, si toho nemohl nevšimnout. Pracoval tehdy jako programátor; to bylo jistě vhodné krycí povolání pro člověka, který dokáže měnit skutečnost pouhou myšlenkou. Virtuál vzbudil jeho zvědavost. A tak skutečnosti trochu napomohl; pře-myslel svou identitu, profesní životopis i kontakty, až se dostal do tajného výzkumného pracoviště v Podolí u Brna.

Kazi se uchechtla. Samozřejmě, že přemysl toužil být u toho! Postřehl další způsob, jak virtuál využít: k umocnění a zafixování snovačských zásahů. Jeho podíl na vývoji virtuálu byl mnohem větší, než si ony tři tehdy uvědomovaly. Za peníze svých zaměstnavatelů pracoval pro český národ, ale asi jinak, než bylo ve mzdových tabulkách. Snažil se postihnout nepostižitelné. Fascinovala ho technologie, která dokázala znásobit jeho přemyslovské schopnosti. A ke své škodě byl až příliš úspěšný, protože nakonec ji propracoval tak, že je dokázala nahradit.

Přemyslovy poznámky byly kusé, ale Kazi jako snovačka dokázala pochopit, co tím míní, když píše, že „virtuálové pole přenáší slovní metamorfózy přímo do kolektivního pole idejí, jak jsme ho definovali podle Junga“, nebo že „pokud energie virtuálového pole dosáhne řádu terawattů, snivotvary vizualizované přemyslováním je možné trvale materializovat“.

Virtuál pomocí technologie napodoboval přemyslovské vlohy. S ním mohla přemyslovat klidně i ona. Naplánovat změnu, která přetrvá.

Alan Verner naproti ní taky plánoval. Rozložil si na kavárenském stolku desky s nápisem Imperium Bohemorum a ukazoval jí scénář, vytištěný pěkně v barvách na inkoustové tiskárně. Absolutně si nelámal hlavu s tím, že by je tu třeba mohl někdo sledovat a odposlouchávat. „Samozřejmě nepočítáme, že tohle by mohlo přímo zabránit teroristickému útoku,“ vykládal. „To se řeší úplně jinak! Na to existují zvláštní metody! Tady jde spíš o… jaksi… o vpád idejí.“ Významně se na ni zadíval, aby se ujistil, že to na ni udělalo dojem. „Jsou tu určité… radikální náboženské představy. Řekněme, že nějaký imám támhle šíří nějaké to svoje učení. Češi jsou bestie, nevěří vůbec na nic. Ale objevují se určité známky, že mezi mladými islám začíná být v módě, jako byl před sto dvaceti lety v módě spiritismus… a před šedesáti Amerika a před čtyřiceti buddhismus a před dvaceti africká hudba, čínské kung-fu a Keltové s hobity. Mladí vždycky hledají způsob, jak se odlišit. Jak naštvat ten… zkrátka, establishment. Stačí jim namluvit, že je to děsně cool, a místo na technoparty začnou chodit do mešity.“ Vítězoslavně se usmál a dovedl celou úvahu k závěru: „Takovému myšlenkovému posunu hodláme zabránit pomocí virtuálu.“

„Čili chcete, aby místo arabských rekvizit přišly do módy Staré pověsti české?“ ujišťovala se Kazi.

Alan Verner rozhodil rukama. „No nebylo by to lepší? Tebe by nebavilo stát se třeba… třeba kněžnou Kazi?“

„Jo. To je bezvadná kariéra,“ povzdechla si Kazi.

„Prvním krokem bylo nahrát záznam národní legendy v té podobě, v jaké je všeobecně známá, aby se upevnil a zakonzervoval současný stav pole idejí,“ pokračoval Alan Verner. „Nakonec jsme to nedotáhli, protože s kněžnou Libuší byly určité problémy… vždyť víš.“

Kazi chápavě přikývla.

„Ale zárodek legendy máme, a s ním se prozatím spokojíme. Přistoupíme rovnou k fázi dvě!“ Odkašlal si a počkal, až se na něj Kazi zadívá s dostatečným očekáváním a obdivem. „Nepřítele zhmotníme – a pak potřeme! Napřed vytvoříme určitý exotický kolorit, ovšem místo idealizované verze nastoupí drsná realita. Omezování svobody, teror a nudné schůze! Ať všichni vidí, co je to zač! Výsledkem by měla být určitá… skepse. Zdravá střízlivost. Aby tady nikdo nepodlehl nějakým bludům. A zbytek pojmeme jako akční film. České zemi bude nejhůř, načež se otevře Blaník a vyjedou rytíři a tak.“

„Exotický kolorit! No to je skvělý nápad,“ souhlasila Kazi s potutelným úsměvem. Fáze dvě, to se jí zamlouvalo.

A sotva ve virtuálu jednou bude, už se postará, aby k nějaké fázi tři nikdy nedošlo.

Alan Verner se díval do papírů. Kromě scénáře, podle kterého islamisté infiltruji nezávislý tisk, univerzity, tolkienistické spolky, noční kluby a Rádio 1, se tam nacházely ještě okopírované stránky z Jiráska, úryvek ze Záře nad pohanstvem a separáty z Archeologického věstníku. Předpokládal, že nadšení pro národní obrození v ní dávno vyvolal v dostatečné míře, a potměšilého záblesku v jejích očích si vůbec nevšiml. Jenže on – totiž Bivoj – odnepaměti býval trochu moc zahleděný do sebe.

Kazi se opřela o jeho rameno a počkala si, až ho popsané stránky definitivně znudí a jeho paže ji ovine. Znala Bivoje dobře; a znala ho taky pěkně dlouho, přestože on si na ni nepamatoval. Nečekala, že v souvislosti s virtuálem potká právě jeho, ale nebyla proti. Líbilo se jí písmenko A v jeho současném jménu. Bivoj byl jiný typ než Jarek: sice taky hrdina, ale ne hrdina-idealista, nýbrž hrdina-cynik. Pověsti mu lichotily, že zabil kance, aby ulehčil terorizovanému lidu. Jenže ona pravdu znala: udělal to, aby se dostal do její blízkosti a mohl ji zatáhnout do postele. Tam spolu skončili vždycky, v každé inkarnaci, a často se to obešlo i bez kanců. Ženské Bivoje zajímaly podstatně víc než sebevznešenější poslání. Teď taky klidně nechal desky s materiály k veletajnému projektu jen tak válet v kavárně na stole. Jeho dlaň na nich spočívala a prsty bezmyšlenkovitě přejížděly po okraji složky. V tichu horkého dusného odpoledne tu bylo slyšet jen drnčící sklo na podnosu jejich servírky.

Kazi se prudce nadechla. Celé její tělo zrovna takhle zadrnčelo vzrušením.

Víš, Bivoji, tebe si nechám – tam, ve virtuálu, rozhodla se, zatímco se dívala na jeho silné, opálené prsty. Sluší ti to, když bojuješ s kanci. Co takhle stát se rovnou gladiátorem? V aréně? Stojíš pod bouřícími tribunami. Vzhlížíš ke mně nepříčetnýma očima, pokrytý krví a prachem; byl to těžký boj. Slunce nelítostně praží. Máš rozcuchané vlasy a tvoje mohutná hruď se leskne potem. Lapáš po dechu. Nohy ti podklesávají únavou. Zvítězil jsi, ale ještě nevíš, co řeknu já. Čekáš na ortel.

Alan Verner samozřejmě nepochopil nic. Vrhl na ni sebejistý, světácký úsměv, který měl být okouzlující, ale při trochu menší míře tolerance by se dal pokládat prostě za samolibý. Mávl na servírku. „Účet, prosím!“

Mně skládáš účty! A když se mi to nebude líbit, vyberu si vhodnějšího, oznámila mu Kazi v duchu. Ale budiž; řekněme, že tentokrát to ušlo. Hodím ti z lóže šáteček a růži. Zvedáš ji z posledních sil, tiskneš si ji ke rtům. Teď to vidím: sníš o mně po nocích! Jen kvůli mně jsi bojoval tak urputně, tak dlouho! A já to umím ocenit. Nechám tě odnést do svých soukromých lázní, a tam tě budu… ošetřovat. Smyju prach a tvoje vyčerpané tělo natřu vonným olejem. Sleduješ mé dlaně s němou otázkou. Pak s očekáváním. Pak s dychtivostí. A konečně s čirým zoufalstvím; ale znovu a znovu se vyhýbají místu, kde bys je tak rád cítil. Tohle je to umění, Bivoji. Tohle mě na tom baví. Dlouho ti to odpírám, a přesto se to neodvratně blíží. Mužství ti tvrdne, jako když se kobra zvedá z košíku. Rozkročím se a nasunu se na tebe. Vtáhnu tě do temnot. Teď už nevydržíš nekřičet.

Alan Verner podal servírce kreditní kartu a pořád s tím samolibým úsměvem vylovil pár mincí, které hodlal zanechat pod ubrouskem, jako že je grand.

Kazi odvrátila oči. Nechala Bivojovi útěšný pocit, že je to on, kdo má navrch, a v mezičase rozpřádala svůj svět.

Skládat si ho začala hned tam na přehradě, zatímco se jí Jarek Stern i Oltec v dojemné shodě snažili nabulíkovat, že by měla pomáhat jejich pitomému městu. Pokračovala i pak, když do ní Alan Verner po telefonu hučel, že by měla pomáhat českému národu. Všichni dotyční muži měli teze, koncepce a velkolepé cíle. Jenže ona zase měla snovačský talent. A estetické cítění.

Ten exotický kolorit! Ano, to se jí zamlouvalo. Cestou autobusem z Brna si vysnívala bílé, krajkově křehké stěny paláců, zrcadlící se v klidných vodních hladinách přenádherných zahrad za vysokou zdí. Voda byla i přímo v hlavním sále: dlouhé pásy tekutého stříbra v křižujících se potůčcích, vpletených do dlažby z mramoru a probleskujících mezi vysokými sloupy. Maurské architektura. Orientální kouzlo paláce v Alhambře. To byl přesně ten druh exotických kulis, který se jí vždycky líbil: kulis, za kterými cítila smyslnost a dobře skrývanou výbušnou vášeň. Tady nikdy nepršelo. Nikdy nepadal sníh. Nežili tu zubaři, exekutoři ani domovnice; v pondělí ráno se jaktěživo nevstávalo před desátou a celou věčnost se nepodávalo daňové přiznání. Chodilo se bez šatů, pokud zrovna neměly být rekvizitou ke hře na svlékání. Složité vzory, arabesky všude! Lomené oblouky. Schodiště a paravány; taburetky, mušelín a hedvábí; postele všech druhů, tisíce zákoutí neřesti. A za každým rohem zlaté klece: se slavíky, s Ptáky Ohniváky a s muži. Muži v jejím harému byli různých typů, různé konstituce, různé nátury; ale všichni bez výjimky k ní toužebně vzhlíželi. Každý doufal, že právě jeho si dnes krásná Kazima vezme do postele. Stačilo procházet se, rozhlížet se, vybírat.

Alan Verner jí pod stolem hladil stehno a druhou rukou ležérně ukládal zlatou kreditku do peněženky. A vtom najednou servírka zakopla. Podnos s pitím se jí v rukou zakymácel a skleničky se kácely. Padaly přes okraj. Někdo vyjekl. Jiný se zachichotal. Tříštilo se sklo. Zvedl se poryv větru, nadzdvihl chlopeň papírových desek, které bez dozoru ležely na stole, a řádně zacloumal s tajnými materiály projektu Imperium Bohemorum.

Všichni zírali na servírku.

Kazi se dívala na desky.

Vítr utichl stejně náhle, jako se zvedl. Hovor se zase uvolněně rozproudil. Lidi si nikdy nevšimnou. Servírka posbírala největší střepy a utíkala pro hadr. Desky vzorně a nehybně spočívaly na ubrusu.

Kaziny oči se zadrhly na nadpisu, vyvedeném fixem na přední straně.

Tohle už jí povědomé nebylo. Intersection Bohemia…?!

Zamrazilo ji. Vystrnadila Bivojovu ruku a stáhla si sukni přes kolena. Najednou dostala strach, a ten ji připravil o všechno potěšení. „Alane? Vy jste ten projekt přejmenovali?“

„Cože?“

Ukázala na desky. „Máte nějakou novou verzi názvu?“

Bivoj zamrkal. Nevěřícně zíral na nápis. „To je… ehm… to je kvůli utajení,“ zamumlal nepřesvědčivě. „Vypadá to pak jako… tedy… jako materiál pro turisty…?“ Lhal jí. Neměl ponětí, kde se to tam vzalo!

Kazi polkla. Tady na náměstí se něco děje. Nebyl to žádný jasný úder formerského řetězce, ten by dokázala poznat a odvrátit. Nebojovalo se! A přesto zřetelně cítila tendenci ke změnám, tu známou, neodvratnou sílu snovačských zásahů…

Ale proč Libby snová právě tohle? K čemu jí to může být? To, že mění ten jejich idiotský projekt, pro mě není nijak nebezpečné. Ale… přece jenom…

Co se to proboha děje?!

Plíživý strach v ní hlodal. Vstala, vyklonila se přes zábradlí restaurace a rozhlížela se po Václavském náměstí. Hledala náznaky: cokoliv, co je jinak, co se v detailech liší, co neodpovídá očekávání.

Tam nahoře, v posvátné horní třetině kopce, se všechno zdálo v pořádku. Svatí to měli bezvadně zorganizované. Turisty, kteří měli zájem o české dějiny, naháněl svatý Vojtěch pádlem k horní části náměstí, kde Anežka s Ludmilou, každá u jedné litinové lampy, předváděly tanec u tyče. Prokop vybíral vstupné. Svatý Václav ochotně procházel mezi lavičkami a odpadkovými koši a pózoval zájemcům, kteří si fotili jeho zvláštní ruce. Ruce na něm byly nejdůležitější, to Kazi postřehla už dávno. Kdepak jeho názory a činy! To jediné, co zůstalo v obecném povědomí a co stálo lidem za pozornost, byla historka o tom, jak se Václav ve chvíli své smrti u brány kostela v Boleslavi držel za nějaký takový ten divný kruh, který v dřívějších dobách údajně trčíval ze dveří. Připomínali si tu scénku tolikrát, až jeho snivotvaru vrostly kovové kruhy do dlaní. Kruhy postupně dostaly podobu mosazných empírových klepadel se lví hlavou. Svatý Václav dávno neměl prsty, stejně jako neměl tvář. Ale národu byl oddaný pořád. Majestátně, s nekonečným úsměvem v bronzu, klepadly žehnal svému náměstí.

Ovšem na koni při tom neseděl.

Kazi se zarazila. Opěšalý jezdec, čili kůň je bez jezdce…?!

Ano, tohle bylo jiné: svatý Václav dřív svého koně nikdy neopouštěl. Zadívala se tam, kde socha kdysi stávala.

Nebyl to smích a fotoaparáty, to podkovy břinkaly o podstavec z žuly! Bělouš zafrkal a potřásl hlavou. Posvátný bělouš… kůň Svantovítův.

Na jeho hřbetě seděl čtyřhlavý bůh.

Kazi prudce couvla do stínu. Křečovitě se roztřásla. Svantovít je tady. A s ním… Teth…?! Bylo to strašné už předtím, vidět čtyřhlavý přízrak v zatopeném brněnském kostele… ale o co strašnější to bylo tady, v těžišti a nejryzejším středu Prahy… v nejmocnějším bodě, v úběžníku Čech, v průsečíku všeho!

Chytila Bivoje za předloktí. „Pojďme pryč! Honem!“ Táhla ho ven a pak dolů na Můstek, protože přiblížit se k Václavově koni by se neodvážila ani omylem. „Poslouchej. Musíme si dávat šílený pozor! Žádné anglické názvy. Žádné cizí –“

Jenže právě v tu chvíli se jí vlna angličtiny přelila přes hlavu, jak je míjela skupinka turistů. Průvodce držel korouhev, aby ho jeho ovečky nepřehlédly v davu; kráčeli po úbočí k vrcholku kopce a dědky své si nesli s sebou… nad hlavou kněza zlacená tvář boga…

Kazi by přísahala, že vidí paprsčitou svatozář: vousatou tvář a kamenné hroty, zjevně inspirované podvrženými idoly z Retry… jenže stačilo na okamžik zavřít oči a zamrkat, aby si ujasnila, že věc nad průvodcovou hlavou je obyčejný deštník.

Mám vidiny, říkala si. Nesmím to brát vážně. Všechno je v pohodě. Jak říká Jarek: všechno je v cajku.

Jenže útržky cizích slov jí podrážely nohy. V Praze bylo lidí příliš. A nikdo tu nemluvil česky. Na schodech do metra je míjeli samí zahraniční turisté – černoši, Japonci, studenti z Ameriky, dvě oslnivé rusovlásky se zelenýma očima…

„Žádná cizí slova, žádná angličtina, no jéje, to je pořád řečí!“ mumlal si Bivoj podrážděně. Rozhodil rukama. „To říkal Šťáhlavský taky – pořád samé držme se slovanských názvů! A že prej se Imperium Bohemorum radši mělo jmenovat Říše česká, protože i latina je cizorodej prvek! Takový kecy! Jak chceš vyrazit z ústředí prachy na projekt, který má název v češtině?! Tomu se všichni akorát vysmějou.“ Samolibě se usmál. „Imperium Bohemorum zní fundovaně. A to neříkám proto, že to byl můj nápad! Je tam ten přesah do tý historie. Na druhou stranu… Intersection Bohemia by bylo zase moderní, progresivní –“

„Neříkej to!“ vyjekla Kazi. Poplašeně se rozhlédla. Zdálo se jí, že s každou cizí slabikou se oblé stěny podchodu rozostřují, jako by chtěly pojmout šíři celého světa. Nic nedrží pohromadě. Zahlédla další rudovlasou studentku v peruánské čepici a ponču, a pak ještě jednu v nepálské hazuce. Třetí měla černé triko se stříbrným nápisem The New York Fashion.

A všechny měly zelené oči. Pořád stejná tvář.

„Neříkej to, neříkej to,“ posmíval se Bivoj. „Snivotvary a čistonosoplena! Nepovídej, že jsi taky puristka jako ten magor Šťáhlavský! To vždycky smrdí pokrytectvím. Můj drahý kolega tady tak dlouho vášnivě hájil slovanský hodnoty, až prásknul do bot s tou svou zrzavou americkou Tess.“

Kazi tiše vzlykla hrůzou. Jak zaznělo to jméno, zachvátilo ji takové zděšení, že skoro nedokázala promluvit. Snažila se sebrat všechnu svou chladnokrevnost… jenže vzápětí podlehla mnohem bezprostřednějšímu popudu, který jí přinesl mnohem bezprostřednější úlevu, a chytila Bivoje kolem krku.

„Co to… ale no tak, Annie…“ mumlal Bivoj v rozpacích, ale pak využil příležitosti a zajel jí rukou vzadu pod opasek džínů. Pevně ji k sobě přivinul.

Tiskla se k němu jako šílená. Teth byla na každém schodu; v každém stínu; v každém výklenku a za každým ohybem zdi. Míjely je celé davy rudovlásek; skupinky dvou nebo tří, hloučky patnácti, zástupy padesáti. Polykefalický bůh globalizace zarovná nestejné, sjednotí různorodé, zbrousí jinak tvarované. Stovky hlav pod jedním kloboukem! Teth nesmrtelná, znovu a znovu povstávající z idejí.

Vidí to vůbec někdo? Kazi si dokázala představit, že kolemjdoucím tohle uniká. Nevšimnou si ničeho, stejně jako si nevšimli, že na koni dávno nesedí Václav.

A možná už nejsou žádní ostatní kolemjdoucí. Možná už je dávno jenom Teth.

„…such a beautiful city –“ dolétlo jí k uším se zpěvavým jižanským přízvukem.

Kazi skučela zděšením. Já tu nejsem nikde. Můj vlastní snivotvar mizí. Nemá žádné ostré obrysy. Nemá identitu, která by se lišila od té její. Jestli mě Teth dostane, zničí mě doopravdy.

Zarývala prsty Bivojovi do zad. „Pojď… proboha, honem…“ šeptala mu, zatímco uhýbala před pohledem tisíců stejných očí. „Tam… k virtuálu… pojď!“

Ta, které se Kazi tolik děsila, spěchat nepotřebovala.

Sestra nejtemnější, zkrvavená a velkolepá, kráčela zvolna po úbočí nejposvátnějšího kopce; po mozaice a betonu, po asfaltu a oblinách kočičích hlav. Skláněla se před majestátem Toho, který obhlíží svět, obtěžkaná posláním, podklesávající pod tíhou Moci. To on si ji vybral. Věnoval jí svoji přízeň a důvěru. Vyvedl ji z žaláře podsvětních prostor, kam ji uvrhly sestry, a ona mu za to chtěla sloužit a uctívat ho celou silou své vroucí, prastaré víry.

Jak šla, vůně jejích bylin přehlušila zápach škvířících se klobás i tlejících odpadků, krémů na opalování, deodorantů i potu. V patách se jí táhl stín a sklovitým příkrovem ticha překrýval shon nejrušnějšího pražského náměstí. A lidé to neviděli, jako nikdy nic nevidí. Někoho možná napadlo, že je to stín mraků – tahle vlna soumraku a chladu, která náhle šplhá vzhůru náměstím; ale vzhlédnout k bezmračnému nebi a postřehnout svůj omyl už se neobtěžoval nikdo.

Předzvěstí byl poryv větru. A pak přijde temnota.

Ona to jasně cítila – a byla s tím srozuměná. Věděla, co to obnáší, pokud se má stát snivotvarem nekromantky a kněžky. Za vůní bylin nezadržitelně postupovala vůně krve. Tohle byla cesta na vrchol, cesta k majestátu Svantovítovu – znovuzrození Teth.

Křesťanští svatí se jí klidili z cesty. Vojtěch naposled bezmocně máchl veslem a couvl za nejbližší odpadkový koš. Anežka s Prokopem předstírali, že zrovna mají spoustu neodkladné práce, a otázce jejího příchodu tudíž nemohou věnovat náležitou pozornost. Jen Ludmila se na ni dívala zpříma. Stála tam vedle svého vnuka a rty se jí tiše pohybovaly. Jak ji Teta míjela, zaslechla nenávistná slova: „Nemysli si, ty pohanská čarodějnice, že to jeho bratrovi někdy odpustím!“

Teth ohrnula rty. To se ví, Ludmila byla zásadová. Vybrala si svou stranu už před staletími… a strana Svantovítova to nebyla. Pochopitelně, že pak byl po celá dotyčná staletí její snivotvar předurčen k tomu, aby se stával obětí vražd.

Teth natáhla ruku s dlouhými černými nehty a chytila ji za nařasené kamenné roucho. Přiblížila tvář k její. „Boleslav se vrátí, ty babizno flanďácká,“ zavrčela. „Stane se mágem, stejně jako já. Tohle je pohanská země. Lidé sami to tak cítí. Klaní se bůžkům v každé výloze, copak to nevidíš? Vy dva si můžete akorát tak sbalit kufry a nastěhovat se do Vatikánu. A to ti povídám: jestli nezmizíte sami, přetvořím vás! Stane se z vás logo na ovesné vločky.“

„Podle tebe pojmenovali drogerii, všimla jsem si,“ uchechtla se Ludmila.

Teth si odfrkla. „To už není moje jméno.“ Pustila ji a prošla kolem, než se Ludmila s Václavem zmohli na odpověď.

Ocitla se před podstavcem, který se stal příbytkem jejího boha. Hleděla na široké plece posvátného bělouše, tyčícího se vysoko nad její hlavou. Kůň byl nehybný, vrostlý do kamene.

Krev ti dám k nohám, Svantovíte.

Rozemnula hrst bylin a hodila je do větru. Cítila, jak náměstí za ní vře. Jak vlna síly postupuje. Tam dole byla Kazi, prchající pryč jako vyděšená krysa. A Libuše se ani neodvážila přijít, aby hájila nejdůležitější české náměstí! Rezignovala, když viděla, jak obrovskou převahu má sestra nejtemnější. Tetu málem zklamalo, že to bylo tak snadné.

Stovky a tisíce… a všechno jsem to já. K tobě se obracím, Svantovíte! oslovila v duchu čtyřhlavou postavu. S tebou vymýtím všechnu tu provinční malost, která Čechům vždycky byla na obtíž. Místo aby se navěky tloukli v sevření těsných říčních břehů, otevře se před nimi celé širé moře. Stanou se součástí mohutného proudu. Prolomí se hráze nesrozumitelného jazyka. Padnou vyčpělé obrozenecké ikony… zmizí svazující předurčení, plynoucí z nesdělitelných národních symbolů.

Vnoříme se do nekonečna schengenského prostoru.

Hranice přestanou existovat.

Spolu budeme hledět do všech světových stran!

Řítili se po D8 vstříc virtuálu a hoře Říp. Vernerova audina nebyla o nic horší než Jarkův superb a Kazi držela jazyk za zuby; neříkala – máš tu sto třicet. Ale ani Bivojovi nepomáhala k vyšší rychlosti formerskými řetězci. Když na dálnici není zácpa a technika funguje, člověk by ji neměl rušit kouzly.

Rty se jí třásly. Zatínala prsty do dlaní a dlaně tiskla mezi kolena. Zvažovala možnosti.

Virtuál. Když technika funguje…

Bivoj si to hasil v levém pruhu svých sto osmdesát, předjížděl celou kolonu a blikal dálkovými světly, kdykoliv mu někdo neuhnul dost rychle. Kazi si nemyslela, že by ho snad nakazila svou nervozitou. U Bivoje to byl pouhý instinkt: předváděl uloveného kance a šlapal mu na krk, co to dá. Bivoj vždycky musí mít navrch. A nemůže se dočkat, až druhé snovačce předvede po kanci ještě taky virtuál.

Kazi zatínala zuby. K její hrůze se přidávala netrpělivost a naděje. Teth přece nemůže vědět, že tajná služba přemyslův projekt dál rozvíjela. A Libby je kdovíkde v Praze. Ty dvě po téhle dálnici nejedou. Došlo jim vůbec, že se tu právě rozhoduje úplně o všem? Že se tu koná nejdůležitější závod sezony? Marně se snažila ovládnout chvění. Ten velkosklad stojí uprostřed polí, na místě, které nemá žádné pořádné jméno. Tam se nikdo nedostane řetězcem. Pořád mám šanci být tam první. Pořád mám šanci.

Právě já.

Před očima jí to běželo jako film: všechno, co by mohla vylepšit, všechno, co by mohla uzpůsobit, aby jí to konečně jednou padlo na míru. Jak přistřihnout světu rukávy a přešít mu kapsy! Vesmír podle Kazi. Vesmír bez Libby, Tethy a Svantovíta. Bez odporných ctižádostivých manažerek, které bosou nohou přišlápnou kolegyni krk, ale taky bez podlézavých pánbíčkářek, které si domů do paneláku věčně tahají zahraniční idoly, totemy a modly, aby se měly čemu klanět v posvátném hájku mezi televizí a kuchyní. Vesmír, kde je jen jedna kněžna… protože stejně jako všechny ostatní vesmíry, i tenhle je příliš malý pro tři.

Bivoj sjel z dálnice na asfaltku a pak na polní cestu, vedoucí k tajnému vchodu do obrovské montované budovy, naoko velkoskladu. Vedl Kazi přes několik dveří, které uvěřily jeho otisku palce a nechaly se otevřít. Konečně ta místnost! Blikající ledky Kazi vítaly: slavobrána pro kněžnu. Bivoj zadal hesla. Zapnul generátor virtuálu. Odblokoval všechny přístroje.

Pole o energii v řádu terawattů. Tohle Bivojovi zaměstnavatelé dokázali zařídit úplně hladce.

Kazi se dívala na odřené koženkové křeslo. Tak to je trůn, který jí Libby uvolnila! Bezděky v duchu vyměřovala vzdálenost. Stihla by doběhnout až k němu, kdyby se Libuše právě teď objevila ve dveřích?

„Původně se používaly elektrody,“ vykládal Alan Verner, „ale pak se ukázalo, že je lepší vygenerovat pole v celé odstíněné místnosti. Klidně se posaď, Anno. Uvolni se. Stačí, když si budeš představovat, že jsi kněžna!“ Mrkl na ni, ukázal jí vztyčený palec a zavřel za ní olověné dveře.

Kazi se pousmála.

Kdepak. Teď už sem Libby doběhnout nestačí.

Počkej, já ti udělám parádní scénku, říkala Bivojovi v duchu. Budu lepší než celý soubor ochotníků.

Pak to u nás na světě vůbec nepoznáš.

Ano; změníme svět k nepoznání, říkala si v téže chvíli Teth.

Bůh mnohosti v oslnivé výši. Zrozený virtuálem! Ona už se nepotřebovala honit po dálnici se svými sestrami, protože veškerou myslitelnou moc svému bohu dávno zajistila. A Svantovít právě zaujal místo, které mu náleží.

Vzhlížela k němu a myslela na krev, kterou kvůli němu prolila. Ještě jí to znělo v uších – pobouřené drmolení pomateného Šťáhlava, spoutaného ve svatyni na Oškobrhu… lapajícího po dechu s hrdlem v oprátce.

„A tahle paprsčitá svatozář kolem jeho hlavy… co to má znamenat?!“ rozčiloval se do omrzení, jako by ani nestál na prahu smrti. „Retránské idoly jsou obyčejný podvrh! Jak píšu ve své… habilitační práci… v osmnáctém století je uplácal jeden… normální zlatník s hrnčířem! Tvrdili, že je vykopali u Prillwitzu… a sedmdesát let jim to všichni baštili! Zatracený Sponholz! Takhle to celé vzniká! Někdo něco vyfabuluje… načež to přebírají jeden od druhého, opisují… potvrzují si to navzájem… je to pořád totéž jako s Rukopisy… nebo s celou tou… pitomou bublinou… kolem slovanských run…“ Nohy mu podjížděly. Balancoval na špičkách. Svázané ruce mu nepomohly, oprátka svírala hrdlo víc a víc. Dechu se nedostávalo, ztěžka ze sebe vyrážel slova. A přesto mu vůbec nedocházelo, že umírá.

„Rozumíš… musím se dostat ke kořenům… pochopit, jak to tehdy doopravdy…“

Ale nechápal nic, i když se díval na bronzový nůž v její ruce. Ti lidé! A jejich nekonečná schopnost sebeklamu! Květoslav Šťáhlavský si do poslední vteřiny nepřipouštěl, že to bude jeho srdce, naturalisticky vyrvané z hrudi, co v této části světa nastolí novodobý Svantovítův kult.

A především odmítal uvěřit, že sám o tom pak nebude schopen napsat pojednání.

Uvedla jsem tě na trůn, Svantovíte Arkonský, oslovila Teth svého boha. Vzhlížela k jeho nehybné, vzdálené tváři, k té ze čtyř, která byla jakž takž obrácená k ní. Otevřela jsem ti brány Čech. Tvoje čtyři obličeje tu jsou místo čtyř souputníků svatého Václava! Co dalšího žádáš? Jak ti mohu být nápomocná?

Jenže Svantovít se díval přes její hlavu. Nevěnoval jí ani špetku pozornosti. Jeho mohutný snivotvar se tyčil přes polovinu obzoru; a oblast od obzoru k obzoru nejspíš taky představovala nejmenší díl prostoru, jaký byl schopen rozlišit. Ze hřbetu posvátného koně sledoval proudy energie, sbírající se z celého náměstí.

Teth se ohlédla.

Na všech stranách viděla samu sebe: desítky, stovky stejných rudovlasých žen, mohutný dav. Pyšnila se neobvyklou barvou vlasů, neobvyklou barvou očí; odjakživa to byl dobrý důvod připadat si výjimečná, jenže teď hleděla do tváří tisíce svých kopií… do tváří prostoupených stále stejnou touhou po výlučnosti a jedinečnosti… po neopakovatelnosti… po moci. Terminátorky na pochodu, Superwoman v letu, Trinity ve výskoku; znalkyně magie i kung-fu, mutantky a upírky. Inspirace ze všech koutů světa. Okázale úchylný vkus; bezcitnost a zvrhlost, stavěná na odiv. Ženy obdařené temnou silou. Každá z nás je osobnost; a tím spíš jsme všechny stejné.

Tak silný proud archetypálních představ musel mít někde zdroj. Snivotvar, od kterého se odvozovaly, musel být v poli idejí pevně zakotvený. Se záchvěvem úžasu a pýchy si Teth pomyslela, že to byla ona sama, kdo dal do pohybu tenhle mohutný proud představ. Je to ona, kdo k sobě strhl tu neskutečnou energii lidského snění o temné kněžce a vybudil ji tak, že produkuje nové a nové obměny mytického vzoru. Ale…

Tváře rudovlásek se od ní začínaly odvracet. Dívky se otáčely k dolní části náměstí, odkud se šířil vzruch. Couvaly, stavěly se do špalíru… a vítaly nějakou jinou ženu. Teth se nevěřícně dívala, jak cizí kráska pomalu kráčí stejnou trasou, jakou předtím prošla ona: přímo k soše boha na vrcholku kopce. I tahle byla rudovlasá, s uhrančivýma očima a s bezcitnými rty. I z jejích ramen splýval černý plášť. Když se vzal v úvahu Tessin černý rolák, cizinka a Teth se podobaly jedna druhé málem k nerozeznání; ale jistý rozdíl tu byl. Jí se dívky klaněly, padaly před ní na kolena… zatímco Teth tu stála bez povšimnutí, jedna z mnoha, ztracená v davu.

Temná čarodějka se zastavila dva kroky od Teth. Teth čekala, že ji osloví, ale ona se na ni vůbec nepodívala. Založila si ruce a zahleděla se na muže na koni. „Tak tady se schováváš, Merline!“ křikla starou angličtinou. „Co tě to napadlo, že ztrácíš čas mezi takovými barbary? Potřebuju tě v Camelotu! Copak jsi zapomněl na naše plány?!“ Vyzývavě si ho měřila. „Nebo máš najednou strach? Chceš se už zase přidat k mému bratrovi místo ke mně?“

„No tak, dopřej mi trochu zábavy!“ bránil se muž se smíchem. Také on mluvil anglicky, ale byl to zvláštní, archaický jazyk, který byl stěží srozumitelný i rodilé Američance Tess. „Ty vaše rodinné spory už mi lezou krkem. Stal jsem se tady bohem, nevidíš?“

Žena ohrnula rty. „Dětino,“ zamumlala. „Jako by záleželo na tom, co je tady! Co je to tu vůbec za zemi? Taková mizerná díra! Kdo o ní u nás kdy slyšel? Předtím jsme si jí jaktěživi nevšimli.“

Znechuceně se odvrátila. A ocitla se tváří v tvář Teth.

Chvíli si hleděly do očí. Pak se na posměšných, tmavou rtěnkou nalíčených rtech cizí čarodějky pomalu objevil úsměv.

„Ty jsi mi ale pěkná panenka,“ prohodila. Vztáhla ruku a nadzdvihla Tethinu bradu. „Nějaký můj odvozený archetyp, je to tak? Taková mrňavá místní bylinkářka. Roztomilá husička, co by chtěla víc! Hraješ si na temnou kněžnu, drahoušku? Na zlou čarodějnici?“ Oči jí najednou ztvrdly. Výraz už nebyl tak shovívavý. „Možná proto se tu Merlinovi tak líbí, co? Ty děvko.“

Teth se jí vytrhla. „Tohle je moje země. Já jsem sestra nejtemnější!“ vmetla jí do tváře.

Cizinka se usmívala. „Sestra nejtemnější? Jo, to se mi líbí! To já jsem taky, děvenko. A jednou se mi to povede. Jednou svého bratra doopravdy zabiju. Ale napřed asi budu muset zabít tebe.“

„Opovaž se mi vyhrožovat!“ zaječela Teth. „Odejdi z mé země, čarodějko! Říše česká patří mně! To já povolala Svantovíta k životu –“

Cizinka se rozesmála. „Tak Svantovíta!“ vyprskla, jako by jí to připadalo neodolatelně komické. „Víš, nesmíš hned Merlinovi všechno věřit. On se vášnivě rád proměňuje. Podle toho, jak se zrovna vyspí, tolik hlav má na krku. S formery je vážně těžké pořízení!“ Byla v dobrém rozmaru. Tetiny výhrůžky na ni zjevně neudělaly dojem.

Teth zatínala zuby. Úporně se snažila působit sebejistě, ale docházelo jí až příliš dobře, co se stalo. Co tahle návštěva znamená. Škoda, že až teď.

Měla před očima Šťáhlava… jeho nevěřícný výraz, když vytryskla první krev… a čirý úžas ve chvíli smrti. Nekonečná schopnost sebeklamu! Náhle pochopila, že totéž platí i o ní. Kolik si toho namlouvala ona? Co všechno si dokázala nepřipustit?!

Samozřejmě, že mimo Říši českou existují další snovači. Každý národ má své snivotvary, každý potřebuje předivo iluzí! A snivotvary jsou tím silnější, čím známější jsou legendy, ze kterých vzešly… a čím častěji je někdo kopíruje a přebírá. Ona, Teth, strčila hlavu do oprátky stejně důvěřivě jako Květoš Šťáhlavský. Chtěla se zajistit proti svým sestrám – načež ji zaskočily síly mnohem strašnější. Mnohem větší. Jak si mohla myslet, že se s nimi nestřetne? Národní legenda ztratila soudržnost. Věkovité Imperium Bohemorum se otřásalo v základech. A když jsou hranice jednou otevřené, proč by měli cizí snovači zůstávat za nimi?

Musím zaútočit první, běželo jí hlavou. Než ta druhá postřehne záměr. Dokud se mi tady bezstarostně posmívá! Stáhnu k sobě energii… nejlépe přímo pomocí Morany, té naší iluzorní bohyně z dob obrození, patronky všech dcer Krokových, všech tří bez rozdílu. Morana je falešná konstrukce z tehdejší silné doby, vynález hledačů českých kořenů, a tak nemá vlastní záměry jako opravdoví staří bohové. Jedině Morana by snad ještě dokázala stmelit, co se právě rozbilo na kusy.

Cizinka jí nevěnovala pozornost. Mluvila se Svantovítem rychlou, nesrozumitelnou angličtinou dávných dob. Vykládala něco o plášti posázeném drahokamy, ve kterém uhořel každý, kdo si ho vložil na ramena; ten poslala jako dárek svému bratrovi, když se ho onehdy už zase pokoušela zabít. „Jenže ten mizera ho napřed oblékl vyslankyni,“ rozčilovala se, „no věřil bys tomu, Merline? Zábava je to pěkná, ale víš, co spotřebuju sloužících? Někdo by měl těm mrchám jezerním vysvětlit, ať do toho nestrkají nos!“ Tvářila se pobouřeně, ale jak z dalšího vysvitlo, nebylo tak zle: vzápětí totiž bratrovi ukradla přístupové heslo k počítači a dala ho Akolónovi, známému hackerovi, takže teď se schyluje k souboji. Akolón potřebuje Merlinovu pomoc, aby to nedopadlo jako vždycky.

Svantovít poslouchal a chápavě přikyvoval. Už neměl čtyři hlavy. Sesedl z koně a změnil se v hubeného, trochu démonického starce, zahaleného do černého pláště s výrazným logem, na kterém byl žlutý meč s nápisem Sponsored by: Excalibur, Inc.

„Mo-ra-naaaá!“ vykřikla Teth.

Zvedl se vítr. Vzdušný vír strhával listí, noviny i plastové kelímky. Povětřím svištěly papírové kapesníčky a letáčky s reklamou na koncerty v Rudolfinu. V restauracích se kácely židle a tabule s denním menu. Trhaly se vývěsní štíty. Sypaly se květináče. A už zase se tříštilo sklo.

Cizí čarodějka se otočila. Usmála se. „Morana-Morgana,“ snovala krátce. Vsávala do sebe všechnu sílu, kterou do toho jména vložila Teth. „Takhle jsi to chtěla říct, viď, holčičko?“

Zvedla ruku, popadla Teth za předloktí a vtáhla ji do bukolické idyly Mánesových obrazů. Byla mnohem vyšší než Teth. Rostla dál a dál, až zabrala celý oblouk lunety. A pořád se usmívala. Měla v sobě mnohem větší dávku oné temné, uhrančivé krásy Zla. A Teth náhle věděla – opravdu je to tak; tu závislost už nikdo nemůže popřít; z téhle cizí čarodějky se odvozují všechny západní archetypy, ve kterých jsem se tak zhlédla: z ní, z temné Morgany le Fay.

Jak jsem ji mohla nepoznat? Jak jsem jí mohla tak nahrát?

Lapala po dechu. Dusila se v neviditelné smyčce, tak jako předtím v zatopeném kostele… a jako Šťáhlav na Oškobrhu; dech uráží Svantovíta, a proto ho arkénsky bůh vždycky zapovídá svým kněžím a bere svým obětem. Teth věřila, že je kněžkou, ale byla obětí stejně jako Šťáhlav. Stejně jako Šťáhlav podlehla sebeklamu. Pochopila to v té poslední vteřině, než ji mohutný snivotvar Morgany le Fay pohltil navždy.

Svantovít nestojí o výlučnost svých uctívačů.

Libuše Kroková zakopla o obrubník. Oči se jí protočily pod horní víčka a zachytily útržky vize. Tetka je v pěkném průšvihu; no samozřejmě! Při určitém nezdravém životním stylu se člověk problémům nevyhne.

Nechá ji rozplynout v mnohosti.

Ušklíbla se a vyškrabala se na nohy. Pokud šlo o Tetku, nehodlala nic dělat: konfrontace s něčím, co člověk povolal k životu, může být vcelku užitečná. A pokud šlo o pády, byla poučená. Poslední dobou končila tak často v loužích na různých chodnících, že si místo kostýmku radši vzala šedé outdoorové kalhoty ze supersamočistícího se supervlákna; a tak se jen oprášila a mohla jít.

Jen kdyby věděla kam.

Ne že by neměla co na práci. Patron české země vyklidil pozice a na jeho náměstí se rozlézají cizí snivotvary. Kazi zaručeně něco chystá. A Verner s ní odmítá mluvit. Mohla se sebrat, odjet směrem na Teplice, posadit se do příkopu vedle montovaného velkoskladu mezi Kralupy a Neratovicemi a vzít virtuál útokem. Nalíčit snovačské pasti. Zbavit se zrádkyně Kazi, čímž Verner ohledně osoby snovačky přestane mít na vybranou, a pak přes virtuál zkusit zpátky dobýt Václavské náměstí. Byly to pěkné plány. Jenže místo aby seběhla do metra a rozjela se na sever, pomalu vykročila přesně opačným směrem: Vodičkovou nahoru.

Váhavě si to připouštěla: nic z toho, co se tu samo nabízí, přece udělat nechce.

Šla pěšky, ponořená v myšlenkách. Po úbočí kopce, který se dávno stal ulicí; pořád, pořád vzhůru. Cítila jasně, že se Impérium Bohemorum hroutí, ale copak ji to ještě zajímá? Obě její sestry mají vlastní cíle, tak proč by je neměla mít ona? Snovačky se na svou zemi vykašlaly, a mají pravdu. Vždyť jejich země o ně taky nestojí.

Kdyby ani ona, Libuše, nemusela hájit původní legendu… kdyby nemusela hájit Prahu… Možná by pro změnu jednou mohla myslet na sebe.

Na Pavláku viděla prodávat řezané květiny: obvyklou dubnovou sbírku všeho, co pochází z cibulí a hlíz. Koupila si kosatec a zastrčila si ho do svetru. Kosatec je zasvěcený Perunovi. Je to mnohem případnější než shánět teď někde dubový list. Teprve když tohle udělala, doopravdy si přiznala, kam míří. Za kým. Proč.

Cizinci ze západních končin vplazili se do krajin našich co hadí plémě. Od západních končin přivlekla se pohroma ta na krajiny naše, a od západu nepřicházívá světlo, západ pohlcuje světlo, západ jest krajina noci a tmy. Nedivím se ti, Václave, bratře, že neotvíráš oči proti lákání cizinců, že se klaníš cizím bohům a klanějí se mnozí z národa; novota vábí vás, neobyčejná lepost a leskot, nimiž chytromluvní cizinci bleskají při poctě svých bohů.

Svatý Václav zklamal. Novější symboly selhaly. Musí se tedy vrátit do minulosti ještě hlouběji a obrátit se k něčemu mnohem původnějšímu a staršímu.

Perune velikomocný! Hromovládce širokobouřný! Tvá pravice silná otřásá nebem i zemí, a hází po nebi neskrotlivým ohněm… tvůj dech vyvrací věkostálé duby… a tvým pokynutím kolébají se lesové a padají jako posečená tráva. Slyš mne, Bleskotvůrce! Ty můžeš na nás vyléti všecky řeky s vysokého nebe, a tvůj dech může na nás povaliti nebesa, a pravice tvá může nás roztříštiti ohněm.

Jako se Tetka obracela k Svantovítovi a Kazi k Velesovi, jejím bohem byl Ten, který vládl hromům a bouřím. Občas k němu vzhlížela. Zaklínala se listím z jeho posvátného dubu. Pravda, byl v tom háček: vždycky v sobě měla jistou dávku pochybností. Druhé dvě přesně věděly, jak si zajistit přízeň bohů. Kazi musí milovat. Teta musí zabíjet. Ale pro ni žádný jednoduchý návod neexistoval. Možná k tomu zkrátka přistupovala příliš intelektuálně; ale nikdy jí nebylo takhle instinktivně jasné, co přesně od ní Perun žádá. Aby bojovala? Aby budovala kariéru? Aby se nechala urážet? Nebo snad aby vedla s muži debaty o politice? Netušila, jak se mu přiblížit. Napadalo ji jediné: předstoupit před něj a podívat se mu do očí.

Samozřejmě… vzhledem k tomu, že šlo o boha, se snadno mohla mýlit.

Jisté ovšem bylo, kde ho hledat. Svědčilo o Perunově moci, že žádný jiný ze starých bohů nemá v Praze ulici. A svědčilo o jeho dvojaké, záludné povaze, že ta ulice byla právě taková, jaká byla: jedna z oněch mnoha podob pekla.

Tohle se o ní psalo ve starých knihách:

V celé Praze není nudnější a obyčejnější místo! Ta ulice je neuvěřitelně strašná. Odporná, šedivá, bezvýznamná, deprimující – a ještě k tomu slepá! Taky je v ní základní škola, což mluví za všechno. Nikdo by v ní nehledal nic mystického. I vozovna Kobylisy je mystičtější než Perunova ulice! A přesto je to právě tam. Třináct kroků od rohu Korunní směrem ke Slezské. Vpravo, v jedné třetině šířky od domovní fronty. To je to místo. Tam když člověk stane za úplňku, přesně o půlnoci…

Jenže člověk tam nikdy o úplňku o půlnoci nestane, protože tam vždycky stojí auto.

Teď bylo vlahé jarní odpoledne, žádná půlnoc. A Libby byla odhodlaná auto klidně odtlačit, pokud to bude nutné. Kráčela po Korunní k vrcholku kopce, k nejvyššímu bodu, kde se křivka láme. Akáty, secesní ornamenty, mozaiková dlažba a přecpané ulice se všude kolem ní slévaly do omamné směsi, která byla esencí starých Vinohrad.

Obešla roh a usmála se. Staří bohové dobře znali sílu mediální magie. Na chodníku byla značka, vyvedená bílou barvou: kříž v kruhu. Byl to prastarý slovanský symbol Slunce. Nezasvěcení věřili, že znamená zákaz parkování, a tenhle pomýlený výklad je nutil vyhýbat se tomu místu obloukem.

Posvátný vrch byl prázdný. Nikde žádné auto.

A uprostřed kruhu stál on.

Poprvé ho viděla doopravdy zblízka: impozantní, mohutnou postavu, s nekonečnou důstojností se tyčící na asfaltu posvátného háje. Jeho zlaté vlasy planuly ve slunci oslepujícím třpytem. Jaký že atribut božské moci to svíral v dlaních? Tím si nebyla jistá. Zdálo se jí to trochu nepřípadné: věc se až příliš podobala kufříku.

Náhle se obrátil a podíval se přímo na ni. A v tu chvíli ho poznala.

Ne. To nemohla být pravda! Jenže přes všechny zlaté vousy a stříbřenkou natřenou hlavu, která mu příslušela coby slovanskému idolu, byla podoba nepochybná. Proč on?! úpěla Libby v duchu. Proč právě on, Chrudoš Brunecký, stará struktura, ten nenávistný žlučovitý dědek, sexista, falokrat.

Ztěžka polkla. Pocit zklamání jí vháněl slzy do očí. Přišla sem, aby vyslechla moudrou radu, a musela tu najít… tohle?!

Jenže jak o tom přemýšlela, opouštěl ji úžas a měnil se v prachobyčejnou jízlivost. To se ví, že je to on! Vždyť kdo jiný by tu asi tak mohl být? Copak by se vůbec našel někdo další, kdo by ještě v dnešní době vzal takovou pitomou stranickou funkci a bez nároku na odměnu tu hájil baštu slovanství proti silám západu? Proslýchalo se, že Chrudoš Brunecký za komoušů studoval v Rusku. To se málokomu poštěstí; pravděpodobně jen bohům. Brun… Perun. Byl kovaný soudruh, celý z oprýskaného pozlátka a zinkového plechu. Jeho kufřík neměl nijak módní vzhled; vlastně to byla spíš stará aktovka z totalitních dob. Teprve teď si Libby všimla nápisu na jejím boku. Byl vyvedený zlatě eloxovaným písmem v alobalovém poli.

Made in Kiev, stálo tam. Made by Vladimír.

Chrudoš Brunecký zvedl ruku a tučnými prsty si pročísl vous.

„No to jsou k nám hosti! Slečna manažerka!“ Jak si ji prohlížel, rty se mu stahovaly v bodrém úsměvu. „Ale vy jste si to s tou zakázkou rozmyslela, Libunko, že jo? Já hned věděl, že nakonec přídete k rozumu.“ Potměšile na ni zamrkal. „Dyť to by váš táta přece neschvaloval, dělat starýmu strejci takový dryje, no né?!“

Libby zatínala zuby. Ne, nikdo to neschvaluje. Nikdo moje soudy nepřijme. Má tenhle šašek v tesilovém saku ve všem pravdu, zatímco ji nemám já?!

Zatím si nedopřála ani vteřinu pochybností. O ničem. Poté, co se vrátila, vyspala, vyléčila a vzpamatovala z únosu do Brna, hodlala začít přesně tam, kde předtím skončila. A taky se upřímně pokusila. Jenže symboly, které dřív představovaly jistotu, se jí hroutily před očima. Nezadržitelný úpadek všeho; odumírání dávných idejí, tříštících se na zájmy jednotlivců. To, že viděla důsledky z tak bezprostřední blízkosti, ji úplně vychýlilo z naprogramované trasy. Ano, mohla to rázně a energicky vyřešit. Zbavit se Kazi, jako se zbavila přemysla. Vernerovi dát nůž na krk. Udržet si postavení. Ale narůstal v ní pocit, že to vůbec ničemu nepomůže.

Tyhle věci se přece řešily jinak! Přesýpáním zrnek. Odečítáním dráhy letících ptáků! Přeoráváním… polí.

Odnepaměti.

Ztěžka polkla. Chvíli jí trvalo, než se odhodlala; ale pak promluvila důstojně, vznešeně, ač se její hlas pohnutím třásl. „Pane Brunecký… kde je ten dům?“

„Dům? Vy chcete ňákej dům?“

„Stával tady na Vinohradech. Bývalý pivovar –“

„Jéje, co vás nemá! Pivovar!“ Chrudoš Brunecký soucitně pokýval hlavou, jako by ji pro mentální zaostalost doopravdy litoval. „Dyť ten shořel! Panečku, to už je pěknejch pár let! Úplně do mrtě, říkali to v Televizních novinách! Vy jste chtěla dělat velký věci, co? A budete dělat věci malý! Ten dům už nenajdete.“

Ruměnec studu polil kněžnino líce, a srdce jí pohnuly zlá potupa i žal nad takovým nevděkem. Libby zatínala nehty do dlaní. Poníženě žádala toho dědka plesnivého o radu – a on se jí vysměje!

Ne. Neporadí jí nikdo.

Libuše klekla a klaněla se; pak usednuvši pod balvan u nohou modly, zůstala tu ostatek dne i přes západ slunce, i když pod stromy se již tmělo, a večerní vítr šoumal keřem i křovinou. Seděla zamyšlená, nehnutě, sama jako socha, na mysli přemítajíc o tom, co se jí stalo, co bude.

Ještě před týdnem by se jednoduše otočila a odešla. Nebo ještě spíš – vůbec by se neobtěžovala dojít až sem. Jenže Brno se v ní usadilo jako pomalý jed.

Uvízla jí za nehty ta úporná vůle, křečovitá snaha získat si respekt, i když okolnosti tomu nepřejí. Najednou to viděla na všech stranách: v bezvýznamném druhém městě, které se poměřuje s Prahou; v provinční Praze, která se poměřuje s Paříží; v efemérním Česku, které si každý Američan splete s Čečnou; a koneckonců v celé polozapomenuté Evropě, ze které se stává skanzen pobořených dórských sloupů, německých vojenských řádů, francouzských spisků a holandských dřeváků. Viděla to v Kazi a Tetě, které kněžnami nikdy nebyly a být chtěly. A viděla to i v sobě: v Libuši, která pod tlakem okolností musela složit svůj mandát, ale jaktěživa to nedokázala překousnout.

Jak úporně se bránila.

Jak krutě se dokázala mstít.

Letní noc byla již na sklonku, nebe bledlo a za hradem, za jeho sruby, hradbou a stromy prošlehl úsvit ssinalý pruh. Libuše vstala a oprášila si kalhoty. Pokud šlo o bělostný vínek kol čela, ten už si sotva stihne obstarat. Jinak to ale bylo prosté. Na ten dům se nepotřebovala nikoho ptát. Ve chvíli, kdy se rozhodla, ho viděla úplně jasně. Chrudoš Brunecký, který pořád ještě přešlapoval na zákazu zastavení, udiven hleděl za ní, jak ho beze slova minula… jak stoupala po schodech k velké síni, až zmizela mezi mocnými sloupy výstupku, jenž všechen byl ještě ve stínech ranního šera.

Tvář jí ovanul žár. Viděla stěnu sírově žlutých plamenů, probleskující za vitrážovými výplněmi dveří. Mohla prokličkovat po dlaždicích, pokud došlápla jen na lichá pole šachovnice; na ta černá, pokrytá popelem. Odlesky barevných sklíček jí klouzaly po rukou.

Kdykoliv během všech let na ten dům pomyslela, neodvažovala se ani v představách nahlédnout na druhou stranu zábradlí: tam, kde zanechala jeho… a odkud pak sama utíkala jako šílená. Bylo to k nesnesení, vracet se po vlastních stopách. Při každém kroku se jí lepily zpátky na chodidla. Nohy jí těmi nánosy těžkly víc a víc.

V šeru vyhořelé chodby zahlédla bledý obrys jeho těla, zhrouceného podél zábradlí. Oheň náhle vyšlehl výš a všechno, co bylo z kovu, se nalilo žhnoucí rudou: přísvit ve tmě, železný přemyslův stůl. Tělo se křečovitě vzepjalo, a pak zase sklouzlo zpátky. Ochraptělý výkřik se jí zařízl do uší.

Teprve teď ji napadlo, že Přemysl se na ni třeba vůbec nepodívá. Že se bude vyhýbat jejím očím stejně úporně jako tehdy. Vlastně bylo vcelku pravděpodobné, že s ní nebude chtít mluvit. Jenže když se před ním zastavila, jeho temné oči se na ni upřely zpříma a bez vytáček.

„Takže jsi měl pravdu,“ zašeptala. „Přece jenom mi to nedá. Nemůžu to takhle nechat navěky.“

Slyšela jeho mělký, přerývaný dech, chvějící se na hranici křiku. „Věčnost už to byla, Libuše,“ vypravil ze sebe, když polevil nápor bolesti. „Nikdy jsem nepřestal doufat. Ale často jsem si říkal… že možná doopravdy… nepřijdeš.“

Rty se jí zachvěly. Kolik příšerných hodin tady prožil! Kolik dní a let, kolik okamžiků nejtemnějšího zoufalství! Dávno by zešílel, anebo by se zatvrdil a zatrpknul… kdyby nebyl právě tím, kým je. Její prsty obemkly jeho zápěstí a v horečném spěchu začaly hledat zámek pout, jako by teď najednou záleželo na každé vteřině. Jenže natavený kov se dávno spekl do pevné krusty, jak s každým novým vzepětím rozdmýchávaných plamenů měkl na stále se obnovujícím těle. Libby se v žaludku rozlila hrůza, když pochopila, že tahle pouta už mu nikdy nesundá.

Přemyslovy prsty se hladce vysmekly z klece bronzových spirál, které měly bránit kouzlům. Propletly se s jejími. „Víš to jistě, Libby?“

Vzhlížela k němu. A zřejmě to bylo dost, protože Přemysl na odpověď nečekal. Jeho prsty ji zase pustily a složily se do přesně daného tvaru. Paže se napjaly. Řetězy se po nich smekly jako pruh černého hedvábí; a vzápětí s tichým zacinknutím sklouzly do tmy pod schody. Přemysl pomalu spustil ruce. Škubl rameny a odtrhl spečená záda od zábradlí.

„Mohl jsi odejít kdykoliv, je to tak?“ zašeptala Libby. „Říkali jsme si, že spirály ti brání v útěku. Jenže ty ses klidně mohl osvobodit – už dávno, sám, jako jsi to udělal teď!“

Přemysl se na ni díval. Jeho rty se na okamžik stáhly v prvním letmém úsměvu. „O to těžší bylo tady zůstat, nemyslíš?“ Odvrátil se a vyrazil rovnou k vitrážovým dveřím, za kterými byla výheň největší. Teď doopravdy spatřila jeho záda, pokrytá změtí hlubokých ran. Hojily se přímo před očima. S praskáním se z nich odlupovaly dlouhé pásy zčernalých strupů a odhalovaly novou zdravou kůži, bílou a bez jizev. Jen na jednom místě, přímo mezi lopatkami, byla pořád ještě vidět dokonale vyseknutá křivka secesního ornamentu, ostrá linie v temné barvě zašlého bronzu. A Libby pochopila: tahle připomínka zůstane.

Rozběhla se za ním. Přemysl rozrazil dveře a hučící plameny je ovanuly žárem. Znovu pohnul rukama; cítila, jak jeho prsty přeorávají vrstvy energetických polí… jak vyrývají brázdy v polích dat a časoprostorových souřadnic. Nadání přemyslů bylo jiné než talent snovačů. Jen přemyslové dokázali měnit hmotu přímo. Úkrok stranou – a ty plameny, které viděli, se přelily ve vzdálený věčný oheň na kralupském komíně.

Stáli na travnatém návrší za nějakou vsí. Kilometr od nich se míhala světla na teplické dálnici a hned vedle ní reflektory osvětlovaly plechové stěny montovaného velkoskladu. Bylo to velmi povědomé místo.

Libby se zajíkla. „Tys to poznal?! Víš, co mají tam uvnitř?“

Přemysl se zasmál. Díval se na ozářené šedavé zdi. „Vždyť je to můj projekt!“ prohlásil. „Co sis myslela? Že lidi typu Alana Vernera by někdy napadlo věřit na mimosmyslové schopnosti? To by nikdy neudělali, kdyby je o tom někdo pomocí mimosmyslových schopností nepřesvědčil! Je pravda, že během těch deseti let, kdy jsem to neměl pod kontrolou, ten projekt skomíral. Stačí se podívat, komu to nakonec přidělili – Šťáhlav a Bivoj, to je tedy dvojka! Ale přesto ho nikdy nezastavili úplně. Pořád měli pocit, že by se v tom mělo pokračovat.“ Spokojeně se zasmál. „A teď máme nástroj, který český národ potřebuje, to ti říkám jako kníže a hlavní šéf! Je načase otevřít Blaník, Libuško.“

Je načase otevřít šampaňské, říkal si v téže chvíli Alan Verner. A byl by to snad vážně udělal, kdyby ho tu měl, přestože byl v práci a seděl tady sám.

Anna byla skvělá. Bezvadná! Koeficient SD se blížil pětadevadesáti, o čemž si věčně skeptická a únavně jízlivá feministka Kroková mohla nechat jen zdát. Anna měla zkrátka vášnivou povahu. Vysnívala své vize barvitě a s úžasnou přesvědčivostí.

První půlhodinku si Alan Verner zapnul monitor, na kterém sledoval přesný průběh vize, aby měl jistotu, že se Anna Kazimová drží zadání. Viděl, jak orientální vlivy získávají podporu a v českém poli idejí se zabydluje docela jiný způsob uvažování. To, co se děje tady ve vedlejší místnosti, se pomocí virtuálové technologie promítá do myšlenkového kontinua celých Čech. Někdo si zrovna jde do knihovny pro detektivku, a místo ní z náhlého popudu vytáhne Korán. Motorkář listuje katalogem v tetovacím salonu a hledá ten motiv s prsatou valkýrou, který si tu před měsícem vyhlédl a dnes se k němu rozhoupal; ale prst mu najednou padne na zvláštní vzor se skrytou pětičetnou symetrií: Penroseovy dlaždičky, stojí sice na popisku, ale v tuhle chvíli je mnohem důležitější, že ten motiv pak archeologové našli na okně středověké mešity. Výrostek otráveně poslouchá svou matku, která donekonečna žvaní o nákupech, a otce, který donekonečna žvaní o investicích; samé prachy, prachy, prachy; proč zrovna on musí mít tak tupé a přízemní rodiče, co nemají smysl pro duchovno? Bůh tohle neschvaluje, ten nemá komerci rád! Pařanka se chystá do nočního klubu; za poslední rok už vyzkoušela všechno, úplně všecičko, co si jen holka může na sebe navléct, aby to někomu nadzvedlo mandle – šílenosti všeho druhu od kožené vesty přes růžová cingrlátka až po vojenskou maskovací síť; a teď má nápad, konečné pořádnej vodvaz: přece ten závoj od těch z tý Kejdy, co jim z něj koukaj jenom ty voči! Na tohle ještě před ní žádná punkerka nepřišla.

Alan Verner se usmíval. Takhle to začíná. Takhle se to šíří! Okouzlení exotikou. Neznámé, a možná přímo zakázané ovoce. Určité představy se napřed musí národu v oslabené míře implantovat, aby se pak daly názorně potřít. Funguje to úplně jako očkování.

Vypnul výstup z vize a hodil si na monitor signál kamery z kabiny, Annina tvář měla vášnivý, smyslný výraz. Tohle ho bavilo víc než práce: dívat se na ni, zatímco ona ho nevidí. Trochu to zavánělo voyeurstvím. Mohl si říkat, že ji potají sleduje v nějaké intimní chvilce.

On měl taky svoje úchylky. Svoje představy. Tahle ženská byla zatraceně sexy. A on (coby lovec a neodolatelný svůdce) se rozhodl skálopevně, že ji zatáhne do postele ještě dnes.

Kazi ovinula paže Alímu kolem pasu. Neměla v plánu to udělat hned; její svět ještě nebyl tak stabilní, aby si ho mohla bezstarostně užívat; ale když viděla Alího skořicově hnědou kůži, pod kterou se tak lákavě rýsovaly svaly, řekla si, že malý test kvality ničemu neublíží. Alí měl široké turecké kalhoty ze zeleného brokátu – přesně takové, jaké kdysi viděla v nějaké televizní pohádce. Zbytek scény už se ovšem pro dětské diváky nehodil. Kalhoty byly převázané hladkou šerpou, po které prsty krásně klouzaly. A jinak byl nahý.

„Krásná Kazimo,“ šeptal jí ochraptěle. „Budu tvým sexuálním otrokem!“

Tohle se jí nelíbilo. Připadalo jí, že Alí by měl mluvit s orientální květnatostí a vyhýbat se takovým hloupým klišé. V duchu si to připsala na seznam věcí, které je potřeba opravit. Nesrovnalostí však bylo tolik, že ještě chvíli potrvá, než dojde i na Alího umělou inteligenci. Za paravánem v protějším koutě prosvítala omšelá okna a stříška z vlnitého plechu. A co horšího: vedle vodotrysku se neodbytně znovu a znovu objevovalo umakartové jádro z paneláku, přestože se ho úporně snažila vymazat. Musela to být nějaká zpětná vazba: s tryskající vodou si zkrátka v Čechách všichni spojovali hlavně prasklé stoupačky a vytržené hadice od praček, a až dlouho poté došlo na zlaté rybky. Vsadit orientální nádheru do zdejších reálií vůbec nebylo snadné.

Ale jinak to fungovalo. Alí ji nezačal upachtěně osahávat, jako by to udělal muž z běžného světa. Místo toho se uklonil, obřadně se postavil na vlněný kobereček a začal předvádět kulturistickou sestavu. Rozvázal si šerpu a vynalézavě ji kolem sebe ovíjel. Svaly se napínaly pod hladkým pruhem brokátu. Alí si pomalu stahoval lesklé kalhoty z boků, takže mohla zkontrolovat i jeho stehna a další výbavu. Striptýz uměl pěkně; a moudře při něm nemluvil.

Musím spěchat, opakovala si Kazi mezi záchvěvy vzrušení. Téth se roztahuje na náměstí. Bivoj může co nevidět zjistit, co tu provádím. Na hlouposti nemám čas!

Jenže pak se k Alímu přidal Abdul. Ten nebyl tak svalnatý, ale zato měl výrazné, uhrančivě krásné mandlové oči. A k tomu kůži jako z bronzu. Kazi ho musela vidět zblízka, bezpodmínečně! A aspoň si sáhnout na tu jeho úžasnou, snědou hruď! Ale sotva to udělala, vzrušení ji úplně paralyzovalo.

Všechny muže z harému tvořila tak, aby se jí líbili. Jak se měla rozhodnout, kdo z nich je víc její typ?! A tak se nerozhodovala. Jednoduše si je vzala oba.

Po neurčitě dlouhé době, když mezi zválenými polštáři a poduškami zase začala být schopná přemýšlet, postřehla blednoucí barvy nebes nad postelí. V látce se šířily skvrny neurčitosti. Vize zdaleka nebyla ustálená a šeď reality ji leptala jako rez. Kazi si povzdechla, posadila se a rezignovaně začala hledat šaty. Bude se muset sebrat a všechny trhliny zase opravit.

Jenže toho bylo víc, co narušovalo idylu. Z hloubl paláce se ozýval křik. Někdo se tam doopravdy rozčiloval. Vzteklý mužský hlas řval zuřivé povely a pobízel ke spěchu. Dusot nohou po schodech! A další dusot po mramorové dlažbě! Kdosi zakopl. Ozvalo se šplouchnutí a klení, jak dotyčný sletěl do okrasného bazénku; ale byla tam spousta jiných, a ti běželi i bez něj. Hlasy se přibližovaly.

Kazi se zamračila. Stáhla z postele růžový přehoz a ovinula si ho kolem sebe. Který chlap má tu drzost dělat v jejím paláci takový rámus? Vstala a založila si ruce v bok. Už viděla vetřelce mezi sloupy: zástup vousatých mužů v černých hábitech.

A muži viděli ji. „To je ta děvka!“ vykřikl kdosi v čele. „Cizoložná žena!“

„Nestoudnice!“ opakovali další. „Hanba jí!“ Hlasy se prolínaly. „Potrestejte ji! Zaslouží smrt!“ Vzduch se chvěl křikem. „Prostopášnice! Bigamistka! Ukamenujte ji!“

„Co tady sakra chcete?“ obořila se na ně Kazi. „Co mi máte co lézt do mé vize?!“

„Mlč, sestro!“ vykřikl muž v čele. „Jsme strážci mravnosti! Náš sbor chrání ctnost a potírá neřest! To, co tady pácháš, je proti zákonům božím. Zneužíváš virtuál!“

Virtuál. Jak řekl to slovo, iluze ztratila jasné obrysy. Pod plnovousem Kazi postřehla povědomou tvář.

Bivoj?! Ve virtuálu? Za ní?!

„Nemysli si, že na tohle nemám dost představivosti, ty děvko,“ vrčel prozrazený Alan Verner a hrozil jí pěstí, až jeho roucho duchovního vlálo. „Nějakou soulož tady klidně sjedu taky! Já ti ukážu!“ Vrhl se k ní.

Kazi mu vyklouzla a couvala za postel. „Ty idiote! Co to děláš? Nejsi snovač!“ ječela. „Všechno tady zboříš! Vypadni!“ Na chvíli se jí zdálo, že zahlédla olověné dveře místnosti s virtuálem. Sahala po nich, protože představovaly jediné spojení s realitou, jenže vtom už se zase rozostřily a nevratně zmizely za mušelínovými závěsy a vyřezávaným paravánem. Kazina ruka hmátla do prázdna.

„Co tě to sakra napadlo?!“ obořila se na Bivoje. „Jak se teď dostaneme zpátky, co, když to tam venku nemá kdo vypnout? Na tohle dojel Přemysl! Měla ho jistit Teta, ale vlezla tam za ním a už to bylo: špatná synchronizace, přetížení, požár –“

Bivoj zuřil tak strašně, že její proslov vůbec nevnímal. Zatínal pěsti, snažil se ji chytit a bez ustání jí spílal. Byla to smůla, že kameru zase přepnul. Že se podíval! Pohled na Kaziny hrátky s Abdulem a Alím by mu nejspíš pocuchal ego i za lepších okolností, ovšem přítomnost virtuálového pole znásobila jeho pocity tak, že přestal být schopen jakéhokoliv racionálního přístupu. Kazi couvala podél postele. Ohlížela se a hledala nějakou únikovou cestu. Kdyby tu byl Bivoj sám, vypořádala by se s ním snadno. Jenže palác zaplavila celá horda nenávistných žárlivých představ, kterou povolal k životu. Zuřící členové mravnostního sboru obklíčili Kazi ze všech stran.

„Cizoložnice! Hanba jí!“

Kolem hlavy jí prosvištěl kámen. Někdo musel vypáčit kus dlažby. Slyšela údery, jak tam vzadu lámou mramor na kusy. Nikdy by nevěřila, že je tak měkký.

A tak tvrdý. Další úlomek ji bolestivě zasáhl do ramene. „Nechte toho!“ zaječela, ale vtom ji třetí udeřil do prsou. Čtvrtý prosvištěl tak těsně, že jí závan vzduchu nadzdvihl vlasy.

„Nechte mě! Alane! Bivoji! Ne!“ křičela Kazi.

Jenže kameny měli v rukou úplně všichni – a vrhali je na ni se svatým nadšením a svatým rozhořčením. Vždyť pravdu měli patentovanou a zaručenou rovnou od boha.

„Ne! Moraaaá-nooó!“ křičela Kazi do ochraptění, zatímco jí krev zalévala oči. Trhala se kůže a praštěly kosti. Který bůh by odolal…? A protože šlo o boha, přetížené virtuálové pole se zacyklilo ve věčné smyčce: Kazi už dávno zmlkla a její zohavené tělo se svezlo mezi podušky a brokát, a přesto se na její hlavu dál a dál snášel kamenný déšť; křik a déšť… křik a déšť.

Moraaa-naaaáá!

Znělo to jako bezhlasý šepot nad celou českou kotlinou; jako temné prásknutí ohně, když zničehožnic vyšlehne na kralupském komíně. Hukot se rozléhá a ve všech přilehlých vesnicích místní vědí: přichází vlna veder, tlak v plynojemu roste – a co přebývá, to shoří. Plamen šlehá do obrovité výše; kolik metrů to musí být? Oranžové odlesky se celé noci chvějí na všech přivrácených zdech.

A možná to má docela jiné vysvětlení. Možná se tam otevřelo ohnivé zřídlo pravěkých sil.

Morana… Morgana.

Libuše přivírala oči. Nebyla to jen silueta plynojemu; jiný tvar se zvedal v dáli mezi bíle a rudě osvětlenými konstrukcemi kralupské svatyně. Jak tam mohl cizí snivotvar vklouznout tak hladce? Vetřít se do zdejšího posvátného kruhu bez jakýchkoliv přebytků či švů? Jenže Libby měla dar postřehnout a vědět, a tak si i tohle domyslela: Teth předala Morganě svou moc… a Kazi ji vzápětí povolala přímo sem.

„Sbírá síly,“ řekl Přemysl po jejím boku. „Rozhlíží se, co by se jí tady mohlo hodit. Co si vybere? Co myslíš?“

„To, co sami zahazujeme!“ Libuše se trpce zasmála. „Nepotřebuje od nás věci. A dokonce ani energii. Vtahuje do sebe zdejší kolorit. Za chvíli si vybere nějakou příhodnou formu: místní pověst, kroj, zvyk, tvar šperku, cokoliv. Přičlení to ke své legendě. Pak někdo napíše fantasy román o tom, že Morgana le Fay měla své tajné království na východě. Zničehožnic se vynoří neznámé středověké rukopisy, které někdo poskládá z rozřezaných proužků pergamenu, nalezených v krabičce od sardinek. A Jirásek bude obviněn z plagiátorství.“

Přemysl se na ni díval. „A ty to dopustíš?“ zeptal se tiše. „Ty ji necháš, aby si vzala, co se jí zlíbí?!“

Libby odvrátila oči. „Možná je načase, abych si to taky vyzkoušela,“ zamumlala.

„Stáhnout se ze scény… skutečně do důsledků. O tom přece je naše národní legenda, ne? Kněžna Libuše to zabalí. Řekne jim, ať tu káru táhnou dál bez ní. Tak proč ne třeba Morgana? Ať je na chvíli kněžnou ona.“

Přemysl ji chytil za ramena. „Ne!“ vykřikl divoce. „Moje Libuše může mít jen jediný důvod, aby ustoupila: že chce být se mnou! Jiná výmluva se neuznává. Zkoušeli jsme různé kombinace, Libby, ale jenom jedna funguje. Jenom jedna má mytickou sílu. Takhle jednoduše se ze své zodpovědnosti vyvléknout nesmíš, i kdybych tě měl vlastnoručně –“

Zarazil se. A pak se rozesmál. „A proč vlastně ne?“

Nadechl se a prudce máchl rukou. Od jeho prstů se po trávě na návrší rozběhlo pět stínů… pět chvějících se brázd. Další pohyb – a vzduch se rozpadal ve vrstvách. Přemysl zatápal volnou rukou vedle sebe a neomylně chytil Libby za zápěstí. Vzápětí se kolem zvedly gejzíry hlíny.

Ptáci kroužili hejnem nad nimi a z černých stínů pod stromy u břehu, kde s kamenů a keřů se houpal divoký chmel, hlučel rákosím zmatený křik vodního ptactva. Všichni na Vyšehradské skále upřeli zraky tam: přes ostrovy, za řeku, na širé lesy.

Libby zamrkala. Na okamžik se jí zazdálo, že zahlédla panel generátoru virtuální reality, ale to jen v dáli vystupoval rovný sloup světlého dýmu, prorážený sluncem… obrazy ze starých pověstí přebíraly tvary kralupských komínů –

Nikdo ani nehlesl. Každý stál nehnutě, boje se, aby ani šlápnutím nerušil, a hleděl na mladou kněžnu, stojící v jejich čele. Líce se jí zjasnilo u svatém, náhlém nadšení, kterým i zraky jí zaplály. Posvátný strach zavanul družinou a dotkl se srdce všech.

Známý pocit: Libby trnuly prsty a neodbytné nutkání jí zvedalo paže. Protáčely se jí panenky.

Stála tam, posedlá duchem věští.

A jak snovala, každou svou představou slepovala střepy. Opakovala starou legendu v původním znění. Vysnívala si ji, a mezitím přemysl přidával k těm obrazům tmel z ornice a letu ptáků: napřel celou sílu virtuálu, násobící přemyslovské schopnosti, proti těm, kteří jsou tu navíc. Keltské ornamenty se bortily do slovanských spirál. Věčný pluh rozrýval brázdy času. Hábity duchovních vůdců nabývaly podoby slovanských suknic. A oni dva, Libuše a Přemysl, zase spolu jako kdysi, pomalu a zarytě vytlačovali cizí snivotvary z českého pole idejí.

Východní exotika rychle ztrácela přitažlivost. Zato Morgana-Morana se nevzdávala. Nasávala sílu ze stříbřité báně plynojemu; jak se tu snažila udržet, v záblescích falešné reality ji úporně měnila v Kulatý stůl. Libby ho stejně úporně podrývala, ale cítila už, jak jí únavou třeští hlava. Jenže přemysl byl neotřesitelně s ní. Máchl rukou, a blaničtí rytíři vyjeli do boje a na ploché střeše dalšího z okolních velkoskladů zkřížili kopí s rytíři krále Artuše. Svatý Václav se držel stranou, ale jistou podporu najevo dával: snímal to celé digitální kamerou, vtěsnanou mezi mosazné kruhy. Z dálky se smála Morana, bohyně smrti.

Přemysl zatínal zuby. Jak se první z blanických obránců hroutili z koní, bylo mu to stejně jasné jako Libby: sami rytíři tenhle nerovný boj vyhrát nemohou.

A Libby bylo stejně jasné jako jemu: existuje jen jediná věc, která může výsledek zvrátit.

Sehrát legendu ve virtuálu.

Až do konce.

Kolik rizika to s sebou nese? Možnost zrady tu byla pořád. I teď existovala jistá pravděpodobnost, že když Libby v legendě dospěje ke scéně s proroctvím, přemysl nějakým trikem vymění závěrečné slovo a strhne veškerou slávu Prahy na Brno. Z toho ho kdysi podezřívala. Za to ho bez milosti odsoudila. Jenže neshody mezi nimi, to jedovaté býlí, sežehly plameny ve vinohradském domě. Mezi tehdy a teď stálo deset let osamění; deset let viny, deset let pekla, deset let ohně a slz. Obvinění, vznesenému snovačkou a kněžnou, čelil secesní ornament, vypálený do přemyslových zad.

Libby si odkašlala. Vrhla na přemysla opatrný pohled.

Zavrtěl hlavou. „Je to tvoje volba, Libuše. Já k ní nemůžu nic říct.“

Libby zavřela oči. Ano, byla to jenom její volba, tak jako vždycky. Náhle si však uvědomila, že už ji přece udělala. Kdyby mu v hloubi duše doopravdy nebyla schopná věřit, do toho domu by pro něj nepřišla. Už ve chvíli, kdy překročila práh, se odvážila toho, co by před deseti lety neriskovala: věnovala mu svou důvěru.

Teď to musela udělat znovu – a dovést to do konce.

Vydat se mu na milost se vším všudy.

Začala snovat. Splétala a zcelovala. Zahladila stopy, které tu zbyly po pobořeném orientálním paláci a krvavé svatyni na Oškobrhu. Národní legenda získávala původní tvar. Libuše musela obnovit všechno, co do ní patří. Stránice a Vyšehrad. Tetu a Kazi.

Snivotvary svých sester přivedla k životu, čisté a svěží, bez paměti. Jenom jí zamávaly, popadly mobil a kabelku a byly v trapu. Na jejich ramenou žádná tíha neležela; obrátily se hned k tomu, co jim bylo blízké. Libby věděla přesně, kam se vrhla Kazi – teď, v hodině zlomu, kdy se rozhodovalo o všem: viděla, ve které je posteli, v které síni, v jaké poloze a rozpoložení: sestra nejvášnivější vždycky míjí křižovatky osudu s myslí strhávanou city a s nohama omotanýma kolem Bivojova pasu. Dokonce postřehla, kde je Teta – ve kterém posvátném háji a v jakém posvátném opojení, zrovna tak netečná k význačným okamžikům, nacházející vyšší pravdu s krvavýma rukama a tváří zarytou do prachu u nohou starých idolů. Měly svoje představy. Svou bezvadnou kariéru. Ale bez ohledu na to, jak rády si to namlouvaly, žádná z nich neměla vůli stát se kněžnou.

A přesto tu byly zapotřebí: dvě sestry, které nejsou vyvolené… aby třetí mohla být ta pravá.

Neodvratně se schylovalo k tomu, co od začátku mělo být vyřčeno. Ta vteřina přišla. A Libuše nezaváhala. U vytržení, jako by manžela, družiny nebylo, vztáhla ruce k modravým stráním za řekou a hledíc na les táhlého vrchu, mluvila prorockým duchem: „Město vidím veliké, jehož sláva hvězd se bude dotýkat –“

Přemysl stál po jejím boku. Osivo dávných Jmen padalo do zoraných brázd.

Mnohem později, po noci plné proroctví a bojů, vyšli z budovy velkoskladu do křišťálově chladného rána. Venku a přesto uvnitř: pod příkrovem nově vzklenutého ochranného pole idejí. Libby se podlamovaly nohy vyčerpáním, ale hranice byly pevné a cizí legendy Západu i Východu vzorně uklizené… přinejmenším do doby, než do toho tady v Čechách zase někdo začne rýt.

Alan Verner nabízel, že jim zavolá taxíka, ale Přemysl se jenom zasmál. Vzal Libby za ruku. A udělal krok stranou.

Znovu stáli na travnaté stráni, ale tentokrát to byla východní strana kopce. V dálce mezi Neratovicemi a mělnickou teplárnou začínalo svítat. Přemysl unaveně vydechl. Ztěžka složil svoje tělo na posekanou louku. „Dřínovský vrch,“ zamumlal. „Deset let jsem si ho jenom představoval! Trochu jsem se bál, že tohle místo mezitím zmizí.“ Pomalu, opatrně si lehl do trávy.

„Proč?“ zeptala se Libby.

Přemysl zavřel oči. „Protože mám rád kopce. Tady bylo taky pravěké sídlo, i když ne tak známé –“

„Nech toho!“ zavrčela Libby. Klekla si do trávy k němu, opřela se o ruce a naklonila se nad něj. „Proč jsi to celé udělal?! Můžeš mi to laskavě vysvětlit? Zatraceně, proč jsi chtěl zničit Prahu? A mě?!“

Přemysl se nenamáhal otevřít oči. Jeho tvář byla ostřejší a tvrdší než kdysi, bledá, poznamenaná vyčerpáním dlouhých deseti let. Černé vlasy se mísily s temnými stébly trav. „Já přece nic takového nechtěl,“ řekl. „Tohle není žádné buď/anebo. Věci mohou existovat vedle sebe a efektem synergie se podporovat navzájem. Nechtěl jsem změnit pražskou věštbu, přestože někteří mí přátelé z Brna takové zbožné přání měli. Snažil jsem se jenom pomocí Stránic a nádraží to město pozvednout.“ Konečně k ní vzhlédl. „Brno si zaslouží trochu zájmu, ale nejde jen o ně. Tohle by pomohlo i Praze. Copak to nevidíš? Ať jde o cokoliv, vždycky je lepší mít víc ohnisek energie, protože když bude jen jedno, i ono samo tím ztrácí na významu. To je důvod, proč ty jako kněžna potřebuješ své sestry. Důvod, proč svět potřebuje Říši českou, i když se proti němu zdá tak bezvýznamná. Ta úvaha je triviální, ale žádný diktátor ji jaktěživ nepochopí. Byl jsem na straně Brna, protože mi záleželo na Praze.“

Libby ztěžka polkla. „O tomhle jsi ale vůbec nemluvil.“

V Přemyslových očích zasvitly jiskřičky ironie. „Nezdálo se mi, že by kdokoliv poslouchal.“

Libby dosedla na paty. Roztřesenými prsty si odhrnula vlasy z obličeje. „Všichni jsme ti spílali! A ty ses vůbec nepokoušel hájit! Nechal jsi mě, abych si myslela –“ Kousla se do rtu. „Proboha, takovou dobu.“

„Já se to snažil vysvětlit. Léta před tím, než došlo k opravdovému boji! Do poslední chvíle jsem nevěřil, že to vážně dospěje tak daleko… že tu v jednadvacátém století jako blázni sehrajeme novou dívčí válku mezi Prahou a Brnem! Ale když už se to dělo, najednou mi došlo, o co se jedná. Viděla jsi ve mně konkurenci odjakživa! Bylo to mezi námi dvěma, ne mezi těmi ubohými městy.“ Potřásl hlavou. „Proto nemělo smysl hájit se jakýmkoliv racionálním způsobem. Tohle není žádná věcná záležitost. I kdybych předkládal fakta a uváděl argumenty donekonečna, ničemu by to nepomohlo.“

Libby se nejisté zasmála. „Člověku připadá, že rozumní lidé snad –“

„Prej rozumní lidé!“ vyprskl Přemysl. Slyšela, jak se směje, až se tráva kolem třepe. „A ty nějaké znáš? Kdyby měli jenom rozum, tak žádné mýty nepotřebujou.“ Založil si ruce za hlavou a zadíval se na blednoucí nebe. „Mytický způsob je vždycky těžší, ale pronikne hlouběji než slova,“ dodal vážně. „Hlouběji než řetězce, hlouběji než argumenty! Sehráli jsme naši legendu znovu, jen v obráceném sledu – uvědomuješ si to? Vzdal jsem se svého postavení, ustoupil jsem do pozadí, podvolil jsem se nejvíc, jak jen člověk může… protože ničím jiným bych tě nedokázal přesvědčit.“ Zaváhal. „Mohl jsem z toho vězení utéct, a řeknu ti, už po první minutě jsem to zvažoval. Ale stálas mi za to, abych tam zůstal.“

„Když jsem viděla Brno, uvědomila jsem si –“ začala Libby.

„Hmmm?“ Přemysl se na ni vyčkávavě díval. Jeho výraz byl pěkně potměšilý.

Libby se zarazila. „Tys v tom měl prsty, co?!“ obvinila ho se smíchem. „Tos byl ty, kdo mě tam dostal!“

„Když jsi na Vinohradech vstoupila do mého domu, otevřelo se spojení s vnějším světem. Pak jsem mohl snovat, aniž jsem si sundal pouta,“ přiznal Přemysl. „Brněnský genius loci mi pomáhal. Říkali jsme si, že pro další osud Imperia Bohemorum je naprosto nutné, abychom ti ukázali starou Úřednickou čtvrť.“

Libby se rozesmála. Podala Přemyslovi ruce a vytáhla ho na nohy, jak by to udělal každý dvorný kníže. Opřela si tvář o jeho hruď. „Jsem moc ráda… že jsme zase spolu.“

Doléhaly k nim hlasy. Už tu nebyli jen oni dva; v hodině před svítáním se na posvátném návrší srocovali poddaní. Vladykové, lechové a kmeti; lid čeledí i mužové, ženy i starostové. Pěkná sebranka! V čapkách, sukních i v pláštích. V přilbách, s mečem i s lukem. Pěšky. Koňmo. Přišli kněžně a jejímu muži vzdát hold. I spanilé sestry Libušiny tu byly; vracely se z posvátného hájku Perunova, nesouce věnce a květy. Libby cítila, jak jí Přemysl potají stiskl ruku, a sama pro sebe se usmála.

Co jiného si s tím taky počít? Věnce a květy už nebyly na skladě, a tak nesla to nejděsivější: vzpomínky, paměť, vědomí. Lidé k ní vzhlíželi s tvářemi nepoznamenanými pochybnostmi ani předtuchou, zatímco ona coby věštkyně a manažerka měla informací až příliš; jako koneckonců vždycky.

Věděla, co nevěděli oni. Ale to jim těžko mohla říct.

PODĚKOVÁNÍ

V povídce jsou použity úryvky z Jiráskových Starých pověstí českých a Lindovy Záře nad pohanstvem. Dále děkuji Františku Novotnému za poznámky k hantecu a jachtingu. Sám tu vystupuje coby postava a vlastnoručně si upravil svůj proslov, takže ten je ZARUČENĚ AUTENTICKÝ!

Pro účely tohoto souboru byla povídka zkrácena. Scény o tom, co se dělo v listopadu 1989 pod Blaníkem a koho svatý Václav ohrožoval svými klepadly, lze vytáhnout z argenitu (www.argenite.org).

ONDŘEJ NEFF

RUDOLFÍNSKÉ MYSTÉRIUM

1.

Krobot se otočil právě včas, aby stačil zahlédnout stín dýky nad širokým čelem Johannese Keplera. Učencovy daleko od sebe posazené oči sledovaly dráhu opisovanou čepelí. Snad i nějaký náznak výpočtu proběhl uvnitř mysli navyklé na přesnou analýzu. Čepel klesala, byla směle zahnutá, jak už bývá čepel damascénské dýky. Vedla ji zkušená ruka. Ostří do tenka vybroušené proniklo do houštiny Keplerových vousů. Zármutek mu zastřel oči. Tam dole už nemohl sledovat a propočítávat dráhu a pokud ještě něco dokázal počítat, pak jen vteřiny, které ho dělily od smrti. Nebylo jich mnoho.

Krobot se stačil vzpamatovat ze strnulosti a s výkřikem se vrhl kupředu. Zastavil ho hrot dýky namířené na hruď. Kepler chroptěl a po obou stranách vousů mu tryskaly proudy krve.

„Nepřítel pravé víry odchází do nejhlubších pekel,“ řekl vrah. Hovořil tiše, s přízvukem tak cizím, že mu Krobot stěží rozuměl. Místnost byla skoro temná. Svíce vetknutá do mosazného svícnu stačila ozařovat jen listy otevřeného Keplerova díla Mysterium cosmographicum. Jen několik rozpustilých paprsků, které se z bujnosti odrazily od papíru, na chvilku ozářilo bílou tvář umírajícího. V neproniknutelném stínu zůstávala tvář muže, který právě vraždil jednoho z nejbystřejších mužů rodícího se světa rozumu, ve kterém už nebude ani válek, ani morových ran, ani hladomorů, v němž umlkne hlas nenávisti a mužské dlaně budou napřaženy ke vzájemnému stisku a budou se chápat jen rádel a nikdy mečů, takže sedmnácté století od narození Krista bude navždy vnímáno jako počátek nové epochy lidstva.

Kepler umíral.

Vztáhl ruce ke krvácejícímu hrdlu a pak se potácel kupředu. Uvolnil tak cestu oněm rozpustilým paprskům a ty vylouply ze tmy vrahovu tvář.

Muž byl nepřirozeně bledý. Pleť měl hladší než mladá dívka, bez stopy po vráskách. Byla tak jemná, že připomínala povrch čínského porcelánového šálku.

S bělostí tváře ostře kontrastovala čerň vlasů a vousů. Černé měl i husté obočí, jež trčelo nad zlatě hnědýma očima jako stříška.

Najatý vrah osmanského sultána, uvědomoval si Krobot totožnost neznámého útočníka. Turecká záplava zasáhla celou zemi. Hlavní síly už útočily na Prahu ze severu. Nepřítel ale už dorazil až sem, do míst, která byla až dosud pokládána za bezpečné útočiště.

Keplerovi se podlamovaly nohy, avšak nepadl, pomalu se šoural vpřed. Krobot mu ustoupil z cesty. Kepler se díval na svíčku před sebou. Snad si v uvadajícím vědomí pomyslil, že je to vzdálená hvězda. Vztáhl k ní ruce, jako by ji chtěl polaskat, a pak pohlédl stranou na Krobota.

„Sen…“ zašeptal.

Pak klopýtl, dopadl oběma dlaněmi na listy otevřené knihy. Levou ruku pak posunul stranou a tu pravou obtiskl ještě jednou. Vrah i Krobot užasle sledovali jeho počínání. A oba pochopili, že to, co umírající tiskne na papír, nejsou jen náhodné stopy posledních záškubů odcházejícího života.

Bylo to sdělení.

Kepler se naposledy vztyčil, zavrávoral a pak zvedl k svíci ukazovák a prostředník v žehnajícím gestu. Ruka mu klesla a udělala vedle otisků dlaní dvě krvavé čáry.

Pak se skácel nazad a Krobot nepochyboval o tom, že jeho učitel je mrtev.

Vrah se pomalu blížil ke Krobotovi. Dýku měl stále namířenou na hruď mladého muže.

„Co to znamená?“ kývl bradou ke krvavým stopám.

„Nemám zdání… pane.“

Dodal to oslovení mimoděk. Ten člověk nebyl obyčejný zabiják, jaké si najímají velmožové, aby si mezi sebou vyřizovali účty. Čišela z něho podobná autorita, podobná síla, jakou Krobot pociťoval pouze v blízkosti dvou mužů, s nimiž se až dosud setkal.

Jedním z nich byl Johannes Kepler, jeho učitel, který zde ležel u jeho nohou. Ten druhý byl pražský rabín, mudrc, před kterým se skláněl i Krobotův Mistr. Ani před samotným císařem neprožíval Krobot takové stavy nicotnosti jako před těmi dvěma. Tenhle člověk byl na jejich úrovni. V celém císařství neměli rovného. Musel tedy přijít odjinud. Poslal ho sultán.

No ovšem!

Krobot pochopil, kdo před ním stojí. „Ty jsi Arzach…“

„Říkají mi tak,“ připustil muž. Něco jako úsměv se mu zachvělo na rtech. „Možná, že ti to pomůže rozvázat jazyk. Jaký je význam toho sdělení? Co ti chtěl tvůj pán předat?“

Arzach. Osobní astrolog tureckého sultána Mehmeda III. Nejnebezpečnější člověk Osmanské říše, říkal o něm Mistr svému žákovi. Současná válka není válka dvou světských panovníků. Je to válka dvou tajných sil a naše strana ji prohrává. Turci obsadili už nejen Uhry, ale i Moravu a pronikli do Čech. Císaře obklopila zrada. I ta je dílem vlivů, o jejichž přesné povaze nic netušíme.

Boj se Arzacha. Vyhýbej se mu. Pokud se s ním setkáš, pokus se ho zabít, hned, neodkladně.

Takové rady dával v poslední době Mistr svému žákovi. Teď tu ležel bez moci a bez života, s proříznutým hrdlem.

Zabít Arzacha?

Směšná představa. Krobot nebyl schopen pohnout prstem, natož aby dokázal proti Arzachovi vztáhnout ruku. „Mluv, Krobote.“

Zná mě jménem. To je špatné znamení. Ovšem nejhorší znamení je sama jeho vražedná přítomnost v tomto místě. Nikoho by nenapadlo, že se druhý nejmocnější muž sultánovy říše, ve skutečnosti absolutně nejmocnější, odváží samojediný do míst, která leží na dostřel muškety od hradu Jeho Veličenstva římského císaře Rudolfa II.

Od prokletého roku 1598, kdy Turci uzavřeli hanebný mír s Persií a podporováni zrádci, jako je Štěpán Bočkaj, postupovali směrem západním a zabírali jednu državu Svaté říše římské za druhou, bylo jasné Krobotovi i jeho pánovi Johannesovi Keplerovi, že se očekávaný věk míru a rozumu přinejmenším na nějakou dobu odkládá. V přelomovém roce 1600 došlo ke zvratu, bohužel k horšímu. Osmanský sultán Mehmed III. osobně vypravil armádu, která se podle některých zvědů rozrostla na neuvěřitelný počet půl milionu mužů. Obsadil už na podzim 1599 Moravu a sotva ledy a sněhy na jaře 1600 ustoupily, jeho šiky pronikly chabě hájenými horskými průsmyky a valily se třemi proudy, přes Svitavy na severu, kolem Přibyslavi v centru a přes Třeboň od jihu, aby v krátké době několika týdnů zaplavily větší část české kotliny, zastaveny až hraničními horami, chránícími teď Bavory a Sasy před jejich úporností. Už jen několik ostrovů křesťanstva vzdorovalo osmanské záplavě, Praha byla mezi nimi. Do obleženého města pronikaly zvěsti o diplomatických jednáních, jež vedl císařův bratr Matyáš s vyslanci Mehmeda III., snad v bavorském Mnichově: podle nového narovnání, jež snad mělo být takříkajíc na spadnutí, měly Šumava a Krušné hory napříště tvořit západní hranici Osmanské říše. Vojska Mehmeda III. oplátkou pomohou Matyášovi zbavit se úhlavních nepřátel, totiž odpadlíků od pravé víry, od všech těch luteránů a kalvinistů a kališníků a hugenotů, pomohou mu zbavit se pakáže, která zamořila křesťanský svět a byla hlavní příčinou sedmeré metly sužující lidstvo, morem počínaje a letním suchem konče. Tak to Matyáš prostřednictvím brebentivých tlumočníků osmanskému vládci vysvětloval.

Předvídal všechno toto Johannes Kepler ve svých horoskopech?

Krobot mu nikdy neviděl plně do karet a měl dokonce dojem, že Mistr bere hvězdopravectví ne zcela vážně. Až letos v zimě, když situace byla opravdu vážná a zdálo se, že je Rudolfova moc v troskách, vyprávěl Mistr poprvé o Arzachovi a o tajných silách, které řídí běh světa. Bylo to varování a snad i odkaz pro případ, že by Mistr sám v souboji podlehl.

Něco takového tehdy nepřipadalo Krobotovi možné.

Otočil se k Arzachovi zády.

Mistr je mrtev a za několik okamžiků budu mrtev i já.

Zdálo se mu, že skrz aksamitovou látku kabátce cítí čišivou přítomnost hrotu damascénské dýky. Zabije mě?

Kdyby to měl v úmyslu, už by to udělal. Jenže on se chce dozvědět tajemství. Z Mistra ho nedostal.

Když se Arzach vetřel do domu, Krobot byl nahoře v pracovně a ničeho zlého netuše přenášel dlouhé řady čísel ze zápisů zesnulého Tychona de Brahe do tabulek, které Kepler připravil. Byla to úmorná práce, ovšem nesmírně důležitá. Mistr byl na prahu obrovského objevu. Zdálo se, že ten vysmívaný polský kaplan Mikuláš Koperník měl pravdu se svou šílenou teorií, podle níž velká Země krouží kolem jednoho sice silného, ale rozměrem malého světla na obloze. Kepler naznačoval Krobotovi, že Slunce zdaleka není jen malé světlo na obloze a že síly, které řídí pohyby planet a pohyby hvězd, jsou nesouměřitelné s jakoukoli lidskou zkušeností. Naznačoval, že zná i odpověď na zásadní námitku vznášenou proti Koperníkovu učení, že totiž výpočty drah planet rotujících kolem Slunce neodpovídají pozorováním. Tycho de Brahe konal neobyčejně přesná pozorování díky nejmodernějším přístrojům, jaké astronomická věda znala. Zaznamenával je, nehodnotil. To mělo počkat až na pozdější dobu. Jenže zemřel a vyhodnocení bylo na jeho spolupracovníkovi Keplerovi.

Krobot pracoval a nevnímal tok času, neslyšel bzikání much a nevěnoval pozornost ani turecké kanonádě, která se s protivnou pravidelností připomínala z opačného konce Prahy.

Vyrušilo ho až nejasné tušení nějakého nebezpečí. Nejdříve se ho snažil zaplašit. Žil tu s Mistrem v podhradí, pod ochranou vojenské posádky. V prostoru táhnoucím se až k Bílé Hoře organizoval generál Barbiano Belgioioso ležení vojenských záloh. Říkalo se dokonce, že chce obětovat Staré Město pražské Turkům, že jim ho chce vydat napospas, a teprve potom že zdrtí nepřítele otupělého snadným vítězstvím prudkým útokem ze dvou stran. Všelicos se říkalo v těch dnech. Buď jak buď, zde na Pohořelci žádné nebezpečí nehrozí.

Proč mě pojala taková tíseň, přemítal mladý muž.

Když zjistil, že mu nervozita brání v práci, rozhodl se, že své dílo přeruší a půjde dolů podívat se na Mistra. Ten tam seděl ve své studovně, aspoň tak si ho Krobot představoval, když sestupoval po točitých schodech do Keplerovy učenecké svatyně.

Pak učinil poslední klidný krok svého života a spatřil to, co by si nikdy spatřit nepřál: Mistrův úhlavní nepřítel zde právě krvavě triumfoval.

Triumf to nebyl úplný, jak Krobot pochopil. Mistrova vnitřní síla byla příliš velká a Arzach, třebaže Mistra přemohl fyzicky, nedokázal od něho získat to, pro co si přišel.

A co to asi bylo?

Pojednání o pohybu nebeských těles? Podle toho, co Mistr naznačoval, planety neputovaly prostorem stálou rychlostí. Jednou zrychlovaly, podruhé zpomalovaly, podle toho, jak daleko se vzdalovaly od středobodu celé soustavy, tedy od Slunce. Byla to teorie ztřeštěná, odporovala zdravému rozumu a pokud ji Mistr podpoří řečí čísel, jistě vyvolá poprask v kruzích učenců.

Nezviklá však žádné trůny a panovníci nebudou vysílat vrahy, aby se takového tajemství zmocnili.

Johannes Kepler, syn čarodějnice, musel chovat za svým úzkým čelem i jiná tajemství než ta, jež se týkají pohybu nebeských těles.

Byla to tajemství, o kterých rokoval s císařem a pražským rabínem? Tajemství, která měla zůstat Krobotovi skryta?

Krobot postoupil o další krok a pohlédl na stránky otevřené knihy.

Mistr se o ně opřel rukama potřísněnýma vlastní krví. On, tak přesný ve slovech i pohybech… Otisky prstů vypadaly jako písmena hebrejského textu. Jakápak to jsou písmena? Připomínají literu shin, pomyslel si trpce.

Nebo znamenají čísla.

Otiskl obě svoje dlaně a pak ještě jednu a přidal dvě šmouhy. Krobot si vybavil pohyby, jimiž to udělal. Už si byl jist, že byly cílené, zamýšlené. Žádná křeč! Mistr něco psal.

Tři dlaně a dvě šmouhy. Znamená to číslo sedmnáct?

To je klíčové číslo tarotové karty číslo šest, poukazující na lásku. Pavta je ve znamení meče, a čepel ukončila Mistrův život. To dávalo smysl. Hebrejský symbol je litera Zayin, zase symbol meče. Litera Zayin je vnímána jako litera Vav s korunou. Vav představuje boží světlo a Zayin pak znamená chozer, odraz světla. Představuje číslovku sedm a zároveň meč…

To poznání se rozhořelo v Krobotově mysli.

Uvědomil si, že uvažuje rychleji a bystřeji než kdykoli jindy.

Pak ho napadlo, že ho v tom podporuje on, ten temný za jeho zády.

Arzach.

Muž nadaný neobyčejnou magickou silou, muž, který se vloudil do středu císařského ležení a neváhal zabít císařova dvorního astrologa a hlavního rádce ve věcech tajných nauk. Chce znát smysl Keplerova znamení a využije Krobota jako tlumočníka.

Pak ho bezpochyby zabije.

Krobot stiskl rty.

Budu mlčet, rozhodl se.

Za zády se mu ozval tichý smích.

„Promluvíš, Krobote. Pomůžeš mi. Jsi dobrý žák svého učitele. Přece umíš přečíst, co nám tu zanechal? Tak říkej. Copak vidíš před sebou? Co ti chtěl Mistr sdělit?“ Krobot pootevřel ústa. Pak je zavřel.

Neznámá síla mu páčila čelisti od sebe. Rozechvívala jazyk. Napínala hlasivky.

Za chvilku to vysloví. Za okamžik řekne ta dvě slova…

Litera Zayin.

Slzy mu vyhrkly z očí.

Mistr zanechal svému žákovi poselství. Sám je v něm obsažen, stejně jako v liteře Zayin jsou obsaženy zdánlivě protichůdné významy, jako je „zbraň“ a „potrava“. To, co leželo Krobotovi nedaleko nohou, byla Mistrova schránka, ovšem jeho vůle, jeho duše, ty se v posledních okamžicích života soustředily na toto poselství.

Za několik okamžiků Mistra zradím. Jediná moje útěcha spočívá v tom, že za to zaplatím vzápětí životem.

„Mistr mi sděluje…“ zasípěl Krobot.

„Pokračuj,“ vybídl ho Arzach.

Venku se ozvaly výkřiky, zaržál kůň a pak dívčí hlas jasně a velitelsky volal: „Tudy! A neváhejte pálit!“

Arzach se vztekle otočil ke dveřím, a to bylo poslední, co Krobot zahlédl, než se mu zamotala hlava a svět mu zhasl před očima.

2.

Probudila ho svěží levandulová vůně.

Otevřel oči a ve světle svící spatřil nad sebou obličej dívky s nápadně velkýma očima pod hustým, skoro srostlým obočím. Hnědé vlasy měla stažené dozadu, nasoukala si je do jakéhosi síťového vaku s velkými oky, připevněného k hlavě širokou páskou. Na sobě měla umaštěný kožený kabátec s klopami tuhými špínou. Přes prsa měla šikmo vedený řemen s obrovskou mosaznou sponou. Když Krobot otevřel oči, obrátila tvář vzhůru.

„Žije,“ řekla spokojeně.

„Ten druhý ne,“ podotkl kdosi.

Krobot se pokusil vstát. Podložila mu záda rukou. Bylo zřejmé, že má velkou sílu.

„Kde… je?“

„Kdo?“

„Arzach.“

„Plácá nesmysly,“ podotkl muž za jeho zády.

Krobot se rozhlédl po místnosti. Uvnitř bylo pět mušketýrů Belgioiosova pluku. Dva postávali u stěny, jeden si prohlížel hřbety knih v knihovně a dva se skláněli nad Keplerovým tělem.

„Kde je?“ opakoval Krobot otázku.

„Nikdo tu není,“ řekla dívka.

„Jak jste se tu ocitli?“

„Na prahu ležel muž s proříznutým hrdlem. Zmítal se a krev z něho ještě cákala. To bylo dobré pozvání k návštěvě, nemyslíš?“

To byl Martin, Mistrův sluha, uvědomil si Krobot. „Děkuju ti. Jak se jmenuješ?“

„Lucie,“ odpověděla. „Markytánka, jestli chceš vědět víc. Dám ti napít, když mi zaplatíš.“

„A nic víc, i kdybys platil sebevíc,“ zasmál se jeden z mušketýrů.

„Dám ti,“ odsekla mu. „I zadarmo. Pěstí do žaludku.“ Kývla hlavou k tělu. „Kdo to byl?“

„Nějaký učitel?“ nadhodil mušketýr, lhostejně si prohlížející kožené hřbety knih.

„Učitel,“ přikývl Krobot. „Učitel Jeho Veličenstva císaře. Císař se o tom musí ihned dozvědět.“

Krobot si uvědomil, že Keplerova vražda může mít osudné důsledky pro další vývoj války a celý osud říše.

Vyšli před dům. Jeden z mušketýrů zavolal na jízdního, který právě cválal kolem, a v krátké chvíli se podařilo získat povoz. Vojáci naložili Keplerovo tělo. Spočinulo na vrstvě slámy, přikryté černým pláštěm. Krobotovi se chvěl hlas, když se loučil s Lucií a děkoval jí za pomoc, za záchranu.

„Bez tebe bych tu nestál.“

„Já vím,“ řekla dívka.

„Že bych zemřel,“ pokračoval, „to by bylo to nejmenší, co by se stalo.“

Na to neřekla nic.

Trochu ho zarazilo, co jí spatřil v očích. Napadlo ho, zdali se objevila v osudnou chvíli náhodou. V tomto směru měl hodně nejasností. Máme všichni svůj osud? Jsme řízeni hvězdami? Mistr působil i jako tvůrce horoskopů, takže čtení osudových cest patřilo k jeho řemeslu. Nikdy však nehovořil o této práci s uznáním. Krobot vycítil, že jí nepřikládá velký význam. Jak by ne, mystérium pohybu planet kolem Slunce bylo mnohem tajemnější a vznešenější než předvídání budoucnosti, na kterém bylo nejobtížnější vysvětlování, proč se předpověď nesplnila!

To, že Mistr nepřikládal horoskopům velkou váhu, neznamenalo, že nebere vážně následnosti příčin a důsledků. Někdy měl sklony vykládat běh světa jako veliký mechanismus, podruhé zase propadal při těchto představách skepsi. Krobotovi připadal jako poutník, který dospěl na okraj útesu a hledí do nepředstavitelně širokého údolí. Rád by pokročil, ale bojí se, že se zřítí. Z té perspektivy se mu točí hlava.

Na dlouhé loučení nebyl čas, tím spíš, že nemělo smysl. Dívku už nikdy neuvidí a pokud mu bůh daruje dlouhý život, občas si na ni vzpomene jako na někoho, kdo mu pomohl z úzkých, když bylo nejhůř. I ona se loučila zvesela a na důkaz dobré míry mu nalila číšku kořalky z maličkého soudku, který měla na zádech připevněný k onomu širokému řemenu s velkou přezkou. Kalíšek si má nechat, na památku. Zdvořile a mile poděkoval a počkal, až se dívka otočí, a podal kalíšek vozkovi, který ho do sebe bez okolků převrátil. Krobot se nikdy nenapil ani vína, natož pak kořalky. Sedl si vedle vozky na kozlík, přijal od něho památeční kalíšek a schoval si ho do kapsy, vozka trhnul opratěmi a vůz naložený truchlivým nákladem se vydal po hrbolaté cestě k nedalekému Pražskému hradu.

Od západu vanul vlahý vítr. Snad by bylo možné se z něho v tento červnový den těšit, kdyby s sebou nepřinášel dým požárů a pach spálených mrtvol. Z dálky, od Špitálského pole, duněla kanonáda. Císařovo sídlo měli přímo před sebou. Pod jeho hradbami se krčil chumel více či méně nuzných příbytků hradní čeledi.

V doprovodu dvou jízdních dojeli k fortně střežené saskými mušketýry, kteří na něho z hradby pokřikovali svou skřípavou hatmatilkou a trvalo jim několik nekonečných chvil, než pootevřeli branku do škvírky dost široké na to, aby se mohl velitel stráže protáhnout. Jeden jízdní znal heslo dne, takže stráž nakonec bránu otevřela a povoz vjel dovnitř. Vojáků se v prostorách hradu hemžilo víc než dost, avšak Krobot vyhlížel hlavně lidi z císařské čeledi. Konečně se mu podařilo připoutat pozornost jednoho z nich. Ten ho poznal jako pravou ruku císařova astrologa a dokázal mladého muže provést labyrintem císařské rezidence, kde u každých dveří čekal nějaký Kerberos se svým „ne“ a rukou nataženou k úplatku. Nakonec ho dovedl k císaři nový císařský komoří hrabě Knébl, nástupce sesazeného a v zápětí popraveného komořího Langa, zvaného „pan Filip“. Císař se v tu chvíli radil se svými nejbližšími veliteli, mezi nimi především s generálem Barbianem Belgioiosem, který dostal za úkol uhájit Prahu.

Neobešlo se to bez nesnází. Císař dlel ve společnosti vrchních velitelů a projednávali nejbližší úkoly dne.

„Vyřiďte Veličenstvu,“ řekl Krobot Knéblovi, „že Arzach je ve městě.“

Knébl se na Krobota chvilku díval, pak krátce přikývl a zmizel za dveřmi. Krobot nečekal dlouho. Dveře se otevřely a na prahu stanul sám císař. Krobot mu vysekl hlubokou poklonu.

Císař vypadal unaveně, ale bystře a odhodlaně a také velmi zneklidněně.

„Rád tě vidím, Krobote,“ přivítal ho a hned mu kynul, aby přestal se složitým ukláněním předepsaným etiketou. „Přijal jsem tvůj vzkaz. Proč mi ho dáváš ty? Kde je Mistr Kepler, tvůj pán?“

Krobot mu stručně vylíčil, co se stalo ani ne před půl hodinou. Císař ho ani jednou nepřerušil. Když Krobot skončil, chvilku mlčel a bylo na něm vidět, jak moc se hněvá.

„Mohu s Vaším Veličenstvem mluvit mezi čtyřma očima?“

Císař se podíval po své vojenské radě.

„Situace je vážná, synu,“ řekl Krobotovi vlídně.

„Právě proto žádám slyšení. Soukromé.“

Císař chvilku přemýšlel. „Dobrá. Dám ti deset minut.“ Přistoupil ke stolu a obrátil přesýpací hodiny. Pak pokynul Belgioiosovi. „A vy, generále, připravíte plán výpadu. Jízdního výpadu!“

Belgioioso uctivě sklonil hlavu, a když se na něho Krobot podíval, spatřil ve stínu obočí blýsknout nenávistné oči.

Císař přistoupil ke knihovně, zatlačil na rám skříně. Jemný mechanismus odkryl tajný vchod do soukromého kabinetu. Krobota to nepřekvapilo, byl zde s Mistrem Keplerem několikrát. Císař za nimi zavřel a ukázal Krobotovi na židli. Zde, v soukromí, směli návštěvníci sedět.

„Předpokládám, že mi chceš sdělit něco navýsost důležitého.“

„Ano, Veličenstvo. Arzach zabil mého pána. To je smutný fakt a můžete se o tom přesvědčit na vlastní oči. Nechal jsem Mistrovo tělo dovézt do hradu a jeho milost pan komoří se už postaral o to, aby bylo uloženo do ledové komory.“

„To bylo nanejvýš prozíravé.“

Císař pozorně hleděl Krobotovi do tváře.

Mladý muž neuhnul očima. Po dobu, kdy na voze odvážel tělo svého pána do bezpečí za císařské hradby, přemýšlel o významu toho, co Mistr v posledních okamžicích života vtiskl na listy otevřené knihy. Dospěl k závěru, že ví, nebo aspoň tuší, co vzkaz znamená.

„Mám důvod se domnívat, že můj pán byl těsně před smrtí na prahu objevu, který může zachránit Prahu a spolu s ní celý křesťanský svět před tureckou záplavou.“

„Hvězdy nám nedávají velké naděje,“ podotkl císař. „Mistr více spoléhal na sílu hmoty než na sílu hvězd.“

„Také on se snažil nás balamutit transmutací?“ pousmál se císař. Jeho oči zůstaly smutné. Krobot věděl, že císař před nedávnem nechal s ostudou vyhodit toho skotského podvodníka Kellyho, šarlatána putujícího od jednoho velmože k druhému se zaručeným receptem na výrobu zlata.

„Ne. V hmotě dřímají netušené síly. I střelný prach není nic jiného než hmota, ve které je zakleta síla schopná vrhat olověné, železné a kamenné kule na stovky sáhů daleko.“

„To je pravda,“ řekl císař. „Nevěděl jsem, že Mistr bádá i v oblasti materiální. Nikdo mi nic neřekl o jeho laboratoři.“

„Neměl laboratoř v pravém slova smyslu,“ upřesnil Krobot chvatně císařova slova. „Veličenstvo, mohu se mýlit a jsem připraven za omyl pykat. Domnívám se, že Mistrovo tajemství je ukryté zde.“

„Tady?“ rozhlédl se císař kolem sebe.

Vybrané knihy z jeho rozsáhlé sbírky. Několik obrazů, italští mistři, Botticelli, Leonardo. Čínské porcelány. Vergiliův portrét, vykopaný v Římě z antických sutin. Zlatá drobnost od Benvenuta Celliniho, kalamář se stříbrným perem. Malé, ale pěkné.

„Jistě tu máte svazek jeho Somnia.“

„Ano,“ řekl císař poněkud udiveně. „Mistr mi věnoval jeden výtisk. Říkal, že je to unikát, speciální tisk určený jen mně.“

„Můžete mi ho ukázat?“

„Zajisté,“ řekl císař. Vstal, přešel ke knihovně a vytáhl svazek z třetí police shora. Položil ho před Krobota a čekal.

Mladý muž byl bledý. Ne tam na pláni, ne s Keplerovou mrtvolou u nohou, ale teď nastal osudový okamžik jeho života. Tam venku, tam nemohl vcelku nic dělat, než trpně očekávat vývoj událostí. Podobal se dětskému míči kutálejícímu se ze schodů. Kde skončí? Zachytí se na podestě, nebo bude pokračovat v sestupu až někam do sklepa?

Otevřel svazek na straně sedmnáct.

Ruce se mu třásly.

Znal dobře dílo svého pána, jeho Somnium, po česku Sen. Byl si jist, že je na správné stopě. Umírající vyřkl svoje poslední slovo, a to byl právě „sen“. Nemohl jím myslet něco jiného. Vtiskl na papír krvavé poselství. Jen ho umět přečíst.

Díval se na sedmnáctou stránku Keplerova díla. Císař se k němu přiblížil a zvědavě mu hleděl přes rameno.

„Nějaké tajemství? Tajná chodba vedoucí z Hradu?“

„Ne,“ řekl Krobot a srdce mu bušilo vzrušením. Rozpoznal to místo, které se lišilo od strany sedmnáct, jak ji znal z obyčejného, laického vydání Somnia. „Litera Zayin.“

„Co je na ní divného?“

„Zde je šém ha m’foráš. Opsané jméno, jméno, které nelze vyslovit.“

„S rabínem Löwem jsme tu otázku často probírali. Vysvětlil mi, že když je nejde vyslovit, tak je ani nemůžeme říct. Ani naznačit. My totiž nesmíme ani naznačovat, řekl mi rabín.“

„Ano,“ přisvědčil Krobot. „Ovšem Zayin znamená i meč, i chozer, odraz světla. Odraz ani nevyslovuje, ani nenaznačuje.“

„Co tedy dělá?“

„Odraz oživuje,“ řekl Krobot. Císař pochopil.

„Tím myslíš, že tušíš, jak oživit Golema?“

„Je-li v tomto šíleném světě nějaká jistota, pak ano, Milosti. Jsem si tím jist.“

Za tajnými dveřmi se ozval Belgioiosův vyčítavý hlas.

„Deset minut uplynulo, Veličenstvo. A kanonáda sílí.“

Císař otevřel tajné dveře a vešel do sálu.

„Přerušuji poradu,“ řekl.

„Jakže?“ žasl Belgioioso. „A co výpad?“

„Výpad?“ ohlédl se císař na Krobota. „Ten podnikneme. Ale učiní ho někdo jiný. Ne naši jezdci.“

3.

Cesta z Hradu do Židovského Města je krátká. Přesto trvala císaři a jeho doprovodu déle než hodinu – a věru to nebyl radostný výlet. Provázeni tuctem jízdních, kteří je obklopovali ze všech stran, císař s Krobotem se prodírali davy uprchlíků. Královská cesta, kterou se ubírali, byla na mnoha místech zavalená haraburdím. Lidé, kteří utekli do Prahy v hrůze před tureckou záplavou, vlekli s sebou svoje majetky, někdo v ruce, někdo na káře. Jak ale na sebe proudy nešťastníků narážely, tu někdo ztratil ranec, tam zase upadlo káře kolo. Bylo to jako při povodni, kdy na sebe narážejí vodní spousty a unášejí zpřelámané větve.

Zmatek by byl dost velký i bez elixíru paniky a nenávisti: lidé bezcílně bloudili uličkami a hledali útočiště. A právě ta zoufalá snaha nalézt úkryt narážela na zběsilý odpor těch, kdo úkryt měli a nehodlali ho sdílet s ostatními. I v mírových dobách se mnohé pražské domy podobaly pevnostem, měly pevná dubová vrata, okna krytá okenicemi nebo aspoň chráněná důkladnými mřížemi. Teď, v době nejvyššího nebezpečí, to pevnosti skutečně byly a jejich obyvatelé je hájili i se zbraní v ruce. Budou se bránit Turkům, pokud proniknou za městské hradby, ovšem nehodlají postoupit i to svoje zdání bezpečí jiným lidem. Za žádnou cenu.

Tak se stávalo, že zoufalí uprchlíci se snažili vzít některý dům útokem a potom padaly výstřely a bláto ulice se barvilo krví.

Mělo to jedinou výhodu. Zmatek byl všude tak veliký, že si málokdo všímal jízdního oddílu, prodírajícího se uličkami směrem ke Kamennému mostu. Císař měl na sobě podobnou zbroj jako jeho vojáci. Vždy dbal spíš na účelnost než na okázalost. Třebaže si potrpěl na přepych a rád se obklopoval krásnými uměleckými objekty, výkon mu byl přednější. Ve svých osmačtyřiceti letech byl na vrcholku mužných sil. Od přírody urostlý, zocelený častým pohybem v sedle a na lovu i válčišti, budil dojem sebevědomého oficíra císařského vojska. Pokud si někdo jízdní skupiny všímal, pak asi se díval na Krobota. Ten jediný neměl zbroj a někoho mohlo napadnout, že je to snad úředník nebo dokonce vyslanec některého z panovnických domů a že skupina ozbrojenců pod velením důstojníka ho provází při cestě do paláce obsazeného jeho legací.

To mohlo být pro Krobota nebezpečné, protože nálada lidu nebyla cizincům příznivě nakloněna. Ještě před nedávnem jich tu bylo všude plno, Vlachů i Němců, Francouzů a samozřejmě Španělů. Ti všichni jako by se vypařili, zmizeli, ztratili se z parády. Zprávy z Hradu stékaly do podhradí sterými pramínky a slévaly se v jedinou rmutnou řeku poznání: cizáci zradili Čechy, nechali je napospas turecké záplavě a teď, za zády samotného císaře, sjednávají v Mnichově dohodu s vrahem všeho křesťanstva. Hodí mu Čechy jako kořist, aby se nažral a jim dal pokoj. Česká kotlina se promění v krmnou mísu pro mohamedánskou bestii.

„Ničeho si nevšímejte a jeďte,“ velel císař. Musel několikrát sáhnout po meči, když se odněkud vynořila tlupa pobudů. Byla tu i chátra, která vždy využije doby neklidu, aby páchala svoje zločiny. Lidé bez majetku, bez minulosti i bez budoucnosti. Měli jedinou jistotu, že se jejich postavení příchodem Turků nezhorší.

Cestu přes Kamenný most si musel jízdní oddíl doslova prosekat. Průchod branou chránil oddíl Švejcarů a Mostecká ulice byla až do poloviny zavalená lidmi a jejich živobytím. V téhle vřavě Krobot ocenil císařovu rozhodnost. Brzy si uvědomil, že průchod jim nakonec zjednal sebevědomý zjev velitele skupiny, tedy císaře.

Sama cesta přes Kamenný most byla klidná. Podkovy zvonily o dlažbu a vřava najednou byla vzdálená, jako by se jich ani netýkala. Z dálky občas houklo dělo. Turci dotírali na opevnění kolem Poříčské brány a vědělo se, jak dobré mají kanonýry. Byli vyzbrojeni těmi nejtěžšími kusy a říkalo se, že jim je dodali Francouzi a Benátčané. Dali by jim všechno, jen aby porazili císaře Rudolfa II., nejschopnějšího, a tudíž jim nejnebezpečnějšího panovníka, jaký se kdy v domě Habsburků zrodil.

Na staroměstské straně řeky byl zatím klid, snad díky tomu, že tady bylo bezprostřední nebezpečí větší než v podhradí. Vysvětlení bylo jednoduché. Uprchlíci se odsud stačili stáhnout a obyvatelé opevněných domů zalezli a snažili se ještě lépe zabezpečit svoje domy – pevnosti. Zatímco ulice Malé Strany připomínaly kostelní obrazy znázorňující utrpení pekla, dojem z ulic na druhé straně řeky byl zcela jiný. Zde vládlo mrtvé ticho města vylidněného morem.

Netrvalo tedy dlouho a jízdní oddíl stanul před vraty rozlehlého komplexu budov Staronové židovské školy, dříve známé coby Nová či Velká synagoga. Také Židovské Město mělo svoje hradby, dobře střežené. U fortny se císař nechal poznat a vojáci mu hned otevřeli a Krobot si všiml, že jeden utíkal někam do spleti uliček, nejspíš proto, aby upozornil na příjezd vznešené návštěvy.

Odhad to byl správný.

Sotva jezdci zastavili před Staronovou školou, otevřely se její dveře a na prahu stanul bělovlasý stařec v černém kaftanu, Jehuda Liwa ben Becalel, známý jako rabbi Löw nebo též Maharal, jeho bystré oči střídavě hleděly na císaře a na Krobota. S oběma se velmi dobře znal a nezdálo se, že by byl jejich příchodem překvapen.

Císař bez pomoci seskočil z koně a hodil uzdu jednomu ze svých lidí. Krobot opustil sedlo méně pružně a elegantně a jeho chůze natolik připomínala kolébání kachny, že to na starcově velebné tváři vyvolalo úsměv.

Rabbi Löw však okamžitě zvážněl a gestem zval hosty dál.

„Nebudu se ptát, co v tuhle dobu přivádí Veličenstvo a tohoto bystrého mladého muže do stánku Hospodinova,“ řekl rabín. „Jen to mě překvapuje,“ obrátil se ke Krobotovi, „že nepřichází též Mistr sám.“

„Mistr je mrtev,“ řekl Krobot. „Zahynul rukou vraha. Jeho jméno je Arzach.“

Rabbi Löw smutně pokýval hlavou, aniž dal najevo pohnutí, když Krobot vyslovil jméno jemu dozajista dobře známé.

„Jsme v Jeho rukou a jen On ví, kudy nás provede temnými cestami ke světlu.“

„Zato já vím, kam nás zavedeš ty, rabbi,“ řekl císař.

„Rozumím Veličenstvu. Veličenstvo spoléhá na Golema. Jen to připomínám Veličenstvu, že jsme spolu už několikrát stáli nad neživým tělem hliněného sluhy a všechna naše snažení byla bez výsledku. Veličenstvo ví, že nemám šém ha m’foráš, formuli, která Golema oživí.“

„Ty ho nemáš, rabbi. Ale já ano,“ řekl císař a sáhl po kožené brašně, kterou měl připevněnou na zádech. Krobot mu pomohl brašnu otevřít a císař vytáhl knihu v pevných deskách z hověziny.

„Somnium,“ podotkl rabín.

Jeho černé oči teď hleděly na Krobota. Mladý muž měl pocit, že to jsou dva ostré sosáky, které mu vysávají duši z těla.

„Mistr mi předal tajemství v posledních okamžicích života.“

„Skutečně?“ zeptal se rabín. Náznak úsměšku byl v tom jednom slově.

„Tajemství se jmenuje Zayin,“ řekl Krobot prostě.

Rabín zvážněl.

„Takže přece.“

„Ano,“ řekl Krobot.

„Tak dost,“ přerušil císař tu hru dvou silných osobností. „Tohle není žádná učená disputace. Mám na ramenech odpovědnost za osud království, které je klíčem k celé říši. Moji proradní královští a knížecí bratři jsou pošetilci, kteří si myslí, že se mě zbaví a budou mít pokoj. Netuší, že tahle bestie se nespokojí se soustem zvaným České království. Půjde dál a po Praze padne i ten Mnichov, kde jsou nyní zalezlí a jednají se sultánovými lidmi. Padnou Benátky a padne Paříž a padne Norimberk a padne i Řím.“

„Říše Davidova nepadne,“ ozval se rabín. „Ta je věčná, protože je všude a nikde. Proto se vrátí do míst, která jsou jí zaslíbena. To se stane, až člověk překoná nutkání boje všech proti všem, až překoná tuto svoji nejnižší nutkavost. Jeho cíl je šalom, harmonický mír. Pak dojde cíle. Dbáš o světskou moc, císaři. Měl bys dbát o nepostižitelnost.“

„Zaveď mě ke Golemovi,“ poručil císař. „Když to neuděláš, dojdu tam sám. Víš dobře, že znám cestu.“

„Víš dobře, že odpor je stejně pošetilý jako útok, protože je disharmonický,“ řekl rabín. „Pojďme tedy. Přeješ si dojít ke zklamání většímu, než si dokážeš představit. Bolí mě vědomí, že ti k němu mám pomáhat.“

Hovořili v klenuté síni osvětlené čadivými loučemi. Světlo vrhaly bídné, mřivé, snadno zapadalo do tmy husté, jako by tam královna noci naskládala svůj závoj. Právě tam zamířil rabín a hned ze tmy vyskočila světélka. Byli to sloužící s lampičkami, kteří tu stáli po celou dobu jejich rozhovoru, uctivě tiší, avšak připravení tak či onak zasáhnout.

Krobot už několikrát Staronovou školu navštívil. O Golemovi věděl od Mistra. Učitel ho ale nikdy nevzal na prohlídku té tajemné umělé bytosti a Krobotovi to trvalo nějakou dobu, než se přiměl k tomu, aby mu to nezazlíval.

Kráčeli vyšlapaným kamenným schodištěm, procházeli chodbami a chodbičkami, občas sestoupili o půl podlaží níže. Bylo tu ticho.

Krobotovi připadalo nepřátelské, stísňující, jako ticho hrobu. Byl by vděčný za jakýkoli průnik vnějšího zvuku, třeba by to bylo houknutí tureckého děla.

Rabín šel první, císař se ubíral za ním a Krobot se držel o dva kroky zpátky. Jeden sluha s lampičkou šel vpředu a druhý vzadu.

Nikdo nepromluvil, dokud nedošli k cíli.

Byla tu také tma, ovšem vzduch byl jiný, horký a suchý. Krobot pocítil na tváři jakési zachvění vzduchu. Pochopil, že kolem proletěl netopýr.

Rabín se zastavil a pokynul. Sluha, který kráčel první, zahnul kamsi vpravo a zapálil smolnici. Krobot zamžikal v jasném světle.

Pak vydechl a ustoupil o dva kroky.

Na podlaze dlážděné čtvercovými cihlami ležela hliněná figura na tři kroky zdéli, s kulatou hlavou, sloupovitýma nohama a rukama přitištěnýma k válcovitému trupu.

Rabín se obrátil k císaři, který tu stál nehnutě, se zavřenou knihou v ruce.

„Domníváš se, že před tebou leží Golem, pane. Jenže on je to Osud. Nejen tvůj osud. Nechceš odejít, dokud je čas?“

„Když odejdu, Praha padne a tisíce lidí zemřou.“

„Třeba by to tak bylo lepší, Veličenstvo,“ odvětil Jehuda Löw ben Becalél.

Krobot stál tiše opodál.

Tak to tedy byl Golem, umělá bytost.

Rozpomínal se na to, co mu o ní Mistr vyprávěl. Nikdy nebyl z jeho rozmluv moudrý. Zdálo se mu, že k němu promlouvají dvě bytosti. Jeden Johannes Kepler byl plný skepse vůči čemukoli, co se nedalo přenést do řeči čísel. Tento rys jeho osobnosti vystoupil do popředí od doby, kdy zemřel jeho starší kolega Tycho de Brahe a on dostal přístup k Tychonovým záznamům pozorování. Někdy se Krobotovi zdálo, že Mistr přestane mluvit ve slovech a omezí se pouze na čísla. Přitahovala ho, vířila kolem něho a v něm a Krobot s úžasem sledoval, jak se Mistr v tom víru kamsi sune, a nevěděl, zdali je to do propasti šílenství nebo k vidině objevu, který změní tvář světa.

Jenže byl tu i jiný Johannes Kepler. Bytost plná tušení, obav a nadějí. Dával najevo, že ne vše lze postihnout čísly. Ta se týkají jednoho světa, jenže světů je víc, jako je listů v knize.

Umělý Golem patřil částečně k jednomu, částečně k druhému světu, pokud Krobot správně pochopil Mistrovy náznaky. To, co zde leželo v podkroví Staronové školy, to byla hliněná slupka, bez nejmenších pochyb přináležející světu jevů, světu popsatelného řečí čísel. Lze oživit slupku?

Takové představě se Mistr jenom smál, aniž dal Krobotovi možnost pochopit příčinu té veselosti.

Rabín teď upíral oči na císaře. Ten pozvedl knihu a otevřel ji. Její hřbet mu spočíval v dlani levé ruky a pravou rukou listoval. Pak se začetl. Krobot pochopil, že otočil na stranu sedmnáct.

Po chvíli dost dlouhé na to, aby turečtí obléhatelé města stačili ze svých kanonů vypálit pět ran, císař svěsil ruce, v nichž držel Keplerovo dílo, a obrátil se ke Krobotovi.

„Zayin,“ řekl. „Mistr zanesl tu literu na okraj stránky. A podškrtl několik vět.“

„Zayin,“ opakoval Krobot. „Odraz. Ten ani nevyslovuje, ani nenaznačuje,“ doplnil.

Podíval se nahoru. Mezerami v břidlicových taškách střechy Staronové školy sem pronikaly paprsky denního světla. Při troše fantazie bylo možné si představit, že ta střecha je noční nebeská báň posetá hvězdami. Symbolizuje některá z puklých střešních tašek nějakou hvězdu s osudovým významem?

Mistr si rád tropil šprýmy ze symboliky. Císař byl naštěstí dost rozumný na to, aby dokázal od sebe odehnat podvodníky, kteří ho zahrnovali žvásty o prastarých moudrostech a nevědomost výřečně maskovali záplavou barvitých obrazů symbolické povahy. Jedním z takových podvodníků byl Mistr Kelly, šarlatán, pro něhož měl Mistr jen slova pohrdání.

Navzdory tomu Mistr odešel ze světa a zanechal po sobě symbol, krvavé poselství odkazující na obrazné sdělení.

Ledaže to nebylo obrazné sdělení.

„Odraz…“ opakoval Krobot.

Císař obrátil oči ke knize a začal číst text, který Mistr podtrhl.

„Rokujeme s démony tohoto kraje. Uzavíráme s nimi spolek, a jakmile na tom místě zapadne Slunce, vycházíme ve spojených houfech ze stínu. Jestliže stín svým hrotem pronikne na Zemi, jak se často děje, vrháme se i my spolčenými houfy na Zemi.“

„Meč,“ řekl Krobot. „Zayin znamená meč i odraz. Hrot meče pronikne Zemi a odrazí záři zapadajícího Slunce.“

„Ještě je čas,“ řekl rabbi Löw. „Ještě můžeme odejít.“

V tichu se znovu připomnělo turecké dělo. Muselo být blízko, rána to byla natolik silná, že několik špatně připevněných břidlicových tašek zadrnčelo a jedna se dokonce uvolnila a vypadla. Všichni tři zamžikali v jasném světle.

Císař předal knihu Krobotovi a potom pomalým pohybem vytáhl meč z pochvy, namířil ho k otvoru ve střeše a pomalu jím otáčel. Odraz světla dopadl na tvář rabbiho Löwa, připomínající kůru starobylé borovice.

„Už několikrát jsme spolu oživovali Golema, rabbi,“ řekl císař. „Jenže nikdy ses netvářil tak smutně. Dokonce jsem z tebe měl dojem, že se někde uvnitř bavíš, jako bys byl svědkem povedeného šprýmu.“

„Nebavím se, císaři. Nikdy jsem tak smutný nebyl.“

„Protože se pokus nepodaří?“

„Ne. Protože vím, že tentokrát jdeš správnou cestou.“

„Proč jsi z toho smutný?“ zeptal se císař, upřímně překvapený.

„Protože tuším, kam ta cesta vede.“

Císař přistoupil s mečem v ruce k hliněné postavě. Když se špičkami střevíců dotýkal její pravé paže, obrátil meč hrotem dolů a prudce vrazil špičku Golemovi do hrudi. Krobot stál císaři po boku a držel v rukou otevřenou knihu. Císař se podíval na nákres a pak pomalu a pečlivě stáčel čepel tak, aby odraz světla dopadl na hliněnou tvář postrádající jakýkoli výraz.

Nestalo se nic.

Pokud Krobot čekal, že se Golem posadí a pak vstane a řekne císaři, pane, poruč mi, co mám dělat, pak byl zklamán. Panák tu ležel stejně nehybně jako předtím. Také císař byl zřejmě překvapen tím, že se nic nestalo. Pohlédl na Krobota. Byl to pohled plný výčitky. Krobota to zabolelo, třebaže věděl, že výčitka není určena jemu, Krobotovi, ale Mistrovi, který ležel s podříznutým hrdlem v ledové komoře Pražského hradu.

Krobot sklopil oči, a protože nevěděl, kam s pohledem, upřel zrak na čepel. Zamžikal.

Zdálo se mu, že ztratila lesk. Také Golemův ozářený obličej byl teď temnější, jako by na něj padl stín. Krobot vzhlédl. Otvor ve střeše byl stejně jasný jako před chvilkou, dokonce se zdálo, že vítr rozehnal mračna zčernalá dýmem požárů a dovolil slunci, aby polaskalo mučenou zemi pod sebou. Znovu se podíval na čepel.

Zdálo se, že se na ní sráží vodní pára. Jako kdyby někdo dýchl na chladnou stříbrnou desku. Krobot rád maloval prstem pitvorné obličeje na zamžené zrcadlo. Viděl svoji tvář a přece to nebyla jeho tvář, přimaloval jí čertovské rohy a špičaté uši… Dělal to potajmu, dobře věděl, že Mistr nemá takové hrátky rád. Jeho matka zahynula na hranici jako tolik jiných nešťastných žen označených za čarodějnici spolčenou s ďáblem.

Císař sledoval jeho pohled a zpozorněl.

Na čepeli se opravdu něco dělo. Srážely se na ní krůpěje, ovšem byly to zvláštní kapky vody. Nestékaly dolů, jak by se dalo čekat a jak se to stává na skleněných okenních puklicích, když je venku zima a uvnitř je vzduch zadýchaný velkým množstvím lidí. Zůstávaly na svém místě jako půlkulaté bobulky nebo hlavičky hřebů.

Pak se Krobot podíval na Golema.

I ten se měnil. Jeho tvář ztrácela rysy, také nohy a ruce jako by se sesouvaly. Už to přestávala být podoba člověka, zvolna se měnila v hromádku písku.

Jako kdyby meč odčerpával vodu neviditelně přítomnou v Golemově těle a vázal ji na sebe.

„Musíme ho polít,“ řekl císař chraptivě.

„Nedělejte to,“ šeptal rabbi.

Krobot na nic nečekal a vyrazil ze dveří. Vpadl do temného bludiště. Řídil se nějakou vnitřní silou, neznámým hlasem v sobě, snad to byl Mistrův hlas, nebo možná vzpomínka na to, kudy šli nahoru. Nepočítal, kolikrát cestou upadl a kolikrát narazil na stěnu a kolikrát se bolestivě udeřil.

Dorazil do klenuté síně, ve které hovořili prve s rabínem.

„Vodu! Potřebuju dva džbery vody!“ křičel Krobot do tmy. Věděl, že se někde v té zdánlivé prázdnotě skrývají rabínovi sloužící.

„Turci vpadli do města!“ ozvalo se ze tmy několikerým hlasem. „K čertu s Turky! Potřebuju vodu!“

„Hrnou se od Hradu. Posádka zradila. Císařovi generálové vydali Prahu Turkům!“

„Vodu!“

Konečně se ve tmě zakmitalo světélko a do síně se přibelhala stařenka obtížená plným vědrem.

„Veď! Veď mě nahoru,“ poručil jí Krobot, když jí vytrhl džber z rukou.

„Povedu tě, panáčku, kam potřebuješ. Třeba do nebe. Brzy se tam dostaneme všichni. Ty do tvého, my zase do našeho. Jahve nenechá duše svých dětí trpět, když tolik vytrpěla jejich těla, víš to,“ skuhrala stařena. Když už nevlekla džber, chopila se olejové lampičky a cupitala čile a Krobot jí sotva stačil. Třímal držadlo džberu oběma rukama a snažil se, aby nevyšplíchl. Veškerou vůli upřel k tomu, aby bezchybně vyplnil svůj úkol. To byl možná smysl celého jeho života.

Donést vodu, to bylo to poslední, co mohl pro zdar věci učinit.

A co potom?

Pak se bude účtovat, co kdo učinil a co kdo opomněl a jaká cena se za co zaplatila. Císař, jak se zdálo, zaplatil cenu nesmírnou. Jeho generálové zřejmě usoudili, že pozbyl rozumu, a aby zachránili holou kůži, přistoupili na dohodu s nepřítelem a otevřeli mu brány pevnosti.

Obránci města, kteří se až dosud tak houževnatě bránili ze severu, tedy ze směru, odkud přicházeli útočníci nejčastěji, netušili, že by nepřítel mohl přijít z jiné strany, z míst, kde byly hradby nejpevnější. Hrad, chráněný pevnými zdmi a hlubokou neschůdnou roklí bystřiny Brusnice, byl pokládán za nedobytný.

Leda snad zradou a k ní došlo.

Ať Praha padne. Ať všichni zemřou. Jenom já musím donést ten džber, vířilo Krobotovi v hlavě.

„Pospěš, panáčku, už tam budeme, pán čeká,“ doléhal k němu skřehotavý hlásek stařeny. „Tvůj osud tě čeká.“

Zase tady bylo to slovo. Použil ho před chvilkou rabín, ten přece nazval Golema císařovým osudem.

Není čas na úvahy. Musím nést vodu. Nést a donést.

„Je skoro pozdě,“ poznamenala stařena. V záři její lampičky viděl rám posledních dveří. V temném obdélníku spatřil hvězdy a věděl, že to jsou otvory v břidlicové střeše a pod těmi hvězdami, jež hvězdami nebyly, leží Golem.

Sotva popadal dechu, když vpadl dovnitř. Stařena vyjekla a vzápětí bylo slyšet, jak spěchá dolů po dřevěném schodišti.

Z Golema už byla jen podlouhlá hromádka písku.

Žádná výčitka. Žádná promluva ve smyslu kdes byl tak dlouho, ničemo, přišel jsi pozdě.

Nic. Jen ticho a Golem, který byl teď zcela mrtvý.

Jen meč v jeho hrudi, ten byl obalený vrstvou vody, živoucí a chvějivou.

„Polévej,“ šeptal císař.

Krobot přistoupil blíž a opatrně nahnul džber nad hromádku, jež bývala obrazem člověka. Proud vody tenký jako stvol pšenice skanul do písku. Syklo to. A potom…

Vrstva vody kolem čepele meče narůstala, vzdouvala se, probíhaly v ní vlny nahoru i dolů. Meč zabodnutý do hrudi hrubé podoby člověka se kymácel, podobný stromu ve vichřici.

„Polévej!“ zvolal Rudolf II.

„Džber je prázdný…“ odpověděl Krobot, vyděšený tou podívanou. „Běž pro nový, u všech…“

Císař zmlkl. Nechtěl neopatrným slovem přerušit magický proces. Rabbi Löw pomalu ustupoval. V šeru bylo vidět, jak strašně je bledý. Vousy kolem úst se mu chvěly, zřejmě odříkával modlitby, snad prosil za odpuštění, že nedokázal zabránit tomu, co se dělo a s čím nesouhlasil.

Zvenčí doléhal stále větší hluk. Třeskaly výstřely mušket, do toho bouchaly dělové rány. Vřískot trubek útočících oddílů. Nářek, volání o pomoc.

Krobot se džberem v ruce vyběhl na temné schodiště. Zdola slyšel hlasy. Někdo tam udílel povely. Čeleď Staronové školy opevňovala budovu. Židovské Město bylo zvyklé na nájezdy vrahů a zlodějů a nejeden měšťansky vyhlížející dům byl ve skutečnosti nedobytnou pevností, s vlastní studnou, se zásobárnou potravin a často vybavený i únikovou chodbou pro případ, kdy je třeba zachránit opravdu už jen holý život.

Krobot sestupoval dolů a napadlo ho, že asi bude těm lidem těžko vysvětlovat, že mají přestat s opevňovacími pracemi, protože císař nahoře v podkroví oživuje Golema a potřebuje, aby mu nanosili vodu.

Jeden džber nebude stačit, to už teď bylo Krobotovi jasné.

Také dobře chápal, co se stalo. Turci už prolomili obranu a soldateska vpadla do pražských ulic. Na jak dlouho dali velitelé mužstvu Prahu v plen? Dva dny? Tři dny? Celý týden budou vojáci smět loupit a vraždit a znásilňovat a podpalovat a bořit?

Z úvah ho vyrušil rachot nad jeho hlavou. Lekl se a hned vyběhl těch pár stupňů zpátky a nahlédl do podkrovního prostoru.

Turecká zápalná bomba prorazila krytinu a řecký oheň zaplavil vzdálenou část střechy. Oheň se s chutí zahryzl do vysušených trámů. Císař a rabín stáli na pozadí plamenů jako temné sochy.

„Hoří! Vodu! Rychle!“ sbíhal teď Krobot a křičel z plna hrdla.

Domácí lidé také slyšeli rachot nad hlavami. Požár v domě byl snad ještě nebezpečnější než Turek na ulici. Správce Staronové školy se okamžitě rozhodl a přehodnotil pořadí prací. Opevňování musí počkat, nebezpečí ohně je bezprostřední. Budova je protkaná dřevem, je tu schodiště, jsou tu trámové stropy, je tu sýpka, je tu knihovna, aj, vaj, pán by nám dal, kdyby se mělo něco stát jeho učeným spisům!

V krátké chvíli čeleď utvořila řetěz a vědra plná vody putovala krkolomným schodištěm vzhůru k ohroženému místu. Ti, co se lopotili dole, počínaje muži, kteří tahali těžké okovy ze studny, by se divili, kdyby věděli, co se děje s jejich vodou, s takovým úsilím dopravenou nahoru.

Nahoře stál ramenatý chlap, snad nějaký voják, a rval lidem džbery z rukou a lil vodu někam na zem, blázen nějaký, snad Turek, kterého sem vystřelili dělem a propadl dírou ve střeše! Kdo by poznal v tom špinavém chlapovi s ohořelými vousy a začernělou tváří Jeho Veličenstvo Rudolfa II., císaře Říše římské, krále českého a uherského, arcivévodu rakouského!

Když se Krobot vrátil do podkrovní místnosti, divže se nerozesmál nad pitvorným císařovým zjevem. Ovšem pohled na to, co se dělo, ho chuti na smích zbavil.

Požár sílil a zachvacoval už polovinu podkroví. To byl první poznatek. Oheň sálal tak mohutně, že se z císaře začalo mírně kouřit a rabín, jindy netečný vůči vnějším vlivům, ustoupil do nejvzdálenějšího kouta.

Druhý poznatek se týkal hliněného Golema. Z něho nezbylo skoro nic. Císař, jak se tahal s podruhy o vědra vody, sám několikrát na Golema šlápl, jakkoli se snažil se mu vyhnout. A sloužící? Ti nedbali a šlapali a tlapali bez okolků v tom, co považovali za hromadu smetí.

Třetí poznatek…

Meč už zcela zmizel ve sloupu vody a ten zvolna začínal nabývat lidské podoby. Bylo tedy zřejmé, co se tady děje. Oživení Golema se daří, ovšem jinak, než si kdo představoval. Umělá bytost nečerpá svoji podstatu ze země, jak se čekalo. Čerpá ji z dalšího základního živlu, z nichž je složen svět. Země, tedy onen písek, z něhož byla Golemova podoba vytvořena, je základ. Do něho bylo nutno vrazit meč podle návodu Keplerova spisu. Ovšem jen pošetilec si mohl myslet, že zůstane při jednom živlu! Copak se učenci od dob Hermových a Mojžíšových a Šalomounových zmiňují transsubstanciaci, o proměně jedné substance v druhou? Copak proměna olova ve zlato není ta primitivní otázka proměny, jakou učenci musejí předvádět bohatým hlupákům, aby od nich získali podporu pro vážnější bádání? Už na počátku věků byl Všehomír tvořen smíšenou materií, která tehdy ještě nebyla ničím, ale již měla svoji povahu. Tato materie dostává různá jména: Pan, Chaos, Hyle, Šamajim. Je to chaotická voda, sestávající z aktivního ducha a pasivní vody, přičemž první složka je energií, druhá jejím nosičem. Tyto dvě složky, které od sebe nelze oddělit, společně vytvářejí koagulovaný svět věčného Stvořitele. Z nediferencovaného chaosu se z boží vůle osamostatnily čtyři živly: horký a suchý oheň, horký a vlhký vzduch, studená a vlhká voda a studená a suchá země. Vzájemnou interakcí mezi dvojicemi živlů vznikly tři alchymická principia: Síra čili vrozené teplo, Merkurius – aneb kořenná vlhkost a Sůl, základní suchost. Prostředkováním těchto tří principů vznikají a utvářejí se věci složené ze čtyř živlů. Ty zde byly všechny obsaženy, uvažoval Krobot, až na pokraj šílenství rozrušený. Země, prvotní Golem. Oheň, ten žene proces kupředu. Vrhá nám do tváře proudy horkého vzduchu. A voda… K ní se vše vrací. Voda dvojí postaty, energetické a hmotné, duchovní a zemité, voda uchopitelná, unikavá, všudypřítomná a prchavá.

Základní kanonické pravdy Velkého díla táhly Krobotovi hlavou, zatímco se mu před očima odehrávalo něco, o čem mohl dosud jenom snít. Ohromen a okouzlen padl na kolena a totéž učinil i rabín a po něm i císař a na kolena padli podruzi z konce lidského řetězu a nedbali, že ti dole na ně křičí, co se tam nahoře děje, a volají, ať shora pošlou prázdné džbery, a sotva kdo dorazil se supěním nahoru, pustil vědro a s otevřenou hubou zíral na to divadlo: uprostřed plamenů stála podoba člověka utvořená z vody. Učinila první opatrný krok a pomaličku zvedala pravou ruku k obličeji, jako by se chtěla seznámit se svým vlastním tělem.

První se vzpamatoval císař, muž navyklý rozhodovat se a velet.

Vstal a prudkým gestem upozornil Golema na záplavu plamenů.

„Uhas ten požár!“

Golem se otočil a ten pohyb byl tak lidský i nelidský zároveň, že všichni vyjekli údivem. Byla to zároveň otočka, ale zároveň vlna, jakoby šplíchnutí. Nejdříve se dala do pohybu horní část trupu, který se tyčil vysoko nad hlavami vzrostlých mužů, a pak teprve následovaly nohy. Ale to už se ruce napřahovaly k plamenům, prodlužovaly se a rozšiřovaly, vytvořily jakousi blánu, a ta s ohromnou rychlostí letěla kupředu. Tlačila před sebou vzduch a už samotná síla této maličké, leč prudké vichřice stačila odervat plameny od zčernalých trámů, takže oheň zhasl, jako když sluha sfoukne svíci. Chladivá vodní blána potom pohladila trámy, aby zmírnila jejich žár.

Pro tyto okamžiky Golem zmizel, celý se proměnil ve vodní závoj, a v Krobotovi a jistě i v císařovi se zastavilo srdce leknutím, že zázrak trval jen tak krátkou dobu a že se Golem ztratí poté, co vykonal první příkaz. Trvalo to však jen po dobu několika úderů vzrušeného srdce. Vodní blána se stáhla zpět a Golem tu byl znovu, ve své velebné mohutnosti. Kýval se ze strany na stranu a Krobotovi připomněl měch plný vína, když ho nosič sejme z ramene a opře o stěnu domu. Bylo vidět, že se rozhlíží. Chvíli se díval na císaře, který tu stál s mečem v ruce, a pak si všiml vyjeveného sluhy, který právě vešel do dveří se džberem v ruce. Natáhl paži, a byla teď na pět sáhů dlouhá, a vnořil ji do džberu a ten byl vmžiku prázdný. Sluha zaječel a prázdné vědro upustil.

Krobot se vzpamatoval a duchapřítomně popoběhl ke dveřím.

„Ještě vodu! Požár je už skoro uhašený!“

Také císař vybídl úžasem ustrnulé služebníky k činnosti, ti posbírali prázdná vědra, jež se tu povalovala, a postarali se, aby putovala po živém řetězu dolů.

Golem byl zřejmě spokojený, že se dodávka vody obnovila.

„Veličenstvo,“ podotkl Krobot po chvíli, „neměli bychom řetěz přerušit? Golem je už teď hodně těžký, a kdyby se jeho objem měl ještě zvětšit, tak se…“

Bylo pozdě.

Pod obrovskou vahou se podlaha prolomila a Golem jim zmizel z očí a pak už jen slyšeli výkřiky a rachot.

„Rychle dolů,“ zvolal císař a vrhl se ke dveřím. Marně na něho Krobot volal a nabádal k opatrnosti. Pád obrovského vodního těla jistě narušilo chatrnou výdřevu domu. V tom se nemýlil. Prolomená podlaha strhla část schodiště, takže ani císař se daleko nedostal a musel s Krobotovou pomocí opatrně slézat po trámech. Co s rabínem? Ohlédli se a viděli, že tento pětasedmdesát let starý muž slézá a ručkuje po trámech pružně a měkce a nic nedbá na to, že mu cípy pláště a dlouhý vous vlají jako praporce válečné lodi za vrcholící bouře. Chvilkami měli pocit, že se řítí do samotného pekla. Zdola se ozývaly zoufalé výkřiky a ty se mísily s hlukem přicházejícím zvenčí. Zdálo se, že Turci vpadli už sem, do uliček Židovského Města. Budou mít slitování se zdejším lidem a soustředí nenávist jenom na křesťany, anebo to vezmou jedním šmahem všechno, křesťany i židy, bez ohledu na to, že jedni i druzí jsou stejně jako oni lidé Knihy?

Krobot o tom odmítal přemýšlet. Golem ožil a Golem zmizel a je třeba Golema najít. Nikdy by ho nenapadlo, že pravý Golem bude složen z vody neobyčejných vlastností. Voda je základ života, ostatně i Písmo učí, že na počátku všeho Pán se vznášel nad vodami, když tvořil nebe a zemi. A je-li Golem stvořen z vody neobyčejných vlastností, řekněme hned, je-li stvořen z vody živé, je snad nad veškerý pomysl, že by dotyk této živé vody, dotyk Golemův, mohl vrátit Mistra k životu.

Šílenství?

Copak to bylo málo šílené, že Golem povstal z transmutované vody přímo před jeho očima?

Teď nezbývalo než Golema najít. Celkem bez nesnází mohli sledovat, kudy to obrovské tělo letělo a proráželo patra školy, jako když pěst dopadne na domeček z karet. Dospěli až dolů a opatrně slezli hromady zlámaných trámů a prken. Kolem sebe slyšeli naříkání raněných. Na zachraňování teď nebyl čas. Vchod do přijímacího sálu byl napůl zavalený, naštěstí nahoře zbyl prostor dost velký na to, aby se jím mohli prosmeknout.

Prolezli jím všichni tři, Krobot, císař i rabbi Löw.

V místnosti bylo dost lidí, kteří dokázali jejich výkon ocenit.

Byli oblečení do pruhovaných kaftanů a v rukou drželi zahnuté šavle, někteří z nich pochodně. Na hlavách měli turbany. Stáli tiše a hleděli na muže stojícího uprostřed síně.

Byl to vysoký bledý muž se smolně černým vousem. V ruce držel meč, jímž císař Golema oživil. A Golem, obrovská figura stvořená ze živé vody, stál vedle něho, podle všech známek poslušný jako palácový psík.

Císař se podíval na Krobota.

To je ten muž, to je Arzach?

Byla to zároveň otázka i konstatování. Krobot pomaličku přikývl a jak měl hlavu skloněnou, koutkem oka pohlédl na rabbi Löwa. Učenec se potutelně usmíval. Co to mělo znamenat?

4.

„Tak jsme se přece jen setkali, Krobote,“ oslovil Arzach mladého muže. „Děkuju ti, že jsi pro mne oživil Golema. S jeho pomocí Vojsko Prorokovo zvítězí mnohem rychleji nad vyžilou soldateskou tohoto ubohého rakouského knížátka,“ kývl pohrdavě k císaři Rudolfovi.

Krobot se podíval na Golema. Obr vytvořený z vody nevypadal nijak zvlášť nebezpečně a Krobot si nedovedl představit, jak by tenhle obsah obřího sudu mohl ublížit císařským lancknechtům a mušketýrům. Jeho hlava, komicky malá ve srovnání s tělem, se zvolna kývala ze strany na stranu. Arzachovi muži, a jistě to byli vybraní bojovníci, možná že členové sultánovy osobní stráže, však měli před vodním obrem respekt a nedívali se na něj zrovna s důvěrou.

„Byla to chyba, oživit Golema,“ ozval se tichým, až trochu skučivým hlasem rabbi Löw. „Tajemství mělo ještě spát. Není to ve své podstatě špatné tajemství. Jenom nesmí padnout do ruky špatným lidem.“

„Chceš mě urážet, žide?“

Znovu ten zvláštní úsměv.

„Jsi ukvapený, Arzachu. Jednáš zbrkle. Není to výsledek tvého úsilí, co ti zde doslova padlo k nohám. Kdyby v tobě bylo více moudrosti a pokory, díval by ses na Golema s bázní a méně bys uvažoval o tom, jakou škodu může způsobit tvým protivníkům.“

„Výsledek mého úsilí?“ Teď se usmál Arzach. „Nebýt mne, nikdy by Golem nevstal ze svého spánku. To já jsem uvedl děj do pohybu. Já byl původní hybatel a mně náleží plody vítězství.“

„Jen aby nebyly trpké, Arzachu.“

„Doveď mě ke svému panovníkovi,“ ozval se císař velitelsky. „Jsi mi povinován úctou jako ke každému, kdo je královské krve.“

„Ty jsi knížátko z podhůří Alp,“ ušklíbl se Arzach. „Po padesáti letech nebude o tobě už nikdo vědět.“

„Doved mě k sultánovi, poroučím ti to,“ zahřměl na něho císař. „Když to neuděláš, nemine tě trest!“

Arzach se ohlédl, protože muži jeho gardy začali pokukovat jeden po druhém. Věděli, koho mají před sebou, nebyli to žádní hlupáci a z celého počtu vždy dva ze tří se narodili v Rakousku, Čechách, ve Vlaších nebo Německu. Byli to ostřílení bojovníci a věděli, že nadutým oficírkům brzy někdo setne hřebínek a že to, co teď říká zajatý panovník nepřátelských vojsk, dává smysl. Sultán mu možná nechá setnout hlavu, nebo ho dá nabodnout na kůl anebo ho vyvěsí za hák vražený pod žebra. Jenže rozhodne o tom on sám a nenechá žádného černokněžnického floutka, aby o své vůli zle nakládal se zajatým panovníkem.

„Golem není hračka,“ řekl rabbi Löw. „Čtu ve tvé tváři, že jsi v osidlech pokušení. Rád bys osvědčil horlivost, chtěl bys vyzkoušel, co Golem dovede. Buď pokorný. Není radno si zahrávat s něčím, co jsi nestvořil a co neznáš.“

„Divil by ses, co všechno znám, starče!“

„Jenže jsi nedovedl oživit Golema.“

„Golem tady stojí, zde stojím já s mečem, a já mu poroučím.“

„Rozmysli si, co mu poručíš,“ řekl rabbi Löw klidně. „Nemáš právo mu velet. Jen sultán smí ovládat takovou sílu!“

Arzach se ohlédl po svých vojácích. Najednou mu došlo, že oba, jak starý rabín, tak i zajatý císař, hovoří hlavně k nim, vojákům císařské gardy, a že se oba snaží vrazit klín mezi ně a jeho. Z jejich pohledu on byl pouhý civilista a oni dostali rozkaz mu být k službám. Ovšem ty služby byly jasně vymezeny. Rozhodně mezi ně nepatřilo podlamování sultánovy autority!

„Goleme!“ vykřikl Arzach a zvedl ruku s mečem.

Golem sebou zakymácel. Naklonil se nad Arzacha a ten ulekaně ustoupil o dva kroky. Ohlédl se. Vojáci se shlukli poblíž vchodu, hotovi vyběhnout, kdyby se věci neměly vyvíjet dobře. To by ovšem byl Arzachův konec. Jeho autorita by se ocitla v troskách a celé jeho slavné vítězství by nemělo velké trvání.

Arzach máchl mečem směrem k trojici zajatců.

„Zabij ty muže!“

Golem se okamžitě po těch slovech otočil svým zvláštním způsobem, nejdříve se přetočila horní polovina jeho těla a pak přemístil masy vody tvořící základnu. Pokračoval pak v pohybu a nejdříve soustředil pozornost na císaře.

Vypadalo to, jako kdyby uzavřel majestátní postavu poraženého panovníka do skleněné skříně, nebo snad jako kdyby ho nechal zamrznout v bloku ledu, jak se to stává u rybníka, kde děti z ledu vysekají zamrzlou žábu. Jakmile se to stalo, Golem strnul a v průhledné ploše byl vidět císař a příšerná proměna, jíž prochází. Jakkoli to nedávalo smysl, císař uzavřený ve vodní spoustě očividně vysychal.

Krobot byl tak užaslý, že neměl čas se bát. Neztratil však schopnost úsudku a po několika vteřinách pochopil, co se dělo.

Golem buduje svoje tělo z vody. Tu přetváří nějakým způsobem, který Krobot zatím nepochopil. Je to voda v nějakém jiném, neobvyklém skupenství, než v jakém se běžně nachází v přírodě, ať je to skupenství kapalné, pevné, nebo plynné. Potřebuje ji, doplňuje svoje tělo a bere ji odkudkoli. Z věder, která přinášela rabínova čeleď nahoru v domnění, že poslouží k hašení požáru, anebo rovnou z císařova těla. Jakkoli se to zdá zvrácené a paradoxní, Golem vysává císaře jako obrovská pijavice.

Celý ten proces netrval dlouho. Císař byl očividně okamžitě mrtvý. Nepohnul se, neprojevil žádnou známku života od první chvíle, kdy ho Golem pojal do náruče.

Když se císař proměnil v mumii, ano, jinak to nebylo možno nazvat, Golem opatrně položil vysáté tělo na podlahu a pak stejně prudkým pohybem pojal do sebe rabbi Löwa.

U rabína ale proběhla procedura jinak. Zatímco císař ztrácel životní šťávu, zatímco z něho Golem čerpal vodu a s ní i sílu k žití, rabbi Löw naopak jako by kapalněl, průzračněl, splýval s vodními spoustami. Zůstaly po něm části oděvu a dlouhé šedé vousy, jež zvolna klesaly ve sloupci vody k zemi.

Golem to bere popořadě, napadlo Krobota. Začal císařem, jako hodnostně nejvýše postavenou osobou. Potom poctil svou pozorností rabbi Löwa. Já jsem jen pomocník, učeň, nebo dokonce jen bezděčný svědek.

Zdálo se, že Golem otálí, že chce dát Krobotovi čas k útěku.

Krobot si vzpomněl na ubohého Mistra, jak leží v umrlčí komoře, obklopen bloky ledu nasekaného z ne moc čistých vltavských vod a řekl si, že nemá právo na život, když Mistr nežije, a že by nevyužil příležitost, ani kdyby nějakou dostal. Vzpomněl si také na Lucii, na tu hodnou veselou markytánku oddílu císařských lancknechtů, která mu pomohla tam nahoře na Pohořelci. Bezděčně sáhl do kapsy kabátce a nahmatal kalíšek, dárek na památku.

Teď to přišlo.

Golem proti němu vyrazil a Krobot, jak tam stál s kalíškem v ruce, bezděky vyrazil proti vodní mase, která se na něho valila, jako by chtěl kalíškem udělat výpad nebo dokonce protiútok.

Nebylo v tom nic chtěného. Rozumem by nikdy nepřišel na něco tak pošetilého. Proti sobě měl oživlou vodní masu, která mohla vážit jako plně naložený dřevařský povoz. Sám měl v ruce kalíšek právě tak velký, aby se do něho vešla kořalka nezbytná na zvýšení kuráže soldáta, když mu v bitevní vřavě spadne srdce do kalhot. Proto ho překvapilo, když se před ním vodní stěna zachvěla, stáhla se do sebe, jako by se kalisku bála.

Nebylo to ovšem tak, že by kalíškem zahnal Golema na útěk. Vytvořil si jenom malý prostor přímo před sebou. Voda se valila po jeho levé i pravé ruce a v kratičké chvíli byl vodou obklopen. Tísnila ho ze všech stran, také zpředu, tedy tlačila se i proti ruce ozbrojené nádobkou.

Pak okraj kalíšku narazil na průsvitnou stěnu.

Krobot ucítil živočišné zachvění a z nitra Golema se ozvalo táhlé zaúpění. Byl to výkřik tak žalostný, že Krobot bezděky rukou cuknul, aby neublížil živlu, který se ho bezpochyby hotovil zahubit. Všiml si, že se kalíšek naplnil.

Úpění se proměnilo v zuřivý tyk a Golem sebou škubl, jako by chtěl Krobota zahubit jediným záškubem. Přirazil mu ruku s kalíškem k hrudi. Řev se ozýval kolem Krobota ze všech stran. Mladý muž nikdy neslyšel nic podobného. Jelení říje se snad vzdáleně tomu zvuku podobala.

Škoda, že ten zvuk neslyší Mistr, napadlo ho. Jistě by ho zajímal.

Uvědomoval si, že nastaly poslední okamžiky jeho života. Nemohl čekat nic než smrt. Bude následovat císaře a rabbi Löwa a samozřejmě i samotného Mistra. Čekal smrt beze strachu. Stejně by se zachoval i Mistr. Kdyby spolu mohli hovořit, možná že by od něho slyšel slova povzbuzení.

Umíráme, synu můj, umíráme ve chvíli triumfu. Podařilo se něco, o čem snily celé generace. Podařilo se oživit neživou hmotu, podařilo se oživit ji způsobem nečekaným. I tak vysoký zasvěcenec jako rabbi Löw šel špatnou cestou, když se pokoušel oživit hliněného panáka. Země je jeden ze čtyř základních elementů světa. Ovšem voda, taktéž jeden ze čtyř elementů, je v jistém smyslu nadřazena. Je přítomna ve všem živém. I malé dítě ví, že voda dává život. Jenže tahle voda není obyčejná. Je stvořena reflexem všech čtyř elementů, země jako vzduchu, vody jako ohně. Při Golemově zrodu byly všechny čtyři elementy přítomny. Překvapivé a přece očekávatelné, synu, promlouval by Mistr ke svému žákovi. Tak je to vždy se záhadami světa. Vždyť i ta záhada s proměnnou rychlostí planet rotujících kolem Slunce byla dobře známá. Nepravidelnost chodu zaznamenali všichni pečliví pozorovatelé noční oblohy. Ty sám jsi strávil hodiny a hodiny při práci na tabulkách našeho velkého učitele Tychona de Brahe. V nich to všechno bylo, jen ten oživující záblesk poznání scházel. Když se dostavil, ze záhady nezbyl ani popel.

Stejně jako nezbude nic z mého života, táhlo umírajícímu Krobotovi hlavou.

Děkuji ti, Mistře, že jsi byl se mnou v téhle chvíli. Ty jsi mě zbavil strachu, takže umírám klidně a odevzdaně, dá se říci radostně, protože nic zázračnějšího, než byl Golemův zrod, by mě v životě tak jako tak nečekalo. Ledaže by smrt byla taktéž zázračná. Brzy ji poznám, zase to bude něco, s čím jsem se přímo nesetkal, jen zvenčí, jako pozorovatel.

Brzy.

Teď.

Masy ho stiskly a uslyšel drcení vlastních kostí. Vodní spousty, jež měl před očima, zrudly.

5.

Necítil žádnou bolest.

Zvláštní. Jako chlapec si zlomil jednou ruku. Spadl ze stromu, když neopatrně lezl po uschlé větvi. Dopadl předloktím na větev, která letěla s ním a měl ho pak pěkně do obloučku. Běžel s tím za maminkou. Byla pradlena a spolu s dalšími bušila dřevenou plácačkou do panských věcí ve veřejné prádelně. Bolelo to ukrutně a další bolest se dostavila, když maminka přestala tepat prádlo a pustila se do synka, že byl neopatrný a nedbal jejích varování. Pořádná bolest to byla, a ta pocházela, panečku, od jedné malé zlomeniny a jednoho malého výprasku.

Teď musel mít Krobot zlomené v těle všechno, každou kůstku, přinejmenším soudě podle třesku, jenž mu plnil uši.

Křup, křup. Jako kdyby někdo dupal po pytlíku s ořechy, s tím rozdílem, že ty praskající ořechy byly kolem něho nebo spíš v něm samém.

Nebolelo to a neztratil vědomí.

To byla první dvě překvapení nového stavu, v němž se ocitl, ve stavu smrti. Zachoval si schopnost úvahy.

Je tahle netečnost vůči bolesti obecnou vlastností mrtvých? Může být. Vždyť přece mrtvý nic neví, je zbaven schopnosti trpět. Jenže mrtvý nejen necítí, také nevnímá, kdežto já vnímám, že nic necítím, a to není součást běhu života.

Najednou se svět kolem něho změnil. Rudá mlha se rozplynula a on zjistil, že leží na zemi, na dlaždicích vstupní síně Staronové školy. Viděl Arzacha a turecké vojáky a také Golema, jak stojí opodál.

Vojáci se tlačili na opačné straně místnosti. Arzach, stále ozbrojený mečem, také nebyl plně ve své kůži a bylo na něm vidět, že drží meč tak trochu v obranném gestu, jako pasáček, který si není jist, že svěřený býk je opravdu v dobré náladě.

„Vyneste tu mršinu,“ přikázal svým vojákům. „Nechci, aby se tu válela. Toho,“ ukázal na císařovu mumii, „odneseme nejjasnějšímu sultánovi, aby se potěšil pohledem na poraženého nepřítele.“

Rozkazoval, aby si dodal odvahy, napadlo Krobota a přistihl se při pomyšlení, že ho to baví.

Jsi přece mrtvý, nemáš se co bavit, okřikl sám sebe, a to ho pobavilo ještě víc.

Pochopil, že jeho smrt není lecjaká a on sám není lecjaký mrtvý a že příběh ještě zdaleka neskončil a taky si připomněl, co mu říkala maminka, ta prostá prachatická pradlena, dej jí bůh dlouhý a šťastný život, že se nejlépe směje ten, kdo se směje naposledy, a že ještě není ani zdaleka dosmáno.

Rotmistr oddílu janičárů ale ukázal na dveře a rozhazoval bezradně rukama.

Jak máme, pane, vynášet nějaké mrtvoly, když dveře zavalila ta příšera?

Arzach se ohlédl. Rotmistr měl pravdu. Dobrá čtvrtina místnosti byla nepřístupná, zabírala ji obrovitá masa umělého člověka.

„Vyjdi ven, Goleme, a počkej na mě na ulici!“ máchl Arzach mečem.

Golem se otřásl. Nebylo hned vidět, co dělá. Po chvilce se zmenšil a Krobot pochopil, že odchází. Odchází: Golem vytékal, lépe by se nedal ten proces popsat.

Jakpak to asi bude vypadat na ulici, až tam vyteče tři sáhy vysoký Golem, pomyslel si Krobot.

Arzachovi se viditelně ulevilo, když se přesvědčil, že ho Golem poslouchá, a také vojáci ožili. Rozdělili se na dvě skupiny. Ta větší se chtěla postarat o císaře. Bylo to snadno pochopitelné, mumie váží sotva víc než nějaký strašák na zelném políčku. Není tedy divu, že se hrnou spíš k němu než ke mně, napadlo Krobota.

Jak asi teď vypadám? Voda kolem mě je rudá krví. Asi na mě není pěkné podívání. Vojáci, kteří prožili válečné tažení a táhli z hornaté Anatolie přes půl Evropy až do Prahy, jistě cestou narazili na nejednu hrůznou podívanou, narazili a hlavně ji způsobili. Musí tedy na mě být opravdu odporný pohled, když ode mne ti lidé odvracejí zrak, napadlo Krobota. Dobře vám tak, poturčená pakáži!

Pocit zadostiučinění byl vcelku příjemný, bohužel to byl poslední příjemný pocit, kterého bylo Krobotovi na delší dobu dopřáno.

Vojáci ho vynesli před budovu a hodili ho na zem. Krobot už viděl jen Arzacha, který velel svým lidem, aby naložili císařovo tělo na vůz. Vytvořil z oddílu kondukt obklopující povoz a s Golemem v čele, který tady na ulici nevypadal už tak velký, zmizel Krobotovi z očí.

Dokud tu Arzach byl a komandoval svoje vojáky a v pozadí se pohupoval vodní obr, v ulici byl klid. Sotva však Arzach opustil scénu, byl v těchto místech obnoven původní stav, tedy stav vraždění, loupení, znásilňování a žhářství.

Mehmed III. věděl, co vojáky těší nejvíc, a chtěl k nim být otcovsky vlídný. Voják je hladový a žíznivý, proč by se neměl najíst a napít? Pracuje za žold a zaslouží si přilepšení. Proč mu ho neposkytnout na úkor nepřítele? No a konečně, je i žádostivý a vojenská služba mu v tomto smyslu nevychází vstříc. Ať si tedy zašpásuje. Tím spíš, že tohle kolem jsou nevěřící psi a oni sami, když za dávných časů dobyli Jeruzalém, se nechovali jinak. Křižáci zaplavili jeho ulice krví a říká se, že domy byly rudé do výše jezdce.

Krobot byl zoufalý nad tím, co pozoroval kolem sebe. Jeho žalostný stav trval dlouho, a když mu přes obličej padla další mrtvola, sice už nic neviděl, ovšem mohl sledovat příšerný rej kolem sebe sluchem.

Jsem mrtev, uvažoval, ovšem moje duše neopustila tělo. Kdybych ale za svoje hříchy byl potrestán odchodem do pekla, vypadalo by to tam sotva hůř než tady, na povrchu Země!

Slyšel řev vojáků a nářek jejich obětí vražděných a znásilňovaných, nářek o to drásavější, že se do něho mísil i dětský pláč. Turečtí vojáci se často bavili tím, že vyhazovali novorozeňata do výšky a napichovali je na hroty kopí, a ti silnější mezi nimi se někdy špacírovali s takovým kopím obtíženým třemi, čtyřmi mrtvolkami, jako by to byla nějaká špikovačka, a byli předmětem obdivu a závisti těch, kteří nebyli obdařeni takovou silou a obratností. Krobot také cítil pach páleného masa, pach zvratků a výkalů, pach krve.

Jsem nemrtvý mrtvý, jsem výsledek děsivého pokusu, který měl znamenat záchranu Rudolfovy říše a zvrátil se v pravý opak, uvědomoval si Krobot. Původní rozjaření, jak je prožíval na podlaze Staronové školy, bylo to tam a nahradilo je zoufalství, které bylo o to horší, že neměl naději, že někdy skončí. Mučený člověk se může utěšovat, že smrt jeho utrpení přeruší. Mně není taková útěcha dopřána, protože už mrtev jsem. Proč ale nejsem mrtev pořádně?

Zavinil to ten kalíšek, uvědomil si. Také si připomněl, že ho pořád ještě drží v ruce. Soustředil na něj pozornost a najednou s úžasem shledal, že dokáže tou rukou pohnout.

Pomaličku zkoumal možnosti a nemožnosti svého těla. Pohnul rukou, šlo to ztuha, naštěstí bez bolesti. Bylo to něco takového, jako kdyby uvolňoval nějaký zaseknutý mechanismus, jako kdyby otáčel klíčem v zámku zaneseném desítky let starou špínou. Nedovedl odhadnout, jak dlouho to trvalo, než otočil ruku na jednu a pak zase na druhou stranu. Druhý pokus byl snazší a po pátém si zápěstí uspokojivě uvolnil.

Pak se soustředil na paži. I tu se mu podařilo rozhýbat. Zvedl ji a snažil se odsunout tělo, které na něm leželo. Měl štěstí, že všechny ty pohyby dělal tak pomalu. Když se mu totiž podařilo tělo částečně nadzvednout, zjistil, že ulice je plná řádících tureckých vojáků. Orgie smrti ještě zdaleka neskončily a Krobot byl rád, že se mohl opět ukrýt pod mrtvolou, která mu teď posloužila jako štít.

Uvažoval.

Byl svědkem úžasného pokusu. Pokud mu Bůh dopřeje záchranu, pokusí se pokračovat v Mistrových výzkumech. Je zřejmé, že Mistr nalezl způsob, jak přeměnit čtyři základní elementy světa, tedy vodu a vzduch, zemi a oheň, v element pátý, povahy sice vodní, ovšem takové podstaty, jež přesahovala vše, co bylo dosud známo.

Přesahovala a nepřesahovala. Byla to sublimovaná transmutovaná voda. Generace učenců se po ní pídily. Co jiného byl alkahest, bájné univerzální rozpouštědlo, schopné vytahovat filozofickou síru z rostlin a minerálů! Byla to tinktura navracející život, o tom se Krobot přesvědčil z vlastní zkušenosti. Navíc byla schopna vlastního života, dokonce života rozumného, jelikož komunikovala v tom smyslu, že byla poslušná příkazů toho, kdo měl v ruce prostředek k ovládání. Meč.

Císařův meč. Panovník zemřel, stala se z něho mumie. Ale i on byl do značné míry zasvěcený do tajů Velkého díla. Experiment z podkroví Staronové školy ukázal velký rozdíl mezi stupněm zasvěcení císaře a rabbi Löwa. Když se zde Golem zrodil, nejprve ze vzdušné vody a pak z vody, kterou mu dodávala čeleď, nebyl rozdíl mezi nimi patrný. Ten se prokázal až poté, kdy Arzach, doufejme že dočasný Golemův pán, navedl svého sluhu, aby zabíjel.

Z císaře Golem vysál vodu, tedy životní sílu a vložil ji do sebe sama. Jenže rabbi Löw, co se s ním stalo? On se celý proměnil ve vodu, zprůhledněl. Splynul s Golemem, nebo si v něm ponechal vlastní podstatu?

To byla otázka, na kterou nedokázal Krobot odpovědět, avšak tušil, že v budoucnu, pokud ještě on sám nějakou budoucnost před sebou má, na ni narazí…

Najednou zpozorněl.

Na ulici bylo ticho.

Opatrně se vysoukal zpod svého strašlivého štítu. Pomaličku zvedl hlavu. Nikoho neviděl ani na jedné, ani na druhé straně ulice. Jistě to bylo nějaké znamení, ovšem Mistr vždycky Krobota nabádal k opatrnosti. Dokud si nejsi zcela jist, zdali je den nebo noc, zdali je horko, nebo mráz, zůstaň na místě, které znáš. Nepodnikej žádné kroky, jelikož nevíš, zda postupuješ, nebo ustupuješ, zdali klesáš, nebo stoupáš. Nehybnost někdy vede moudrého rychleji k cíli než prudké pohyby.

Mistr mě chrání, třebaže nežije, pomyslel si Krobot trpce a v tu chvíli se mu vrátil dar bolesti, ovšem ne bolesti fyzické. Kolem srdce měl balvan palčivého ledu a ten ho svíral a dusil. Opět ho napadlo, že transmutovaná voda, tento pátý element, který ho udržel při životě, by mohl za určitých podmínek přivést k životu i Mistra. Jenže za jakých? Potřeboval bych Rudolfův meč, uvažoval. A ještě chybí jedna maličkost – musel bych přemoci Golema, získat ho do svého područí.

Balvan ledu kolem srdce puknul.

Krobot se musel přemáhat, aby radostně nevyskočil. Nápad mu dal naději a naděje mu dodala sílu. Naštěstí nezkalila rozum a ten ho nabádal k opatrnosti.

Pak uslyšel volání a brzy na to se ozval divný praskavý zvuk. Zachvátilo ho divné tušení. Bez ohledu na opatrnost zvedl trup, podpíraje se rukama. Před sebou měl prázdnou ulici posetou troskami a mrtvolami. Potom se ohlédl.

Na druhé straně ulice hořelo.

Nebyl to lecjaký plamen. Připomínal to, co vidíme, když otevřeme dvířka pece, oheň sálavý, nenasytný, chtivý obsáhnout třeba celý svět, když mu to někdo dovolí.

Takový žár dokáže jen jediný zdroj, uvědomil si Krobot. Je to řecký oheň.

Mehmed III. vděčil za úspěch svého válečného tažení třem elementům, jak věděl každý, kdo byl jen trochu informován. Především to byla hanebná zrada křesťanských panovníků, žárlivých na schopnosti a úspěchy Rudolfa II., nejschopnějšího z korunovaných hlav. Všichni do jednoho se proti němu spikli, aby ho zničili. To byla snad hlavní příčina toho, proč byli nyní Turci v Praze.

Druhá příčina byla v Mehmedovi III. samotném. Byl zdatný panovník, vynikající stratég. Dobře pochopil význam české kotliny a bylo jasné už v okamžiku, kdy se obloukem vyhnul Vídni a zamířil třemi proudy na Brno, kam se rozhodl táhnout.

Třetím faktorem byla zbrojní převaha. Sultán dlouho připravoval tažení, které mělo změnit mapu Evropy a natrvalo přivést víru Mohamedovu na tento kontinent. Islám musel odejít ze Španělska, kde měl tak dlouho domovinu. Vrátí se do Evropy z druhé strany, z jihovýchodu. Však i do toho Španělska se dostane, až přijde ten správný čas. Součástí příprav bylo zbrojení. Nejlepší zbrojmistři odcházeli z Evropy do Cařihradu. Žádné jiné vojsko nemělo ve výzbroji děla tak přesná a schopná vystřelit tak daleko kule kamenné i kovové, tříštivé i zápalné. Turci děsili nepřítele vícehlavňovými děly i střelami spojenými řetězem. Dokázali zasypat protivníka železem i ohněm.

Právě ten poslední prostředek byl nejhorší. Na tureckém území vyvěrala ze země smrdutá břečka, od věků používaná k balzamování mrtvol. To, že hořela, patřilo k jejím mimořádně odporným vlastnostem. Arabští učenci se jí zabývali už od devátého století a objevovali její vlastnosti. Ovšem až v době nejnovější sultánovi učenci, a povídalo se, že mezi nimi bylo nemálo Evropanů, odchovanců Velkého díla, dokázali známými postupy Díla, tedy různými stupni destilace, vytvořit řecký oheň, který se stal snad nejhorší zbraní nasazenou proti křesťanským vojskům. Obrovské dmuchavky chrlily nekonečné proudy ohně. Zdánlivě samy vyhledávaly cíle a koho oheň polapil, nikdy ho nevydal. Jakmile na vojákově těle, byť to bylo kdekoli, ulpěl kousek té hořící hmoty, nebožák měl dny sečteny. Oheň ho stravoval, i když se ho druzi pokusili zachránit. Popáleniny byly vždycky tak strašlivé, že pro další boj byl muž nepoužitelný, třebaže snad i přežil.

Právě takový oheň se teď valil ulicí proti Krobotovi.

Nebyl čas na úvahy, proč se sultán rozhodl použít řecký oheň právě zde a právě teď, když bitva byla, zdálo se, dobojována. Krobota napadlo, že dobojována není, že možná ty vojenské zálohy generála Barbiana Belgioiosa vtrhly do Prahy a sultánovi generálové zde vytvářejí ohnivou přehradu, ovšem on sám, Krobot, byl ten poslední, kdo by mohl svými strategickými úvahami přispět k vítězství té či oné strany. Útěk byl jediné možné řešení, jak řeckému ohni čelit.

Zvedl se na nohy. Zapotácel se a udělal první krok.

V zádech cítil žár. Hukot nabýval na síle. Zvedl se horký vítr a nesl sebou pach páleného lidského masa.

Musím vpřed, poručil si Krobot. Jestli mám Mistra zachránit, musím se zmocnit meče a přemoci Golema. To všechno bude hračka, pokud se mi podaří utéct z výhně.

Na konci ulice se objevili turečtí vojáci. Běželi kamsi, ovšem když Krobota zahlédli, zastavili se. Jeden z nich zvedl ručnici a na Krobota zamířil.

Tak to je konec, pomyslil si Krobot.

Nepolevoval v úsilí. Kroky byly stále snazší. Dařilo se mu rozhýbat tělesnou schránku, a pokud by mu Bůh dopřál více času, dokázal by snad i běžet. Nesměl by tu ale být ten oheň. A nesměl by běžet vstříc olověné kouli.

Jeden z vojáků položil svému druhovi dlaň na hlaveň a sklopil mu ji. Něco mu říkal. Asi, že je to zbytečné toho chlapa střílet. Stejně nedoběhne. Oheň ho stráví.

Což byla kalkulace, která byla velmi správná, jak se záhy ukázalo.

Krobot doběhl k vojákům tak blízko, že dokázal rozeznat škleb výsměchu na jejich tvářích. Pak ale zvedli ruce před obličej a spěšně vykročili.

Pochopil, že se chrání před žárem, který se proti nim valí ulicí.

Vojáci utekli právě ve chvíli, kdy masa řeckého ohně Krobota zaplavila.

Bylo to zase tady, živel ho obklopoval, byl to čistý element, bujný a nenasytný. Na Krobotovi okamžitě vzplály šaty. Když si to uvědomil, hrábl do kapsy, aby zachránil kalíšek. Ten ho uchránil před vodním elementem Golema, jestlipak se mu to podaří i teď, kdy je tu hrozba z opačné strany světového prostoru? Pokud ano, zbývají už jen dva elementy. Vzduch, to je přirozené prostředí.

A země?

Do ní snad budu pohřben anebo s ní samovolně splynu, pokud mě oheň spálí na prach, uvědomil si Krobot.

Nespálí. Snad ten pátý element uvnitř mne samotného, snad kalíšek od záhadné markytánky, ať je to co je to, něco mě chrání!

S kalíškem v dlani tančil Krobot v plamenech. Hořící cáry oděvu i boty od něho odpadly. Jsem salamandr, ohnivý živočich, kterého spatřil Benvenuto Cellini jako malý hoch za přítomnosti svého otce a otec mu uštědřil obrovskou facku, aby chlapec nikdy na ten pohled nezapomněl. Nafackoval by starý Cellini svému synovi i teď, kdyby viděli Krobota tančit v plamenech? A on opravdu tančil jako rozumu zbavený, vyhledával místa, kde kotouče ohně vířily nejprudčeji, máchal rukama a cítil jenom příjemné teplo, jež mu uvolňovalo údy, takže se pohyboval volněji a vláčněji než kdykoli před tím.

Pak plameny opadly, stáhly se dozadu. Horký vzduch se před ním tetelil a za jeho clonou spatřil turecké vojáky, kteří tu stáli a civěli na něho s puškami a šavlemi v rukou. Úžas v jejich tvářích byl nelíčený. Spatřili před sebou něco, co ještě nikdy neviděli. Je třeba jim přiznat, že muž tančící bez úhony v plamenech by zamotal hlavu i bystřejším mozkům, než byly ty, jimiž je příroda obdařila.

Krobot si uvědomil, že je před nimi jakž takž v bezpečí, dokud je aspoň částečně v obětí plamenů. Couval tedy, ovšem tím jenom vojáky podráždil. Na každý jeho krok vzad odpověděli dvěma kroky vpřed. Horký vzduch jim křivil tváře. A protože to byli věru prostí lidé, na úžas z neznáma reagovali zuřivostí. Co nechápu, to zničím, tento vzorec chování je vrozen všem primitivům bez ohledu na místo zrození a stupeň vzdělání.

Horký vzduch a v něm se blížilo nové nebezpečí.

Je to zkouška, uvědomil si. Prošel jsem zkouškou vody a ohně, teď mě čeká vzduch a nakonec země. Už o tom uvažoval v souvislosti s kalíškem. Domníval se, že ho kalíšek chrání – jenže, co když je to naopak, co když na něho přivolává pohromy, aby ho vyzkoušel?

Nevěděl, jak se zachovat. Má kalíšek zahodit, anebo ho svírat ze všech sil, aby ho dál chránil, až se ho sultánovi vojáci zmocní? Po chvilce zjistil, že je rozhodnuto. Kalíšek, jak se zdálo, se mu připekl k dlani. I kdyby se ho rozhodl zahodit, neodlepil by se mu od kůže. Odevzdaně tedy vykročil vstříc přibíhajícím vojákům. Jestliže se ocitl

ve vleku událostí vyvolaných snad kalíškem, snad tou podivnou markytánkou, která mu ho věnovala, nevyhne se dalším zkouškám a musí důvěřovat sobě, nebo magickému vlivu té maličké nádobky. Jestliže zkouškou neprojde, zemře a bude na tom stejně jako ubohý Mistr.

Do značné míry tedy otupěl a choval se jako nezúčastněný divák zvěrstev, které na něm rozdivočelí vojáci prováděli. Zbili ho pažbami svých mušket i jílci mečů. Zase nic necítil a bití mu bylo vcelku lhostejné. Jejich síly byly chabé ve srovnání s objetím vodního Golema. Nakonec ho vytáhli na hák zaseknutý pod žebro. Jejich vztek neznal mezí, když viděli, že ani tohle strašné mučení na něho nemá vliv. Visel netečně, jako když někdo pověsí starý kabát na věšák v přístěnku za dveřmi. Tohle je ta zkouška vzduchem, říkal si Krobot. Ne moc obtížná, takřka nudná. Nepěkná bude zkouška zemí. To už věděl, že ho čeká, a taky ano, odvlekli ho na nedaleký židovský hřbitov a hodili ho do čerstvě vykopaného hrobu, který tam našli. Stulený do klubíčka, do podobné polohy, v jakém děti v lůně matčině očekávají příchod na svět, ruku s kalíškem přitisknutou na hrudi, vnímal Krobot, jak na něho dopadají hroudy. Zavřel oči. Vše, co se kolem něho dělo, mu připadalo jako sen. Ty přicházejí a odcházejí, po probuzení si některé pamatujeme, většinu zapomeneme. Usnu nadobro, nebo se probudím, co na tom záleží, uvažoval Krobot, zatímco ho Turci pohřbívali zaživa, vzrušení, rozčílení a taky spokojení, že jim zmizí z povrchu zemského znepokojivý jev, tedy chlap, kterého nelze žádným prostředkem zničit.

6.

V podivném stavu mezi bděním a spánkem, nebo spíš mezi životem a smrtí, ztratil Krobot ponětí o času. Uvědomoval si, že nepřestal existovat, a to pokládal za velké vítězství, celkem oprávněně vzhledem ke zkoušce čtyřmi elementy, jíž prošel. Je-li toto zkouška, a že to byla zkouška si byl jist, další průběh záleží na examinátorovi, na tom neznámém, kdo si ji vymyslel. Jistě to neudělal jen tak a sledoval tím nějaký cíl. V tomto stavu naprosté bezmocnosti tedy Krobotovi nezbylo nic jiného než trpně čekat, zda něco dalšího nastane, a pokud ano, tak co to bude.

Z podivného stavu odevzdané neurčitosti ho vytrhl šramot. Chvilku naslouchal a brzy pochopil, co ty rytmické zvuky znamenají. Někdo odhazuje hlínu a pokouší se k němu prokopat. Zkouška končí, pomyslil si s uspokojením.

Neznámý pracoval ve svižném tempu, bez únavy. Krobot brzy ucítil, jak se mu hlína na prsou chvěje, pak ji dokázal nadzvednout. Pohnul rukou, vystrčil ji z hrobu ven. Někdo ho za ni popadl a pomáhal mu vstát.

Příval vzduchu ho zasáhl do obličeje a nadýchl se tak hluboce, div mu nepraskly plíce. Zamotala se mu hlava, jako kdyby se napil silného vína. Pocit rozkoše byl o to silnější, že ve vzduchu ucítil levanduli.

Díval se vzhůru. Nebe bylo rudé požárem. Nad ním se tyčila temná postava.

„Přinesla jsem ti šaty,“ uslyšel šepot.

„Lucie…“ zašeptal.

Byla to ona. Zachránila ho, nebo ho naopak zapletla do nesnází přesahujících veškerý pomysl? To ukáže budoucnost.

Měkký balíček mu dopadl k nohám. Trochu se ostýchal, jednak proto, že stál před dívkou nahý, jednak proto, že byl špinavý a měl se teď oblékat do oděvu, který ještě voněl mýdlem.

„Ještě boty,“ řekla věcně. „Pospěš si. Nemůžeme tu dlouho zůstat.“

Rychle tedy na sebe navlékl šaty, kalhoty z hrubě tkaného plátna a halenu se širokými rukávy, na dvou místech opatřenou tkalouny, aby se dala na hrudi zavázat. Škorně mu byly trochu velké.

„Stáhla jsem je z mrtvoly,“ podotkla. „Nevadí ti to?“

„Co by mělo vadit člověku čerstvě vykopanému z hrobu?“ odpověděl otázkou.

„Mám ráda lidi, kteří dovedou být veselí, i když je někdo zaživa pohřbí.“

„Poznala jsi jich hodně?“

V tu chvíli byl už z hrobu venku a stál vedle ní. Záře požáru se jí odrážela v očích. „Není čas na otázky.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil. „Mám jich tolik, že bychom tu museli zůstat do zimy.“

Stručně navrhla další postup. Nejdříve se dostanou k řece. Pokusí se najít nějakou lodici, aby se přepravili na druhý břeh. Ten je pořád ještě v rukou císařských. Turci ovládli obě Města pražská, ale na druhou stranu se ještě nedostali.

Krobot se domníval, že se Lucie bojí Turků.

„Ti jsou neškodní. Sultán jim dal město na tři dny. Jak se tu chovají jsi zažil taky.“

„Něco jsem viděl,“ připustil Krobot.

„Je to součást plánu. Generál Barbiano Belgioioso chystá na ráno vpád do města. Proto držel tak velké vojsko nahoře u Bílé Hory.“

„Oslabil obranu proti Špitálskému poli?“ ptal se Krobot.

„Právě tak. Usmyslil si, že udělá z Prahy velikou past.“

„Jenže ta návnada je příliš cenná, řekl bych.“

„Tak se na ni díváš ty, žák Mistra Keplera.“

„Co tím chceš říct?“

„Jsi protestant?“ zeptala se.

„Jsem křesťan,“ odpověděl neurčitě. Zatímco si povídali, plížili se podle stěn k řece. Slyšeli opilý křik, a také dávení nebo dokonce pochrupování těch, kdo podlehli opilosti a usnuli. Nikde žádné výkřiky zoufalství, nářek znásilňovaných žen…

Na to už neměli sultánovi vojáci sílu. Ráno nebudou mít sílu na bojování. Dobře to italský generál vymyslel. Jen ta cena byla opravdu příliš vysoká.

„Generál Belgioioso patří ke katolické klice. Nenávidí Prahu, protože je kališnická, luteránská a židovská. Sultán to luteránské hnízdo obrátí vzhůru nohama a pustí mu žilou. Až generál zvítězí, bude to katolické vítězství. Všechny patenty o vzájemné rovnosti víry budou k smíchu. Dovedu si představit, že generál začne vyšetřovat, jak se Turek do města vůbec dostal. Praha je přece nedobytná a nikdo se do ní nikdy nedostal, leda zradou,“ říkala Lucie. „Svalí vinu na protestanty. Chytře to vymyslel.“

Pozoroval ji, jak postupuje tmou. Chovala se jako divoká kočka na lovu. Následoval ji v plné důvěře, že se lépe vyzná v téhle části města než on. Do Prahy přišel před třemi lety z Prachatic a blíže poznal jen okolí Hradu a část Židovského Města, které občas s Mistrem navštěvovali, když si Mistr chtěl popovídat se zdejším veleučeným rabínem. S tím rabínem, který teď už nežil.

Nebo snad ano?

Události, jež v posledních hodinách prožil, byly tak šílené, že by se už ničemu nedivil.

„Kdo jsi?“ zeptal se náhle.

Už byli blízko řeky. Cítil její chladnou páchnoucí přítomnost. Lucie se k němu obrátila. „Jak to myslíš?“

„Mluvíš jako důstojník. Nebo státní úředník. Jsi přece jenom obyčejná markytánka.“ Zasmála se.

„Znám hodně důstojníků a poslouchám, co si povídají. Myslíš, že jsem hloupá jenom proto, že prodávám vojákům kořalku?“

„Jak to, že jsi mě našla?“

„Po městě se povídalo o čarodějovi, kterého chytli a pověsili na hák, a protože nechtěl umřít, zaživa ho zahrabali na židovském hřbitově. Máme tady svoje zvědy, rozumíš? Belgioioso nenechává nic na náhodě. Takže mě napadlo, že bys to mohl být ty.“

„Jak tě napadlo, že to jsem já?“

Chvilku mlčela a pak pohodila hlavou.

„Strašný chlap! Jiný by byl rád, kdyby ho ženská zachránila z hrobu, a on ne, ani nepoděkuje a jenom se pitomě vyptává. Že já tě tam nenechala!“

Mávla rukou a popoběhla kupředu. Musel přidat do kroku, aby jí stačil. „Nechtěl jsem tě urazit.“

„Nechtěl, a podařilo se ti to. Jsme u řeky. Hledej loďku. Když ji najdeš, možná ti odpustím.“

Nakonec to dopadlo ještě jinak. Loďku našla ona a stejně mu odpustila. To poznal podle toho, že když nastupoval, loďka se zhoupla a on ztratil rovnováhu a spadl – šikovně nebo nešikovně, podle toho, jak se to vezme, spadl totiž Lucii do náruče – a ta ho stiskla a dlouze políbila.

„Už rozumíš, proč jsem tě našla a vyhrabala z té jámy?“ zeptala se měkce.

„Rozumím, nerozumím… Vždyť jsi mě viděla jenom jednou!“

„Neměla jsem tě spatřit nikdy,“ řekla zase tím tónem jako prve. „Že já tě nenechala být! Mohla jsem mít pokoj. Myslíš, že mi bylo špatně? Obchody se dobře hýbaly. Vojáci půjdou zítra ráno do útoku a před tím kořalka teče proudem. Mohla jsem pěkně vydělat. Místo toho s tebou tady ztrácím čas…“

Vztekala se a rozhoupala tím lodičku.

„Nech toho. Já se jen zeptal.“

„Tak se neptej,“ dupla a ozvalo se třesknutí a šplíchnutí.

„Ty jsi prorazila dno!“

„Vypadá to tak,“ přisvědčila. „Rychle, musíme se dostat na druhou stranu!“ Zabrala jedním veslem a Krobot se opřel o druhé. Šlo to ztuha a čím dál hůř, jak loďka do sebe nabírala vodu. Když byli na pár sáhů od bahnitého břehu, loďka se potopila. Ani jeden, ani druhý nebyli velcí plavci, takže se dostali na břeh jen za cenu velké námahy. Vylezli zadýchaní a šťastní, že se jim to podařilo.

„Kvůli tobě jsme tam málem zůstali,“ řekla mu.

„To ty jsi dupala a vztekala se…“

„Pojď ke mně a zahřej mě…“ vztáhla k němu ruce – a on poslechl a v příštích chvílích měl podstoupit první lekci v umění, o kterém neměl ještě tušení. Jak také by se mu mohl v zatuchlé pracovně Mistra Keplera naučit. A snad proto, že jim byla zima, dali do milování hodně úsilí, a zachumlaní do sebe usnuli, když bylo po všem.

Probudilo je až slunce a vřískání trubek.

Byli zalezlí v rákosí nedaleko ústí Čertovky. Ze skrýše spatřili císařské soldáty, jak se přepravují přes řeku na prámech zrobených z prken prázdných soudků a nafouknutých měchuřin. Hladina Vltavy byla v krátké chvíli plná lodic, obsazených zarputile pádlujícími knechty. Krobot s Lucií bez dechu čekali, kdy se ozve jekot sultánových bojovníků a kdy ze staroměstské strany padnou výstřely. Tam ale bylo ticho a utichly i trubky na malostranském břehu. Někoho zřejmě napadlo, že když Turek při útoku spí, není dobré ho budit.

Ať ho probudí bodnutí meče do břicha.

Přepad to byl rychlý a účinný. Bylo vidět, že vojáci se soustřeďují na předmostí Kamenného mostu. Tam rychle přemohli to, co se snad mohlo nazývat posádkou, kdyby to nebylo tak opilé a ospalé, a otevřeli bránu Staroměstské věže. Vzápětí po dlažbě Kamenného mostu zabubnovala kopyta. Belgioioso nasadil jízdu. Jedna rota kyrysníků a arkebuzírů za druhou se valila do města obsazeného Turky. Vojáci měli svoje brnění vyleštěné, takže rodící se slunce se mohlo v jejich zbroji shlížet v plné kráse. Trojúhelníkové vlaječky na dlouhých píkách v rukou kornetů vesele vlály v čerstvém povětří. Palné zbraně měli jezdci připravené v holstrech i v závěsech na prsou. Skoro všichni však už tasili. Čekalo je ne zcela obvyklé bojování. Budou čistit město od tureckých krys, polapených do pasti, kam se nechali nalákat a otrávit dvěma jedy. Jedním byl chlast, druhým smilstvo.

„Tak jest dobře,“ chválila vývoj situace Lucie.

Sluníčko rychle stoupalo a pěkně hřálo. Šaty měli ještě vlhké, rychle jim však schly. Krobot se díval do budoucna s důvěrou. Bitva, jak to tak vypadalo, je už předem rozhodnutá. Belgioioso těch vojáků nasadil snad tisíc, snad dva. Proudy jezdců se valily do města, ze kterého se ještě neozývala žádná střelba. Císařští jezdci zřejmě projížděli ulicemi a nemilosrdně kosili šavlemi vše, co se hnulo a mělo turban na hlavě. Dalo se čekat, že děkovná mše za vítězství se bude konat v Týnském chrámu už toto poledne.

„Poběž! Vystoupíme nahoru, abychom lépe viděli,“ pobídla Krobota Lucie a jak měla ve zvyku, nečekala a konala. Rozběhla se podle vody k místu zvanému Klárov, tam, kde říčka Brusnice vtéká do Vltavy. Krobot už byl hodně udýchaný, když doběhli k městské bráně. Samotného by ho asi vojáci nepustili dál, ovšem Lucii znali, a tak se oba poutníci dostali z města ven a netrvalo dlouho a vyšplhali na vysokou skálu nad řekou, odkud byl nádherný výhled do náruče Matky měst.

A odtud spatřili to, čeho se Lucie obávala – jak později přiznala.

Z ulic města, kde měli císařští jezdci rubat oblouzněné Turky, se pořád ještě neozývala žádná střelba. Dlouho bylo ticho, znepokojivé, jako ticho márnice v podvečer morového dne. Pak se ozýval nářek, výkřiky zděšení splývaly do jednolitého lamentóza a pak už bylo vidět vojáky, všechny bez koní, jak vybíhají na svažité břehy řeky.

Lucie, která až dosud seděla na pařezu, vstala.

Nad střechami staroměstských domů se cosi tyčilo, jakási lesklá hora. Valilo se to přes střechy vpřed, pomalu, asi jako když kyne těsto.

„Golem…“ zašeptal Krobot.

Obrovská hora oživlé vody se pomalu sunula k řece. Z místa, odkud pozorovali Staré Město, neviděli, co se děje v ulicích. Jenom si mohli domýšlet, že vodní obr má svoje chapadla i v těch nejužších uličkách a císařské vojáky jimi nemilosrdně zasahuje.

Domněnka se měla brzy potvrdit. Golem se přesunul až na samotný okraj městské zástavby a teď už jeho chapadla byla jasně vidět. Obr vypadal od pasu nahoru jako velmi hrubá lidská postava, s rukama a kulatou hlavou, s trupem vyčnívajícím nad střechy. Od pasu dolů pak byla spleť lesklých útvarů, podobných kořenům starého stromu. V těch zdánlivě jemných vláknech musela být obrovská síla. Golem jimi honil prchající bojovníky a koho trefil, srazil k zemi jedinou ranou. V ulicích musel být neslýchané krutý masakr. Na nějaké přesné počty nebylo pomyšlení, ale už takto hrubým odhadem posouzeno bylo jasné, že se na břeh řeky uchýlila snad jen desetina těch, kdo před chvílí tak slavně vtáhli do města okupovaného poloopilými mátohami.

A ta desetina se teď nechává velmi neslavně deptat a tepat a ubíjet nemilosrdně švihajícími bičišti oživlé vody. Vojáci zoufale křičeli, ani ne tak ze strachu před smrtí jako z hrůzy z neznámého. Na zabíjení byli zvyklí, smrt rozdávali a byli připraveni ji přijmout. Nepřáli si zemřít, ovšem čekali, že smrt přijít může a přinese ji olověná kule nebo ostří zakřivené turecké šavle.

Jednoho po druhém ubíjely vodní biče.

„Golem,“ opakovala po Krobotovi Lucie. „Stalo se to, co jsem si nepřála.“

„Nepřála? Jak to myslíš?“ nechápal Krobot.

„Nemůžeš tomu rozumět.“

„Golema se zmocnil Arzach,“ pokračoval Krobot. „To on ho ovládá a žene proti nám.“

„Já vím,“ přisvědčila. „Přitom to mělo být naopak…“

„Jak?“

„Směli jste ho oživit proto, aby zastavil Turky. Spolu s nimi Arzacha, hlavně jeho.“

„Asi by se to podařilo,“ breptal zmatený Krobot, který už vůbec nechápal, kdo vlastně Lucie je a co chce, jen to mu bylo jasné, že to není žádná obyčejná markytánka, třebaže ještě před chvílí žertovala u brány s vojáky a nechávala se plácat po zadku. „Určitě by se to povedlo, jenže byl moc těžký a propadl se a spolu s ním se propadl i meč a toho se zmocnil Arzach.“

„Třesky plesky,“ přerušila ho Lucie. „Podívej, vstupuje do vody.“

„Ta ho posílí.“

„To se ví, že ho posílí,“ vykřikla zase vztekle. „Natáhne do sebe vodu z celé řeky a bude postupovat dál, k Mělníku, a poroste, až bude jako hora, až bude jako celé pohoří. Přitom…“

„Co, přitom?“

„To je jen začátek. Jen to nejmenší, co může Evropu potkat.“

„Už vstupuje do vody!“ křičel Krobot. Oči upíral na vodní příšeru a jen okrajově vnímal Lucii. Děsil ho její nepřirozený klid.

„Naštěstí jsem pomyslela i na tuhle možnost a vytvořila jsem pojistku,“ řekla trochu zasněně. Ten tón ho zaujal a obrátil se k ní.

„Jakou pojistku?“ podivil se.

Přistoupila k němu a pohladila ho levou rukou po tváři.

„Ty jsi ta pojistka,“ řekla. Pravou rukou sáhla k opasku, vytáhla dýku s dvacetipalcovým ostřím, napřáhla ruku a vrazila čepel Krobotovi neschopnému pohybu rovnou do srdce.

Vykřikl.

Stála před ním a usmívala se.

„Kdepak máš kalíšek, který jsem ti dala, Krobote?“

Kalíšek… Ten ho zachránil, když ho Golem do sebe pojal a chránil ho před ohněm, neopustil ho při zkoušce vzduchem a doprovodil ho i do hrobu, kde podstoupil zkoušku čtvrtým elementem.

Kdepak mám kalíšek, opakoval si její otázku.

Vybavil si pohled na ni, jak na ni vzhlížel a vdechoval její levandulovou vůni. Ano, na kalíšek zapomněl, zůstal asi v hrobě.

„Byl bys příliš dokonalý, kdybys ho neztratil. Já ho z hrobu vytáhla. Tady je. Vidíš? Prohlédni si ho.“

Nastrčila mu kalíšek, který vylovila z kapsy kazajky, přímo před oči. Zřejmě ho umyla a usušila a také vyleštila, jeho vnitřek byl hladký jako povrch toho nejlepšího zrcadla. Jen na jednom místě měl nějaké škrábance nebo dokonce puklinu.

Zvláštní tvar…

Je to písmeno, pochopil Krobot, je to litera Zayin, tajemná značka, symbolizující znak i světelný odraz.

Popadla jílec dýky, která mu vězela v hrudi a vytrhla ji ven. Necítil nic. Z rány se vyřinula jediná velká krůpěj krve. Lucie přistrčila k ráně kalíšek a počkala, až krůpěj skane dovnitř. Čepel dýky byla čistá. Lucie zbraň odhodila, jako by to bylo něco uchystaného na jedno použití. Už nikdy ji nebude potřebovat.

„Jestliže stín svým hrotem pronikne na Zemi, jak se často děje, vrháme se i my spolčenými houfy na Zemi,“ připomněl si text Keplerova Somnia. Díval se do nitra kalíšku. Jeho krev tam spočívala na dně, podobná krůpěji rosy. Nebo spíš připomínala částečku rtuti, toho zvláštního kovu, který je přítomen v tolika aktech Velkého díla a bez něhož nelze ani pomyslet na výrobu alchymického zlata. Hrot temné čepele mu pronikl do srdce. Jaké houfy do něho přivedl? Co se stalo s jeho krví? Ať vypadala jako rtuť, anebo dokonce jako drahý kámen, dohladka opracovaný rubín, rozhodně se nechovala jako ona kapalina, oživující obyčejné smrtelníky.

Ty, kteří teď hynuli po desítkách na druhé straně Vltavy, pobíjeni nemilosrdnými bičišti oživlé vody.

„Musela jsem vytvořit pojistku,“ opakovala Lucie tiše. „Bylo žádoucí, aby Arzach nabyl na síle. Jen proto směli Turci přijít až sem. Golem je měl zastavit, to byl jeho úkol. Že se ho zmocnili, to je nešťastné. Nanejvýš nešťastné.“

Mluvila jako někdo, kdo je pevně přesvědčený o své pravdě.

„Jenom ty ho zastavíš, Krobote. Prošel jsi čtverou zkouškou a stojíš Arzachovi na roveň, pokud mu dokonce nejsi nadřazený. On má víc znalostí a zkušeností, jenže na nich tolik nezáleží. Znalosti a zkušenosti přijdou s věkem. A věk,“ usmála se, „ten nic neznamená.“

Opět se podíval do kalíšku.

Ten podivně opracovaný rubín byl nadále na jeho dně, ovšem stěny pozbyly lesku. Zmatněly, začaly se rosit, přesně tak, jak se rosila čepel císařova meče, když vězela v hrudi hliněného panáka v podkroví Staronové školy.

Vážně se na Lucii podíval.

„Stihneme to?“

„Už jsme to stihli,“ usmála se a obrátila kalíšek dnem vzhůru.

Vykřikl. Napadlo ho, že se Lucie pomátla. Tekutina v kalíšku, ta samozřejmě pocházela z jeho krve, ale ve skutečností měla s krví tak málo společného, jako měl Arzachův Golem s obyčejnou vodou. Byla to tekutina odjinud, jak o tom psali dávní mudrcové, když upozorňovali, že to, co je dole, je jako to, co je nahoře, přičemž dole je tento pomíjivý svět stínů. Je řízen světem nahoře, světem zdola neviditelným a nedosažitelným. Jen občas se podaří do něho nahlédnout, a jen vyvolení dokážou stáhnout ze světa nahoře trochu té materie, která ani materií není, je možno ji nazvat jakkoli a nebude to mít žádný význam, protože podstata čehokoli, co je nahoře, se vymyká běžnému názvosloví. Pokládal tedy za zázrak, že se podařilo v kalíšku uchovat krůpěj čehosi nepopsatelného a nepochopitelného. Tušil, že ta krůpěj je něco jako sémě, z něhož vyroste protivník Golema, který řádil dole u řeky a vraždil poslední zbytky oddílů generála Belgioiosa.

Vrhl se na kolena a tápal v trávě v zoufale snaze omočit si prsty ve zbytcích té kouzelné kapaliny, tak nesmyslně promrhané dívčinou neopatrností.

Nad hlavou mu zněl její smích a z dálky, od řeky, doléhal nářek pobíjených.

Tráva mu šustila mezi prsty.

Zpozorněl.

Dělo se něco divného. Stvoly, jichž se dotýkal, se lámaly a drolily na prach, jako by to byl popel ve tvaru travních výhonků. Tráva rychle ztrácela barvu, tmavla, pak hnědla a šedla, až dokonce zbělela, právě tak, jak se to popisuje ve starých spisech pojednávajících o Velkém díle a o výrobě Kamene mudrců. Vzhlédl k Lucii. Stála zády k slunci, takže viděl jen obrys její postavy. Paprsky jí prozařovaly vlasy. Zdálo se mu to, anebo to byla pravda, že má kolem hlavy i záři jiného druhu, že jí z hlavy vycházejí proudy namodralého světla?

Rychle sklonil hlavu a opět zatápal dlaněmi.

Země se otřásla. Opodál zarachotil uvolněný kámen.

„Přichází On. Ze země zrozený,“ řekla tiše Lucie. „Ze země oplodněné vodou, přichází obklopen vzduchem a ohněm.“

Sotva dořekla, tráva a křoviny kolem nich vzplály. Oheň se šířil úžasnou rychlostí. Vzdaloval se od nich, jako by ho odpuzoval vzdušný vír, který kolem nich kroužil. Krobot vstal a Lucie se mu přitiskla k boku. Větrný vír svištěl v okruhu deseti, patnácti sáhů a rychle zvětšoval svůj poloměr. Za jeho hranicí šlehaly plameny. Pláň byla holá, pokrytá políčky chudých nájemců půdy, kteří se tu lopotili ve prospěch holešovického panství. Zvon na věži nedalekého kostela svatého Klimenta se rozezněl, aby lidi vyburcoval k zápasu s ohnivým živlem. Jeho zvuk zanikl v rachotu pukající skály.

V prvním popudu chtěl Krobot utéct. Stál s Lucií na samém okraji skály a pod nimi byl sráz jistě padesát sáhů vysoký. Dívka ho objala.

„Důvěřuj…“ křikla do burácení valících se balvanů. „Jsi jeho pán.“

Skála se rozlomila a oba zůstali na vrcholu skalní jehly, která se kývala jako obrovský stvol zmítaný vichrem. Byla to otázka dvou, tří úderů srdce, kratičké časové prodlevy, kdy se skála přelomí vejpůl a oba se zřítí do hlubiny, z níž stoupala oblaka prachu.

Brzy se s tebou setkám, Mistře, oslovil v duchu Krobot svého učitele. Bylo to předčasné loučení se životem.

Zdola vyrazila mračna prachu. Krobotovi blesklo hlavou, že teď teprve nastává konec, ovšem ten dojem trval jen chviličku. Mračna se vzápětí rozervala a rozptýlila a užaslý Krobot spatřil hladinu rubínově červené vody, která k nim stoupala. Po několika dalších okamžicích, když vítr rozehnal prašná oblaka, uviděl i Vltavu pod sebou. Její hladina klesala a v tu chvíli Krobot pochopil, že to, co k nim stoupá, je nový Golem, jemuž dala život krůpěj jeho krve.

Skalní jehla, na jejímž vrcholu stáli, se přelomila a propadla se jim pod nohama. Krobot nepustil Lucii, bezděčným pohybem si ji stáhl k sobě, aby ji chránil, zcela nesmyslně, protože proti zběsilému záchvatu čtyř živlů nemohl dělat vůbec nic.

Jen důvěřovat, připomněl si její poslední slova.

Nepropadli se hluboko, snad jen jeden, dva sáhy, a už tu byla stoupající hladina. Spadli na ni jako na hladkou pružnou blánu. Byla příjemně vlahá, a když se jí Krobot dotkl dlaní, připomněla mu hebkost matčiny tváře. Užasle se otočil k Lucii.

„Ty jsi to věděla?“

„Tušila jsem to,“ řekla.

Rudý Golem vystupoval ze skály. I on byl vodní podstaty, vytáhl vodu ze širokého okolí, ze všech rostlin, vysál vodu z půdy, a aby doplnil svoje tělo do monumentální velikosti, čerpal ji nyní i z Vltavy.

Bílý Golem na protější straně řeky si všiml, jaký to protivník proti němu povstal. Okamžitě se přestal starat o poslední nešťastníky, o císařské vojáky, kteří se plazili po nábřeží ve snaze najít nějaký úkryt před smrtícími vodními biči, a spojil svoje chapadla do několika proudů a vyrazil jimi k řece, aby doplnil svoje tělo.

Jenže Rudý Golem byl rychlejší.

Vyrazil jedním rubínově rudým proudem vpravo a jediným rázem smetl mostecké věže Menšího Města pražského tak, že zatarasila oblouky Kamenného mostu a voda přestala protékat korytem! Tu, která zde ještě zbyla, nasál do sebe Rudý Golem a Krobot s Lucií pocítili, že obr zase narostl.

Z druhé strany se ozvalo hluboké zaburácení.

Bílý Golem se stáhl od řeky a Rudý proti němu vykročil. Ovšem Bílý se nehodlal vzdát. Nad jeho obrovskou masou se najednou cosi objevilo. Byla to jedna z věží Týnského chrámu! Obr ji uchopil, obklopil ji vodní masou, vytrhl ze základů a teď jí švihl jako velikým kyjem. Věž letěla vzduchem a Krobot s Lucií viděli i na tu dálku, jak se z ní sypou lidé, mávající ve vzduchu rukama a nohama. Jejich zoufalý křik nebyl slyšet. Rudý Golem se pokusil úder zastavit a vyrazil silným chapadlem vpřed. Dvě vodní masy, rudá a bílá, na sebe narazily. Úder se přenesl do celého těla Rudého a vyhodil Krobota i Lucii z jejich pohodlného místečka, jakési mělké prohlubně na temeni obra. Letěli, klouzali a padali po oblém svahu. Bojiště ztratili z dohledu.

Jejich pád netrval dlouho a bez úhony přistáli v sutinách zhrouceného kopce.

Bylo to měkké přistání. Země, zbavená veškerých částeček vody, byla jakoby načechraná, prostoupená jemným popelem. Krobot si stačil všimnout, že země nemá žádnou vůni – tu jí dodává všudypřítomná voda, jenže veškerou vodu do sebe natáhl rudý obr.

Dopadli a hned nasadili všechny síly na to, aby se dostali z dosahu Rudého.

Toho zaměstnával boj a jistě se nestaral o dva mravenečky, hemžící se za jeho zády, pokud se tak dala nazvat stěna dvě stě sáhů široká a jistě i stejně vysoká. Krobot si připomínal dívčina slova, že je pánem Rudého Golema, a být pánem znamená, že by mu mohl poroučet. Ta myšlenka mu přišla směšná v tom postavení, v jakém se ocitli.

Naštěstí pro ně Rudý Golem postupoval, takže ona dvě stě sáhů široká masa se od nich vzdalovala. Zamířili k průrvě mezi skalami, a když jí proklouzli, měli před sebou řečiště Brusnice. Voda tu zurčela stejně vesele, jak byla navyklá od stvoření světa, a vůbec jí nevadilo, že nesplývá s velebným proudem řeky: opodál přehrazovalo řečiště jedno z četných Golemových ramen a obr zde v klidu doplňoval svoje tělo i z tohoto svěžího zdroje.

Hradby, které tu sestupovaly až k řece, byly obsypané lidmi, kteří odsud pozorovali divadlo, jaké ještě nikdy žádný člověk neměl příležitost sledovat.

„Ti lidé by měli jít pryč,“ řekl Krobot. Připomínal si snadnost, s jakou oba obři ničili pyšné kamenné stavby, a zároveň si uvědomoval jejich naprostou lhostejnost k ceně lidského života. Před očima měl pořád ten obraz maličkých mravenců sypajících se z utržené věže Týnského chrámu jako drobečky z kornoutu.

„Hodně lidí zemře,“ řekla Lucie vážně. „Pokusíme se nebýt mezi nimi.“

Ukázala na cestu podél Brusnice. Zamýšlela se vrátit nahoru, obejít hradby až ke Strahovské bráně a odtud po silnici někam k Břevnovu, kde měl ležení pluk Belgioiosův. „Tam budeme v bezpečí,“ ujišťovala ho. „Nestarej se, kde hlavu složit. Mám svůj vozík, k němu dva koníky. Se mnou se neztratíš. Půjdeme kraj světa a budeme šťastni.“

Slova k němu doléhala jako z obrovské dálky. Připadala mu neskutečná, jako kdyby dívka odříkávala text nějaké hry pro pimprlové divadlo. „Lucie, přece neodejdu…“

„Dvě síly se utkaly,“ řekla mu. „Nemůžeme do zápasu zasáhnout. Ten leda tak zasáhne nás dva. Proč se zařadit mezi mrtvé?“

„Řekla jsi, že jsem jeho pán,“

„Dal jsi mu život, a tím tvoje role skončila.“

„Moje role?“ začal se hněvat. „Kdo mi ji udělil?“

„Jeden Golem je příliš silný. Proto je třeba dvou Golemů, aby jeden zničil druhého.“

„Vyhánění ďábla Belzebubem?“

„Nazvi to, jak chceš.“

„Kdo jsi?“ opakoval naléhavě.

„Mám tě ráda, Krobote. Co bys chtěl vědět víc? To je přece to nejdůležitější. Udělala jsem pro tebe málo? Copak jsem to nebyla já, kdo tě doslova vyhrabal z hrobu?“

„Nejsem si teď jistý, zdali nejsi ten, kdo mě do něho dostal.“

Z dálky zazníval rachot bortícího se zdiva. Kdyby se ohlédl, viděl by jen oblé tvary Rudého Golema. Asi je zase o nějaký ten sáh vyšší. Bílý Golem sice přehradil řečiště, jenže Kamenný most nemohl zadržovat vodu na věčné časy. Ta stoupala a dříve či později se provalí. Kamenný most se zřítí. Škoda té krásné stavby, kterou zbudoval s takovou péčí císař Karel.

Sevřelo se mu srdce nad tou zkázou a nejvíc si zoufal při pomyšlení na lidi, kteří při boji dvou titánů přijdou o život.

Ti lidé pořád ještě netuší, co se děje, že se do sebe pustily dvě síly z jiného světa. Síly, které sem pronikly maličkými otvory.

Jeden byl ten, který vznikl kolem jílce meče vraženého do hrudi hliněného muže v podkroví Staronové školy.

Druhý vznikl v jeho hrudi, když ho tam bodla žena, která tu stojí před ním a vybízí ho, aby opustil svoje město a odešel od lidí v něm.

Aby odešel od své odpovědnosti.

Tohle by mi Mistr nikdy neodpustil. Ten Mistr, který teď leží nebohý v ledové místnosti nahoře na Hradě.

„Nejsi nesmrtelný,“ řekla mu měkce. „To, že jsi prošel zkouškami, neznamená, že se ti nemůže nic stát.“

„To je o důvod víc,“ vyhrkl, „abych šel a pokusil se zabránit zkáze.“

„Zemřeš, Krobote,“ odpověděla vážně.

„Ano, je to možné. Pokud ano, nebude to v hanbě, to je jisté,“ řekl, otočil se a pomalu šel po pěšině podél Brusnice, k obrovskému šarlatovému rameni, které z něho čerpalo vodu. Díval se na ně a říkal si: jestlipak pochopíš, že jsem tvůj pán?

7.

Chvění země provázené rachotem přimělo Krobota ke spěchu. Zadýchaný doběhl k šarlatovému ramenu. Hleděl vzhůru na rudý svah, který příkře stoupal a nahoře se zaobloval, takže z místa, kde stál, nebylo možné odhadnout, jak je v této chvíli Rudý Golem vysoký. Dotkl se dlaněmi jeho hladkého povrchu. Ucítil živočišné zachvění. Vnímal ho ten tvor? Zdálo se mu, že ano. Zkusmo zatápal špičkou pravé nohy a tušení ho nezklamalo. Špička se mohla opřít o výstupek, který se z povrchu vysunul.

„Děkuju, Goleme,“ zašeptal Krobot.

Pomalu stoupal. Výstup nebral konce, třebaže se Krobot dostal už hodně vysoko. Když se díval vpravo, viděl, že je na úrovni hradeb Menšího Města. Ty teď byly pusté, zvědavci zmizeli. Po krátké chvíli pochopil, co je vyhnalo z jejich pozorovatelny. Dostal se totiž tak vysoko, že viděl i místa, ve kterých se hradby dotýkaly Vltavy. Vplývaly zde do složité soustavy opevněných domů a dvorců. To vše bylo teď pryč, rozdrceno a pohřbeno obrovským rudým ramenem. Krobot pochopil, co se stalo. Rudý Golem vysunul paži proti proudu řeky, aby se dostal k vodě a mohl z ní čerpat další sílu, hmotu nezbytnou k výstavbě svého těla.

Udělal to i ten druhý? Počínal si stejně Bílý Golem ovládaný Arzachem? Oba měli stejný zájem dostat se k vodě. A pokud o ni soupeřili, nutně se snažili dostat se co nejvýš.

Výstup byl stále snazší, protože svah už nebyl tak příkrý jako dole, u země. Krobot vystoupal až na pravé rameno Rudého Golema. Vlevo od něho čněla skoro kolmá stěna. To byla Golemova hlava. Naproti přes vyschlé řečiště Vltavy viděl nad staroměstskými střechami druhého netvora. Nad střechami? Byla to zbořeniště táhnoucí se na míle daleko podél břehu zbroceného krví ubitých lidí. A nebyli to jen císařští vojáci. Krev vytékala z trosek a odtud, z výšky, bylo dobře slyšet sténání a naříkání. Lhostejná příšera se teď starala jen o jediné: stejně jako její rudý protivník se snažila dosáhnout vody.

Z výšky se Krobotovi zdálo, že Rudý Golem je silnější než protivník. Rozhodně byl větší a také jeho přední okraj zasahoval až do poloviny řečiště vyschlé řeky, kdežto Bílý Golem se k řece ani neodvážil a zůstal tam, kde ho Krobot prve pozoroval, tedy na svažitém břehu. Jeho zadní část dosahovala, jak Krobot odhadoval, někam ke Staroměstskému náměstí. Zavalil značnou část Židovského Města a na západní straně dosahoval někam k hradbě křížovnického kláštera.

Co mám dělat, napadlo ho. Zalitoval, že tu s ním není Lucie. Ta by si věděla rady…

Věděla by si rady, ovšem vůbec není jasné, v čí prospěch by ty rady byly.

Lucie ho nabádala, aby se ztratil z parády, aby odešel, aby utekl a nechal město napospas dvěma bestiím. Nemohla přece předpokládat, že to udělá, po tom všem, co podstoupil a čím prošel! Už kvůli Mistrovi a jeho odkazu by toho nebyl schopný.

Oba obři se chystali ke střetnutí.

„Víš o mě, Goleme, viď?“ ubezpečil se Krobot.

Z nitra šarlatové hory se ozvalo přátelské zabručení.

„Půjdeme po něm. Vyženeme ho z Prahy.“

Další zabručení, o poznání radostnější.

„Podívej, jak nám ji poničil!“

Tentokrát obr zabručel nevrle, hněvivě. Krobota ovšem napadlo, že on sám se vůči městu nechoval šetrněji. To on začal s ničením, když vyrval ze základů obrannou věž Kamenného mostu a zahradil jí řečiště. V jakém stavu byly teď paláce, které vyrostly na břehu řeky za léta panování císaře Rudolfa II., o tom Krobot ani nechtěl přemýšlet.

„Jsi připravený?“

Radostné zaržání. Obr se pohnul. Lehce se chvěl, jako se chvěje kůň před útokem. Chystal si veškerou sílu, aby zaútočil přes vyschlé řečiště na bílou obludu.

Ta sice ničila město stejně jako on, jenže v cizí službě, utěšoval se Krobot.

Pocítil, že se propadá. Lekl se a hned se uklidnil. To jenom Golem ve svém rameni vytvořil prohlubeň. Staral se, aby jeho velitel, nebo spíš stvořitel, oživovatel, krevní otec, nespadl, až bitva začne.

Najednou zaslechl volání.

„Krobote… Krobote!“

Žádný lidský hlas by nedokázal oslovit ho na takovou dálku. Zněl sice lidsky, jenže něco jeho sílu zmnohonásobilo.

Krobot pochopil. Byl to Bílý Golem, kdo ho oslovoval.

„Slyším…“ odpověděl. Pak dodal ke svému Golemovi: „Zkus zavolat na druhou stranu, že slyším.“

„Slyším,“ zaburácel Rudý.

Byl to zvuk tak strašlivě silný, že Krobot ucítil jeho tlak na celém těle. „Vyzývám tě k vyjednávání!“

„Kdo mě vyzývá?“ odpověděl prostřednictvím svého Golema Krobot.

„Já, Arzach!“

Krobot strnul.

Mohl to čekat. Bílý Golem, stejně jako ten jeho Rudý, byl jenom sluha, který vykonával to, co mu pán poručil. Samozřejmě, že se postaral o to, aby sám sebe posílil, a právě tahle snaha bohužel způsobila, že značná část města na obou březích Vltavy ležela v troskách. Ze strany obou Golemů to ale nebyla známka nepřátelství.

Arzach nabízí vyjednávání.

Znamenalo to kapitulaci? V jistém smyslu ano. Kdyby se protivník cítil dostatečně silný, zaútočil by a nenapadlo by ho nabídnout ruku ke smíru. My jsme silní, Goleme, oslovil Krobot v duchu svého zplozence. Jsme připraveni k útoku. A ti druzí se nás bojí.

Jenže pak si připomněl tu strašnou cenu, kterou by bylo nutno za vítězství zaplatit. Ze svého stanoviště až příliš dobře viděl zbědované pozůstatky lidských bytostí, rozeseté po svažitém břehu, a opět si připomněl obraz lidí sypoucích se z utržené věže.

„Co mi chceš, Arzachu?“

„Nabízím obchod.“

„Jaké je zboží a jaká cena?“

„Ty mi dáš svého Golema.“

„Zbláznil ses?“

„Ještě jsi neslyšel cenu.“

Krobot se usmíval a přátelsky poplácával svého Golema. Arzach zřejmě pochopil, jak špatně na tom je, a snaží se na Krobota nastražit past. Jako karbaník, který už všechno prohrál a tváří se, že má plnou ruku trumfů, a s prázdným listem nabízí otočit bank.

„Tak nabízej,“ odpověděl Krobot a měl radost, že jeho Golem, když tlumočil ta slova, věrně opakoval i posměšný tón v hlase. „Život tvého Mistra. Život Johannese Keplera.“

Krobot nasucho polkl. Tohle nečekal. Otočil se vpravo a podíval se na mohutnou sestavu Hradu. Tam někde v podzemní kryptě, obklopeno ledovými bloky, spočívá tělo jeho Mistra, zbavené života padouchem, který ho teď vyzývá z druhé strany řeky.

Mistře, není nic, co bych pro vás nedokázal podstoupit. Kdybych mohl nabídnout vlastní život, neváhal bych.

„Tvůj Mistr může žít. Mohl by dál pracovat. Víš, jaké úkoly ho čekaly. Zaručím jemu i tobě odchod do Německa. I s jeho laboratoří, s jeho spisy, s poznámkami Mistra Tychona.“

Mistrův život. Mistrova práce. Objev, na jehož prahu stál. Vždyť Mistr se chystal rozkrýt tajemství pohybu planet, to tajemství, které se pokoušely marně překonat generace učenců a nepodařilo se to dosud žádnému z nich, ani Mistrovi Tychonovi de Brahe!

„Váháš? Přijď, promluvíme si.“

„Mluví z tebe slabost,“ řekl Krobot.

„Možná. Tvůj Golem je silnější, to připouštím. Můj ovládl Sázavu, ale ten tvůj, ten má v moci Vltavu. Vidíš, že hraju poctivě, s otevřenými kartami.“

„Je to pravda, Goleme?“ zeptal se Krobot Rudého. Z nitra oživlé hory se ozvalo souhlasné zamručení.

„Můžeš zaútočit,“ naléhal Arzach. „Bude to strašný boj a ty v něm zvítězíš. Asi se ti podaří vytlačit Nejjasnějšího sultána a jeho muže z Čech. Zaženeš ho za řeku Moravu, možná ještě dál. Ale i kdybys ho zahnal do samotného Cařihradu, tvůj Mistr zůstane tam, kde je, s proříznutým hrdlem mezi kostkami ledu.“

Krobot přemýšlel dlouho, než odpověděl:

„Nikdo nedovede oživit mrtvé. Vím, že umíš zabíjet. Ale život umí dávat jenom Bůh.“

„Přijď se přesvědčit.“

„Přijdeme oba.“

„Souhlasím.“

To znělo zajímavě. Arzach souhlasí, aby Krobot přišel na území Starého Města i se svým Golemem. Přechodu přes řeku se totiž Krobot přece jen trochu obával. Řečiště tu tvořilo přirozenou překážku. Rudý Golem byl očividně mohutnější než jeho bílý protivník, ovšem řečiště má svoji hloubku a on do něho musí sestoupit. V tu chvíli bude útočit do prudkého svahu a obránce, tedy Bílý Golem, bude mít proti němu nepochybnou výhodu.

„Ustup o půl míle,“ vyzval ho Krobot.

Teď chvilku váhal Arzach.

„Co když se nedohodneme?“

„My jsme silnější. Když se nedohodneme, jsi tak jako tak ztracený. Nic se pro tebe nemění.“

„Nepustíme tě do Starého Města!“

„Že ne? Dokážeme si vynutit přístup sami!“

Zase to zaváhání. Krobot byl napnutý. Jestli Arzach nebude souhlasit, je to jasné, opravdu jen hraje nečistou hru s falešným listem. Nabídl obchod, ale jestli nyní ustoupí o tu půl míli, vlastně už dopředu svému protivníkovi něco dá, aniž za to cokoli získal. To by znamenalo, že opravdu má co nabídnout.

Dokáže Mistra přivést k životu.

Čím déle se Krobot tou myšlenkou zaobíral, tím víc se mu líbila. Mistrův život nabýval v jeho představách na důležitosti. Praha v tureckých rukách? Však oni si ji domů neodnesou. Praha tu zůstane a její obyvatelé povedou dál svoje životy po obou stranách řeky, která už zase poteče, pomalu a líně vstříc ke spojení s Labem, a její vody se povalí německými pláněmi k Hamburku a čerta bude záležet na tom, zdali do těch vod někde v Praze močili čeští mušketýři nebo turečtí janičáři!

Z druhé strany se ozval rachot a Bílý Golem se pomalu začal valit dál od řeky.

Krobot zvědavě pozoroval to divadlo. Pás trosek se táhl kolem řeky. Čím dál od břehu, tím byla zkáza menší. Krobot by čekal, že rozdrcené trosky budou ve všech místech, kde Bílý Golem dosud stál. Naštěstí tomu tak nebylo. Ne snad, že by všechny domy byly v pořádku, nicméně většina z nich ve Starém Městě neutrpěla velkou újmu.

Oba obři jsou podstaty vodní, připomínal si Krobot. Dovedou šetrně zacházet s půdou a se vším, co se na zemském povrchu nalézá. Objevil se obrys Pinkasovy synagogy a hned vedle byl vidět židovský hřbitov, to místo, kde Krobot musel podstoupit svoji poslední, nejhorší zkoušku, než ho Lucie vysvobodila…

Lucie.

Připomněl si ji a píchlo ho u srdce. Řekla mu, že ho má ráda a pak od něho odešla se snadností, s jakou se odchází ze zájezdního hostince. Ona není obyčejná markytánka, ona zná tajemství, o jakých Krobot ani netuší. Jak mohla jen tak odejít?

A odešla skutečně?

To, co slyší Krobot, slyší ve městě každý. Dva obři tu na sebe povykují a ten zvuk se musí nést vltavskou kotlinou na míle daleko. Lucie už ví, že Krobot vyjednává s Arzachem. Ví tedy, že střet, jehož se obávala, je přinejmenším oddálený.

Lucii ještě uvidím a bude to možná dřív, než se naděju, přemýšlel Krobot a nebyl si jist, zdali se na to setkání těší.

„Půjdeme, Goleme. Buď opatrný, mohla by to být léčka,“ řekl polohlasně svému obrovi.

8.

Rudý Golem vykročil. Pomalu sestupoval k řece. Byla to pro něho namáhavá cesta. Měl obrovskou sílu, ovšem právě tak obrovsky moc vážil. Půda se pod ním bořila, takže se pohyboval trhaně, cukavě. Sestoupili takto až na bahnité dno zmizelé řeky. Právě tady si Krobot plně uvědomil, do jak riskantní hry se pustili. Řečiště bylo hlubší, než se zdálo při pohledu ze břehu. Teď měl Bílý Golem příležitost k věrolomnému útoku, kdyby využil výhodu převýšení. Jinak by neměl šanci na Rudého přes řečiště zaútočit. Byl na to moc malý. Využije toho?

Krobot se znepokojeně díval na staroměstskou stranu a naslouchal, zdali neuslyší dunění obrových kročejů. Čekal, že je Golem zasype rozdrceným zdivem, že je bude švihat vodními biči, jimiž rozprášil oddíly nejlepších vojáků generála Belgioiosa. Rudý Golem dělal, co mohl, aby se z nebezpečného postavení dostal. Rychleji to však nešlo. Musel ze sebe vytrčit několik opěrných sloupů, které vtiskl do rozpukané skály, a teprve díky jim se vyhoupl na staroměstský břeh. Krobot se musel usmát, když zaslechl obrův hluboký vzdech, když se ocitl na pevné půdě staroměstské strany.

Znovu spatřil Bílého Golema. Jeho temeno se zvolna kývalo ze stany na stranu.

„Přicházíme, Arzachu,“ vzkázal Krobot prostřednictvím Rudého.

„Vidím tě. Čekám tě v Týnském dvoře. Naši přátelé zatím zůstanou opodál.“

Našimi přáteli nepochybně myslel oba Golemy. Krobot dobře znal Týnský dvůr, jedno z nejstarobylejších míst Starého Města. Tady už v pradávnu stála pevnůstka chránící kupce putující po řece, ale také ty, kteří směřovali od severu k jihu a překračovali Vltavu přes brod, později přes dřevěný a poté kamenný most.

Bílý se zatím stahoval dozadu. Krobot došel s Rudým Golemem na Staroměstské náměstí. Přímo před ním stál zmrzačený Týnský chrám. Bílý Golem vyčníval za ježatinou střech. Krobot odhadoval, že ho Arzach odvedl na Koňský trh, tedy za hranice Nového Města. Oba soky teď dělila hradba a příkop.

Krobot se spustil ze svého útočiště a stanul na pevné zemi. Náměstí bylo vylidněné. Dým se vznášel nad střechami a ve vzduchu čpěl pach spálených lidských těl. Kolem ústí do Týnské uličky stáli turečtí janičáři s palaši v rukou. Měli svoje rozkazy. Stáli strnule a snažili se nedat ani jediným křivým pohledem důvod k nějaké stížnosti. Chovali se tak, jako by Krobot byl osobní velvyslanec nějakého významného panovníka.

Krobot se ohlédl po Rudém Golemovi. Ten se stáhl do rohu náměstí nedaleko radnice. Zdálo se, že pokukuje po svém bílém sokovi, připraven po něm skočit. Rozdíl v mohutnosti byl teď nápadný. Bylo zjevné, že v zápasu muže proti muži, tedy Golema proti Golemovi, nemůže Bílý obstát.

Z Týnské uličky vyšel štíhlý muž v černém sametovém oděvu, s bílým turbanem na hlavě. Zkřížil ruce na prsou, hluboce se přicházejícímu Krobotovi uklonil a oznámil mu, že je očekáván. Pak se znovu uklonil a pokynul příchozímu.

Uličku kryla vrstva koberců. Krobot po nich kráčel jako po hustém pružném mechu. Ve vzduchu cítil dráždivou vůni a z dálky slyšel jednotvárnou, konejšivou melodii. Vstoupil do jiného světa. Nikdo by nevěřil, že se v tomto městě ještě před krátkou chvílí odehrávaly takové hrůzy a že nedaleko odsud, snad jen deset minut chůze, je říční břeh posetý zmrzačenými mrtvolami císařských soldátů!

„Můj pán už za tebou spěchá,“ říkal mladík v černém sametu vybranou dvorskou němčinou. „Prosí, abys posečkal a odpočinul si. Je mou povinností ti splnit jakékoli přání. Jsi hladový, pane? Jez. Pij, máš-li žízeň. Odpočívej. Pán tu bude co nevidět.“

Rozsáhlá prostora Týnského dvora byla celá zakryta bílou plachtou, nataženou pomocí lan k balkonům paláců a domů. Dlažbu dvora kryly koberce. Uprostřed na Krobota čekaly hromady velkých polštářů, pestře barevných, s fantastickými orientálními vzory. V koších se kupilo ovoce, jaké Krobot nikdy neviděl. Jeho vůně soupeřila s vůní kouře tyčinek, zastrkaných do zlatých stojánků. Z protějšího vchodu vtančily spoře oděné tanečnice s tvářemi krytými hedvábnými šátky.

Jak je to dlouho, kdy jsi byl v hrobě, připomínal si Krobot. A nechal tě do něho zahrabat ten, kdo tady uchystal to divadlo.

V jistém smyslu pociťoval zadostiučinění. Bylo to věru pořádné vítězství, cesta z jámy páchnoucí syrovinou až sem, do přepychové rezidence jednoho z vůdců nepřátelských vojsk!

Ovšem, z druhé strany nahlíženo, cesta odsud do hrobu je stejně dlouhá a neustále otevřená.

Pak někdo vykřikl a tančící dívky se bleskurychle otočily a vyhopkaly stejnou cestou, kterou sem vtančily.

Hudba umlkla a Krobotovi se zdálo, že i tyčinky přestaly vonět.

Do chodby padl stín. Na Krobota dolehla tíseň. Chvilku čekal a pak spatřil přicházet Arzacha.

Když ho viděl naposled, byl zubožený, zbrocený krví, mrtvola mezi mrtvolami. Arzach velel oddílu vybraných vojáků, kteří někam odváželi mrtvolu císaře Rudolfa. Ano, bylo to včera. Včerejšek je stejně mrtvá minulost jako příchod Krista na Zemi.

„Jsem tady, Arzachu,“ řekl Krobot. „Čekám, že budeš jednat poctivě. Můj Golem je připravený se s tvým Golemem utkat, a jak to dopadne, to si jistě dovedeš představit. Potom se pustí do lidí. Ani ty bys neunikl.“

„Oceňuju, že jsi přišel. Alláh má rád odvážné muže, vždyť i samotný Prorok patřil mezi ty nejstatečnější. To, co nabízím, je něco jako klid zbraní.“

„Neklid jste přinesli vy. Není to císařská armáda, kdo vpadl do Cařihradu, ale jsou to sultánovi vojáci, kteří táboří v ulicích Prahy. Kdyby jen tábořili. Oni tu vraždí, znásilňují, zapalují a loupí.“

„Politováníhodné průvodní znaky každého válečného tažení,“ prohodil Arzach a ledabyle mávl rukou. „Můj nejvzácnější pán si nepřeje nic jiného než pevný mír a s cílem upevnění míru přišel sem, aby si zajistil východní hranici. Věř, že tím nezamýšlel nic, co by bylo namířené proti lidu této země nebo proti jeho stavům.“

„Nejsem politik,“ řekl Krobot. „Státní záležitosti jsou věcí panovníků a jejich úředníků. Nepatřím ani k jedněm, ani k druhým.“

„Ano,“ přisvědčil Arzach. „Patříš k vybranému okruhu učenců zasvěcených do nejhlubších tajemství. Stejně jako já. Proto spoléhám na tvou moudrost a rozvahu. Kdybys byl jiný, nikdy bych ti nedal nabídku, jakou jsem ti předeslal.“

„Život Mistra,“ řekl Krobot. Chtěl, aby to zaznělo přirozeně, sebejistě. To se nepovedlo. Zajíkl se a Arzach si toho musel všimnout.

„Přesně tak. Život Mistra.“

„Slíbil jsi nám volný odchod. To není reálný obchod, Arzachu. Rudý Golem je mnohem silnější než Bílý. Ten vůči Rudému neobstojí, ani co by hladový mnich před večeří odříkal otčenáš. Promiň, nemůžeš ho znát, ale věř, že je to krátká modlitba.“

„Dobře znám otčenáš, jakož i všechny ostatní čarodějné průpovídky vašeho kultu,“ řekl Arzach. „Proto jsme zde, abychom jednali. Dá se uvažovat o pravém a levém břehu Vltavy. Ta by mohla být přirozenou hranicí mezi panstvím kříže a panstvím půlměsíce.“

Krobot věděl, že sultánovi vyjednavači už získali za zády zrazeného Rudolfa II. souhlas s jiným dělením Evropy. Podle toho, co si mezi sebou ujednali v Mnichově, hranicí měly být horské pásy Šumavy a Krušných hor. Byl by to velký úspěch, kdyby se podařilo hranici posunout až na břeh Vltavy!

„Nejsem oprávněný vést takové jednání. Zesnulý císař má bratra. Nechť o tom jedná tvůj panovník s Jeho Milostí Matyášem!“

„Víš dobře, Krobote, že panovníci jednají o tom, co jejich dvořané předjednají. Oni to všechno stvrdí podpisy a jejich kancléři připevní k listinám pečeti velké jak mlýnské kolo. Ale ty dohody vzniknou ve skutečnosti jinde, v předpokojích, někdy i jídelnách nebo ložnicích. Nebo jako tady, v klenutém průchodu měšťanského domu.“

„Přivedl jsi svého panovníka na kraj zkázy. Za zády mi stojí hrozba, které nedokážeš čelit. Zatím jednáš špatně, Arzachu.“

„Přestal jsi myslet na svého Mistra.“

„Na Mistra, kterého jsi zabil. Nepřestávám myslet ani na něho, ani na pomstu. Ta je už blízko, pamatuj!“

„Mistrovi jsem život vzal, a protože jsem čestný muž, život mu vrátím.“

„Nevěřím. To nedokáže nikdo.“

Arzach se mu chvilku díval do očí a pak řekl:

„Pojď se mnou.“

Otočil se a zamířil průchodem ven z Týnského dvora.

Krobot chvilku váhal, jestli má jít za ním, protože hovor s Arzachem mu věru nepůsobil žádné potěšení.

Arzach, těsně následovaný Krobotem, prošel špalírem ozbrojených vojáků do chrámu svatého Jakuba, v areálu minoritského kláštera. Krobot s nelibostí nesl, že si Arzach na prahu nesundal turban, jak by se bylo slušelo. Chvilku váhal, zdali to není dobrý důvod k tomu, aby se vrátil a další jednání přerušil.

Arzach se zastavil nedaleko vchodu a ukázal na předmět, zavěšený na řetězu.

„Zdalipak víš, co to je?“

„Každý Pražan to ví,“ pokrčil Krobot rameny. „Vím to i já, třebaže nejsem v Praze narozený. Je to useknutá ruka zloděje, který sem přišel ukrást sošku Panny Marie.“

„Tak dávej pozor,“ řekl Krobot.

Otočil se a gestem vyvolal z přítmí lidi vybavené žebříkem. Ti rychle vylezli k vysušené ruce potrestaného bezbožníka a ze řetězu ji sňali.

„Následuj mě,“ řekl Arzach a zavedl Krobota stranou, kde na márách, na něž se obvykle při pohřebním obřadu klade rakev, spočívala podlouhlá bedna rakvi podobná, jenže o něco širší a bez obvyklého zúžení v nohách.

Zde Arzach pokynul a jeden muž odklopil víko rakve a druhý vsunul useknutou ruku dovnitř.

„Budeš překvapený, Krobote,“ ujistil svého protivníka Arzach. Po chvilce se zevnitř ozval šramot, pak bouchání a kopání.

Krobot si vzpomněl na povídačku, která se po Praze vykládala o Janovi z Mitrovic, významném českém šlechtici, někdejším císařově kancléři. Ten měl být zde, v kostele svatého Jakuba Většího, pohřben, a stalo se mu to, co mu bylo předpovězeno ve snu: byl pohřben předčasně a přišlo se na to až pozdě, když se v hrůze utloukl v úzkém prostoru pod mramorovou deskou.

Na Arzachův pokyn jeden ze služebníků odklopil víko a z bedny vyskočil vyjevený, smrtkovitě vychudlý nahý chlapík. Pisklavým hláskem cosi povykoval, směšně poskakoval, až mu bosé nohy pleskaly o dlažbu, a pak vyběhl z kostela ven, provázen chechtotem překvapených vojáků a sluhů.

„Co to bylo?“ žasl Krobot.

„To byl on, zloděj sošky vaší Marie, matky proroka Ježíše zvaného Kristus.“ Krobot naklonil hlavu na stranu.

„Za co mě máš, Arzachu? Nedosáhl jsem moudrosti svého Mistra, jenže už neklopýtám v dětských střevících a cumel jsem nechal doma v Prachaticích. Přece si nemůžeš myslet, že skočím na tak směšný trik?“

„Směšný trik? Já jsem tu provedl něco, co soupeří s největšími zázraky východních mudrců, a ty tomu řekneš směšný trik?“

„Tvůj chlap byl schovaný v bedně, když tam pohůnek hodil ten pařát.“

„Jdi a prohledej tu bednu. Když pařát najdeš, slibuju, že ho sním.“

„Jestli spoléháš na to, že to neudělám, jsi na omylu, Arzachu. A pokud ho najdu, pak ti popřeju dobrou chuť.“

Otevřel truhlu. Nebylo v ní nic, co by jen vzdáleně připomínalo to, co ještě před chvilkou viselo na stěně. Jen ve spodní části spatřil zlatě opalizující tekutinu, podobnou řídkému medu. Ohlédl se po Arzachovi.

„Neříkej mi, že tě to překvapí, Krobote. Copak jsi nebyl u toho, když se probudili k životu hned dva Golemové těsně po sobě? Jedno zrnko života postačí, aby se zelenal celý lán. Říkáte tomu živá voda, jak si myslím.“

„Musí to být podvod,“ mračil se Krobot a vstal od bedny. „Není možné, aby…“

„Není možné, abys uvěřil něčemu, co vidíš na vlastní oči?“

„Oči se nechají oklamat. Viděl jsem už hodně podvodníků a kejklířů. Kolik jich jen vyhnal od svého trůnu císař! Jednu dobu, ještě před tím, než vyrazil dveře s komořím Langem a podvodníkem Kellym, se jich tam hemžilo dvanáct do tuctu každý den. Výrobu zlata a oživování mrtvých zvládli levou rukou, těsně před obědem. Můj Mistr mě naučil obezřetnosti, Arzachu.“

Arzach chvilku přemýšlel. Pak odpověděl.

„Kdybych oživil císaře, uvěřil bys?“

„Tvoje drzost je bezmezná,“ ušklíbl se Krobot. „To se nedá říct o mé trpělivosti. Prohlédl jsem si tvého Golema. Ostatně, je to Golem, kterého jsi nevytvořil, ty jsi ho ukradl. Radil bych ti, abys odešel i s ním a tvým pánem, sultánem Mehmedem III., někam hodně daleko. Myslím, že Uhry jsou nejbližší místo, kde je pro vás bezpečno. Tam zůstaňte a už se nikdy nevracejte. Jinak se Rudý Golem rozzlobí.“

Všiml si, že při zmínce o sultánovi se objevil na Arzachově obličeji jakýsi stín. Není to právě osvícený panovník a svých úspěchů dosáhl právě tím, že vládl rukou železnou. A ruce železné, jak známo, se často zbarvují krví, tím se zpevňují, zakalují.

„Dobře,“ řekl Arzach. Bylo vidět, že ho Krobotova slova zasáhla hodně hluboko. Podráždil jeho ješitnost. Navíc mu Krobot připomněl jeho zranitelnost. V jistém smyslu byl Krobot svobodný člověk. Jeho bezprostřední pán, pokud se tak dalo o Keplerovi mluvit, byl mrtev a jeho císař také. Patřil teď k davu bezejmenných učenců, kteří se toulají Evropou a slídí po více či méně významných dvorech, kde by se mohli uchytit jako vychovatelé dětí, jako mastičkáři a léčitelé, jako hvězdopravci a luštitelé starých textů. Byla to nuzná existence, ovšem málokdo při ní a málokdy přišel o hlavu. Kdežto u sultánova dvora byl lidský krk věru tenká stopka!

Krom toho, že byl dvořan, byl Arzach i alchymista, zasvěcenec vysokého stupně, znalec starých spisů egyptských i řeckých, a Krobotův výsměch mířil právě sem, na jeho sebevědomí znalce tajných umění.

„Tak dobře,“ opakoval. „Odejdi a počkej ve dvoře Ungeltu. Počkej tam a za malou chvíli ti ukážu něco, co tě přesvědčí.“

„Nebudu čekat dlouho,“ řekl Krobot. „Moje trpělivost má meze a myslím, že ani Golemova trpělivost není bezbřehá.“

Ušklíbl se a pomalým krokem vyšel z chrámu. Neotočil se. Přemýšlel o tom, jaký trik si na něho Arzach vymyslí.

Ten člověk se nedal podceňovat. Nebyl to žádný Kelly. Jeho znalosti jistě byly hluboké. Hodně o něm slyšel u dvora Rudolfa II. Jak císař, tak i Mistr o něm mluvili s nejvyšším uznáním. Arabští alchymisté měli proti těm evropským přece jen výhodu ve znalosti egyptských spisů. V Evropě zmizely už dávno, za dob císaře Diokleciána, který nechal alchymické spisy vyhledávat a pálit. Zachovaly se jen zbytky. Také Krobot znal Herma Trismegista a jeho Smaragdovou desku, ovšem také se vědělo, že arabští učenci objevili i jiné spisy, v Evropě neznámé, spisy, jež unikly Diokleciánově zběsilosti. Na tajné egyptské zdroje odkazovali i velcí arabští alchymisté Geber, Rhazes i Avicenna. Ale i od Avicennovy smrti uplynulo bezmála pět set let! Co všechno dokázali arabští učenci objevit a prozkoumat za tu dobu? Do Evropy se z toho nedostalo pranic.

Toto všechno táhlo Krobotovi hlavou, když vcházel klenutým průchodem na náměstí Ungeltu. Podél stěn tu stály hloučky vojáků. Muži z něho nespouštěli oči. Zřejmě dostali rozkazy a byli odhodláni Krobota zadržet, kdyby se pokusil odejít. Zároveň ale pokukovali stranou, směrem ke Staroměstskému náměstí. Věděli, jaký strašný sluha tam čeká na muže, o kterém přesně nevěděli, zdali je to host, nebo zajatec.

Krobot přecházel s rukama za zády po nádvoří. Najednou si všiml, že vojáky, kteří ho střežili, zachvátil jakýsi neklid. Něco si mezi sebou povídali. Jeden odběhl, po chvilce se vrátil a něco svým druhům povídal. Všichni naráz vzhlédli.

Krobot sledoval směr jejich pohledu a spatřil nad střechami Ungeltu vrchol Golemovy hlavy. Obr zřejmě ztratil trpělivost a šel se podívat, co se s jeho pánem děje.

To mohlo být nebezpečné. Krobot si nemohl být jistý, do jaké míry Golem uznává jeho autoritu, a mohlo se stát, že by se o vlastní vůli pustil s Bílým Golemem do křížku. Mělo by to zdrcující následky pro město a jeho obyvatele. Krobot se nervózně ohlédl po průchodu vedoucímu k chrámu svatého Jakuba. Jak dlouho tu má na Arzacha čekat? Nedělá tak trochu hlupáka?

Nervozita v něm rostla. Napětí stoupalo, na vojácích byl vidět strach a v takovém stavu by mohli udělat cokoli.

Krobot přecházel po nádvoří. Půjdu ještě jednou tam a zpátky, volným krokem. Nebudu se nutit k rychlejší chůzi. Jestli Arzach do té doby nepřijde, odejdu za Golemem.

Pokud mě ti chlapi pustí, říkal si.

Kráčel volným krokem a musel se kontrolovat, aby nezrychloval. Pokušení bylo silné. Když se obracel k poslednímu úseku, neudržel se a zase pohlédl na střechy. Golem byl opět o několik sáhů výš. Krobot nedovedl odhadnout, zdali přišel blíž, anebo zdali pořád ještě doplňuje svoje tělo čerpáním říční vody.

Ať to bylo jakkoli, čekání skončilo.

Teď už se nezdržoval a vykročil rázným krokem k průjezdu vedoucímu k náměstí. „Krobote!“ zaslechl za sebou Arzacha. Otočil se.

V průchodu stál Arzach a vedle něho, nemohlo o tom být pochyb, stál císař Rudolf II., zleva i zprava podpíraný janičáry.

9.

Krobot se k nim rozběhl.

Císař zhluboka dýchal. Bylo vidět, že mu podklesávají kolena. Vojáci se tvářili netečně. Pravděpodobně jim nikdo neřekl, koho drží pod rameny. Císař vytřeštěně hleděl na Krobota. Díval se i nad jeho hlavu. Krobot pochopil, že si prohlíží Rudého Golema.

„Veličenstvo…“ zašeptal.

„Překvapen? Přesvědčen?“ zeptal se ho Arzach.

„Ty opravdu dovedeš…“

„Ten první pokus… to nebyl podvod, Krobote.“

„Krobote…“ sípěl císař.

„Setřete síly, Veličenstvo,“ řekl mu Krobot. Slzy se mu draly do očí. Pokud je tohle opravdu skutečnost, je svědkem nejúžasnějšího experimentu… od dob, kdy Bůh stvořil ženu z Adamova žebra – neubránil se rouhačské myšlence. Od úsvitu věků se nestalo nic tak úžasného, jako je vzkříšení mrtvého člověka. Každý si přeje, aby se opět setkal s blízkými, kteří odešli na věčnost, a přitom je každému jasné, že se to stane až poté, co on sám zavře oči navždy a přejde řeku zapomnění. Zde, v prostoru mezi dvěma chrámy, dochází k něčemu, o čem si nikdo nemohl myslet, že je možné. Doufat, to ano, ale bylo to doufání v zázrak. Ten nastal.

„Krobote,“ opakoval císař, „kde je ten druhý?“ Díval se přes Krobotovu hlavu na Rudého Golema.

„Bílý Golem čeká na Koňském trhu, Veličenstvo. Uklidněte se. Žádné nebezpečí nehrozí.“

Vyčerpaný císař chtěl něco říci. Lapal po dechu a tápal rukama. Ukazoval někam stranou, asi tam, kde tušil, že je Koňský trh. Krobot by mu rád pomohl. Přiblížil se k němu a chtěl mu říci něco povzbudivého, když se ozval křik. Prudce se otočil.

„Tam!“ zvolal Arzach a ukázal prstem. Mířil ukazovákem nad střechy, kde se až dosud tyčilo temeno hlavy Rudého Golema. „Golem sem nahlédl a pak zmizel!“

Zdálky slyšeli křik, volání. Císař se zapotácel. Vojáci ho pevněji stiskli, aby neupadl. Krobot chvilku váhal, zdali má zůstat s císařem, anebo běžet tam, kam mířili všichni ostatní. Nakonec zvolil druhou možnost. Císaři není nic platný, kdežto Rudý Golem je jeho sluha, poslouchá ho.

Rozběhl se a držel se Arzacha. Týnská ulička byla plná zvědavců. Zmatek tu vládl nesmírný. Někteří lidé se tlačili dopředu, jiní zase prchali v protisměru. Arzach houkl na vojáky a ti vytvořili šik a proráželi davem cestu. Třebaže to byli silní a v boji otužilí muži, dalo jim hodně práce, než prorazili oběma alchymistům cestu až na Staroměstské náměstí.

Bílý Golem, který dosud vyčkával na Koňském trhu, překročil hradby a vstoupil na Staroměstské náměstí. Stál v místech, kde do náměstí ústí Celetná ulice, kdežto Rudý Golem se držel v opačném rohu, poblíž chrámu svatého Mikuláše. Ano, naparoval se, ten výraz nejlépe vystihoval, co Rudý Golem vyváděl. Nadýmal hruď a zvedal hlavu co nejvýše. Přešlapoval z nohy na nohu, kýval se, rozkračoval se co nejvíc doširoka, aby bylo vidět, jak pevně stojí a jakou má sílu.

Arzacha napadlo, že chce vyprovokovat Bílého k boji. Zdálo se, že se mu to daří – zřejmě právě díky těm vyzývavým gestům překročil Bílý hradby dělící obě Města pražská.

„Upokoj se, Goleme!“ křikl na něho Krobot. „To jsem já, tvůj pán. Poroučím ti, abys toho nechal. Už bylo dost ničení a umírání. Nastala hodina smíření!“

Křičel ze všech sil, jenže jeho hlas zanikal v povyku. Každému bylo jasné, že se blíží další dějství tragédie, které postihlo Prahu. Dosavadní ničení a vraždění bylo možná pouhou nevinnou předehrou ve srovnání s tím, co nastane teď, až se oba vodní obři do sebe pustí.

Rudý Krobota neslyšel anebo dělal, že ho neslyší. Krobot se ohlédl po Bílém. Ten pohled ho poněkud uklidnil. Bílý se nedal vyprovokovat, stál v opačném rohu náměstí a dokonce se zdálo, že se dívá jinam a že vůbec nestojí o toho obrovského červeného panáka. Když k němu Rudý vykročil, vypadalo to dokonce, že chce couvnout tam, odkud přišel, tedy zpátky na Koňský trh.

Rudý se zastavil a Bílý na něho strnule hleděl. Na náměstí se rozhostilo ticho.

Brzy nastane bouře, napadlo Krobota.

Dav tísnící se u podloubí Týna se zavlnil. Ve čtverci tureckých vojáků sem přicházel Rudolf II. Krobot s Arzachem se k němu rozběhli. Je třeba odvést císaře stranou, aby se mu něco nestalo, až nastane řež a oba obři se pustí do sebe.

„Tady nemůžete zůstat, Veličenstvo,“ volal na něho Krobot a Arzach už udílel pokyny veliteli oddílu.

„Ne, ne,“ sípěl císař. „Já tu musím zůstat.“

„To nejde! Musíte do bezpečí.“

„Uklidni se, Krobote,“ křikl císař. „Žádné nebezpečí nehrozí.“

„Veličenstvo neví, co se stalo v době, kdy… spalo. Velká část města je v troskách. Zahynuly stovky lidí. A to byl jenom začátek střetnutí. Oba obři se chystají na boj na život a na smrt. Oni…“

„Na život ano, ale ne na smrt,“ řekl císař. Arzach, dosud zaměstnaný rozhovorem s velitelem oddílu, zpozorněl a obrátil se k císaři.

„Jak tomu mám rozumět?“ ptal se Krobot.

„Porozumíš snadno, když ti řeknu, že to nejsou dva kohouti na jednom smetišti zvaném Praha. Jsou to kohout a slepice.“

„Nechápu.“

„Bílý Golem je žena, Krobote. Rudý Golem je muž. Copak jsi nečetl staré spisy? Copak nevíš, jak se završí Velké dílo? Neslyšel jsi o mystické svatbě, o koitu Krále a Královny, o sloučení ohně a vody? Copak jsi nepostřehl, že se krev Červeného lva spojí se slzami Bílého orla? Golem, který mi vzal život, to je on, Bílý orel, kdežto ten, který povstal z tvé krve, je Červený lev. Nech je přistoupit k sobě, Krobote, nevstupuj mezi ně, Arzachu. Nechte volný průchod tomu, co nás učí ve své Smaragdové desce Hermes Trismegistos!“

„Veličenstvo, ale ti dva spolu bojovali,“ ozval se Arzach.

Císař se k němu otočil a zašermoval mu před nosem prstem.

„Ovšem že bojovali! Cožpak jsi nikdy nezažil blouznění milostných her? Samec útočí a samička se brání. Ukaž, co v tobě je, vyzývá ho. Nepodlehnu žádnému slabochovi, dává najevo. Samec se musí naparovat, natřásat, musí samičku přesvědčit, že on je ten pravý, s kým zplodí potomstvo.“

„Potomstvo?“

„Ano! Vejce Velkého díla! Kámen mudrců nejvyššího stupně!“

„Nezbytný k výrobě zlata?“ dotíral na císaře Arzach.

„Ten změní celý běh dějin. Četbou spisů jsme se domnívali, že půjde o něco malého. Že Kámen mudrců je cosi, co budeme přechovávat v krabičce nebo sklenici jako nějaký lektvar, nějakou tinkturu. Potřebujeme peníze? Uloupneme kousek a vyrobíme zlato. Ochoří nám někdo blízký? Uloupneme kousek a vyléčíme jej. Dětinské představy!“

„Veličenstvo,“ oslovil císaře až dosud mlčící Krobot, „vy jste věděl, že to tak bude? Tušil jste, co se stane, když jste vrážel čepel svého meče do hrudi hliněného Golema na půdě Staronové školy?“

„Nevěděl,“ odpověděl císař bez zaváhání. „Dozvěděl jsem se to tam, na druhé straně. Jen mrtví vědí, co je věčný život, Krobote.“

Rudý udělal další krok vpřed a vtom se pohnul i Bílý. Zahoupal se v bocích a dal hlavu na stranu.

„On si ji namlouvá…“ šeptal Krobot. Stál císaři po levici, Arzach na druhé straně.

„Je to rituál, který může trvat několik hodin,“ řekl císař. „Musíme být trpěliví. Čekají nás velké věci… přátelé.“ Podíval se na Krobota a pak na Arzacha a usmál se. „Ve srovnání s tím, co se děje, jsou přece všechny půtky malicherné, nemyslíte?“

„Půtkou myslíte války?“ vyhrkl Krobot.

Císař se usmál.

„Synu, ve srovnání s tím, co lidstvo čeká, až bude Velká svatba završena, říkám, že ano. I války jsou malicherné, bezvýznamné. Jenom Velké dílo má význam.“

Táčky obou obrů pokračovaly. Jenže pouze několik vyvolených pochopilo, že je to milostný menuet. Ostatní si mysleli, že poslední bitva obou obrů nastává a v děsu prchali, aby se ocitli co nejdál od bojiště. Netrvalo dlouho a na náměstí zůstal jen císař s oběma alchymisty, obklopeni statečnými vojáky z císařovy gardy. Část oblohy byla zatažena černou oponou kouře hořících domů. Z dálky zaznívaly zoufalé výkřiky a kolem obrů kroužila hejna krkavců a vran.

Císař se rychle zotavoval a bylo na něm vidět, že je radostně vzrušený.

„Je to nejšťastnější den mého života. Přátelé,“ oslovil oba alchymisty, „spojme ruce. Radost dnešního dne povede ke zplození tak úžasného dítka, že nám nastávají dny radostné práce. Svět bude nový, lepší, a my si slibme, že budeme dědictví této chvíle opatrovat a vzdělávat k obrazu božímu.“

„Alláhově,“ poznamenal Arzach.

„Jeden jest Bůh,“ řekl císař, „a vlídně přijímá oslavu z kterékoli strany. Spojme ruce, přátelé.“

Nastavil dlaně a jak Krobot, tak Arzach do nich vložili svoje ruce.

Obři se k sobě blížili. Každý jejich pohyb vyjadřoval radost a také žádostivost. Dostali se k sobě na vzdálenost dvaceti metrů. Pak se zastavili a dívali se na sebe.

Po těle Bílého Golema přeběhla vlnka, pak druhá, třetí. Celé jeho tělo teď připomínalo hladinu jezera, do něhož duje ostrý vítr. Pak se voda rozestoupila…

Z vodní jeskyně vyšla štíhlá postava, zprvu průhledná, pak o něco temnější.

„Rabbi Löw,“ vykřikl Krobot a Arzach strhl plášť z ramen jednoho vojáka a zakryl rabínovu nahotu.

Rabín se rozhlédl po náměstí a spatřil císaře a jeho doprovod.

„Rabbi!“ zvolal císař radostně a spěchal mu v ústrety. „Mé štěstí je teď dokonalé. Mrzelo mě, že u aktu zplození Velkého díla bude chybět ten, kdo mě naučil všemu důležitému, co znám a umím.“

Krobota ta slova trochu zamrzela. Myslel si, že mnoho z toho, co císař zná a umí, získal od Mistra Keplera. Mrtví ožívají, je zde císař, je zde rabbi Löw, jenom ubohý Mistr leží nahoře na Hradě mezi kostkami ledu.

Připomněl si, co císař říkal. Pokud má pravdu, potom přijde na řadu i on, Mistr. Jestliže se z mystické svatby zrodí Velké dílo a smrt přestane být hlavní problém, pak vzkříšení čeká i na jeho milovaného Mistra.

„Nikdy jsem neměl tak dobrého žáka,“ pochleboval rabín císaři. „To, čeho jsme svědky, je toho důkazem. Svědky,“ zvedl ukazovák, „a účastníky. Nastal čas, abychom se ujali našich úřadů, Veličenstvo.“

„Nejsem si jist, zdali chápu.“

„Máme tu naše svatebčany, Ženu a Muže, mystickou Vodu a mystický Oheň. Čekají, až je někdo oddá podle řádného ritu. Je to na nás, císaři.“

„Ano,“ řekl císař vážně, „je to na nás. Jako představitel světského práva mám tu čest a potěšení ujmout se práv ženicha.“

„A já, jako duchovní otec toho, co se zde děje,“ řekl rabín, „mám tu čest a potěšení ujmout se práv nevěsty.“

Obři citlivě vnímali, co se děje. Bylo to poznat podle chvění, které v nich po těch slovech proběhlo. Velká chvíle nastává. Čeká je sňatek a pak spolu milostně splynou, tak, jak se na to oba bytostně těšili.

„Vy dva, ctění pánové,“ obrátil se rabín na Krobota a Arzacha, „vy dva včerejší nepřátelé na život a na smrt a dnešní přátelé na život a na smrt, budete svědky na mystické svatbě. Ty, Krobote, jsi ustaven coby svědek ženichův, a ty, Arzachu, posloužíš svým svědectvím nevěstě. Nyní se obracím k vám všem,“ zvolal mocným hlasem k ostatním, „je tu někdo, kdo má námitky? Pokud ano, ať je vysloví.“

„Ano, já!“ ozval se dívčí hlas a Krobot ho poznal. Patřil Lucii.

10.

Bylo ticho. Oba obři nepřestávali kolem sebe kroužit, zahledění jeden do druhého.

Přes vylidněné náměstí kráčel k císařově skupině pestrý průvod. V jeho čele šel muž, o kterém zasvěcení věděli, že vede sultánovo tažení. Nebyl to nikdo jiný než paša Cigalazade Yusuf Sinan, v Evropě zvaný Scipione Civala podle svého rodiště v italské Kalábrii. Jeho otec byl vysoký šlechtic a korzár, což se nevylučovalo. Oba, otec i syn, padli do tureckého zajetí v bitvě u ostrova Džerby, v níž byla na hlavu poražena spojená evropská flota a Středozemní moře se stalo tureckým rybníkem. Otec se ze zajetí vykoupil, syn v něm zůstal, a to měl štěstí. Zatímco otec zemřel chudý a zapomenutý, syn se obrátil na islám a udělal kariéru v sultánově gardě. Vystřídal nejvyšší posty, byl velkovezírem, admirálem sultánovy floty i generálem.

Nyní kráčel v čele průvodu nejvyšších hodnostářů sultánovy armády. Po jeho levici kráčela prostovlasá, jednoduše oděná žena. Byla to ona, kdo vykřikl ta dvě opovážlivá slova. Stejně opovážlivá jako nepatřičná, protože kdyby proti svatbě obrů měla námitky jen ona, patrně by toho nikdo nedbal, slavnost by pokračovala a drzou dívčinu, podle oděvu a vymustrování patrně markytánku císařského vojska, by z náměstí prostě vyhnali. Jenže ona měla po boku vrchního velitele sultánových vojsk a co víc, tento vrchní velitel měl po boku druhého vrchního velitele, tentokrát vojsk císařských: kráčel tu generál Barbiano Belgioioso, strůjce odvážného útoku, v němž neváhal obětovat tureckému plenu nejstarší část Prahy, aby jediným úderem zdrtil jádro sultánovy armády. Patrně by se mu to i povedlo, kdyby nebylo nenadálého zásahu, nejdříve Bílého a poté Rudého Golema.

Dva nepřátelé tu kráčeli a za nimi se ubírali vojenští hodnostáři obou armád, s turbany i širokými klobouky na hlavách, v hedvábných, zlatem vyšívaných kabátcích i stříbrných kyrysech a jezdeckých botách. Za hodnostáři následovala nosítka vlečená šestnácti núbijskými otroky. Nebylo vidět, kdo se skrývá za hedvábnými záclonami blankytné barvy, ovšem nedalo se pochybovat, že takovou nádheru si může dovolit sotva někdo jiný než samotný sultán.

První, kdo se vzpamatoval z úžasu, byl císař Rudolf II. Následován rabínem a oběma alchymisty spěchal průvodu vstříc. Ta tam byla jeho slabost! Kráčel energicky, snad dokonce i běžel. Na tváři měl úžas i hněv. Pochopil, že se na nejvyšších příčkách moci něco stalo, něco se tam zvrtlo, a on u toho nebyl.

Uprostřed náměstí se sultánův průvod zastavil. Císař stanul před svým generálem. Scipionu Civalovi nevěnoval jediný pohled.

„Co to má znamenat?“ zahřměl.

„Bylo nám řečeno,“ řekl generál Belgioioso rozpačitě, „že Veličenstvo ráčí být mrtvo.“

„Taková maličkost vám stačí, abyste změnil prapor?“

„Prapor zůstal stejný, Veličenstvo.“

„Jenže vlaje nad hlavami tureckých vojáků.“

„Vlaje tam, kde ho k tomu přiměla situace.“

„Situace je pořád stejná,“ zuřil císař. „Jsme ve válce se sultánem a to, co se stalo, pokud mě neklame zrak, je zrada. Je to víc než obyčejná zrada. Je to velezrada a nemám fantazii dost bujnou na to, abych si pro vás vymyslel patřičný trest, generále!“

„Obávám se, Veličenstvo, že vymýšlení trestu pro generála Belgioiosa by bylo pouhým myšlenkovým cvičením bez praktického dopadu,“ ozval se paša Cigalazade Yusuf Sinan. „Jsem nepatrný sluha Nejjasnějšího sultána a není patřičné, abych to byl já, kdo Veličenstvu vysvětlí, jak se věci mají. Mám důvod k domněnce, že se toho úkolu ujme sám sultán.“

Po těch slovech se otočil a skutečně, sultán Mehmed III., syn Murada III., muž, který dobyl osmanský trůn mimo jiné i tím, že nechal postupně zardousit ne méně než šestnáct svých bratrů, slézal za pomoci svalnatých otroků z nosítek. Svaly neměli při plnění úkolu na parádu, jelikož sultán byl neobyčejně tělnatý. Tloušťka a hustý vous ho dělaly starším, než byl. Kdyby nebyl muslimem, dalo by se říci, že nedávno překročil hranici Kristových let.

„Vidím, že žiješ, pane bratře,“ oslovil sultán císaře Rudolfa. Hovořil obstojnou toskánštinou, které císař velmi dobře rozuměl. Oslovením „pane bratře“ dal najevo, že respektuje evropský zvyk, jak se vzájemně oslovují korunované hlavy. Také tím dal najevo, že už se počítá za zcela evropského panovníka. Dobyl Prahu, srdce kontinentu, a nehodlá odsud odejít.

„Žiju a hodlám žít dál,“ řekl císař. „Zásluhou mého věrného služebníka jsem nepodlehl pletichám. Věřím, že pan bratr bude zachovávat tradici rytířských ctností svého předchůdce, velkého Salahuddina al-Ajjúbí, kterého my nazýváme Saladinem.“

Krobot chápal, kam císař míří. Nacházel se v krajně nepříznivé situaci. Jeho generál velmi pravděpodobně zradil a on sám je teď vystaven sultánovi na milost i nemilost. Sultán by musel mít velkorysost deseti Saladinů, aby císaři dovolil vrátit se na Hrad a navázat vojenskou hru tam, kde byla tak podivně přerušena.

Sultán si chvilku mnul plnovous. Pak řekl:

„Doufám, že můj pan bratr ocení, že ho neponižuji smíchem. Musím přiznat, že mi to dá hodně práce. Věřil jsem, že pan bratr, známý svým důvtipem a státnickým rozhledem, dohlédne míru své porážky. Jelikož mě v tomto zklamal, musím vysvětlit sám. Třebaže, jak se ukázalo, jako člověk žije, neodešel tedy na věčnost, jak se povídalo, jako panovník skončil.“

„Zde stojím,“ řekl císař. „A dokud zde stojím, jsem císař a nikdo nemá právo mě zbavit moci.“

„Sama smrt to udělala. Tvým nástupcem se stal, pane bratře, tvůj rodný bratr Matyáš. Poštovní holubi mu donesli zprávu o tvé smrti do německého Mnichova a odtud přišlo potvrzení, že se ujímá osiřelého trůnu za všech podmínek, jež byly dohodnuty.“

„Zrada,“ zasyčel císař.

„Diplomacie, jak říkáte zde v Evropě.“

„Jaké jsou ty podmínky?“

„Praha se stává západní výspou mé říše. Odtud se bude šířit islám všemi směry. Mé zájmy ale nesahají za pohraniční hory. Leda v tom smyslu, že budu podporovat mocenské zájmy mého vznešeného bratra Matyáše.“

„Matyáš se stal tvým vazalem za to, že ti hodil do chřtánu Čechy a Moravu,“ zavrčel císař.

Sultán na něho chvilku chladně hleděl.

„Doporučuji panu bratrovi, aby nezneužíval toho, že ho vnímám jako bratra. Můj vztah k bratrům nebývá vždy jen zdvořilý a vstřícný.“

Šestnáct jich nechal zardousit, to císař velmi dobře věděl.

Krobot toto všechno s úžasem sledoval. Přímo před ním se vytvářela historie, měnila se mapa Evropy, padaly trůny a tyčily se jiné, jenže, nebyla to pouhá dětská hra?

Zatímco dva panovníci, jeden vítězný a jeden poražený, porcovali medvěda, svatba obrů pokračovala!

Krobot sykl, aby svého císaře upozornil na to, co se děje, a také rabbi Löw byl nervózní. Cítil, že ho věk ospravedlňuje k tomu, aby rozhovor obou vznešených mužů přerušil.

„Omlouvám se za vpád do vašich slov, ovšem nemohu neupozornit, že se děje něco, co může zvrátit běh pozemských věcí tak, že vše, co se doposud stalo, nám bude připadat malicherné, ba dokonce směšné.“

V tichém tanci kroužící obři se už dostali těsně k sobě.

Sultán se zamračil.

„To je výsledek toho, čemu říkáte hokus pokus,“ pravil.

„Je to mystická svatba ohně a vody, Veličenstvo,“ řekl mu rabbi Löw. „Budeme svědky velké kopulace, početí a zplození Velkého díla. Poté se vše změní. Nikdo nebude ponížen a nikdo nebude povýšen. V novém světě zmizí takové pojmy, jako je vysoký a nízký. Bude to svět osvobozených duší, volných a nesmrtelných. Nebude ani bohatství, ani chudoba, nebude nenávist…“

„Zato teď nenávist je,“ procedil sultán zuřivě. Pokynul kamsi dozadu a kde se vzali, tu se vzali, dva černí hromotluci v rudých oděvech se vyloupli z davu dvořanů. Ukázal jim na Arzacha a oni po užaslém sultánově alchymistovi skočili, popadli ho za paže a přistrčili ho před panovníka, jako by to byla hadrová loutka. „Já vám ukážu kopulaci. Já vám dám svět osvobozených duší. Je to můj svět a já rozhoduju, kdo bude povýšen a kdo ponížen. A kdo zemře.“

Arzach třeštil oči v předtuše smrti. Otevíral ústa. Nebyl schopen vypravit ze sebe hlásku.

„To ty jsi přivedl tu obludu k životu.“

„Já ne,“ zajektal Arzach, „to oni, oni tři, nejvíc tenhle,“ ukazoval rozklepaným prstem na Krobota.

„Tenhle?“ pravil sultán podezíravě a stočil na Krobota zrak.

„Ano, Nejjasnější sultáne. To on zplodil druhého škůdce, toho červeného. Je to zlý černokněžník, který je tady, aby Nejjasnějšímu sultánovi uškodil.“

„Říkáš pravdu?“

„Říkám tu nejpravdivější pravdu, čirou jako jasné démanty, jež zdobí diadém na vašem jasném čele. On je ten škůdce. To on způsobil, že je císař naživu a leží teď na vaší nejjasnější cestě jako lejno, které musí být odstraněno. Musí být zničen a až vypustí černou duši, i rudý ďábel, jeho zplozenec, zdechne.“

„Lžeš,“ řekl sultán stručně, popadl Arzacha oběma rukama za krk a pevně stiskl. Bylo vidět, že rdoušením svých bratří nabyl docela slušné zručnosti v tomto oboru, což mělo pro Arzacha ten příznivý důsledek, že netrpěl dlouho, než zachroptěl a klesl mu k nohám mrtev.

Spokojen svým činem, sultán ho pustil, a když tělo dopadlo, otřel si dlaně o hruď,

„Je pozdě, abych panu bratru dával rady,“ oslovil císaře, „ale toto je osvědčený prostředek, jak upevňovat poslušnost mezi služebníky. Ujišťuji pana bratra, že žádný z mých lidí by se nezachoval tak jako tento zmetek,“ kývl vousatou bradou ke generálovi Belgioiosovi.

Krobot hleděl se zadostiučiněním na Arzachovo mrtvé tělo. Aniž to sultán zamýšlel, pomstil Mistrovu vraždu.

Jenže co naplat. Mystická svatba pokračuje. Obři, jeden muž a druhý žena, se chystají k milostnému spojení. Neznají stud, jsou jako bozi nebo zvířata, kolem stojící lidé jsou mimo okruh jejich zájmu. Rudý vnikne do Bílé a oplodní ji a ona dá život čemusi novému, o čem učenci, Hermem Trismegistem počínaje, psali jako o Velkém díle a byli nejednotní jenom v představě, jak přesně bude vypadat, zdali to bude vejce, z něhož se vylíhne nový svět, anebo to bude umělá bytost, homunkulus či něco úplně jiného, co si nedokáže lidská mysl vykreslit. Krobot upřel oči na Lucii.

Ta stála vedle sultánova nejvyššího velitele, klidná, tichá. Zdálo se, že neposlouchá, co kolem ní kdo říká, nevnímala ani císaře, ani sultána. Nevěnovala pozornost ani Krobotovi. Měla oči jen pro ty dva.

Obři se k sobě přiblížili tak, že o jejich úmyslu už nemohlo být pochyb. I sultána napadlo, co se stane v nejbližších chvílích. Dokud obři tančili, měli na náměstí dost místa, ale co když milostně slehnou? Co když jim bude v milostné vášni Staroměstské náměstí malé? Také paša Cigalazade Yusuf Sinan usoudil, že další prodlévání na tomto místě není žádoucí, a obrátil se a drobnými gesty dával pokyny svým nižším důstojníkům. A už tu byli núbijští otroci, aby pomohli sultánovi do nosítek, a kdyby bylo nejhůř, popadnou ho a hodí ho tam jako pytel a pomohou mu do bezpečí, i kdyby se měl vzpouzet a vztekat. Byli tak vycvičeni, že poslouží sultánovi i proti jeho vůli a katův meč jim bude jedinou odměnou.

„Nebude třeba,“ usmála se Lucie, aniž se blíže vyslovila k tomu, čeho že nebude třeba. „Oni neslehnou.“

Teprve teď se podívala na Krobota. Usmála se, jemně, s náznakem koketnosti, jako by mu chtěla připomenout blaženou chvíli, kdy spolu slehli oni dva a milovali se v rákosí na břehu řeky.

„Kdo by jim v tom mohl zabránit, Lucie?“ zeptal se jí Krobot.

Také rabbi Löw si teď všiml dívky. Pomalu k ní přistoupil.

„Vypadáš jako císařská markytánka, děvče,“ řekl pochybovačně, jako by tím chtěl říci: ty nejsi ta, za kterou se vydáváš.

„Jsem císařská markytánka, rabíne,“ usmála se na něho Lucie. Sáhla si na řemen, který jí šel přes hruď, popotáhla ho a u pravého boku se jí objevil soudek. Pak se obrátila ke Krobotovi.

„Máš ještě můj kalíšek?“

„Ovšem. Neztratil jsem ho.“

„Podej,“ ukázala na maličkou pípu zastrčenou do dna soudku.

V tu chvíli Rudý Golem zařičel a vrhl se na svoji bílou družku. Núbijští otroci skočili na sultána a v následující chvíli už letěl vzduchem jako snop a letěla i nosítka a prchal paša Cigalazade Yusuf Sinan a utíkali vojáci císařští i turečtí, páni i kmáni, generál Barbiano Belgioioso, roztrpčený tím, že ho sultán nazval zmetkem, pryč pádili diváci staří jako mladí, muži i ženy, a krkavci a vrány zapleskali křídly a vyletěli nad staroměstské střechy. Také císař s rabínem ustoupili o několik kroků a užasle sledovali, co se bude dít dál.

Lucie nalila do Krobotova kalíšku zlatavou vazkou tekutinu. „Oni se nesmí milovat.“

„Ale proč?“ ptal se Krobot, přebíraje od Lucie naplněný kalíšek. „Proč by nesměli?“

„Protože by zplodili něco, co nesmí být.“

„Zplodí přece Velké dílo.“

„No právě.“

„Kdo ho zapovídá?“

„Brzy uvidíš, Krobote. Teď ale musíš uhasit jejich vášeň.“

To bylo směšné. Krobota napadlo, že v takovou chvíli by neodehnal kocoura od kočky, nesmetl by kohouta ze slepice, snad ani myšáka od myši by neoderval. Jak by měl od sebe dostat dva obry, kteří převyšovali nejvyšší domy, dokud stáli, a oni teď leželi jeden na druhém?

„Uhas je,“ řekla.

Pokrčil rameny. Poslechl, ne proto, že by se mu zdálo, že je to správné, že je nutné přerušit akt milování Rudého a Bílé, a už vůbec si nemyslel, že by na dokončení Velkého díla bylo něco špatného. Vždyť k němu směřovalo úsilí celých generací učenců, přičemž ubohý Kepler, císař Rudolf II. a rabbi Löw stáli na konci dlouhatánské řady, na jejímž počátku nebyl nikdo menší než sám Hermes Trismegistos!

Rozpřáhl se a chrstl zlatavou tekutinu před sebe.

V tu chvíli se na něho Lucie vrhla, objala ho a přitáhla k sobě. Ve stejný okamžik se oba obři proměnili v oslepující světelné koule. Prudký výbuch rozhodil domy tvořící Staroměstské náměstí a všechny domy za nimi, jako když vzteklé děcko rozkopne naskládané karty, když se mu nedaří hra. Ano, byl to výbuch, proti kterému byl výstřel z děla prskavka. Ani zkáza císařské prachárny by nenadělala takovou spoušť, jako tahle exploze rozměrů doslova biblických. Ohromený Krobot viděl přes dívčino rameno, jak se výbuch šíří. Uvědomil si, že oni dva, Lucie a on sám, stojí uprostřed jakési průhledné koule, která se závratnou rychlostí šíří na všechny strany. Smetá všechno, co jí stojí v cestě – domy, stromy jednotlivé i celé lesy. Srovnává vrchy, drolí skály. Protože váha trosek je bezvýznamná ve srovnání s její silou, trosky se vrší asi tak, jako když sluha v zimě odstraňuje sníh hrablem z hladké dlažby na hradním nádvoří. Rozdíl tu ovšem byl: sluha nemá neomezenou sílu. Když před sebou nahrne hromadu sněhu o určité výšce, musí ji odhodit na stranu a do vrstvy sněhu se opře nanovo. Tohle neviditelné hrablo mělo sílu bez omezení. Trosky už zakrývaly obzor do poloviny výše dělící původní obzor od zenitu. Původní obzor? Ta představa ztrácela smysl.

Šeřilo se. Lucie pustila Krobota, odstoupila od něho a také ona se dívala na postupující zkázu. Bylo naprosté ticho. Svět kolem nich se hroutil. Hromada trosek je obklopovala ze všech stran. Jejich okraj tvořil kruh vysoko nad jejich hlavami. Kruh stoupal a zužoval se. Slunce zrudlo, jak se k němu trosky blížily. Byl to zvláštní západ slunce, vysoko v nadhlavníku. Modré nebe tmavlo, pak zčernalo. Vysvitly hvězdy.

Nastal konec světa, napadlo Krobota. Byl zase tak klidný jako prve, kdy bilancoval svůj život a dospěl k náhledu, že nemá co ztratit, protože přišel o všechno, o co kdy stál. Bylo to pošetilé, jak se teď ukázalo. Vždycky je něco, o co se dá přijít.

A taky něco, co se dá najít, blesklo mu hlavou, když ucítil v dlani ruku dívky Lucie, která určitě nebyla obyčejná císařská markytánka, jak poznal moudrý rabbi Löw.

11.

„Co… co se to stalo?“ ptal se Krobot, když opět vysvitlo slunce.

V dlani svíral dívčí ruku, to byl jediný pocit, který se nezměnil. Nezměnila se ani dívka. Byla to táž Lucie, která před malou chvílí přišla a zabránila dokončení Velkého díla a způsobila cosi, co Krobot pokládal za konec světa. Nezměnila se v tom smyslu, že vedle něho stála dívka s očima a ústy Lucie, s nosem a ušima Lucie, úsměvem Lucie. Byla však jinak oblečená. Měla na sobě přiléhavé šaty z lesklé blankytné látky, šaty nestydatě krátké, které jí odhalovaly nohy snad do půlky stehen. Obutá byla do velikánských bílých bot – jako kdyby někdo uříznul válenky těsně nad kotníky. Zdálo se však, že to jsou botičky velmi lehké a měkké.

Stáli spolu na hladké kamenné ploše vroubené bílými, terasovitě uspořádanými domy. Stavby bylo sotva vidět v zeleni stromů, jaké Krobot nikdy neviděl. Některé byly obsypané květy, bílými, žlutými, oranžovými. V jejich korunách štěbetali ptáci. Míhali se ve větvích, jejich modré a červené peří se lesklo ve sluneční záři.

Nebyli tu sami. Chodili tudy lidé obého pohlaví. Krobot se vyjeveně díval na ženy – byly oblečené s podobnou vyzývavostí jako Lucie. Krobot hned postřehl, že vyzývavé bylo oblečení, tedy, jemu vyzývavé připadalo. Samy ženy se chovaly volně a přirozeně a na jejich chůzi, držení těla i na pohledech nebylo nic přisprostlého. Krobot si prohlížel i muže, kteří je doprovázeli. Napadlo ho totiž, že se ocitl v nějakém vykřičeném domě, v hampejzu, lusthausu, mezi nevěstkami. Ovšem ti muži nevypadali jako zhýralci. Také oni byli oblečení do šatů z jemných látek a vykračovali si v měkkých botách. Někteří byli prostovlasí – vlasy měli nakrátko ostříhané, jako by to byli mniši nějaké přísné řehole, ale vlasy byly to jediné, co řeholnictví připomínalo. Jiní nosili klobouky a čapky s dlouhým štítkem. Mnozí měli na svých košilích či kazajkách výrazná znamení, připomínající znaky židovského písma.

Lidé, to bylo první, čeho si Krobot všiml. Jeho pozornost vzápětí upoutala pestrobarevná nosítka, možná ještě větší, než byla ta, v nichž se nechal na Staroměstské náměstí přinést sultán Mehmed III. Divné na nich nebyly ani tak jejich oblé tvary, jako to, že je nikdo nenesl. Plynula vzduchem, některá těsně nad zemí, jiná ve výši, kam by dosáhla ruka urostlého muže, a jiná zase volně stoupala a vznášela se nad úrovní střech.

Lucie mu tiskla dlaň a jemně se na něho usmívala.

„Udivují tě hathory? Taky budeš mít takový.“

„Hathory?“

„To, co létá. Co vozí lidi.“ Zasmála se. „Nevím, jak to říct. V jazyce, ve kterém teď mluvíme, není pro hathor žádné slovo. A nebude.“

„Kde to jsme?“

„Jak se to vezme, Krobote. V jistém smyslu jsme strašně daleko a v jiném zase blízko.“

„Blízko čeho?“

„Nevzdálili jsme se z místa, kde jsme spolu stáli naposledy. Pojď, ukážu ti,“ řekla.

Zamávala na nejbližší prázdný hathor plující kolem. Zastavil a otevřely se dveře. Uvnitř Krobot spatřil čtyři pohodlná křesla. Lucie mu pokynula. Vlezl dovnitř. Hathor se pod ním trochu zhoupl. Bylo to překvapující, trochu nepříjemné. Ovládl se a nevykřikl. Zhoupl se i podruhé, když nastoupila Lucie.

Pak se hathor vznesl.

Teď se Krobot neubránil zděšenému výkřiku. Silně mu tiskla ruku.

„Neboj se. Nespadneme. Zvykneš si na to.“

„Co to je? Jak to, že letíme?“

„Ptáci také létají, Krobote, a nikdo se tomu nediví.“

„Nejsme ptáci, Lucie.“

„Ty ses nedivil, když z ničeho povstal Bílý Golem? A když z tvé krve vznikl Rudý Golem?“

„To přece byla součást Velkého díla. Bylo to překvapivé, ale v jistém smyslu jsem to čekal. Připravoval mě na to Mistr, i když si myslím, že ani on nečekal, že Velké dílo bude mít takové rozměry.“

„No vidíš, Krobote. A tohle, co je tady kolem, je důsledek Velkého díla. Od pradávna na něm lidé pracovali, abychom my dnes mohli žít v blaženém světě, bez strachu před smrtí.“

„Jak to myslíš, Lucie?“

Podívala se na něho a vážně řekla:

„Tady se neumírá, Krobote. Už se na nic neptej. Dívej se. Musíš se toho hodně naučit a začneme od začátku. Už poznáváš, kde jsme?“

Podivná létající nosítka zvaná hathor je vynesla do větší výšky, než jaké dosahovaly i ty nejvyšší věže. Krobot viděl pod sebou rozlehlé město, sahající snad od obzoru k obzoru. Domy vypadaly jako kostičky a střípky obrovské mozaiky. Ale na jednu bílou skvrnku připadaly jistě tři skvrnky zelené. Krobot si uvědomoval, že domy byly vsazené mezi stromy, jako by to byly pavilony v pěstěném parku. Také císař Rudolf II. zveleboval své rozkošné zahrady, z daleké ciziny nechával dovážet rostliny nevídané krásy. Mistr zavedl Krobota do míst, kde se pro císaře pěstovaly fíky, ty podivuhodné plody, o kterých Krobot jenom četl ve starých spisech. Tohle město snad sloužilo celé jednomu jedinému, nesmírně mocnému císaři k jeho radovánkám.

„Už poznáváš, Krobote?“ usmívala se Lucie.

Sledoval směr jejího pohledu. Kývnutím ho chtěla na něco upozornit. Ovšem, dívala se na řeku.

Pod nimi byl tyrkysově zelený vodní tok. Jeho voda byla průzračná. Z výšky viděli plout ryby. Z výšky Krobot jasně viděl, že v dálce se do řeky vlévá další říčka. Řeka je rovná, pak prudce vybočuje, vypadá trochu legračně, jako písmeno P. Po tom velkém vybočení se vrací do původního směru. Bylo vidět, že se tam zařezává do průrvy mezi vysokými skalami.

„To je Vltava.“

„Ano, je to řeka, které říkáš Vltava.“

„Potom ale to město musí být Praha!“

Usmívala se na něho vlídně a taky trochu smutně. „Musí nebo nemusí.“

„Je to Praha, nebo není?“

„Je to velké město ve stejných místech, v jakých jsi znal město Prahu. My Praze říkáme Peeta.“

„Vy? Kdo jste? Kde jsem? Co se stalo s Prahou?“

„Buď klidný, Krobote. S tvou Prahou, jak jsi ji poznal, se nestalo vůbec nic.“

„Vždyť jsme oba viděli tu strašnou zkázu. Oba Golemové vybuchli, padaly domy, zvedla se vichřice, která smetla město a srovnala hory a pokácela lesy a navršila je…“

Opět ten uklidňující stisk.

„Krobote… Buď rozumný. Copak může nějaká vichřice zbourat město a pokácí lesy a zarovná hory do údolí? Slyšel jsi někdy o takovém větru?“

„Bůh by ho dovedl seslat na Zemi.“

„Možná ano, ale nikdy to neudělal.“

„V Písmu se píše o potopě. Kdyby si Bůh přál, pak by seslal vítr, aby…“ říkal Krobot zajíkavě.

„Přece si o mně nemyslíš, že jsem vtělení Boží?“

„To jistě ne.“

„Viděl jsi, že to, o čem vyprávíš, jsem způsobila já,“ řekla Lucie. „Tímto kalíškem.“

Podávala mu ho. Ucukl.

„Dej to pryč. Už ho nevezmu do ruky.“

„Proč?“

„Je prokletý.“

„Co zlého provedl? Stalo se snad něco špatného? Nejsi tady rád, se mnou, na prohlídce krásného města Peeta?“

„Všechno je tady tak cizí…“

„Musíš se toho hodně naučit, Krobote,“ povzdechla si s úsměvem. „Až pochopíš, že cizost je tvůj problém, a ne problém toho, co vnímáš jako cizí, budeš na vysokém stupni moudrosti.“

Hathor se teď snášel níž. Krobot si všiml, že Lucie drží dlaň na bílé destičce v opěradla křesla. Pochopil, že ji hathor nějak poslouchá, asi jako kůň se nechá vést stisky kolen a škubáním uzdy.

„Vidíš? To je ta skála, na které jsme spolu seděli,“ ukázala Lucie.

Skalisko čnělo nad řekou. To hluboké údolí, to bylo řečiště Brusnice, uvědomoval si Krobot. Ostrůvek Kampa a o něco výše tři ostrovy. Lucie mluvila pravdu. Byla to Praha, ovšem zcela jiná, než jakou ji znal!

Napadlo ho, že Lucie je kouzelnice, která ho nechala usnout, třeba na sto nebo na tisíc let, a že to, co teď vidí, je Praha, jak bude vypadat po staletích, která přijdou.

Jenže, i kdyby to mělo trvat tisíc let, Hrad tu bude pořád, stejně jako Vltava tu teče pořád. I kdyby se stalo cokoli, i kdyby Turci obsadili Prahu, jistě by Hrad nezbourali. Třeba by ho přeměnili k obrazu svému. Pravda, Římané zbourali Šalomounův chrám, ale na jeho místě stojí nové skvělé stavby, jež si s výstavností Šalomounova chrámu nezadají. Kdežto na tomhle kopci?

Stály tu tři velké stavby, snad největší, jaké z výšky spatřil. Ovšem svým tvarem nepřipomínaly nic, co by znal.

Byly to čtyřboké jehlany, přičemž hrana každého z nich musela být dvě stě, možná tři sta sáhů. Výška, jak mohl ze svého křesla odhadnout, byla přinejmenším rovná základně. Tři jehlany zabíraly místo, kde by správně měl stát Pražský hrad. Když se pak Krobot rozhlédl, spatřil v ploše města ještě další takové jehlany. Stály na vyvýšeninách ovládajících město, jeden byl na Vyšehradě, druhý na Karlově, třetí na Vítkově a další dva na místě zvaném Letná, jak teď Krobot dokázal identifikovat.

Lucie si všimla, na co se dívá. Zvážněla.

„To jsou pyramidy, Krobote. Strážci Velkého díla. Záruka jeho nesmrtelnosti.“ Odmlčela se a dodala: „I naší nesmrtelnosti.“

„Lucie,“ řekl jí, „víš dobře, že nejsem nevzdělaný hlupák. Vím, co jsou pyramidy. Obdivovali je Římané, když přišli do Egypta. Přinesli o nich zprávy. Pyramidy byly prastaré, už když Marie Panna zrodila Ježíše. Jsou v Egyptě, na břehu Nilu. Nestojí v Praze na březích Vltavy.“

„Ano, je vidět, že nejsi hlupák. Proto raději věříš tomu, co jsi četl, místo abys uvěřil tomu, co vidíš. Zíráš na pyramidy na březích Vltavy a tvrdíš mi, že to není možné, protože pyramidy jsou u Nilu. Uklidním tě. Pyramidy jsou také u Nilu. Ale jsou i na březích Vltavy.“

Mlčel.

„Nevěřím. Nevidím. Nechápu.“

„Zato chápu já,“ řekla mu vlídně. „Nevadí. Pokusím se ti to vysvětlit. Četl jsi mnoho starých spisů, pojednávajících o alchymii?“

„Ovšem. Je to základ mého studia.“

„Pak tedy víš, že staří dosáhli vrcholných úspěchů ve Velkém díle. A že jejich následovníci se jen klopotně a břídilsky snaží napodobit to, v čem staří dosáhli dokonalosti.“

„Ano, četl jsem o tom, ale…“

„Ale je to pravda, Krobote. Staří byli dokonalí, a nejvýše dosáhl Hermes Trismegistos.“

„To přece ví každý adept alchymie. Smaragdovou deskou se oháněl i ten podvodník Kelly,“ řekl Krobot. „Pro každého alchymistu je Hermes Trismegistos něco jako božstvo.“

„Právem, Krobote, plným právem,“ přikyvovala Lucie. „I já patřím mezi ty… staré, jak říkáš. Pozoruj lidi kolem sebe. To jsou oni, ti staří.“

„Pak to nechápu.“

„Co nechápeš? Pokus se to vyjádřit.“

„Jestliže jste vy, staří… promiň, že se tak vyjadřuju…“

„Dobře to vystihuje podstatu. Pokračuj.“

„Jestliže vy, staří, jste dovršili Velké dílo a dosáhli nesmrtelnosti a všech dalších vymožeností, jež Velké dílo slibuje…“

Lucie při těch slovech souhlasně přikyvovala.

„Proč tedy,“ ptal se Krobot zoufale, „jste nechali tajemství Velkého díla zapomenout? Proč jste ho dovolili zplanět, aby po něm zůstal jen stín v knihách, kterým nikdo pořádně nerozumí a jen klopotně se snaží je luštit a za cenu obrovského úsilí se z té temnoty pokouší vykřísnout jiskru poznání?“

„Ale my jsme nic nenechali zplanět. Copak ten svět, který tu vidíš,“ ukázala gestem, „ti připadá zplanělý?“

„Nechápu.“

„Vše ti vysvětlím. Znám to, co nazýváš svými dějinami a co skutečně jsou, v jistém smyslu, dějiny, ať by to měly být dějiny čehokoli.“

Začíná to pěkně, to vysvětlování, pomyslil si Krobot zoufale.

„Naše dějiny byly dlouho společné. Máme stejné kořeny. Rozštěpení nastalo až v době, kdy spartský král Agésiláos II. pomohl princi Nakhtorebovi ze třicáté dynastie na trůn. Byl to mimořádně schopný panovník a zasloužil se o obrat v dějinách světa.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ připustil Krobot a Lucie se tomu zasmála. „Kdy panoval?“

„Vlády se ujal, řečeno po vašem, v roce 360 před narozením Ježíše.“

„A jak dlouho vládl?“ chtěl vědět Krobot.

„No přece dodnes,“ smála se. „Když je něco dobré, proč to měnit?“

„On vládne dva tisíce let?“ žasl Krobot.

„V době jeho vlády se podařilo skupině učených mužů a žen završit ve městě Memfisu to, čemu říkáte Velké dílo. Hermes Trismegistos byl mezi nimi.“

Dívala se směrem, kterým by měl ležet Vyšehrad a místo něho se tyčil vysoký bělostný jehlan. Krobot ji sledoval a najednou měl pocit, že vedle něho nesedí žena z masa a krve. Měl dojem, že je to antická socha, taková, po jakých dal pátrat Rudolf II. v Římě. Je živoucí a přitom starobylá.

Patří mezi ty staré, připomínal si Krobot. Třeba se setkala s Hermem Trismegistem, zakladatelem Velkého díla.

„Objevy, jež se podařily Hermovi Trismegistovi a jeho druhům, umožnily králi Nakhtorebovi získat takovou převahu nad protivníky, že nejdříve srazil na kolena perského krále Artaxerxe III. Pak si podmanil řecké státy, Athény, Spartu a ty ostatní. To ho dostalo do konfliktu s Římskou republikou, které nejdříve pomohl porazit jejich nepřátele Sabiny a Samnity a pak porazil ji. Následovala severní Afrika, Hispánie, Galie, Germánie na západě a do Indie, Číny a Japonska dorazily egyptské voje až po dvou stech letech. Celou Afriku jsme ovládli za dalších tři sta let. V tu dobu jsme objevili kontinent, který nazýváte Amerikou, a ještě další, který neznáte a jemuž jsme dali jméno Sokar, podle našeho boha mrtvých. Mělo to být odškodnění pro chudáka Sokara.“

„Odškodnění?“ divil se Krobot, celý tumpachový.

„Přišel o práci. Jakýpak bůh mrtvých ve světě, kde se neumírá!“

„Jenže nechápu, kde jste mohli najít nový kontinent, vždyť přece Amerika…“

„Nový kontinent leží jihovýchodně od Indie, ztracený v oceánu. Další kontinent je ještě na jihu zeměkoule, celý zarostlý do ledu…“

„Jak to, do ledu? Na jihu je přece teplo!“

„Až někdy bude chvilka času, zaletíme se tam spolu podívat. Pravda, dnes už není tak ledový, jak býval. Žijí tam lidé, postavili si velká města a těší se stejnému pohodlí jako obyvatelé Peety. Tedy, po tvém, Prahy.“

„Svět je tedy egyptský?“

„Svět je prostě svět. Lidé si ani neuvědomují, že vše, co je kolem nich, vzniklo kdysi v Egyptě. Zní docela všední životy a o minulosti nepřemýšlejí. I ty si zvykneš, Krobote.“

„Dejme tomu, že chápu,“ usilovně přemýšlel Krobot. „Jenom jedno mi nejde na rozum. Tys mě našla v úplně jiném světě. O Egyptě víme, že kdysi byl mocný a slavný, ale dnes je to součást tureckého panství. Vaše písmo nikdo nedovede číst. To, co o Egyptě víme, známe z latinských překladů arabských knih – a Peršané a po nich Arabové jsou ti, kdo Egypt porazili. Copak jsou světy dva?“

Nastalo ticho. Lucie mlčky pokyvovala a pak se podívala tázavě na Krobota, snad aby se přesvědčila, zdali je připraven přijmout poslední odhalení. Potom promluvila.

„Egypt ovládl svět. Tajemství Velkého díla jsou zavřena v takových stavbách, jako jsou tyto.“

„V pyramidách?“

„Právě tak. Najdeš je dnes všude, v Číně i Americe, v Africe i Sokaru, ve všech velkých městech Evropy. Ale v dávných dobách, kdy naše panství nebylo ještě tak pevné, bylo tajemství Velkého díla ohroženo.“

„Kým?“ divil se Krobot.

„Poraženými nepřáteli. Nenávistníky a závistivci. A tenkrát, a bylo to už dávno, sotva sto let od narození krále Nakhtoreba, skupina učenců…“

„Mezi nimi i Hermes Trismegistos?“ ptal se Krobot.

„Ovšem. Tito lidé navrhli vytvořit vedlejší svět. Odkladní prostor. Svět pro zavržené. Vyvržené. Navrhli a vytvořili ho. Ten svět je v podstatě tady,“ ukázala kolem sebe, „jenomže ho nevidíme. Asi tak, jako jsou dva listy vedle sebe v jedné knize. Na jednom listě jsou slova milosti, na druhém slova prokletí. Jeden list neovlivňuje druhý. Písmena na jednom listě nevědí o písmenech na druhém listě. Jsou od sebe nepřekročitelně oddělené. A přece jsou součástí jedné knihy.“

„My tedy… můj svět, ve kterém jsem se narodil, je tedy něco jako peklo vašeho světa?“

„Ano, tak se to dá říct.“

„Ale můj svět byl zničen. Viděl jsem to.“

„Nebyl,“ usmívala se na něho dívka. „Byl to jenom klam zraku. Něco jako obracení listů v knize, nic víc.“

„Ten svět tedy zůstal?“

„V jistém smyslu ano.“

Vlál vlahý vítr. Přinášel jemnou vůni neznámých stromů. Takhle nějak by to mělo vypadat v ráji, pokud církevní otcové mluví pravdu, přemýšlel Krobot.

„Čekají tě tu velké úkoly, Krobote. Řekla jsem ti, že tě miluju. Uvedu tě do našeho světa. Všemu tě naučím. Brzy si zvykneš. Najdeš tu svoje místo, navážeš přátelské vztahy. Budeme spolu šťastní. Uvidíš.“

Dívala se mu do očí a usmívala se.

Lucie je anděl, který mě zavedl do ráje, táhlo mu hlavou. Nenabízí věčné lenošení za zvuků líbezné hudby. Tenhle ráj nabízí poznání! Co lepšího si může přát adept hermetických věd?

Hermetických věd… uvažoval. Hermetických, tedy tajných, uzavřených. To slovo nemá v tomto světě smysl. Tady není nic uzavřeného. Ženy tu odhalují na veřejnosti svoje těla, přirozeně a cudně, jako to dělají zvířata. Také příroda tady otevírá svoje tajemství a nabízí ho každému, kdo chce v její knize číst.

Podala mu ruku. Stiskl ji.

„Myslíš, že si tu zvykneš?“ ptala se ho.

„Věřím, že ano,“ řekl.

Pak zvážněla.

„Čeká tě ale jedna poslední zkouška.“

„Zkouška?“

„Ano. Musíš se smířit s tím, že já jsem ta, která tě zkouškám vystavuje…“

„Podstoupil jsem zkoušku vodou a ohněm a vzduchem a zemí,“ řekl Krobot. „Co horšího může být než zakopání do hrobu zaživa?“

„Také si myslím, že jsi dobře připravený a nebojím se o tebe,“ kývla. „Prošel jsi zkouškou čtyř elementů. Jenže je tu ještě pátý element.“

„Jádro Velkého díla?“

„No jistě. Bez něho se Velké dílo nemůže uskutečnit.“

Díval se na skupinu hathorů, která letěla kolem nich. Zněla z nich hudba a smích. „Je to něco jako studený oheň? Hořící voda?“

„Uvidíš. Sama nevím, jak bude zkouška probíhat. Nepatřím k examinátorům. Jsem jenom průvodce.“

„Někdo mě bude zkoušet?“

„Ano. A bude to znamenitý examinátor.“

Jejich hathor naposledy zakroužil nad městem. Krobot si uvědomil, že podivná létající nosítka se nemohou pohybovat vzduchem libovolným směrem. Kolem nich, i nad a pod nimi, letěly jiné hathory, různých barev, velikostí a tvarů, vždy jedním směrem, jako když tažní ptáci drží šik při jarním či podzimním putování. Lucie vedla hathor ke středu pomyslného kruhu, a pak teprve mohl z proudu vyklouznout.

Zamířil přímo k oněm třem obrovským stavbám, k pyramidám vybudovaným v místech, kde by správně měl stát Pražský hrad.

„S kým se potkáme?“ chtěl vědět Krobot.

„Nejdřív ti musím vysvětlit, co znamená potkáme. Uvidíme ho, budeme s ním mluvit, ale ve skutečnosti nebude před námi. On dlí doma, v Egyptě.“

„Tak přece v Egyptě!“

„Nikdy jsem neřekla, že není žádný Egypt, a už vůbec jsem neřekla, že v Egyptě nejsou pyramidy. Jenom se musíš smířit s tím, že jsou tady, v tvém rodném městě.“

„Nenarodil jsem se v Praze,“ řekl Krobot zarputile. „Jsem z Prachatic.“ Zasmála se.

„Tak tedy ve městě, kde jsi žil. A žiješ. A budeš žít, na věky.“

To poslední slovo ho zaskočilo. Už několikrát se zmínila o nesmrtelnosti. Z jejího vyprávění vyplývalo, že lidé tady žijí stovky, dokonce tisíce let. Jsou tedy skutečně nesmrtelní? Bál se jí na to zeptat.

„V Prachaticích jsou také pyramidy?“

„V místě, které jsi ty poznal jako Prachatice, nejsou pyramidy,“ řekla. „Aspoň si to myslím.“

Nesmrtelnost… táhlo Krobotovi hlavou. Velké dílo mělo vyústit do nesmrtelnosti pro všechny. I ty dílčí pokusy tam mířily. Arzach oživil zloděje z Týnského chrámu, oživil císaře Rudolfa a sliboval, že vrátí mezi živé i Mistra Keplera. K nesmrtelnosti směřovali i staří zasvěcenci, Hermem Trismegistem počínaje. Třeba… třeba mě Lucie opravdu jen uspala a přivedla do světa za mnoho set let, do doby, kdy je Velké dílo završené a lidé žijí bez strachu před smrtí?

Hathor přistál na lesklé kamenné plošině. Když z něho vystoupili, teprve pak si Krobot uvědomil nesmírnou velikost pyramid, jež ho obklopovaly. Také jejich boky byly kryté leštěným kamenem. Na bocích měly nápisy. Ze starých knih Krobot znal některé znaky egyptského písma, jež nikdo nedovede číst. Ptáci, zvířata, lidé, vždy kreslení z boku, podivně strnulí.

„Pojď. Examinátor čeká.“

Vedla ho k jedné z pyramid. Když se přiblížili, spatřil vchod vroubený kulatými sloupy. Vešli do sálu jasně osvětleného bílou září. Marně se Krobot rozhlížel po nějakých svícnech. Teprve po chvilce si všiml, že září celý strop. Lucie si všimla jeho užaslého pohledu a jemně pokrčila rameny.

Takových překvapení bude ještě mnoho. Musíš si zvykat.

Nečekali dlouho. Najednou se před nimi objevil vysoký muž se širokými rameny, s oholenou hlavou. Měl velké tmavé oči, energický nos a plné rty. Na sobě měl volnou plátěnou kazajku bez rukávů a kalhoty s koženým páskem s velikou přezkou, ozdobenou reliéfem sovy. Obutý byl do opánků. Byl velmi opálený. Lucie se mu uklonila a oslovila ho řečí, které Krobot nerozuměl ani za mák. Muž přikyvoval. Pak se podíval na Krobota, pokývl mu na pozdrav a řekl česky:

„Budeme hovořit jazykem našeho hosta. Není třeba ho mást víc, než je bezpodmínečně nutné.“

„Dovol tedy, pane, abych ti představila muže, který přijal jméno Krobot, aby v jeho znamení pracoval na Velkém díle. Jeho úspěchy jsou velké, a to je důvod, proč jsem ho po poradě s tebou přivedla až sem. Krobote,“ obrátila se k mladému muži, „stojíš před člověkem, kterého podle jména dobře znáš. Tento muž je Hermes Trismegistos.“

Krobot užasle zavrtěl hlavou.

„Ale… to není možné.“

„Proč ne?“ zeptal se muž.

„Protože to by znamenalo, že jsi… nesmrtelný.“

„Ale o to tady jde od samého začátku, milý Krobote,“ řekl Hermes Trismegistes. „Co je dobro a co zlo? Různí lidé ty dva pojmy vykládají po svém. Jsou ale společné základy, na kterých se všichni shodnou, pokud jsou upřímní. Dobro, to je život, kdežto konečné zlo je zmar, tedy smrt. Každý tvor, nepatrnou jepicí počínaje a člověkem konče, touží po životě a snaží se vyhnout smrti. Je krásné létat ve vzduchu, ale důležitější je žít. A neumírat.“

Krobot se díval na něho a na Lucii. Nad veškerý pomysl letitý muž jeho pohled pozorně opětoval.

„Jsi připravený přijmout břemeno věčného života?“

„Břemeno?“

„Nesmrtelnost je vyhrazena jenom lidem. Ostatní tvorové umírají. A v jistém smyslu je vyhrazena… jen některým lidem.“

„Ve vašem světě také někdo umírá?“

„Ne, v našem světě nikdo neumírá,“ řekl Hermes Trismegistos s podivným důrazem na slovo „našem“. Krobot pochopil.

„Umírá se v jiných světech. V těch odkladních.“

Hermes se podíval na Lucii. Krobota napadlo, že snad přivedl dívku do nesnází, když prozradil, že mu vyprávěla o tajemství odkladních světů zavrženců. Že mu vyprávěla o listech jedné knihy. Dívka přikývla na znamení, že Krobot ví.

„Dokonalost je břemeno, Krobote. Jsi připravený ho nést?“

Bezradně se podíval na Lucii. Co má odpovědět? Samozřejmě, že je připravený. Byl by hlupák, kdyby odpověděl jinak.

„Jsem připravený.“

Bylo vidět, že se Lucii ulevilo, napětí jí povolilo v tváři. Zkouška zatím probíhá dobře.

Krobota napadlo, že by se možná raději vrátil do odkrytého hrobu. Věru mu nebylo volně před mužem, kterého braly dlouhé generace učenců jako největší autoritu, dokonce ho ztotožňovaly s bohem Thóthem!

„To rád slyším. Nepřipravený člověk nemá v našem světě co pohledávat. Neradi přijímáme lidi odtamtud. Děláme to jen v naprosto výjimečných případech. Lucii jsme dovolili tě přivést, protože má velké zásluhy. Dobře pracovala. Zabránila velké zkáze.“

„Zničení města?“ vyhrkl Krobot. Hermes Trismegistos se pousmál.

„Takové malichernosti nás nezajímají. Šlo o něco jiného. Skupina mužů se ocitla na samém okraji Velkého díla. Znal jsi je dobře. Váš císař Rudolf II., rabbi Löw a Johannes Kepler, ti se dobrali podstaty. Skoro došli až na konec. Lucie uvedla velmi obratně události do pohybu, aby jim Velké dílo vyklouzlo z prstů. Ano, je to velká zásluha.“

„Děkuji,“ špitla Lucie potěšena.

„Jinak bys tu nestál, příteli,“ řekl Hermes Trismegistos a nebylo zřejmé, zda to myslí výsměšně nebo vážně.

Zkouška neskončila, uvědomil si Krobot. Možná dokonce, že ještě pořádně nezačala.

„Odkladní svět se nesmí dobrat jistých tajemství. Nesmí poznat nesmrtelnost. A nesmí odhalit tajemství pátého elementu.“

Toho, který nosím v sobě, napadlo Krobota.

„Co by se stalo, kdyby je odhalil?“

Teď už byl Hermes Trismegistos velmi vážný, možná nasupený.

„Mezi světy jsou průchody, mladý muži. Dokud jsou střežené spolehlivými lidmi, jako je Lucie, neděje se nic vážného. Dovedeš si ale představit, co by se stalo, kdyby těmi průchody pronikly do našeho světa hordy hloupých, surových, nenávistných sobeckých lidí?“

„To by jistě bylo strašné,“ odpověděl Krobot. Vzpomněl si na vpád Turků do Prahy, na vraždění, znásilňování a pálení, jež nastalo, když sultán Mehmed III. dal město svým vojákům v plen.

Po očku pohlédl na Lucii. Svou poznámkou, že by to bylo strašné, ji zřejmě potěšil. Zkouška pokračuje, opět odpověděl správně.

Najednou prudce zatoužil po tom, aby zkouška už skončila a on mohl sevřít dívku v náručí. Skončila by jeho klopotná pouť a jako loď by vplul do přístavu.

„Nelze to připustit.“

„To se ale snad nemůže stát?“ nadhodil Krobot, osmělený dosavadními úspěšnými odpověďmi.

„Že nemůže? Mohlo by.“

„A jak?“

„Průchod by mohl otevřít někdo, kdo nemá pevné smýšlení.“

Krobot lehce zavrtěl hlavou.

„Nechápu. Poznal jsem málo z vašeho světa.“

„Může to být i tvůj svět,“ řekl Hermes Trismegistos.

„Rád bych, jistě, pane. O to méně chápu. Poznal jsem jenom jeho maličkou část a žasl jsem nad jeho krásou a vlídností, nad jeho klidem a zároveň bohatstvím, ovšem bohatstvím, pokud jsem to mohl posoudit, zbaveným pýchy a okázalosti. Jen blázen by mohl vystavit takový svět nebezpečí. Ohrozit ho prostě tím, že by otevřel dveře nějakým hordám…“

Lucie byla očividně spokojena. Usmívala se a teď už vůbec nepřipomínala antickou sochu vykopanou z římské půdy na příkaz Rudolfa II. Byla to dívka, která se těší na objetí muže, jehož miluje.

„Jsou takoví lidé, divil by ses, Krobote.“

„Těžko tomu uvěřit, pane.“

„Uvidíme, Krobote. Přesvědčíme se.“

Bělostná podlaha z vyleštěného mramoru se začala měnit. Černala, krabatila se. Světlo v sále pohasínalo. Najednou tu byla zima a čpěla zde sychravina a protivně nasládlý pach smrti, jaký cítíme poblíž městských popravišť, kde visí na šibenicích těla lotrů. Krobot měl pocit, že ztrácí půdu pod nohama. Podíval se po Lucii a snažil se najít Herma Trismegista. Byla tu teď taková tma, že viděl jen jejich nejasné obrysy, jako by to byla temná zhmotnělá mračna. Úzkost mu sevřela hrdlo. Pochopil, že ta skutečná zkouška začíná až teď, že před tím to bylo jen škádlení.

Z výšky šlehnul dovnitř proud bílého světla.

Přímo před špičkami Krobotových chodidel se objevil blok ledu. Stoupala z něho sinalá mlha. Zvedl se vítr a odvál mrak.

Objevilo se nahé tělo muže s podříznutým hrdlem, tělo vychrtlé, poseté modravými skvrnami. Na ochlupení prsou a ohanbí se třpytila jinovatka. Ledové kvádry tísnily mrtvolu ze všech stran. Zdálo se, že stačí málo a pohnou se, aby ji rozdrtily. Lítost sevřela Krobotovo srdce.

Padl na kolena na blok ledu a v hrůze si zaryl prsty do tváří.

Z hrdla se mu vydral zoufalý výkřik.

„Mistře!“

Ten že měl být zavržený, ten že měl být obětovaný, ten, nejlepší z lidí, které Krobot poznal? To nemůže být, to se nesmí stát, milost nesmrtelnosti se musí týkat i jeho, a jestli mám v sobě pátý element oživující mrtvé, pátý element, přinášející dobro a zahánějící zlo, pak patří tobě, milovaný Mistře…

„Pátý element vylučuje lítost,“ zazněl mu k uším odkudsi z dálky hluboký hlas Herma Trismegista a poslední, co Krobot uslyšel, byl žalostný výkřik dívky Lucie a pak se z umrlčí jámy vyvalil oblak mlhy a on přestal vidět a slyšet a cítit a propadl se do nicoty.

12.

Kolem byla tma. Cítil pach hnijící cibule a česneku. Tápal kolem sebe. Nahmatal cosi dřevěného. Uchopil to, zatlačil, ta věc povolila a ve tmě se něco skácelo a zarachotilo.

Rachot ještě neustal, když Krobota oslepila záře.

Někdo otevřel dveře a posvítil mu do obličeje olejovou lampou.

„Prašivý zloději!“ zařval někdo. Prostorem zavanul pach zkaženého piva smíšený se žaludečními šťávami. „Konečně jsem tě chytil. Teď uvidíš, zač je toho loket, pazdráte mizerný!“

„Co se děje?“

„Chytil jsem toho zloděje, pane.“

„Nejsem zloděj,“ volal Krobot zoufale.

Ve tmě se objevila světla dalších lamp. Oslepeného Krobota se zmocnily silné ruce a vlekly ho po kluzkých kamenných schodech kamsi vzhůru. Nahoře bylo jasněji vidět. Jeho jímatelé jím mrštili na špinavou kamennou podlahu a bavili se tím, že ho kopali do žeber.

Krobot stačil zvednout hlavu. Viděl, že je v chodbě, do níž vedou na dva sáhy od něho široké dveře. Zevnitř byla slyšet hlučná muzika a opilé hulákání. Ze dveří vykoukl vousatý chlapík v sametovém dvorském úboru, s baretem na hlavě.

„Co se děje, Špíno?“

„Chytili jsme zloděje! Šibenice dostane nové sousto, pane!“

„Přiveď ho sem, ať se pobavíme,“ řekl ten chlapík. „Posviťte mi na něho,“ zavelel Špínovi a jeho lidem a naklonil se nad zbědovaným mladým mužem. „Jsi mi nějak povědomý. Mizerné světlo, k čertu. Přiveďte ho do síně, ať se podíváme, jaká peříčka má tenhle ptáček!“

„Ale pan komoří…“ zapochyboval Špína.

„Pan komoří Lang toho lumpa může na místě odsoudit. Když to uzná za vhodné. Tak alou a hybaj, neradi čekáme!“

Ten chlap mluví o Langovi jako o komořím, jenže Langa císař vyhnal, když poznal, co je to za ničemu, a spolu s ním celou tu bandu vyžírků v čele s Magistrem Kellym… letělo Krobotovi v hlavě.

Uvědomoval si, co se stalo. Ocitl se zpátky ve světě vyvržených. Hermes Trismegistos tak rozhodl. Soucit se neslučuje s pátým elementem, to byla jeho poslední slova.

Za lásku a věrnost Mistrovi Keplerovi jsem zaplatil pobytem ve světě Velkého díla, uvědomil si Krobot. A vrátil mě…

Kam? Do Prahy obsazené Turky? Se Starým Městem zničeným po souboji Golemů? To asi ne. Tohle je jiný svět, než byl ten, který opustil.

Nebyl čas na úvahy. Špína a další chlapi z čeládky postavili Krobota na nohy a dovedli ho, spíš donesli, do sálu.

Krobot tu místnost poznával. Byl v hospodě zvané Vikárka, na Pražském hradě, v hospodě vyhrazené pro radovánky dvorského panstva. Stoly tu byly uspořádané do podkovy a opravdu, v čele poznal dva muže. Jeden byl komoří Lang a ten druhý pověstný podvodník Magistr Kelly. Po levici i pravici měli tihle výtečníci pestrou čeládku, muže i ženy, ženy polo nebo zcela obnažené, ale ví bůh, že tyhle neměly nic z cudnosti Egypťanek, které Krobot viděl ve světě, do kterého ho uvedla Lucie.

Byl to věru příšerný žert, že onen průchod mezi dvěma světy – nebo přechod mezi dvěma stránkami knihy – vedl právě sem, do sklepa hradní hospody.

„Co je to za člověka?“ zvolal Lang.

„Je to zloděj, mistře Filipe!“ křikl někdo.

Mistr Kelly byl notně opilý a hlava se mu bimbala ze strany na stranu. Prohlížel si Krobota přimhouřenýma očima.

„Tenhle chlapík…“ říhnul, „nevypadá na zloděje.“

„Až na to, že je to zloděj,“ řekl Lang.

Ze všech stran se ozval hromový smích, jako by to byl kdovíjaký vtip.

Císařským komořím se snadno vtipkuje.

Špína dál držel Krobotův límec.

„Je to zloděj, nebo není?“ ptal se zoufale.

„Přichází zdaleka…“ broukal Kelly polohlasně a díval se na Krobota přimhouřenýma očima. „Má za sebou mnoho zkoušek a zná nejedno tajemství.“

„Jenže on byl ve sklepě a kradl tam…“ trval na svém Špína.

„Co by takový člověk kradl u tebe ve sklepě? Co by tam hledal za štěstí? On hledá Kámen mudrců a ne shnilou řepu, hňupe nanicovatý!“ přidal se ke Kellymu Lang. „Třeba objevil způsob, jak vyrobit Kámen mudrců z řepy. Kámen mudrců, když se ví, jak na to, se dá vyrobit z ledasčeho. Třeba z hoven!“

Zase bouře smíchu.

„Kdo jste, pane?“ zeptal se Špína a pustil límec.

„Pomocník Mistra Keplera…“ šeptal Krobot.

„Ticho. On něco říká,“ mávl rukou Lang. „Co nám povíš? Vyrábíš kámen taky z hoven?“

„Ne, pane.“

„To je tím, že sám jsi hovno. Nic neznáš a nic neumíš. Jsi nula. Nicka. Ptačí pšouk. Komáří smrk.“

„Žije Mistr Kepler?“ ptal se Krobot bázlivě. Už si byl jistý, že je jinde, než odkud přišel. Co všechno se změnilo, kromě toho, že se Lang s Kellym opět vetřeli císaři do přízně?

„Žije,“ bouchl Kelly do stolu. „A to je chyba. Proč žije, pane Filipe? Jak to, že takový chlap žije? Copak se s tím nedá nic udělat, u sta hromů? Zařiďte to, pane Filipe.“

Lang zvedl omluvně ruce, ozdobené těžkými zlatými prsteny. „Oblíbenec jeho Veličenstva. Dvorní astronom.“

„Však vím. Ale u dvora je podlaha kluzká. Copak se nedá udělat, aby klouzala ještě víc, k čertu?“ Lang se usmíval.

„Kdo si počká, ten se dočká. Stačí lusknout prsty a to, co si říká císař, udělá, co mu řeknu. Co ty na mě tak čumíš, hlupáku?“ obořil se na Krobota, ohromeného tím, co slyšel. Lusknout prsty na císaře? Pak to musel být jiný císař, než jakého poznal. V tomhle strašném světě teď zůstával už jenom Mistr jako pevný bod, k němuž se upínal.

„Mohu vidět… Mistra Keplera?“

„Vidět?“ zamračil se Lang. Podíval se na Kellyho a pak se oba rozchechtali. „Můžeš, není neviditelný. Ty, Špíno!“

„Ano, pane,“ lámal se hostinský v pase.

„Zapřáhneš bryčku a odvezeš pána do domu Mistra Keplera. A vyřídíš moje pozdravení. Že mu ho posílám jako přídavek k těm pozdravům.“

„Vykonám, pane. Pojďte, ctěný pane,“ ukláněl se mizera před Krobotem.

Krobot vycházel po vratkých nohách ze síně. Špínu napadlo, že je opilý a ohleduplně ho přidržoval za loket.

„Je vám dobře?“

„Jistě, je mi dobře.“

Nebyla to docela pravda. Na čerstvém vzduchu se mu točila hlava. Smrákalo se. V koších se už rozhořely první smolnice. Po dláždění zarachotila kola bryčky. Špína pomohl Krobotovi nahoru a poručil vozkovi, kam má hosta zavézt.

„Poslyš, Špíno…“ oslovil ho najednou Krobot.

„K službám.“

„A co Turek?“

„Jaký Turek?“

„Turecké vojsko. Je dole v Praze?“

„Pán ráčí žertovat. Turek přece dostal napráskáno a neodváži se k Pešti. Ten už se nevzpamatuje, kluk turecká!“

Vozka zapráskal bičem a bryčka se hrkotavě rozjela.

Mistr Kepler žije a Praha není dobyta Turky… táhlo Krobotovi hlavou. Filip Lang je císařský komoří a Magistr Kelly, jak se zdálo, se těší císařově přízni. Krobota zřejmě vyvrhli na jinou stránku knihy, nebo do jiného světa vyvržených. Opatrně se kolem sebe rozhlížel, jako by doufal, že nějakou škvírkou přece jen zahlédne aspoň kousek světa, ve kterém zanechal Lucii. Mohl by vyskočit z bryčky a vrátit se do Vikárky. Třeba je ten průchod ještě otevřený. Teď, když ví, že Mistr žije, ho sem nic netáhne. Mistr se postará sám o sebe, nepotřebuje žádnou pomoc. Když v tamtom prokletém světě přišel o život, byl na prahu velkého objevu. V tomhle světě ho snadno dokončí, objeví tajemství pohybu planet kolem Slunce a pochopí, proč se planety pohybují jednou rychleji a podruhé pomaleji.

Zmítaly jím protichůdné pocity. Už nikdy neuvidí Lucii, a to mu způsobovalo žal, ale naopak ho naplňovala radostí představa, že znovu spatří Mistra.

Ten se bude divit, až mu bude vyprávět o tom, co zažil, až mu poví o setkání s Hermem Trismegistem…

Možná, že pomůžu Mistrovi najít znovu tajemství Velkého díla. Leccos si pamatuju. Klíčem je litera Zayin. Tajemný znak symbolizující právě tak meč jako světlo, znázorňující odraz. To jsou klíčové elementy, jež otevírají zámek sestávající ze čtyř základních elementů a kryjící cestu k elementu pátému.

Společně najdeme cestu k Velkému dílu a dostaneme se do světa ultimativní dokonalosti, do světa, ve kterém se neumírá a všichni tam jsou šťastni a místo v hrkotajících bryčkách létají v pohodlných nosítkách zvaných hathor.

To vše poví Mistrovi a nasměruje ho k pravému poznání.

Takovými myšlenkami se zaobíral, když bryčka zastavila před domem na Pohořelci, ve kterém Kepler bydlel.

„Jsme na místě, pane,“ řekl vozka. Krobot vystoupil z bryčky, šel ke dveřím a zaklepal na klepadlo. Otevřel Keplerův sluha Martin. Podíval se na bryčku a pak na příchozího. Bryčkou nejezdí ledaskdo.

„Co si přejete?“ zeptal se sluha Martin lhostejně.

„To jsem přece já, Krobot.“

„Kdo je to?“ ozvalo se z nitra domu.

Krobot cítil, jak mu buší srdce vzrušením. Poznal Mistrův hlas! Je to tedy pravda, Mistr žije. Žádná umrlčí komora, žádné podříznuté hrdlo, v tomto nádherném spravedlivém světě Mistr žije!

Oběť nebyla marná. Ztratil jsem ráj, ale vrátil jsem se k milovanému Mistrovi.

„Pusť mě…“ oslovil Martina.

Ten ale nehodlal ustoupit ze svého místa ve dveřích. „Pán nařídil nikoho nevpouštět.“

Nakonec ale přece jen ustoupil a na prahu stanul Mistr Kepler. Krobot se šťastně usmál a napřáhl ruku k pozdravu. Keplerova tvář zůstala klidná, vážná. „Kdo jste, mladý muži?“

„Jsem přece Krobot, váš pomocník, asistent při Velkém díle.“

„Nemám žádného pomocníka a žádného nepotřebuji,“ řekl Kepler, kývl na sluhu Martina a ten přibouchl dveře. Vozka, který z kozlíku všechno pozoroval, se uchechtl, práskl bičem a odjel.

Zdrcený Krobot klesl na kolena.

Soumrak houstl a zvedl se vítr. Nesl s sebou pach všudypřítomné smrti. V tomto světě se umírá, hojně a bídně.

„Všechno vám vysvětlím, pane! Otevřu vám oči…“ šeptal Krobot naříkavě k zavřeným dveřím Keplerova domu.

Po dlouhé chvíli vstal, otočil se a vykročil tam, kde na pozadí černajícího nebe viděl vysokou věž chrámu svatého Víta. V hustém šeru uslyšel hluk pochodujícího oddílu císařských vojáků. Napadlo ho, že by bylo dobré se k nim přidat, aby ho náhodou někdo v té tmě nepřepadl. Vojáci pochodovali ve svižném tempu a netrvalo dlouho a přiblížila se hradní brána, ozářená smolnicemi.

V záři plamenů už viděl tvrdé obličeje císařských mušketýrů. Trochu zvolnil, aby nechal celý oddíl přejít. Najednou ucítil levandulovou vůni.

Rozhlédl se kolem sebe.

Z šera se vyloupla drobná postava. Byla to dívka. Vešla do záře plamenů. Kožená kazajka, na širokém řemeni soudek. Podíval se jí na tvář. „Lucie…“ zašeptal.

„Jmenuju se Stella,“ řekla. „Nenapiješ se?“

Navyklým pohybem stáhla soudek na bok a sáhla po pípě. Druhou rukou vytáhla kalíšek.

„Já mám kalíšek,“ zamumlal Krobot a vytáhl ten svůj z kapsy. Stella se na kalíšek podívala a pak zvedla ke Krobotovi oči. „Je stejný, jaký mám já. Kde jsi k němu přišel?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ řekl Krobot. Počkal, až mu dívka natočí plný kalíšek. Podávala mu ho a pak zaváhala. „Poslyš, že ty nemáš na zaplacení?“

„Nemám,“ připustil. „Ale nech si kalíšek. Už ho nebudu potřebovat.“

„To je dobrý obchod,“ řekla a podala mu ho. Počkala, až se napije a rychle hrábla po kalíšku, aby si to nerozmyslel. Uschovala ho a pak se usmála. „A teď to vyprávění. Líbíš se mi. Ráda si tě vyslechnu.“

„Jen jsem žertoval. Nemám co vyprávět,“ usmál se Krobot. Zadíval se k Hradu, Chvilku zaváhal a pak dívce pokynul a vydal se vlevo, kde slyšel zurčení Brusnice.

„Tudy nechoď,“ volala za ním. „Je to tam nebezpečné. Ublížíš si. Můžeš tam přijít o život.“

„Já vím,“ řekl Krobot a po chvilce jí zmizel ve tmě.

JOSEF PECINOVSKÝ

TERRA AUSTRALIS

Kardinál Rafael Mantini prudce otevřel okénko svého kočáru a rozkřikl se na kočího: „Proč stojíme?“

Kočí s tváří zkřivenou strachem mlčky ukázal bičem na oblohu před sebou. Kardinál zvedl oči tam, kde dosud směli poletovat jen andělé. Zesinal a několikrát se pokřižoval.

To, co spatřil, odporovalo všemu, co doposud zažil a poznal. Nevěděl, jak je ten předmět veliký, nevěděl, jak je od něj daleko, ale brzy si uvědomil, že pod tou ohromnou kulatou kopulí je upevněn koš a z něj hledí dolů na zemi – člověk.

Ne, člověk ne, to není možné, to jistě sám satan seslal na zemský povrch jednoho ze svých rarachů!

Koule. Ohromná koule se bez jakékoli opory vznáší na nebesích a zakrývá oblaka. Jistě, sám ďábel vnukl lidem této kacířské země tu hříšnou myšlenku. Vždyť je to na pohled zřejmé, protože z dolní části oné koule uniká v obláčcích načernalý dým.

„Apage, satanas!“ šeptal kardinál a nastavil proti zrůdnému zjevení krucifix.

Jen koně stáli v klidu a tu a tam hrábli podkovou do měkkého podkladu rozmoklé cesty. Jak kočí, tak kardinál i jeho doprovod na koních hleděli na ten děsivý jev až do chvíle, kdy se nahnědlá koule ztratila, hnána větrem, za nejbližším kopcem.

Jindřich Kozel z Peclinovce, syn radního Nového Města pražského, významný lékař, učitel pražské univerzity, přecházel po Kamenném mostě směrem k Menšímu Městu pražskému. U břehů ostrova Kampy spatřil čtyři dlouhé říční čluny, u nichž se hemžily desítky lidí.

Znepokojoval jej stav řeky. Teď, koncem dubna, unášela kalná Vltava směrem k severu velké množství klád z rozbitých vorů, vyvrácené stromy, četné ulámané větve a dokonce jedno napůl rozpadlé stavení. Hladina vody byla jen necelých sedm sáhů pod jeho nohama. Ještě se zvedne o půl sáhu a budeme muset přerušit nakládání, pomyslel si. Čluny však nebude kam ukrýt, je třeba je pořádně ukotvit. Nu, a pokud přijde stoletá voda… Raději nemyslet.

Pohlédl směrem k Hradu. Královská standarta vlála v mírném větru na stožáru postaveném vedle královského paláce. Lešení zakrývalo rozestavěné západní věže katedrály svatého Víta. Zvony z baziliky svatého Jiří svolávaly k ranní pobožnosti.

Tam, za okny nového královského paláce, právě teď probíhá ranní audience krále českého a císaře římského Rudolfa III.

Brzy bude muset zajít na Hrad, panovníka pozdravit a podat mu poslední zprávy o přípravách, ale rozhodně ne dřív, dokud nebude všechno hotovo. Doba není vhodná zejména teď, když je celá expedice ohrožena velkou vodou. Je však třeba, aby se lodě odpoutaly od břehů Kampy do konce dubna. Galeony musí vyplout z hamburského přístavu nejpozději začátkem června. Na jižní polokouli je třeba připlout začátkem léta, které tam začíná v prosinci. Nelze riskovat plavbu Indickým oceánem za zimních bouří, zejména ne s posádkou, která bude ze dvou třetin nezkušená. Vždyť který z českých plavců okusil kdy plavbu po širém moři?

Prošel Malostranskou mosteckou bránou. Viděl, že starý kostel svatého Mikuláše začíná obklopovat lešení. Vida, tak přece jen se městští radní rozhodli dát peníze na přestavbu. Maně si připomněl model, který nedávno viděl v královské galerii, tu odvážnou kopuli, která se má vyrovnat slavné bazilice svatého Petra v Římě.

Prošel rušným náměstím a začal stoupat Ostruhovou ulicí směrem k Hradu. Kolem něj projel supící vůz a na okamžik jej zahalil oblaky dýmu a páry. Dva měšťané na otevřeném sedadle se o něčem přeli a nevěnovali okolí žádnou pozornost. Kočí svíral řídicí páky a mlčky hleděl na cestu před sebe. Parní kočár nebyl o mnoho rychlejší než lidská chůze a do strmé Ostruhové ulice vyjížděl dokonce pomaleji než koňské spřežení, ale byl znamením majetku a moci. Proto kdo si mohl parní kočár dovolit, ten jím jezdil.

Jindřich Kozel z Peclinovce pohlížel na tyto páchnoucí povozy s despektem. Pravda, v městských ulicích vykonávaly své služby dobře, pokud náhodou nevyhasl oheň v topeništi, ale za městskými branami jejich úzká kola beznadějně tonula v blátě, a parovozy tak nikdy nedojely dál než ke třetímu milníku. Sám si mohl sice podobný přepych dovolit, ale na delší cesty používal kočár a po městě chodil raději pěšky.

Čtyřspřeží hladce táhlo do svahu velký černý kočár, aby potvrdilo jeho názor. Od okovaných kopyt odletovaly na žulové dlažbě jiskry. Kočí v černém plášti nemilosrdně mával bičem. Okna kočáru zůstala zavřena, ale doprovod čtyř jezdců naznačoval, že se k Hradu blíží někdo velmi významný.

Ve svém věku čtyřiceti pěti let pan Jindřich do svahu doslova vyběhl, na okamžik se zastavil na Hradčanském náměstí a vrhl rychlý pohled dolů na Prahu. Desítky a desítky věží trčely nad červené moře střech, halících se do oblaků kouře stoupajícího ze stovek komínů a vytvářejícího na obloze šedavý povlak. A tam, v pozadí, hned za městskými hradbami, vyrostly tři nové štíhlé komíny, tam stojí nová manufaktura vyrábějící zbraně pro válku s Turkem. Sám měl v tom podniku jistý finanční podíl. A věděl, že brzy vyrostou další.

Asi tisíc sáhů nad Kamenným mostem městští radní prosadili stavbu druhého pražského mostu; už jsou vidět základy pilířů spočívající na hluboko zatlučených pilotách. Právě tady se ukázal parní stroj mnohem užitečnější než jako pohon pro kočáry.

A tu, na rohu Ostruhové ulice a Pohořelce, spatřil tři tajemné postavy. Jako už několikrát se před ním náhle vynořili, tu dva, tu čtyři, tu jeden, němé přízraky v černých oblecích zbrojnošů, s rudými maskami na obličeji. Objevili se, a pak zase zmizeli.

Nevěděl, zda jejich pozornost je upřena právě na něj, ale raději položil ruku na jilec dýky. Pomyslel si, že bude mnohem lepší, bude-li s sebou nosit meč. V Praze v poslední době není příliš bezpečno.

Byl svědkem toho, jak černý kočár zastavil před pražským arcibiskupstvím, a po kratší diskusi kočího se stráží se brána otevřela a povoz i čtyři jezdci zmizeli kdesi ve dvoře. Jako by tam někde zmizely i ty rudé přízraky…

Snad se mi to jen zdálo, řekl si, ale cestou se pokradmu ohlížel. Nikdo ho nesledoval.

Jindřich pokrčil rameny, arcibiskupovy návštěvy jej tolik nezajímaly. Ukázal hradní stráži své znamení, prošel Rudolfovou branou, na druhém hradním nádvoří minul kašnu i kapli Svatého kříže, jen si dal pozor, aby mu z lešení na stavbě nových paláců nespadl na hlavu kbelík s vápnem, prošel třetím hradním nádvořím, obešel katedrálu a zabočil doleva k Prašné věži. Stála tu odnepaměti a slula lidovým názvem Mihulka. Dlouhá léta se zde skladoval prach, ale král Rudolf III. nechtěl mít poblíž svého sídla muniční sklad a nařídil nebezpečnou látku odvézt jinam. Nyní zde bylo vězení.

„Jeho milost císař a král Rudolf III. milostivě udělí audienci Vaší Eminenci zítra dopoledne v 11 hodin,“ oznámil pražský arcibiskup papežskému nunciu kardinálu Rafaelu Mantinimu.

Unavený kardinál sedící nad sklenkou červeného vína mlčky přikývl. Jako kdyby bylo samozřejmostí vymoci audienci u panovníka tak brzy, pomyslel si pražský arcibiskup, ale nahlas nic neřekl.

Rafael Mantini dával zřetelně najevo, jak je mu tato mise odporná, a bylo zjevné, že by ji už rád měl za sebou. S jeho zlostnou povahou měli možnost seznámit se všichni sloužící, s kterými se v Arcibiskupském paláci setkal. Nelíbil se mu pokoj, který pro Jeho Eminenci byl připraven, a arcibiskup s těžkým srdcem uvolnil svůj vlastní. Jídlo bylo označeno za odporné, víno za kyselé a navíc ředěné vodou, obsluha u stolu byla prý líná.

„V této kacířské zemi mne už nemůže nic překvapit,“ odsekl kardinál. „Jeho Milost si dává na čas, prosím, jak je libo.“

Arnošt Albrecht, hrabě z Harrachu, pražský arcibiskup, se rozhodl podat námitku proti označení své země za kacířskou. V úřadu byl od roku 1623, bylo mu v té době téměř šedesát let, trápila ho dna, žaludeční vředy a nechutenství. K zažívacím potížím se přidaly velké starosti o jeho farnost. Odpadlíků od katolické víry bylo příliš mnoho, rozhodně více, než se psalo v jeho zprávách do Říma. Naštěstí, jak se zdálo, na toto téma papežský vyslanec hovořit nehodlal. Aspoň zatím. Ostatně, Arnošt Albrecht sám měl za to, že v této zemi je příliš mnoho kacířů a že jim oficiální místa zbytečně a až příliš pozorně naslouchají.

„Co jiného kvete v této zemi než kacířství!“ rozkřikl se kardinál. „Nikde jinde jsem se nesetkal s takovými projevy bezbožnosti jako zde! Co se to pohybuje po ulicích za páchnoucí stroje? A jak je možné, že se pohybují bez koní?“

Arcibiskup pokrčil rameny. Jeho vyzáblé tělo jako by se hroutilo před verbálními útoky toho sebevědomého a samolibého muže.

„Prý parní stroj. Dvojčinný. Tak to nazývají. A pod kotlem teď topí kamením místo dřeva – na severu už rozryli celou zem a říkají, že těžit uhlí je důležitější než dobývat stříbro…“

„Parní stroj? Jak něco takového může pohánět tak těžký vůz?“

„Jistě jen s pomocí ďáblovou,“ odtušil arcibiskup.

„Když jsme vjeli do této bezbožné země, spatřil jsem na obloze obrovskou kouli, která unášela kamsi vzhůru člověka. Nepřerušujte mne! Potkal jsem rovněž podivné vozíky, na nichž seděli lidé a odráželi se nohama. Copak jim už nejsou dost dobří koně? Když jsme vjížděli do Prahy, viděl jsem dlouhou velkou budovu, uvnitř připomínající temnou jeskyni. Z vysokých komínů se valí černý dým. Copak ani to není dílo ďáblovo? Kopule chrámu na Menším Městě pražském se zvedá do takové výšky, že se tam prostě sama nemůže udržet. Ne, to není s pomocí boží, to mi věřte!“

„Snad sám satan nebude pomáhat stavět chrámy boží?“ odvážil se namítnout arcibiskup, ale kardinál s rudou tváří jej neslyšel a pokračoval ve svém projevu:

„A co je nejhorší! Zástupce Boha na zemi, sama církev, tomu všemu jen přihlíží!“

Zdá se, že ještě neví všechno, pomyslel si arcibiskup. Já mu to říkat nebudu. A na odpadlíky nedošlo, ulevilo se mu. Ale jinak byl ve velmi špatné pozici. Ještě aby jej Svatá stolice nenechala odvolat…

„Budu informovat Jeho Svatost o tom, co se v této zemi odehrává. A to velmi podrobně.“

„Jeho Svatost jistě bude pečlivě vážit naše těžké postavení,“ zmohl se arcibiskup na slabý protest.

„Slyšel jsem, že tato země je skutečným hnízdištěm kacířských myšlenek. Uchýlil se sem jakýsi Johannes Kepler, jistý Giordano Bruno, který unikl z rukou svaté inkvizice, a dokonce prý prchl do Čech i nechvalně známý Galileo. Všichni tito tři žáci Koperníkovi,“ kardinál se otřásl odporem, „se snaží měnit řád pohybu nebeských těles na obloze, a tím tedy pozměnit Písmo svaté a otřást jedinou pravou vírou!“

„Giordano Bruno před půl rokem zemřel,“ namítl arcibiskup.

„Vidím, že i vy jste dobře informován. A sedíte se založenýma rukama. Proč nezavoláte svatou inkvizici? Proč trpíte to bezbřehé kacířství?“

„A co můžeme dělat?“ namítl arcibiskup. „Věru těžká je služba Bohu i církvi svaté, když zemi vládne takový bezbožný král,“ povzdechl si arcibiskup.

„Bezbožný král, říkáte? A kdo jej korunoval? Vy sami!“

„Nikdo nemohl tušit, že Rudolfův syn bude mít takové…“ arcibiskup hledal vhodné slovo, „…svobodomyslné sklony.“

„Nikdy jste neměli připustit, aby tento člověk byl korunován na krále! Jeho původ není legitimní!“

„Je to manželský syn císaře a krále z Boží milosti Rudolfa Druhého, dej mu Pán Bůh věčnou slávu,“ řekl s jistým patosem v hlase arcibiskup. Kardinálovi neušlo, že o císaři se zde hovoří s plným titulem, zatímco jeho synovi nepřišel zatím ani na jméno.

„O tom by se dalo pochybovat. Císař Rudolf se sice nechal před svou smrtí oddat se svou konkubínou Stradovou, ale to již bylo Rudolfovi skoro dvacet let! Je tedy ve skutečnosti nemanželským synem. A navíc Rudolfův sňatek byl morganatický, Stradová není královského rodu a má se za to, že i hraběcí titul jejího otce byl padělán.“

„Jistě, tady má Vaše Eminence pravdu. Ale církev svatá tváří v tvář hrubé síle musela ustoupit.“

„Kdo je tou hrubou silou?“ ušklíbl se kardinál.

„Šlechta a hlavně měšťanstvo. Nechtěli ani slyšet o tom, že by po Rudolfovi měl nastoupit na trůn zákonný dědic.“

„Myslíte zajisté krále Matyáše.“

„Ano, právě toho, dej mu pánbůh věčné odpočinutí.“

„Jeho syn Matyáš II. by jistě nepřipustil přítomnost kacířů u dvora, právě tak jako užívání ďábelských vynálezů, rozumíte mi?“ řekl kardinál tentokrát velmi tiše. Arcibiskup rozuměl velmi dobře.

„Jeho Svatost je velmi dobře informována o tom, že Čechové chystají nějakou námořní výpravu,“ přešel kardinál Mantini k další záležitosti, která jej zřejmě dost tížila. „Jak se k tomu stavíte vy?“

„Výpravu do jižních moří podporujeme, Vaše Eminence. Pokud budou objeveny nové země, a nikdo nepochybuje, že takové tam jsou, znamená to, že se zde opět bude moci šířit pravá víra…“

Arcibiskup ustal uprostřed věty. Výraz kardinálovy tváře se náhle prudce změnil. Jako kdybych řekl něco nepřístojného, pomyslel si arcibiskup.

„Hm, vy tuto výpravu podporujete,“ řekl tiše kardinál. „Chcete šířit pravou víru. Určitě tedy budete mít na palubě ty správné muže, nemýlím-li se.“

„Ještě jsem v tomto ohledu s Jeho Veličenstvem nemluvil…“

„Ach tak, vy výpravu podporujete, ale s Jeho Veličenstvem jste ještě nemluvil. Jste neschopný břídil! Celá tato země je již kacířská, prolezlá kalvinismem a luteránstvím. Veřejně se zde šíří myšlenky toho kacíře Jana Husa! Utrakvisté, židé a mohamedáni se těší nevídané svobodě! Víte, jakou víru bude tato výprava šířit? Každou, jen ne katolickou.“

Arcibiskup zaskřípěl zuby. Tak i na odpadlictví došlo. Mlčel, protože nevěděl, jak z té kaše, do které se dostal i vlastní vinou, vybřednout.

„Vy uděláte všechno, abyste té výpravě zabránil, pane arcibiskupe,“ řekl nenávistným tónem kardinál. „A pokud se vám to nepodaří, pak uděláte všechno pro to, aby se na palubu dostalo několik misionářů té jediné pravé víry.“

„Ovšem, Vaše Eminence, s tím misionářem to chápu a sám v této věci pohovořím s Jeho Veličenstvem. Ale proč bychom měli bránit tomu, aby tato země jako mnohé jiné získala svá zámořská území?“

„Proč? Vy nechápete proč? Vždyť přece již v roce 1494 rozhodl papež Alexandr VI. ve smlouvě z Tordesillas o tom, že svět bude rozdělen mezi dvě katolické mocnosti, Španělsko a Portugalsko. Nikdo, opakuji, nikdo jiný není oprávněn bez vůle Jeho Svatosti do tohoto řádu zasahovat, přestože se na tom již drahná léta přiživují Holanďané a Angličané. Pravda, jistou snahu lze pozorovat i u Francouzů, ale to je země, kde král i církev upevňují pravou víru. Víte, co by taková výprava mohla znamenat? Všechny nově objevené země by se dostaly pod vliv kacířů, a to Jeho Svatost nemůže a nechce připustit.“

Arcibiskup si povzdychl.

Nepříjemný hovor se táhl ještě dlouhé hodiny.

Ani arcibiskup, ani kardinál nevěděli nic o tom, že v těchto hodinách překročil české hranice zvláštní posel vracející se z Londýna.

Obraz to byl velmi neutěšený. Před Jindřichem se rozprostírala úzká temná chodba, matně osvětlená jedinou pochodní. Za prorezivělými, ale pevnými mřížemi se ukrývaly desítky malých kobek. Jediné světlo do nich mohlo dopadat z chodby, a když pochodeň zhasla, zůstalo dvacet ubohých vězňů potmě.

Byli to povětšinou odsouzenci k smrti a Jindřich Kozel z Peclinovce s nimi neměl žádný soucit. Vlastně by mu mohli být vděčni, protože pro ně vymohl odklad popravy a v posledních šesti měsících byli poměrně dobře živeni. Kromě takřka neproniknutelné tmy dominoval v těsném prostoru neuvěřitelný zápach.

„Jestli to tady nebudete pravidelně vyklízet, pomřou mi všichni na nemoci z nezdravého vzduchu,“ obrátil se pan Jindřich k veliteli stráží, který jej doprovázel. Důstojník si přidržoval u nosu kapesník. „Chce to jen pravidelně vyměňovat kýbly a občas vyvětrat, ale to vy asi nepochopíte,“ pokračoval Jindřich. „Na to vaše zabedněné mozky nestačí. Jestli ti muži pomřou, budete se císaři zodpovídat vy.“

Velitel stráží usoudil, že bude lepší mlčet. Takovému velkému pánovi by se nemělo odporovat, ale sám dobře věděl, že před svými představenými smrt vězňů snadno obhájí. On by je živil chlebem a vodou a nedělal by na nich tak podivné experimenty jako tenhle vyšňořený panák z univerzity.

Kdo to taky kdy slyšel, aby vězni byli krmeni nasoleným hovězím a suchary! To ovšem jen ta skupina deseti kobek vpravo, ti vlevo, ti dostávali, panečku, onačejší stravu! Ti pánové měli speciální jídelníček, a každý jiné menu. Med, cukrovou šťávu, cibuli, fazole a hrách, nejvzácnější koření, placky, slunečnicová semena, houby, dokonce i žvýkací tabák. A k tomu, aby se to nepletlo, taky nasolené hovězí a suchary.

„Světlo!“ poručil si Jindřich. Strážný s pochodní okamžitě přispěchal. Protože v druhé ruce držel halapartnu, neměl už žádnou volnou končetinu na ucpávání nosu. Velitel stráže ustoupil do pozadí. Nechtěl se příliš přibližovat ke kobkám, věděl, co bude následovat.

Jindřich si nenechal kobky odemknout, ale každému vězni poručil, aby vstal a ukázal mu tvář. Pak měl také vycenit zuby. Chvíli si každého prohlížel a nic neříkal.

Řadu, která měla jako dietu jen suchary a nasolené hovězí, minul neobyčejně rychle. Když byl s prohlídkou hotov, jen si povzdychl:

„Kurděje. Všichni.“

„Všichni ne,“ ozvalo se náhle za ním.

„Co jste říkal?“ ptal se Jindřich velitele stráže, ale záhy bylo zjevné, že tento muž je duchem nepřítomen a jen touží z prostoru s tělesnými výpary co nejrychleji vypadnout.

„Povídám, že všichni tady kurděje nemají,“ ozvalo se ze tmy.

„Drž hubu, ty ničemo!“ zařval strážný a strkal mezi mříže svou zbraň.

„Dost!“ vykřikl Jindřich a odstrčil strážného. Vytrhl mu z ruky pochodeň a podíval se na muže, který měl tu odvahu promluvit bez vyzvání.

„Děláte svou prohlídku velmi nedbale,“ uslyšel ze zarostlé, ale dosud mladé tváře. „Nasadil jste těm naproti nejrůznější stravu, to byl dobrý pokus. Máte i kontrolní vzorek, to je v pořádku. Ale pak je potřeba se také podívat, jak se komu vede.“

„Ukaž zuby!“ pokynul mu Jindřich a pak dobrých deset vteřin udiveně hleděl na úplný chrup a tvář bez boláků.

„To není možné, vždyť jsi jedl jen suchary a nasolené hovězí jako ti tady vedle,“ dal se s vězněm Jindřich do hovoru jako rovný s rovným. To ještě nikdy předtím neudělal.

„Není to tak docela pravda. Tamhleten hejsek naproti,“ a ukázal prstem přes chodbu do neurčité tmy, „nesnáší cibuli. Vždycky mi ji večer hodil a já jsem mu za to hodil svou porci masa. Už víte, pro koho ta výměna byla výhodná?“

„Cibule?“ šeptal Jindřich, a zcela opomněl skutečnost, že jeho výzkum se takto stal zcela bezcenným a že se výsledku dopátral vlastně jen díky náhodě.

„Cibule, kysané zelí, křen, jablka, pomeranče, citrony, co hrdlo ráčí. Nejlepší lék proti kurdějím.“

„Cože? Odkud to víš?“

„To jsou skvělé léčebné metody, které používají čínští a malajští mořeplavci. Nikdy neonemocní kurdějemi na svých dlouhých plavbách. Portugalci dorazí do Indie vždy v tak zuboženém stavu, že třetina posádky pomře.“

„No právě. Ale jak ses tohle všechno dozvěděl?“ ptal se udiveně Jindřich, který si uvědomil, že docela trapně objevuje dávno objevené.

„Byl jsem tam.“

„Jakže, ty jsi byl v Indii?“

„Nejen v Indii. Taky v Číně, v Malajsii a na Filipínách.“

„A jak ses tam dostal?“

„Jsem odsouzen k smrti, tak vám to mohu říct. Když můj strýc Vilém blahé paměti rozházel miliony zlatých za alchymisty a jiné šarlatány, otec čestně splatil dluhy, ale přišel tím o celý rodový majetek. Nakonec zbyla jen Třeboň – a tu dostala věnem moje sestra. Mně nezbylo než se stát žoldnéřem. Sedm let jsem byl malajským pirátem, než mě zajali Portugalci. Podařilo se mi přesvědčit je, že jsem padl do zajetí a že jsem pouze otrokem. Odseděl jsem si dva roky v portugalském vězení a pak mě pustili.“

„Ty umíš portugalsky?“

„Nejen to. Malajsky, čínsky, holandsky, anglicky.“

Jindřich pochopil, že právě našel toho pravého muže pro své plány. „A proč jsi, proboha, tady?“

„Za to může Rudolf II., dej mu pánbůh věčnou slávu, a ten jeho skvělý výnos. Pro vraždu.“

„Ty jsi někoho zabil?“

„Byl to souboj, ale vy sám jistě víte, jak na to nové zákony pohlížejí. Souboj, nesouboj, zabil jsi člověka. A navíc jsem šlechtic, a to je dneska přitěžující okolnost.“

„Jak se jmenuješ?“

„Pavel Vok z Rožmberka.“

A Jindřich si v tu chvíli uvědomil, že k audienci u krále, kterou se ještě ráno snažil odložit, se bude muset ohlásit velice brzy.

„Vydrž ještě pár dní, příteli,“ řekl. „Myslím, že tě z téhle díry dostanu.“ Odmlčel se a podíval se do živých očí zdravého vězně. „Ale něco za to budu chtít. Mám pro tebe práci.“

Jindřich Kozel z Peclinovce vstal toho dne časně. Přestože byl jedním z lidí, nad nimiž král držel ochrannou ruku, přesto se nestávalo často, aby mu hlava státu popřála sluchu při osobní audienci. Musí se na ten okamžik připravit. Je třeba pečlivě volit slova a zapůsobit na krále tím nejlepším dojmem, a hlavně musí jej přesvědčit o svém záměru. Tak schopný muž, jakým je Pavel Vok z Rožmberka, nemůže přece hnít ve vězení.

Kdyby všechno v jeho domácnosti klapalo tak jako příprava na zámořskou výpravu, to by mu bylo hej. Ale od toho dne, kdy zemřela jeho drahá manželka Anežka na souchotiny, se mu synova výchova vymyká z rukou.

Nepřál si více domácích konfliktů, přesto však se otázal svého sluhy Augusta, zvaného Čepec, kdy přišel mladý pán večer ze studií. Na to sluha pokrčil rameny, ale když Jindřich naléhal, zabručel bodrý muž nesměle:

„Ještě se nevrátil, pane.“

Na to Jindřich Kozel rozrazil bez dalšího dveře Jakubovy komnaty. Jako kdyby svému sluhovi nevěřil… Bylo to zbytečné, mladý pán tu skutečně nebyl.

„V které krčmě zas prolévá to své zlořečené hrdlo,“ prohodil spíše sám k sobě, a sluha to tak pochopil. Proto neodpověděl.

Synův pokoj byl uklizen, ale pan Kozel si nedělal iluze, že by se tak stalo Jakubovou přičinlivostí. Podezříval spíše svého sluhu, že tu za mírné úplaty koná jisté práce navíc, přestože to měl přísně zakázáno. Právě tak si mohl domyslet, že sluha dobře ví, kde mladý pán z Peclinovce právě teď dlí, ale zas tomu nepřikládal tak velkou důležitost.

Ale náladu už měl pokaženou, takže z veškerých příprav nebylo nic.

Přestože dnes spěchal, neodpustil si zalistovat v tlustém svazku map, které se mu za neuvěřitelně velký peníz povedlo nakoupit v Rotterdamu, Londýně a Hamburku. Dobře věděl, že ta největší tajemství zámořských objevů na nich zanesena nejsou, protože každý si svá tajemství střeží, ale jako základ pro jeho cestu do neznáma budou vynikající.

Odmítl snídani, a dokonce poslal kočár napřed, protože se chtěl projít pěšky a cestou zkontrolovat, jak probíhají přípravy. Na Kampě však bylo vše v nejlepším pořádku. Bylo krátce před osmou a dělníci již byli všichni na místě. Ostatně, dobře věděli, že pozdní příchod by mohl být také jejich posledním, a kde jinde by sehnali tak dobře placené místo. A král na chystané výpravě nešetřil.

Když Jindřich Kozel z Peclinovce vstoupil do předpokoje králových komnat, kde měl vyčkat, až jej Jeho Veličenstvo milostivě přijme, setkal se ve dveřích se zvláštním člověkem. Zatímco ostatní, kteří čekali na audienci, porůznu posedávali obklopeni svitou služebnictva a rádců, kardinál hořel vztekem a zjevně pospíchal. Bylo tady asi šest nebo sedm lidí, povětšinou vyslanců říšských zemí, což mohl Jindřich hravě poznat podle standart. Pocházeli z Chebska, Pomořan, Dolních Rakous i Benátska. On je však nevnímal, protože této chvíli dominoval kardinál.

Od církevních představitelů se Jindřichovi nikdy nedostalo přívětivého pohledu nebo přátelského chování; to by ho nepřekvapilo. Ani ten zlý pohled, kterým sršely kardinálovy oči, nebyl ničím výjimečným. Většinou si však hodnostáři katolické církve zachovávali chladnou hlavu a kuli své pikle navenek důstojně a s tichou boží pomocí.

Ne tak tento kardinál. Odcházel z audienčního sálu doslova rozzuřen. Jeho tváře hořely jako požár města o půlnoci, namodralé rty odhalovaly nažloutlé zuby, které drkotaly v nezvladatelném třesu. Kardinálovy ruce bezmocně svíraly desky s jakýmisi pergameny, a ač je držely pevně, přec velmi nedokonale, takže za sebou trousil popsané listy, které se sluha snažil sbírat a vrátit zpět právoplatnému majiteli. Kardinál klopýtl o koberec a z jeho úst se ozvala italská slova, kterým Jindřich Kozel až příliš dobře rozuměl, a věru, výrazem „Minchia!“ nevzýval Boha, dokonce ani satana, ale ta místa lidského těla, o nichž se ve slušné společnosti nehovoří.

Bylo jen těžké předstírat, že si kolemjdoucího nevšímá, když ten dělal vše, aby na sebe upoutal pozornost, a tak pan Jindřich bezděčně přihlížel, jak kardinál rozrazil dveře rychleji, než to dokázali sluhové, a pak už slyšel z chodby jeho vzteklý pisklavý hlásek. Nerozuměl všemu, ač by kardinál dokázal překřičet naplno znějící zvon Zikmund, ale pochopil, že v nejkratší době tento cizinec opustí České království, a usoudil, že je to tak dobře. Jen zapochyboval o tom, že už zítra bude za hranicemi, protože dobře věděl, že kardinál musí na své cestě překročit šumavské a alpské průsmyky, projít celé Horní Rakousy, Štýrsko, Korutany, Benátsko a teprve u hraničního města Padovy, dobře po týdnu cesty, může spatřit pruhovanou závoru a za ní papežskou gardu. Tam teprve začínala moc papežského státu, a dál nesahala.

Pak uslyšel jasný hlas pana Jana Slavaty z Chlumu, vrchního královského komořího, který volal právě pana Kozla z Peclinovce. Svižným krokem, ale přece jen nepříliš rychlým, aby nebylo zřejmé, že spěchá, vešel do audienční síně.

Pan Jindřich věděl, že ještě nedávno vykonával práci králova komořího starý pan Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic. Dobře ho znal, věděl, že procestoval daleké kraje, a chtěl se ho přeptat na cestovatelské zkušenosti. Jednoho dne však zmizel, snad byl odvolán, snad onemocněl, snad odešel na odpočinek, a nikdo mu nechtěl říct, kam se ten dobrosrdečný pán poděl. Jediný, kdo by mu o tom mohl podat zprávu, byl král, a toho se pan Jindřich z pochopitelných důvodů ptát nechtěl a ani nemohl. Teď tady slouží pan Slavata, jistě k plné králově spokojenosti. Ale pan Jindřich si s ním neměl o čem povídat a pan Slavata, sám šlechtického původu, pouhého měšťana přehlížel.

Přestože přišel poslední, na řadu se pan Jindřich dostal jako první. Dobře věděl, že panovníka velice zajímá stav příprav této velké výpravy.

Nikoli na trůně, ale za bohatě zdobeným psacím stolem spatřil krále Rudolfa III., který byl zjevně v dobrém rozmaru. Co by za to Jindřich Kozel dal, kdyby se mohl dovědět, co se tu před chvílí mezi králem a cizím kardinálem odehrálo!

Zeptat se na to krále? Ne, to je nemyslitelné. Ale nic se tady neutají, zpěvaví ptáci štěbetají nahlas a dost rychle. Brzy bude celý Hrad a záhy i celé království vědět, že král Rudolf s papežským vyslancem zametl.

„Doufám, že ty mi neseš lepší zprávy, pane Jindřichu,“ řekl král a pokynul na jednu z židlí.

„Ne, to nemohu, Vaše Veličenstvo, sedět ve vaší přítomnosti…“

Přitom si povšiml dalších dvou osob v pozadí, které obě stály. Dobře věděl, že jsou to králův první rádce a zapisovatel, věrní průvodci každé audience. Král jich využíval též jako tlumočníků, i když v případě kardinála žádného znalce cizích jazyků nepotřeboval, neboť sám vládl latinou velmi dobře. Kromě toho se tento vzdělaný panovník výborně domluvil i španělsky a holandsky, a proslýchalo se, že bere hodiny švédštiny, jazyka natolik vzdáleného, že nad tím mnozí kroutili hlavou. Ovšem nikdo neviděl do Rudolfovy hlavy a málokdo se tak dobře orientoval v evropské politice jako tento panovník.

Vida, pan Slavata tu není, pomyslel si pan Jindřich. Pravda, sloužil už jako páže Rudolfovu otci a na dvoře zůstával dlouhých třicet let, ale takovou důvěrou jako pana Amose jej král nepoctil.

„Jsi ještě ze starého světa,“ odpověděl král na Jindřichovu námitku. „Pro mého otce by to bylo nepředstavitelné, ale já rád hovořím s lidmi, kteří jsou mi milí, z očí do očí. Ale věř mi, toho červeného panáka jsem nechal stát,“ a znovu se rozesmál, zatímco si Jindřich váhavě sedal.

Král byl muž v nejlepších letech. Nebyl nejvyšší postavy, ale měl dobře vyvinuté svalstvo; proslýchalo se, že kromě jízdy na koni, lukostřelby a šermu, což jsou činnosti pro jeho postavení přiměřené a důstojné, král také rád běhá v královském parku, provozuje akrobacii a ve volných chvílích se měří s dřevorubci, čemuž ovšem Jindřich nebyl moc ochoten věřit. Ani teď však neměl král na sobě hermelínový plášť a nikde nebylo vidět královské insignie. Oblečen byl jako prostý úředník v tmavém obleku a jeho nohy si hověly v pohodlné domácí obuvi. Odložil i krejzl, značně nepohodlný módní doplněk, který Jindřich Kozel považoval za nutnou součást garderoby pro tuto velkou chvíli, a nyní cítil, jak mu naškrobená látka drásá krk. Královu tvář zdobil pěstěný plnovous, jímž ještě neprokvétaly bílé nitky předznamenávající stáří. Neměl ani příliš vystouplý dolní ret, ten ohavný dědičný znak habsburské krve; skutečně se více podobal své matce než svému otci, ale vládl stejně osvíceným způsobem jako jeho předchůdce a v tomto stylu vychovával i své potomky, korunního prince Rudolfa a jeho mladšího bratra Leopolda. Ne, v této rodině se skutečně nikdo nejmenuje Matyáš, uvědomil si bezděčně Jindřich a skoro zapomněl na směšného a poníženého kardinála.

„Víš, co ten panák po mně chtěl?“ zeptal se král pana Jindřicha, a protože ten neodpověděl, a král vlastně ani odpověď nečekal, hned pokračoval. „Mám vydat pana Galilea do Říma k inkvizičnímu soudu. Já, král Rudolf III., mám vydat tomu papeženci jednoho z největších myslitelů naší doby!“

Slovo „inkvizice“ zadunělo v Jindřichových uších jako úder pekelného zvonu. Nesetkal se s ním již od dob, kdy studoval na univerzitě, a úplně na existenci této instituce zapomněl. Jako kdyby České království bylo celým světem, ale zdá se, že zdejší poměry nelze uplatňovat všude. Jak vidno, církev svatá se opět cítí silnou.

„Jeho Svatost papež Urban VIII. o sobě prohlašoval, že je Galileovým přítelem, a týž papež teď pro něj staví hranici. Bohudíky, Galileovo dílo Dialog o dvou největších systémech světa vyšlo v Praze a ne v Římě nebo Neapoli. Rozhodně si tu knihu přečti. Srovnává se zde pohled na vesmír Aristotela a Pythagora s pohledem Koperníkovým. Uvidíme, komu ty sám dáš za pravdu.“

„Nejsem zběhlý v astronomii…“ chtěl namítnout Jindřich, ale nedostal se k tomu.

„Dovoluji si upozornit, že se zde nejedná o Pythagora, ale Ptolemaia,“ ozval se králův rádce pan Jan Amos z Komné.

Jindřich Kozel z Peclinovce přímo strnul. Tady se někdo odvažuje opravovat krále, a to dokonce před veřejností! Krve by se v něm nedořezal.

Kupodivu král si vůbec nevšímal svého rádce, ale stále se díval na svého hosta.

„Co tě na tom překvapuje, pane Jindřichu? Pan Jan z Komné má nařízeno, aby mne opravoval při sebemenší nepřesnosti. Jsem jen člověk, a proto nejsem neomylný. Víš, co jsem na to řekl tomu pupkatému kardinálovi?“

„Nevím, Veličenstvo, ale nadával ještě na schodech,“ dovolil si Jindřich skromný úsměv.

„Pochybuji, že to oznámí Jeho Svatosti v doslovném znění. Ale co si vlastně ti svatoušci tam ve Vatikánu myslí? Že my tady budeme skákat tak, jak oni poručí? Já sám jsem římský katolík a pevně věřím v Boha, to však neznamená, že věřím v církev. Právě v tu církev, která dala upálit Mistra Jana Husa, v tu církev, z jejíchž spárů zachránil můj otec Giordana Bruna pár dní před popravou, v tutéž církev, která chce teď natahovat na skřipec velkého Galilea! Při posledním sčítání lidu se zjistilo, že v Čechách se ke katolické církvi hlásí jen necelý milion lidí, a když to srovnáš s velikostí celé říše, není to právě mnoho. Chtěl po mně, abych zrušil Majestát, který můj otec blahé paměti vydal léta Páně 1609. Neuvěřitelná drzost! Mám ze země vyhnat všechny kalvinisty a luterány! Bible kralická prý patří do ohně. Jako kdyby česky psané slovo Boží bylo horší, než když je psáno latinsky, a navíc, kdo z prostého lidu dnes rozumí latině? Česky budou kázat kněží, to nařídím v dalším majestátu! A ještě když byl ve dveřích, tak jsem mu doporučil, aby sem nikdo z Vatikánu nejezdil dřív, dokud nebudou plně rehabilitovat Mistra Jana z Husi, kterého kostnický koncil hanebně poslal na hranici. Pak mne napadlo, že jej mohli ještě prohlásit za svatého, ale to už byl ten pánbíčkář, rudý jako krocan, v trapu.“

Jindřich Kozel ani nedutal, když slyšel, jaká slova se linou z královských úst. Pochopil, že našel svého vládce ve slabé chvilce, protože si nemyslel, že by byl pro něj takovým důvěrníkem, aby se mu svěřoval s každým tajemstvím. Anebo naopak, co když král chtěl, aby se to každý dověděl? Přesto si umínil, že o tom, co se tu dověděl, nepoví nikomu ani slovo.

Náhle se opět bez povolení ozval králův rádce.

„Kardinál Mantini i se svým doprovodem právě projel Říčanskou branou.“

Král se usmál.

„Nu, vida, a máme toho otravu z krku.“

Jindřich Kozel se nejisté podíval na přesýpací hodiny. Od doby, kdy se potkal s rozezleným kardinálem, neuběhlo jistě víc než půl hodiny. Pravda, za tu dobu může rychlý vůz tryskem dojet k Říčanské bráně, ale nemohl se ještě vrátit posel se zprávou. Jak teď…

„Chápu, čemu se podivuješ, pane Jindřichu. Vím vždy jako první o všem, co se v našem království děje. Říkáme tomu přístroji dálnozvěst, a velmi se osvědčil. Až vy poplujete k hranicím po Vltavě a po Labi, také budu vědět ihned, kde se pohybujete. Máme dálkopisné stanice v Klecanech, Hoříně, Žernosekách a Podmoklech. Odsud také budeš sám moci poslat zprávu, budeš-li potřebovat. Je to novinka, ale brzy se ujme všude. Nu, pověz, pane Jindřichu, co je nového v přípravách naší expedice? Slyšel jsem, že svážíš z celých Čech cibuli?“

„Ano, Vaše Milosti. Ukázalo se, že cibule je výborným prostředkem proti kurdějím. Cibule a kysané zelí.“

Král se rozesmál.

„Už vidím, jak těm naškrobeným figurám s desítkou přídomků bude cibule chutnat.“ Jeho smích byl skutečně upřímný a Jindřich Kozel dobře věděl, že tím míní skupinku šlechticů, kterou musí podle dohody stavů vléct výprava s sebou, ač nebudou pověřeni žádnými úkoly.

„Když ji nebudou chtít, nemusejí ji jíst. Ale budou mít problémy, s kurdějemi není legrace a po celou cestu do jižních moří nesmíme nikde přistát.“

Král přistoupil k velkému globusu.

„Tady, Milosti, jakmile vyplujeme z hamburského přístavu, nikde se nesmíme přiblížit k pevnině. Kdyby nás zajaly holandské hlídky, pověsily by našeho kapitána Jansenze na nejbližší stěžeň jako zrádce. Pokud by nás Angličané zastihli v Lamanšském průlivu, kapitán Harrington by si nebyl jist životem. Biskajský záliv ovládají Španělé, v moři kolem Herkulových sloupů rejdí maurští piráti a ani setkání s portugalskou lodí by nebylo příjemné. Portugalci si až příliš dobře střeží svůj přístup do Indie a Holanďané s nimi mají vytrvalé potíže. Holanďané si vymohli aspoň přístup na jižní mys Afriky, ale my nemůžeme přistát ani na portugalské Madeiře, ani na španělských Kanárských ostrovech, ani na Kapverdách. Bouřlivý mys ovládají Portugalci a Holanďané, pravda, jsou tam mezi nimi jisté třenice, ale pochybuji, že by sem pustili kohokoli třetího. A pak už je před námi jen velký oceán, zvaný Indický,“ ukázal Jindřich Kozel na prázdnou vodní plochu, která však byla osazena jen stylizovanými obrázky žraloků, velryb, chobotnic a dalších potvor. „Zde až k nejzazším výběžkům Jižní Ameriky dosud nikdo neplul, Vaše Milosti. Tady bude bájná Terra Australis, kterou objevíme a kolonizujeme pro větší slávu našeho království.“

„A co tyto ostrovy?“ dotkl se král nepatrných teček východně od Madagaskaru.

„To jsou francouzské državy Réunion a Mauritius,“ odvětil pan Jindřich, již zcela zapálený pro svou věc. „Pokud víme, není na nich velká posádka, a pod hrozbou děl našich galeon bychom snad mohli i přirazit ke břehu, ale raději bych se vyhnul jakémukoli střetu. A pak, Vaše Milost to jistě uzná, vůbec není nutné, aby kdokoli věděl, že se v těchto vodách pohybuje ještě někdo jiný.“

„Takže říkáš – cibule a kysané zelí,“ říkal si spíš pro sebe Rudolf III. „A co pitná voda? Než doplujete k jižní zemi, uplyne přinejmenším osm měsíců.“

„Rok, Vaše Milosti,“ oponoval Jindřich a ani si neuvědomil, že bezděčně rovněž krále opravil. „Povezeme velké zásoby vína i piva,“ pokračoval. „A doufáme, že tropické lijáky naplní všechny prázdné sudy.“

„Dodržíte termín vyplutí – začátek června?“

„Pevně doufám,“ řekl Jindřich Kozel, ale jistě to neznělo. „Vltava dnes opět stoupla, už nemůžeme nakládat čluny. A stále prší. Ale posádku už máme pohromadě, víc než sto odhodlaných mužů. Ale proto jsem právě za vámi přišel, Veličenstvo. Našel jsem ve vězení velmi schopného člověka, který už se ve východních mořích plavil. Je prý odsouzen k smrti. Byl by nám na cestě neocenitelným pomocníkem. Nebylo by možné snížit mu trest za jeho nepříliš velké provinění? Nežádám pro něj o milost, nezkoumám jeho provinění. Ať si svůj trest odpyká ve vyhnanství.“

„Ve vyhnanství? A kde?“ zvedl král obočí.

„V nově objevené Terra Australis,“ zněla rozhodná odpověď.

„Ty myslíš, že…“ Král se zarazil, protože ho něco napadlo.

Pak dlouho hleděl na globus, kde se mezi břehy Afriky a Jižní Ameriky rozprostíralo neuvěřitelně veliké prázdné místo.

Tady se podle názoru mnohých učenců měla jako protiváha obrovských kontinentů na severní polokouli rozkládat velká, dosud neobjevená pevnina. Dá-li Bůh, zavlaje nad ní jako první česká vlajka…

„Co víme o tom vězni, pane Jene?“ obrátil se král ke komořímu. Pan Jan Amos z Komné se na chvíli zamyslel.

„Není toho mnoho, Veličenstvo, dlouhá léta žil v cizině,“ řekl pan Jan Amos po chvíli. „Souzen pro vraždu. Obhajoba tvrdila, že se jednalo o čestný souboj, ale jediný svědek, který by to mohl potvrdit, záhadně zmizel.“

Vida, králův komoří nezahálel, dověděl se o tom případu dost.

„Kdo byl ten muž?“ zeptal se král jen tak mimochodem.

„Pražský měšťan, pan Kryštof Harant.“

„Pán z Polžic a Bezdružic?“ pozvedl král obočí.

„Ne, ten ne, Vaše Milosti. Je to jeho syn.“

„Ach, ten,“ podivil se pan Jindřich.

„Copak, pane Jindřichu, ty ho znáš?“

„Ne, ale znám jeho otce. V naší tiskařské dílně se tiskl jeho cestopis, tuším, že se jmenoval Putování aneb cesta z Království českého…“

„A kam dospělo pátrání po tom svědkovi?“ přerušil král tok myšlenek pana Jindřicha a obrátil se opět ke svému rádci.

„Zatím je neúspěšné,“ odpověděl pan Jan z Komné. „Je to rovněž světoběžník, možná je znovu na cestách… A co víc, jeho otec, váš komoří, také záhadně zmizel.“

„Vím, vím, na jeho vlastní žádost jsem ho uvolnil ze služby.“

Vida, řekl si pan Jindřich. Takto se neobyčejně snadno dověděl o tom, o čem ještě dnes ráno přemýšlel jako o záhadě.

„Škoda,“ dodal král. „Zatím pro tebe, pane Jindřichu, nemohu víc udělat. Nechám po tom muži pátrat.“

Z toho, že se král věcí vůbec začal zabývat, vytušil pan Jindřich jistou naději, věděl však, že dostat někoho ze spárů justice není jednoduché.

„Mimochodem, koho to vlastně měl v souboji zabít?“ zeptal se král, čímž dal najevo, že se o věc skutečně velmi zajímá.

„Jakéhosi mladého hejska, Viléma z Harrachu.“

Král se zarazil a chvíli uvažoval. Pak přešel tuto informaci mlčením.

„Co ti řekl ten člověk o východních zemích?“ zeptal se král pana Jindřicha. Oba muži se sklonili nad psacím stolem a pan Jindřich Kozel pochopil, že možná tuto drobnou při vyhrál.

Náhle vstoupil zřízenec a cosi pošeptal panu Janu z Komné, králův rádce pak bez vyzvání přerušil debatu mezi králem a panem Jindřichem a řekl:

„Váš vyslanec se právě vrátil z Anglie, Vaše Veličenstvo.“

„Ať ihned vejde,“ řekl král a bylo zřejmé, že se právě tohoto posla nemůže dočkat. „A ty tady zůstaň, pane Jindřichu,“ dodal, když se pan Kozel nesměle dotázal, má-li se vzdálit.

Kryštof Harant s Polžic a Bezdružic, syn známého cestovatele, byl tím poslem, který pobýval víc než čtvrt roku u dvora anglického krále.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl mladý muž ještě oděný do cestovního obleku, „přináším Vám pozdravení od anglického krále Jeho Veličenstva Karla I. Vzkazuje vám následující,“ dodal a odevzdal do rukou Rudolfa III. zapečetěnou listinu.

„Víš, co ten list obsahuje?“ ptal se král.

„Jistě, Vaše Milosti.“

„Mohl bys nám to stručně říci?“

„Jeho Veličenstvo respektuje zájmy České koruny v jižních mořích. Anglické království dává přednost upevnění svých pozic v oblastech Severní Ameriky a Indie. Souhlasí s Vaším návrhem. Král Karel I. podporuje váš návrh. Všechna území, která budou objevena na jih od 10. stupně jižní šířky, připadnou Českému království, na všechna území severně od této linie si bude činit nárok Anglie. Smlouvu z Tordesillas považuje Anglie za právně neplatnou.“

Král Rudolf se usmál.

Bylo už několik hodin po půlnoci, když na nádvoří hradu Košumberka zastavil černý kočár. Nebylo na tom nic divného, místní pán míval časté milostné avantýry a dvakrát třikrát do měsíce se tu zastavila některá z jeho četných přítelkyň.

Ale této noci zavítal na hrad někdo jiný.

Na kamennou dlažbu sestoupila vysoká, i když poněkud shrbená postava v dlouhém plášti. Pochodeň, kterou nesl biřic, lehce osvítila tvář příchozího, ale ten si ji rychle zakryl kápí. Nikdo neměl poznat, koho to dnes pán na svém hradě očekává.

Pán z Košumberka uvítal tajemného cizince na nádvoří. Ti dva se zřejmě znali, proto nebylo třeba mnoha slov. O několik minut později se vzácný host zahříval u krbu a popíjel z velkého poháru.

„Tady v Čechách pijete odporné víno,“ řekl návštěvník italsky. Pán z Košumberka nerozuměl příliš dobře tomuto jazyku, a proto odpověděl latinsky.

„Jsem rád, že vám chutná, Vaše Eminence.“

Kardinál se pronikavým pohledem podíval na svého hostitele. Byl to muž asi šedesátiletý, prošedivělý, poněkud shrbený. V levém oku měl nervózní tik. Bylo zřejmé, že nevidí příliš dobře.

„Proč si nepořídíš jeden z těch nových aparátků, které je teď v módě nosit na očích, pane z Košumberka.“

„Ta skla jsou dílem odpadlíků,“ odvětil hostitel. „Přinesl je sem ten kacíř, nevím ani, jak se jmenuje.“

„Nevěř všemu, co se povídá,“ odpověděl kardinál Mantini. „Galileo nepochybně kacíř je, ale ta skla jsou velmi užitečná.“ Ostatně, nemohl ani tvrdit nic jiného, protože korekční skla si oblíbila i Jeho Svatost a doporučuje je celému kléru. „Ale kvůli tomu tady nejsme.“

„Jistě, Vaše Eminence. Naším cílem není nic jiného než obrátit toto království k pravé víře.“

„Jistě, jistě,“ zabručel kardinál, „ale to my dva teď nenapravíme. K čemu slouží ty velké čluny, co kotví u Kamenného mostu? Zdá se, že kolem nich je neobyčejně velký ruch. Větší než bych očekával.“

„Nevím vše přesně, Vaše Eminence. Král mi nedůvěřuje, ale přesto si mě nechává u dvora. Je to přísně důvěrná věc. Zajímavé je, že se o ni stará jakýsi bezvýznamný měšťan.“

„Teď není nikdo bezvýznamný!“ namítl kardinál. „Možná ten muž bude významnější, než si myslíš. Jak se jmenuje?“

„Jindřich Kozel z Peclinovce. Nechal jsem jej prověřit. Jeho otec měl tiskařskou dílnu, tiskly se tam kacířské knihy. Jindřich dílnu prodal. Teď přednáší na univerzitě. Je také pražským radním, ale do rady nedochází pravidelně.“

„Dobrá, ale radní a lodě? To mi nějak nesouhlasí.“

„Několikrát se na Hradě ukázal holandský námořní kapitán, byl dokonce na audienci u krále.“

„Vida, konečně novinka,“ pozvedl kardinál obočí. „O čempak si s králem povídal?“

„Tak bohužel, to jsem se nikdy nedověděl. Když ale opouštěl Prahu, vědělo se, že cestuje do Hamburku.“

„To tam plul po vodě?“

„Ne, cestoval na koni.“

„A copak chce asi Holanďan v Hamburku?“

„Poslal jsem za ním dva zvědy, ale v okolí Magdeburku ztratili stopu. Přesto se vydali do Hamburku sami. Tam se proslýchá, že si král Rudolf nechává vystrojit dva velké koráby…“

„V Hamburku? Jak velké lodě?“

„Tak velké, že by dokázaly obstát v každé bitvě. Jsou to prý věrné kopie španělských galeon, tedy se čtyřiceti děly.“

„Český král že by budoval válečné loďstvo? Proč v severních mořích? Kdyby je stavěl v Janově nebo v Benátkách, prosím…“

Pán z Košumberka pokrčil rameny. „Dvě galeony, to je trochu málo, Vaše Eminence.“

„Dvě galeony s velkou posádkou a osmdesáti děly stačí na dobytí takových ostrovů, jako je Elba nebo Malta. Mohou rozstřílet Janov nebo Neapol. V Rudolfových rukou budou ty lodě trvalou hrozbou pro papežský stát.“

„Mám tomu rozumět tak, že ty galeony nesmějí vyplout?“

„Obávám se, že tomu nedokážeme zabránit. Ale znepříjemnit mu to můžeme. Především bys měl více zjistit o tom Jindřichu Kozlovi. Co vlastně dělá a proč právě on má zájem na těch člunech. Není to voják, jak jsem pochopil…“

Kardinál se na chvíli zarazil. Nechápal, jak může mít tak vysoce postavený muž tak málo informací. Anebo se snaží něco před ním utajit? Nu, je tu riziko, že to tenhle pán hraje na obě strany.

„Válečné lodě nemusí vždy sloužit jen k válce,“ dodal kardinál, ale pán z Košumberka jako kdyby nesedl na vějičku.

„Slibuji, Vaše Eminence, že vaši důvěru nezklamu. Pověsím mu na krk tolik špehů, kolik jen budu moci. Ale tady nikdo není ochoten pracovat zadarmo, jistě chápete…“

„Jednou ti naleju do hrdla všechno zlato, které jsi mě už stál,“ zachmuřil se kardinál. Na stůl dopadl těžký kožený váček.

„Požehnej Bůh,“ dodal pán z Košumberka. Váček neobyčejně rychle zmizel.

Jindřich Kozel z Peclinovce se probudil kolem půl třetí v noci. Přesněji řečeno probudil ho jeden ze sluhů, který zmatenými slovy hovořil o nějakém velkém ohni. Otevřel malé, špatně prosklené okénko. Odlesk rudých plamenů na zamlžené obloze udával jasný směr.

Ostrov Kampa.

Proklel všechna nařízení, která dopustila, aby na Kamenném mostě byly v noci staženy mříže. Narazil na výmluvně čnějící hroty halaparten. Městská stráž nedostala žádný příkaz k tomu, aby mříže otevřela, a on tedy mohl jen zoufale sledovat z pravého břehu, jak oheň stravuje velké skladiště, v němž byly připraveny všechny zásoby na budoucí velkou výpravu.

Nebyl tu nikdo, kdo by dal příkaz zvednout mříže.

Nebyl tu nikdo, kdo by pana Jindřicha převezl v loďce na druhý břeh.

A když Jindřich viděl ten děsivý obraz zkázy, pochopil, že on už tam vůbec nic nezachrání a že vlastně ani nechce vidět, jak podléhá zmaru jeho velké dílo a jak se hroutí obrovské plány.

Nevěděl, jak dlouho setrval vkleče na kamenném nábřeží. Najednou slyšel jen hlasitě a nepravidelně znějící zvony, obklopily jej zmatené hlasy a všude kolem sebe cítil pach spáleniny a viděl rudé odlesky.

Pochopil, že je na druhém břehu.

Nevěděl, jak se tam dostal, a později si jen matně vybavoval útržky toho, co se vlastně odehrálo. Byl úplně mokrý. Musel tedy spadnout do vody.

Nikdy však sám nebyl ochoten uvěřit tomu, že by dokázal přeplavat Vltavu.

Ostatně, nebylo to důležité. Běhal nyní po břehu a cítil, jak mu žár z plamenů pomalu vysušuje ty zbytky oděvu, které ještě na sobě měl. Nikdo v něm nemohl tušit důstojného měšťana a s těmi zplihlými dlouhými vlasy a s obličejem černým od sazí jej nikdo snad ani nemohl poznat.

A pak najednou slyšel sám sebe, jak zoufale volá, aby se ty stovky lidí, které bez dechu přihlížely ohnivému divadlu, chopily džberů a okovů a vyklopily tu spoustu vody, která tady kolem nazdařbůh protéká, na tu horu plamenů, ale byl to jen hlas volajícího na poušti.

„Měli rudé přilby!“ volal kdosi.

Oheň již strávil vše, co s takovým úsilím nakoupil v celém království i v cizině. Nebyly tu jen potraviny pro mnohaměsíční výpravu, ale i náčiní a nářadí pro budoucí osadníky, nařezané dřevo pro první obydlí, četné cetky pro obchod s domorodci, ale i skleněné nádoby, keramika, tisíce loket drahých látek a bohatě vyřezávaný nábytek jako artikl pro obchod se zámořskými mocnostmi. Maně si připomněl, že právě včera dovezla dlouhá karavana vozů plachtovinu, z níž měly být ušity plachty pro koráby. Tisíce sáhů umně spletených lan strávil oheň stejně jako sudy s olejem, bedny se svíčkami, hliněné nádoby plné medu, a vlastně mohl jen děkovat Bohu, že sudy se střelným prachem měly být přivezeny až zítra.

Trochu se ušklíbl. Jediné, co mu zbude, bude střelný prach. To, co vůbec nechtěl upotřebit a k čemu byl vlastně donucen jen s ohledem na bezpečnost celé výpravy. Nechtěl mít na palubě ani děla, nakonec jich tam mělo být osmdesát. Nejsou tu ani dělové koule, ale ty by se v tom žáru jistě také roztavily. To vše skladuje daleko od centra města, v libeňském přístavu.

A zbyla mu cibule i zelí, protože zelenina už byla naložena na člunech a ty zůstaly ohně ušetřeny.

Jindřich Kozel proklel všechny strážné, kteří měli za povinnost hlídat skladiště i přístaviště. Kam se poděli ti ničemové? Ve které hospodě prolévali hrdlo levnou kořalkou a utráceli svůj bohatý žold ve hře v kostky? Požene je před soud, a dá-li Bůh, i na mučidla nebo na šibenici. Utekli, zbabělci, všichni do jednoho, když viděli, co způsobila jejich nedbalost.

Ne, nechtěl tady už dál bezmocně stát, a vlastně nechtěl ani žít. Nevěděl ani, jak by mohl zítra znovu předstoupit před krále jako čestný muž. Cítil se najednou jako podvodník, který dokázal v jediné chvíli zmařit úsilí stovek lidí a hlavně navždy zhatit touhu českého národa podílet se na objevení světa a podělit se o světové bohatství.

„Rudé přilby, měli rudé přilby…“ slyšel kolem sebe zoufalé hlasy. Nikdo nehasil. Požáry proměnily temnou noc v jasný den. Už nehořelo jen skladiště. Všechny budovy na Kampě teď byly v jednom plameni. Oslňující zář ozařovala i oblohu, z níž zmizely hvězdy.

Nehoří už jen Kampa, plameny přeskočily na Malostranskou mosteckou věž a šíří se dál po střechách domů.

„Měli rudé přilby…“

Jak je to možné, vždyť nefouká vůbec vítr…

Kde hledat spásu před zběsilým živlem? Jedině na mostě, ale ten je uzavřen. Dav lidí se vrhá proti strážím, které bezradně ustupují. Nemají ale kam. Zběsilý živel zachvátil i most…

Probudil se celý zpocený.

Malým okénkem s takřka neprůhledným sklem pronikalo dovnitř světlo. Slyšel sice zvonění, ale to se týkalo ranní modlitby a po nějakém požáru nebylo ani slechu.

Spěšně se oblékl, nedbal udiveného pohledu sluhy a uklidnil se teprve tehdy, když vyběhl na nábřeží a spatřil, že velká kůlna, v níž byl skladován všechen materiál, stojí stále na svém místě.

Pohlédl na hladinu řeky. Byla stále kalná, voda se valila k severu zběsilým tempem a nesla s sebou vše, co dokázala cestou strhnout z břehů. Nepršelo, ale oblohou se valily těžké mraky.

Vědět tak, jak bude zítra, pozítří, říkal si mlčky Jindřich Kozel, když zvolna kráčel po Kamenném mostě. Pak strnul.

Tam, kde včera byly u břehů Kampy uvázány čtyři říční čluny, byly teď jen tři.

Loď se potopit nemohla, voda zde není dost hluboká, znamená to tedy, že ji strhl proud a vzal ji s sebou…

Bezděky pohlédl směrem k severu, ale přes kamenné zábradlí viděl jen zarostlé svahy Letné a pustou zčeřenou hladinu. Velká voda loď nesla kamsi k Libni nebo až k Holešovicům…

Doslova seběhl po schodech a ponořil se do lidského zmatku v přístavišti.

Je tu příliš mnoho lidí, napadlo ho. Mnozí z nich tady nemají co dělat. Neznal však všechny, kteří byli najati pro práci, a tak hledal Vítka ze Zruče, který za nakládání lodí odpovídal.

Nikde ho neviděl, marně se po něm ptal.

Už už ho chtěl proklít, když tu spatřil, jak vynášejí nosítka s nehybně ležícím tělem. Panu Jindřichovi se ulevilo, Vítek ze Zruče klopýtal podél nosítek. Zastavili se před ním. Pan Jindřich pohlédl raněnému do tváře. Neznal jej. Nebožák krvácel z těžké rány na hrudi.

„Pane Jindřichu,“ sípěl nešťastník. Jindřich Kozel jej nepoznával, ale v přístavišti pracovalo mnoho lidí. „Odpusť, pane Jindřichu, bylo jich mnoho.“

Ta slova umírajícího probudila Jindřicha z těžkého snu.

„Mnoho? O čem to mluví, pane Vítku?“ obrátil se k loďmistrovi.

„V noci přepadli přístaviště. Měli sekery, meče, kopí. Bylo jich snad šest sedm, a přístav střežili jen tři muži, to jistě víš. Dva z nich jsou mrtvi. Třetí leží před námi. Tohle všechno mi prozradil, když jsme ho našli. Mysleli si, že ho taky zabili, a tak ho nechali ležet, ale on ještě viděl, jak odvázali loď.“

Tak takhle to tedy je, řekl si pan Jindřich. „Ale kdo to byl, Vítku, kdo to byl?“ Z úst raněného se ozval hlasitý vzdech.

Jindřich Kozel se k němu sklonil a zaslechl už jen slabý chrapot, a téměř nerozuměl posledním slovům.

„Rudé přilby, měli rudé přilby…“

Jako by se před ním zhmotnil ten strašlivý sen. Kolikrát už se mu v noci zdálo o rudých přilbách. Myslel si, že je to sen, a zatím…

Poznal, že od strážce už se víc nedoví. Vítek ze Zruče mu zatlačil oči.

„Dejte je všechny tři důstojně pochovat. Zavolejte městského rychtáře, soudce. Zburcujte každého, kdo je může hledat. Já půjdu na městskou radu, tam mi snad popřejí sluchu. A když ne, tak k samotnému králi. Tento zločin nesmí zůstat nepotrestán. A rodinám těch mrtvých vyplaťte plat na tři měsíce a sto rýnských grošů… Víc pro ně udělat nemohu.“

A pak si připomněl ty tajemné postavy, které už několikrát spatřil v temných zákoutích Menšího Města pražského.

A vytušil, že nebožák se zmýlil, nejednalo se o červené přilby, ale o červené masky.

„Pověz mi, Vítku, unesou ty tři čluny všechen materiál?“

„Budou hodně přetíženy, pane, ale určitě ano.“

Panu Jindřichovi spadl kámen ze srdce. Kdyby se měla ztratit třetina zásob, zdrželo by to výpravu nejméně o měsíc.

Brzy po poledni stanul pan Jindřich před vraty hradního vězení. Dlouho bušil na vrata a nikdo mu neotvíral. Teprve po hodné chvíli se objevil v malém okénku pohůnek, kterého pan Jindřich neznal.

„Co chcete?“ otázal se mizernou češtinou.

Pan Jindřich ukázal pečeť.

„Mám sem přece volný přístup. Pracuji s vězni.“

„Kein pristup,“ opáčil strážný. „Hier ist kein Arest,“ přešel plně na němčinu, ale pan Jindřich jeho opilecké řeči i tak dobře rozuměl. Po deseti minutách se dověděl, že věž Mihulka bude opět sloužit jako skladiště prachu. Vězňové byli odvezeni. Kam, to už se dovědět neměl.

Nerozuměl tomu. Povolení pracovat s vězni měl až do konce měsíce, tedy ještě několik dní. Rád by se pana z Rožmberka na mnoho věcí ještě vyptal a dal mu naději, že bude brzy propuštěn.

Rozhodl se, že půjde pro informace přímo do královské kanceláře, ale tam jej vůbec nevpustili. O audienci u krále se neodvážil žádat. Ostatně vězňové podléhali soudní pravomoci hlavního města Prahy. Bylo už pozdě, na úřadě budou až zítra.

Pomalu opouštěl Hrad, a jak byl zvyklý, kráčel domů pěšky, protože si potřeboval provětrat hlavu a osvěžit myšlenky. Jen na Kamenném mostě se zastavil a se znepokojením pozoroval hladinu vody. Pořád stoupala.

Pomalu prošel Staroměstskou mosteckou branou a zmizel ve spleti uliček Starého Města.

„Pane Jindřichu,“ uslyšel náhle za sebou.

Ohlédl se. Chvíli přemýšlel, odkud toho člověka zná; nebylo mu příliš dobře vidět do tváře.

„Ne, nezastavujte se, prosím, nechci, abychom tady na ulici byli nápadní,“ zakryl si muž tvář. „Jděte napřed a vyberte nějaké místo, kdo nebudeme nápadní. Jen ne u vás doma.“

Jindřich Kozel se odvrátil a chvíli uvažoval. Nejprve chtěl zmizet a s neznámým se vůbec nebavit, pak si však uvědomil, kdo to je. Tomuto člověku může důvěřovat.

Pokračoval přímým směrem a neohlížel se. Na Staroměstském rynku odbočil do Týnské uličky, prošel Ungeltem a zastavil před nenápadnou hospůdkou, kterou navštěvovali většinou studenti z nedaleké univerzity. Občas se tady po perném dni zastavil na pohár medoviny.

Usedl ke stolu a chvíli čekal, neznámý přišel asi pět minut za ním. Přisedl si zády ke dveřím, skutečně nechtěl, aby jej někdo poznal.

„Co vás za mnou přivádí, Mistře…“

„Jen žádná jména,“ řekl rychle králův sekretář.

Musí to být vážné, pomyslel si pan Jindřich Kozel. Muž s tak velkou mocí skutečně nemá zapotřebí toulat se tajně po ulicích.

„Vaše věc je ohrožena,“ pokračoval pan Jan Amos z Komné.

„Co se stalo?“

„Pan Pavel Vok bude patrně během několika dní popraven.“

V Jindřichu Kozlovi by se krve nedořezal. Vždyť propuštění toho muže považoval včera za hotovou věc.

„Říkáte to tak, jako kdyby už byl odsouzen.“

„Ještě není, ale je víc než jisté, že bude.“

„Copak vůle našeho pána nic neznamená?“

„Znamená, ale má jistá omezení. Jeho Veličenstvo není absolutní monarcha, to je vám jistě známo. Nemůže zasahovat do soudní a výkonné moci. Může dávat pouze milost, ale to jen tehdy, když už je obžalovaný odsouzen. Trest smrti však může změnit jen na dvacetiletý žalář nebo doživotní vyhnanství…“

„To by nevadilo, sám jsem Veličenstvu navrhoval trest vyhnanství…“

„Je to vážnější.“

„Vy myslíte, že Pavlu z Rožmberka hrozí trest smrti?“

„Obávám se, že ano. Není obžalován jen ze zabití, ale ze spiknutí proti státu a navíc je tu podezření z čarodějnictví.“

„Z čarodějnictví? To snad ne. Tomu přece nemohu věřit, že…“

„Vy toho člověka znáte, pane Jindřichu?“

„Nu, mluvil jsem s ním jen jednou.“

„Takže za něj ruku do ohně dát nemůžete, viďte.“

„To ne, ale pro úspěch naší výpravy je velice důležitý.“

„To připouštím. Ale v této zemi jsou síly, které si nepřejí, aby vaše výprava vůbec vyplula. A pokud už nejsou v této zemi, pak je najdete v Holandsku, ve Španělsku, a zdá se, že i v Římě.“

„Nedivím se, že některé mocnosti se snaží tuto plavbu překazit,“ povzdychl si pan Jindřich. „Ale naše výprava může přinést této zemi neslýchané bohatství, mnozí však, jak se zdá, se na něm nechtějí podílet. Těm zrádcům jsou milejší plné váčky zlata od cizáků.“

„Včera večer mělo Jeho Veličenstvo velmi nepříjemný rozhovor s pražským arcibiskupem. Potom byl král dlouho zamlklý. Poslal mě domů, ale dobře vím, že celou noc probděl. Dnes ráno odjel na lov na konopišťské panství. Víc nevím, pane,“ dodal králův sekretář. „Už takhle dost riskuji, že s vámi hovořím, ale nade vše mi záleží na osudu české výpravy. Vím, jak moc toho muže potřebujete.“

„A co mi tedy radíte?“

„Nemohu vám poradit nic, ale doufám, že právě vás něco napadne. Je to tak jisté, jako že zítra bude Pavel z Rožmberka odsouzen k trestu smrti.“

Jindřich Kozel stále nemohl pochopit, jak se něco takového může stát prakticky proti králově vůli.

„Chci, abyste věděl ještě něco. Ten, s kým měl mladý pán z Rožmberka souboj, se jmenoval Vilém z Harrachu. Patrně nevíte, že pražský arcibiskup je jeho strýcem.“

Probudil se do kalného rána. Myslel, že je ještě noc, ale to jen nad Prahou visely těžké kalné mraky a chrlily dolů nepřeberná množství vody.

Pan Jan Amos se zahalil do svého pláště a tiše opustil hostinec. Pan Jindřich zde seděl ještě dobré tři hodiny, vypil několik pohárů medoviny a přemýšlel.

Nevyčkal snídaně a vyběhl z domu. Když minul stráž ve Staroměstské mostecké věži, spatřil, že přístaviště na protějším břehu už je celé pod vodou. Pochopil, že se stalo něco nenapravitelného a že udělal velkou chybu, když nakládání materiálu svěřil svým podřízeným.

Další ze zbývajících tří lodí zmizela.

Když seběhl po schodech na Kampu a všecek uřícen se brodil vodou sahající mu po kolena, spatřil četu mužů, snažící se ze všech sil udržet na lanech další z lodí, která se v noci utrhla.

„Udržíte ji?“ zeptal se loďmistra. Ten se ani neohlédl a rázně velel své četě.

„Zaberte, líné kůže!“ hulákal. „Kdybyste se včera neflákali s nakládkou, tak jsme mohli tuhle kocábku pustit po proudu!“

„Cože, vy jste jednu z lodí…“ Pan Jindřich jako kdyby nevěřil vlastním uším.

„Ještě jednou! Ctibore, vem si to na povel,“ zavolal loďmistr jednoho z mužů, když se dva couly silné lano konečně pevně přichytilo ke svému ukotvení.

„Ach, to jste vy, pane Jindřichu,“ projevil ve svém hlase jakýsi údiv muž odpovědný za nakládání. Tak, teď mi vyčte, že jsem tu v noci nebyl, mihlo se hlavou panu Jindřichovi, jako kdyby se svého podřízeného bál. Ale byl to jen mžik, snad z nevyspání, protože lodního mistra nic takového ani nenapadlo. „Byla plně naložena, pane, s deseti muži jsme ji splavili do libeňského přístavu, je tam lépe kryta před proudem.“

Jako kdyby cítil v jeho hlase výčitku, že jsou lodi nakládány na tak nekrytém místě, ale most je jen tady, a ne v Libni. Dost na tom, že se povozy s nákladem musí trmácet až sem, a ne o pět mil dál. Nejsou tam zpevněné cesty.

„Říkáš, že loď je naložena, pane Vítku?“

„Jistě, pane Jindřichu. Nikdy bych to jinak nedopustil, s tak velkým plavidlem není možné veslovat proti proudu. Leda kdybychom ji vyložili…“

Ne, to ne, říkal si sám pro sebe pan Jindřich a přemýšlel nad tím, co právě loďmistr řekl. S takovou lodí není možné veslovat proti proudu, ale proč bychom měli veslovat? Vrhl pohled směrem ke smíchovským kouřícím komínům. Co kdybychom na loď také umístili ten ďábelský parní stroj… Ale teď už je pozdě, tuto myšlenku už teď nelze využít. Parní čluny mohou brázdit Vltavu za pět, deset let. Teď ještě musí stačit síla svalů nebo plachty.

„Nakládejte dál, dokud vám v tom velká voda nezabrání,“ řekl pan Jindřich. „Najměte další muže. Dvacet, třicet, padesát, bude-li to zapotřebí. Všem slibte po tolaru, když bude poslední loď naložena do večera.“ Byl to vskutku královský peníz, ale loďmistr to přešel mlčky. Věděl, co všechno je ve hře.

„Uděláme, co bude v našich silách. Hodně věcí je promáčených. Ale máme pro tebe ještě něco. Dnes v noci stráže chytily… Ostatně, pojď se podívat.“

Mrtvý muž ležel naznak na nosítkách. Dva biřici jej právě odnášeli za dohledu rychtáře.

„S rychtářem už jsem to vybavil. Tenhle člověk chtěl zapálit skladiště. Bylo jich víc. Mám na to asi osm svědků. Bohužel, tenhle nám už nic nepoví a ostatní utekli.“

Pan Jindřich si umínil, že přístaviště už neopustí, bude je hlídat sám. Nedokázal si sice představit, jak tady bude nocovat, ale pochopil, že jeho přítomnost zde už je nutná po celý den i noc. V každém slově loďmistrově cítil němou výtku.

„Na tváři měl tohle,“ řekl loďmistr a podával panu Jindřichovi kousek červené látky. Ten ji rozložil a strnul.

Bylo to jasně červená maska, kterou bylo možné zakrýt oči, a zavazovala se vzadu v týle.

Poprvé viděl rudou masku zblízka.

Byl tak ohromen, že strčil kus červené látky do kapsy a aniž co řekl, odešel. Chvíli nevěděl, kam ho nohy nesou. Pak se přistihl, jak stojí na Kamenném mostě a hledí dolů na Kampu, kde se desítky mužů brodily po kolena ve vodě s těžkými pytli na ramenou.

Pan Jindřich Kozel potom pomalým krokem kráčel k domovu, cestou se však zastavil v jednom domě v Celetné ulici. Pána z Jenštejna zastihl nad hromadou plánů. Chvíli spolu diskutovali nad projektem jedné ze čtyř říčních lodí, které se měly brzy vydat po Vltavě dolů. Pán z Jenštejna nakonec přikývl.

Jindřich, uspokojen tímto rozhovorem, se odebral k domovu, i když věděl, že dnešní noc bude trávit v přístavišti.

Pan Jindřich rozrazil dveře komnaty svého syna. Ovanul jej hustý zápach, pocházející z nemytých nohou, zpoceného těla, zvratků na nemyté podlaze a alkoholických výparů. Mladý pán ležel na břiše napříč postele a nevěděl o světě.

Vlastně byl pan Jindřich rád, že svého syna také jednou zastihl doma, ale tento neutěšený obraz v něm vzbudil jen obrovskou nevoli. Teď nepřemýšlel o tom, kde se stala chyba, že jeho syn místo studií marní nejlepší léta svého života v zahálce, s lehkými ženštinami, s kostkami a kartami v rukou, nepřetržitě opilý. Teď potřeboval vědět něco jiného. Ostatně byl rád, že se mladý pán neprobudil.

Horečně prohrabával truhlu, ale nacházel zde jen ohavně špinavé kusy šatstva. Váček u pasu byl žalostně prázdný, ochranné pouzdro se zlomenou dýkou leželo na podlaze. Pak neváhal a obrátil naruby kapsy mladého pána. Nakonec vytáhl to, čeho se nejvíc obával. To, co hledal a co vlastně najít nechtěl.

Červený kus látky s vykrojenými otvory pro oči. Stejná maska, jakou našli strážci v přístavišti u dopadeného bandity.

Jeho vlastní syn byl členem tlupy, která systematicky už dva týdny ničila přístaviště a snažila se za každou cenu zabránit tomu, aby česká zámořská výprava uspěla.

Proč? Proč, říkal si, když unaveně usedl na židli. Červená maska dopadla na podlahu a pan Jindřich na ni bezmocně hleděl.

Maně si připomínal, kde se mohla stát chyba. Mladému Jakubovi přece věnoval vše, platil mu drahá studia, nešetřil penězi, dary.

Proč se mu ten chlapec takhle odvděčil?

Potom zavolal svého sluhu a chvíli se s ním radil. Po dvaceti minutách zarachotil před domem vůz. Dva silní muži chytili bezmocného opilce, zamotaného do koberce jej naložili na vůz, pan Jindřich nastoupil rovněž a vedl je černou nocí směrem k libeňskému přístavu.

Jeho účast byla nutná, jinak by vozu nikdo neotevřel městskou bránu.

Noc pak prožil na Kampě, kde stále probíhalo dramatické nakládání lodí. Naštěstí Vltava již nestoupala.

Ráno se pokusil domoci audience u krále. Bylo to marné, ale dostal aspoň příslib, že bude u krále ohlášen. Snad se mu brzy dostane pozvání.

Zdálo se, že pan Slavata z Chlumu z toho má radost.

Pozvání však během dopoledne přišlo z místa, odkud by je pan Jindřich nečekal. Z Arcibiskupského paláce.

To pozvání vůbec nebylo jednoduché odmítnout. Pan Jindřich Kozel nebyl v takové situaci, aby si mohl dovolit znepřátelit si církev. Snad by si jiný na jeho místě řekl, že za několik dnů, nanejvýš týdnů, zmizí z Čech na dlouhá léta a nemusí se tedy zdržovat nepříjemnými povinnostmi, ne tak pan Jindřich. Po pravdě řečeno, on vůbec nevěděl, jakou pozici zaujala církev vůči plánované výpravě. Když bušil na dveře arcibiskupského paláce, tušil, že se to doví.

Hrabě Arnošt z Harrachu, pražský arcibiskup, vypadal mnohem starší, než by odpovídalo jeho věku. Jeho vrásčitá tvář vypadala jako seschlá, ruce s dlouhými prsty se mu třásly.

Seděl za velkým stolem, před sebou měl rozevřenou objemnou knihu. Ponurá místnost byla špatně osvětlena.

Pan Kozel se lehce uklonil. Nic neřekl, vyčkával, až začne mluvit církevní hodnostář. S nelibostí nesl, že zde už nebyla žádná jiná židle.

„Již dlouho tě nebylo, pane Jindřichu, vidět na žádné pobožnosti,“ ozval se sípavý hlas a podlouhlá vrásčitá tvář se zvolna zvedala, až se temné oči hledící z hlubokých důlků střetly s Jindřichovým pohledem.

„Vyznávám jinou víru,“ odtušil pan Jindřich, nečekaje, že hovor započne právě odsud.

„To je ale mrzuté,“ sotva se rozevřely arcibiskupovy rty. Jako by z nich vycházel mráz…

„Rudolfovy majestáty zajišťují v této zemi náboženskou svobodu,“ zareagoval okamžitě pan Jindřich Kozel. Dobře věděl, že kvůli náboženským disputacím si ho arcibiskup nepozval.

„Jsme o tobě velmi dobře informováni,“ pokračoval arcibiskup a obracel listy ve své knize. Teprve teď si pan Jindřich povšiml, že kniha není tištěna, ale psána perem. Copak v ní je asi psáno? Jindřichovi se zdálo, jako kdyby jím arcibiskupův pohled doslova prostupoval. Jistě, v té knize je všechno, úplně všechno. O nepřátelích katolické církve. O odpadlících. O protestantech, luteránech i o českých bratřích. Tedy i o něm.

„Vyznávej si víru, jakou chceš,“ řekl teď už bez napětí v hlase hodnostář. „Víme ale také o tom, že se chystáš na velikou cestu.“

„Ovšem, to přece není tajemství.“

„Ne, není, jistěže ne. Ale my bychom rádi věděli, zda už máš vybranou posádku pro své lodi.“

„Ovšemže mám,“ odvětil pan Jindřich a neuznal za vhodné říkat něco víc.

„Církev svatá má neobyčejný zájem o tuto výpravu, pane Jindřichu,“ pokračoval arcibiskup, jako kdyby neslyšel odpověď. Jindřich Kozel chtěl něco odseknout, ale včas se zarazil.

„Velice se zajímáme o zámořská území, nic pro nás není důležitějšího než šíření pravé víry.“

„Chápu,“ odpověděl Jindřich.

„Jistě by se na tvé lodi našlo místečko pro jednoho misionáře,“ usmál se arcibiskup.

Jistě, místečko pro jednoho špeha, pomyslel si měšťan.

„Výběr posádky podléhá svolení samotného Veličenstva,“ našel rychle pan Jindřich vhodnou odpověď.

„To je nám známo. A nepochybujeme, že se za našeho vyslance přimluvíš.“

„Výprava odjíždí v krátké době a král je…“

„Když jsi navrhoval do posádky jistého Pavla Voka, cestu k Veličenstvu jsi našel,“ řekl s neobyčejnou přísností arcibiskup.

„Ovšem, ale…“ Jindřich Kozel se zarazil. Odkud to, proboha, vědí?

„Nežádám po tobě nemožné,“ přešel arcibiskup k vlídnějšímu tónu.

„Ale ani Pavel Vok se mnou cestovat nebude,“ našel opět pan Jindřich pevnou půdu pod nohama.

„Ano, slyšeli jsme, že za podivných okolností prchl z vězení. Nebudu ti mluvit do tvého výběru, klidně se obklop na své cestě gaunery, lupiči a vrahy. Ale možná, že za jistých okolností bych mohl vědět…“

Arcibiskup se významně podíval na svého návštěvníka.

„…vědět nebo alespoň tušit, kde se ten muž nachází. Pokud je pro tvou cestu tak významný… Jistě mi rozumíš,“ pokynul arcibiskup rukou a dal najevo, že audience je u konce.

Tu noc Jindřich Kozel vůbec nespal.

Prožil ji v přístavišti. Desítky mužů naložily již během odpoledne na palubu člunů všechno, co bylo třeba. Mohl jít domů a uložit se k spánku, ale sám se rozhodl, že nic neponechá náhodě. Další útok si už výprava nemůže dovolit, a v žádném případě nemůže přijít o tuto loď.

Povodeň kulminovala ráno a teď už voda opadla o dobrý sáh. Přesto však Vltava do temné noci hučela jako mořský příboj. V bezměsíčné noci se na její hladině odráželo jen několik světélek a ohňů z protějšího břehu.

Jindřich Kozel nechal zapálit veliké vatry na obou koncích přístaviště, aby bylo osvětleno volné prostranství a strážci si včas mohli všimnout vetřelců.

Noc však probíhala klidně a Jindřich Kozel měl čas přemýšlet.

Pozítří, nejpozději za tři dny, se všechny čluny vydají po proudu. Výprava vyplouvá za měsíc.

Už zítra se ubytuje v kajutě na tomto člunu, teď do ní uložil svoje mapy. Ještě si něco musí vyřídit, pak se vrátí sem do přístavu a už své lodě a své lidi neopustí.

Během deseti dnů odjedou kočáry s deseti příslušníky vyšších stavů, kteří měli zájem vyplout na tuto výpravu. Bylo na panu Jindřichovi, aby rozhodl, zda s výpravou pojede i jedenáctý.

Arcibiskupův požadavek mu připadal přímo nehorázný, ale narážky na zmizení Pavla Voka vnesly do Jindřichovy duše nejistotu. Opravdu to byla církev, kdo za únosem stál, nebo má arcibiskup tak dobré informátory? Pochopil, že tuto sílu podcenil. Nejhorší bylo, že byl na rozhodování sám. Věděl, že pokud přistoupí na arcibiskupův návrh, bude ho celou cestu sledovat špion. Ale pokud nedá souhlas, také se může stát, že žádná výprava nevypluje.

Kdo všechno může mít zájem na tom, aby se České království nestalo námořní mocností?

Nizozemí, ovšem. Jeho lodi plují mezi Batávií a Rotterdamem, Holanďané se opevnili u Bouřlivého mysu, a neradi by tady viděli konkurenta.

Španělé? Portugalci? To už jsou mocnosti druhého řádu, i když španělský král Filip IV. o tom patrně ještě neví. A navíc, jejich zájmy se soustřeďují především na Jižní a Střední Ameriku.

Angličané? S těmi se přece král již dohodl!

Francouzi? Těžko říct, nikdo se v nich nevyzná. Usazují se v Severní Americe, ale Jindřich neslyšel nic o tom, že by pronikli do Indického oceánu.

Italové? Jsou roztříštěni na malé státečky. Svatá říše římská národa německého je v troskách. Benátky už jsou za zenitem a navíc v područí českého krále.

Přesto je tu nepřítel. Krutý a zákeřný nepřítel, který se nedokázal postavit čelem.

Když slunce vklouzlo na oblohu do mlžného oparu, nechal se pan Jindřich Kozel odvézt malou veslicí do libeňského přístavu. Možná tam najde odpovědi na své otázky.

V podpalubí to páchlo čerstvým dřevem a dehtem. Kromě toho cítil pan Jindřich ještě jakousi příměs, ale nechtělo se mu věřit, že se na poměrně nové lodi už zabydlely krysy.

Komůrka, kterou nechal předevčírem zřídit, byla v druhém podpalubí. Nikdo na lodi kromě dvou strážců o jejím tajném obyvateli nevěděl.

Nutno dodat, že se vězeň choval neobyčejně tiše. Patrně tomu tak nebylo proto, že by byl se svým vězením spokojen, ale prostě proto, že se ještě neprobral k plnému vědomí.

Strážce v lehké zbroji, s mečem u pasu, odemkl před panem Jindřichem dveře. Uvnitř byla tma. Světlo lucerny, kterou si pan Jindřich přinesl, jako by jen těžko pronikalo tím hustým vzduchem.

Jediný obyvatel komůrky, nyní vlastně cely, ležel na tvrdé dřevěné pryčně.

Jindřich Kozel z Peclinovce zatřásl svým synem. Musel to udělat dvakrát, než se mladý pán pohnul.

Z jeho úst se vyřinulo několik nadávek, teprve potom se vzpamatoval.

Jakub poznal otce a hned viděl, že není v dobrém rozpoložení. Pak se rozhlédl kolem sebe a nemohl pochopit, kde je.

Co však bylo nejhorší, otec namísto toho, aby mu spílal, stál vedle jeho lůžka mlčky a z jeho očí jako kdyby čišel neobyčejný smutek.

Stál tak dobře dvě nebo tři minuty, ani se nepohnul. Jakub nevěděl, co počít. V hlavě mu hučelo, žaludek se mu houpal, nevěděl, kde je a co se děje, ale z otcova pohledu nemohl vyčíst nic dobrého.

Pak ruka starého pána sáhla do záňadří a vyjmula odsud jakýsi předmět.

Když ten kus látky rozbalil, poznal Jakub Kozel rudou masku.

Svou rudou masku.

„Znáš to?“ zeptal se otec tichým hlasem.

Teď už to nebyl ten hrdý mladý hejsek, který mu tak vzdorovitě odpovídal. To už nebyl bohém, který rozhazoval peníze plnými hrstmi. Sklopil oči.

„Lidé, kteří měli na sobě tohle,“ řekl Jindřich Kozel, „pozvolna ničí mé dílo posledních dvou let. Nevěřím a nechci věřit, že bys ty byl mezi nimi.“

„Ale já…“

„Počkej, než řekneš něco neuváženého. Našel jsem to doma, ve tvém pokoji, kam nemůže nikdo jiný než ty a tvůj sluha. Nechci slyšet výmluvy, že ti to někdo podstrčil. Vím, že jsi to nosil. Buď aspoň chvíli chlap a přiznej se.“

„Zval nás na lov. Měl plno peněz. Sliboval nám slávu, peníze, ženy. Věřili jsme mu.“

Jindřich Kozel nic neříkal, nechal svého syna, ať se s tím vypořádá sám.

„Nevěděl jsem, že bude chtít i naše životy.“

„Vaše životy?“

„Ano, vedl nás někam, kde jsme to neznali. Byli tam ozbrojenci. Museli jsme se bránit. Pamatuji si, že tam byl oheň. Pak jeden muž vedle mne padl, pak druhý. Ozvaly se výstřely. Nevím, co se dělo. Utekl jsem, táto, já jsem odtamtud utekl. Já jsem nikoho nezabil!“

Mladík se téměř rozplakal.

„Víš, kde to bylo?“

Mladý Jakub Kozel zavrtěl hlavou.

„Bylo to na Kampě, tam, kde se nakládají čluny. To hořela naše skladiště a umíraly naše stráže.“

„Ale já nevěděl, že…“ Náhle se zarazil. „Táto, pozor, za tebou!“

Jindřich Kozel rovněž něco zaslechl. Bleskově se otočil, a mrštně uhnul. V poslední chvíli, protože mu těsně kolem těla projel hrot kordu.

Teď měl Jindřich Kozel možnost dokázat, že svou zbraň nenosí po boku zbytečně. Vzápětí odrazil zuřivý výpad a pohlédl svému nenadálému soku do tváře.

Neviděl nic jiného než rudou masku.

Oba kordy zvonily o sebe, ale Jindřich Kozel necvičil dlouhá léta zbytečně. Přestože mu ruka umdlévala, dokázal svého nepřítele donutit k ústupu až ke dveřím.

Ale pak se dopustil osudové chyby, protože ve snaze svého soka dorazit se náhle smekl. Pochopil, že uklouzl na prázdné láhvi. Zřítil se na podlahu a viděl jen rudou masku, jak se k němu sklání, a hrot kordu, který míří proti jeho hrudi.

Nestačil ani vykřiknout. Očekával smrt. Ale ta nepřicházela.

Tajemný nepřítel se náhle s hlasitým zachroptěním zhroutil na podlahu. Jindřich Kozel spatřil, že mu z hrudi trčí dýka, která musela přilétnout směrem od okna.

Ta dýka byla zlomená, uvědomil si. Přesto výborně posloužila. Pan Jindřich se posadil a pohlédl tím směrem.

Pak mlčky pohledem poděkoval svému synovi. Zdálo se, že ti dva si opět začínali rozumět.

Ale na nějaké diskuse teď nezbyl čas. Bylo slyšet ohlasy boje, který se odehrával nahoře na palubě.

Ozývaly se výstřely, řinkot zbraní, supění mužů.

„Na ně!“ vykřikl Jindřich Kozel a on i jeho syn se drali po schodech do té největší mely.

Maskovaní ničemové byli už jen tři, čtveřice zlosynů už ležela v tratolištích krve. Pan Jindřich odrazil mocný nápor jednoho z přeživších, ale pak se náhle zarazil uprostřed pohybu. Jeho pohled totiž padl na řeku.

V první chvíli si plně neuvědomil dosah toho, co vidí, ale po chvíli propadl hluboké beznaději a pocitu marnosti nad svým počínáním.

Po Vltavě plul člun. Mimo veškeré pochyby to byl stejný člun, jaký včera pozdě večer nechal naložit materiálem.

Na palubě nebyla žádná posádka. Pokud ano, tak nebyla naživu.

Vše, co bylo na lodi naloženo, i samu loď právě stravoval velký požár.

Jindřich Kozel v tu chvíli zapomněl na vše, co se kolem něj odehrálo, a jeho oči se doslova vpily do vše stravujících plamenů.

„Mapy!“ vykřikl, „tam jsou přece moje mapy!“

Silný úder do hlavy jej vmžiku zbavil vědomí.

Občas se probouzel jakoby z neklidného snu. Občas něco slyšel. Byly to však divné zvuky, jakoby skřípění velkých dveří, hukot vodopádu nebo rány kladivem. Někdy se mu zdálo, že něco vidí. Většinou to však bylo jen oslnivé světlo, v němž se někdy zhmotnila nejasná postava.

Někdy necítil bolest, jindy se mu zdálo, že se mu může rozskočit hlava. Cosi jej svíralo a dusilo, snažil se ten těžký trýznivý kruh strhnout z hlavy, ale něco jiného mu drželo ruce, takže sebou jen bezmocně zmítal.

Pak slyšel hlasy, mluvily divnou řečí.

Nevěděl, jestli ještě žije, nebo zda to už je cesta do očistce.

Neslyšel hudbu, nebe to tedy není. Necítil však žár, není to tedy ani peklo.

Po několika dnech už viděl, mohl lépe dýchat, zjistil však, že je uzavřen v malé komůrce, kterou neustále cosi zmítá, a pochopil, že je odvážen kamsi do neznáma.

Občas se objevila jen jakási ženština, která mu přinášela řídkou kaši a vodu, a pak tajemný muž, snad to byl lékař. Žena nemluvila vůbec a lékař jen italsky. Pan Jindřich na něj zkoušel latinu, němčinu i holandštinu, ale muž nereagoval. Jen mu ošetřil velký šrám na hlavě a několik zajizvujících se ran na hrudi a rukou. Jak se zdálo, žádná z nich nebyla smrtelná. Jindřich Kozel jeho postup schválil, sám by to neudělal lépe.

A pak měl dlouhé hodiny na přemýšlení o tom, co se událo v posledních dnech, ale jediný obraz, který měl stále před očima, byl hořící člun a rudé masky.

Mapy, na té lodi byly nějaké mapy, ale proč vlastně mapy? K čemu potřeboval mapy? Kde se zranil a jak se to stalo?

Pomalu se mu skládaly v hlavě poslední týdny, a jak ubývalo bolesti, přibývaly mu starosti, protože si vzpomněl, jakým odpovědným úkolem ho král pověřil, a také už věděl, že hanebně selhal.

Kromě rachotu kočáru občas zaslechl i dusot kopyt a řinčení zbraní. Tedy ozbrojená eskorta… A vůz ujížděl nepřetržitě dál, dnem i nocí, jen občas zastavil, aby přepřáhli koně, a pak jen slyšel hlasité povely, nejprve česky, potom německy a teď italsky, takže věděl, že je odvážen kamsi k jihu, a pochopil, že kardinál uskutečnil své hrozby. Brzy bude vězněm papežského státu. České království zůstane nadále vnitrozemskou říší, a tedy i mocností druhého řádu, a až zemře král Rudolf, nebude tu ani silný panovník, který by říši sjednocoval, a trůn znovu uchvátí Matyáš nebo někdo jiný z katolické větve.

A to bude konec, nastane znovu čas tmářství, inkvizice nastoupí místo soudních dvorů a zvony budou zvát na bohoslužby pouze do katolických kostelů. Ne, netěšil se na budoucí svět.

A pak najednou bylo ticho.

Probudil se právě tím tichem, na hluk a neklidné poskakování vozu už si zvykl. Byli tedy u cíle.

Poznal to i podle toho, že se otevřely dveře.

Dovnitř dopadalo prudké sluneční světlo.

Kdosi k němu hovoří. Poznal svého sluhu Augusta.

„Pojďte se umýt a převléci, pane. Už vás očekávají.“

„Kdo?“ téměř se na sluhu obořil. „Kdo mne očekává?“

„Promiňte, pane, nesmím vám nic říci. Máte si jen obléci tento oděv,“ a vedl svého pána do rozlehlého stanu, kde byla připravena lázeň a rozložen nádherný oděv podle poslední módy. A krejzl, ušklíbl se Jindřich, neřekl však nic.

Jako znovuzrozený, čistý a oholený, oblečen v přepychovém obleku, vystoupil ze stanu a strnul.

To jedné, co náhle uviděl, byly vysoké stěžně dvou ohromných korábů, kotvících u kamenného mola. Nic ho nemohlo překvapit víc než vlajka Českého království, která vlála na tom nejvyšším místě.

O kus dál spatřil vysokou zvonici a ucítil slaný mořský vzduch. Pořád však nevěděl, kde vůbec je. Palác, je tu veliký palác. A chrám s mnoha kopulemi…

„Tady tudy, pane,“ lehce do něj šťouchl sluha. Pan Jindřich spatřil červený koberec, po kterém pomalu kráčel k zvýšenému pódiu, kde ve velkém křesle seděl jakýsi muž. Teprve když před ním stanul, poznal, že je to trůn a na něm že sedí Jeho Veličenstvo Rudolf III., ozdobený všemi královskými insigniemi.

Měšťan se hluboce uklonil a vůbec ničemu nerozuměl.

„Vítej, pane Jindřichu, v Benátkách,“ pronesl slavnostně král.

„V Benátkách?“ vykoktal ze sebe Jindřich Kozel, neschopen čehokoli.

„Právě nastala ta slavnostní chvíle,“ pokračoval král v projevu. „Posádka našich lodí je kompletní. Dovol, pane Jindřichu, abych tě dočasně jmenoval admirálem. Tento titul ti přísluší po celou dobu plavby na lodích Praha a Vyšehrad. Stáváš se tak pánem nad životem a smrtí dvou set dvaceti mužů, kteří ti, doufám, budou věrnou posádkou.“

Hlasité „hurá!“ pana Jindřicha doslova odzbrojilo. Třesoucí se rukou převzal pověřovací listiny a pak jen stál a zmateně se rozhlížel kolem sebe.

Tak toto je náměstí svatého Marka v Benátkách, tady stojí Dóžecí palác a o kus dál chrám svatého Marka.

A toto jsou jeho lodě. Opravdu jeho lodě? Ty přece měly být v Hamburku…

„Dovolte mi, Vaše Veličenstvo, abych vám představil posádku.“

Kdo to promlouvá ke králi, oblečen v oděvu předního šlechtice? To přece není nikdo jiný než pan Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic, ten slavný cestovatel…

„Kapitán Jansenz, velitel vlajkové lodi Praha.“

Štíhlý Holanďan smekl klobouk.

„Kapitán Harrington, velitel lodi Vyšehrad.“

Ovšem, ty pány už pan Jindřich zná, sám je vybral a doporučil králi. „Kryštof Harant junior, první důstojník lodi Praha.“

To jméno zaznělo jako úder. Ovšem, to je ten muž, po kterém tak usilovně všichni pátrali.

„Pavel Vok z Rožmberka, první důstojník lodi Vyšehrad.“

Pan Jindřich Kozel cítil, že si musí sednout. Vůbec nechápal, co se to kolem něj odehrává. Všechna další jména už znal, kromě obou prvních důstojníků se vlastně jednalo o posádku, kterou vybral on sám, ale Pavla Voka už viděl, jak se houpá na šibenici…

„Myslím, že jsi vybral dobrou posádku, pane Jindřichu,“ obrátil se král k admirálovi. Nešťastný Jindřich sotva hlesl.

„Obávám se ale, že se jeden člen posádky nedostavil k vyplutí. Škoda, velká škoda.“

Jindřich zadržel otázku, která se mu drala z hrdla.

„Misionář vyslaný naším arcibiskupem si prý nějak popletl přístavy, v tomto okamžiku právě dorazil do Hamburku.“

Když skončila slavnostní chvíle a lidé se začali rozcházet, aby obdivovali ty dva nádherné koráby, pozval si král pana Jindřicha na soukromou audienci.

„Promiň, pane Jindřichu,“ řekl král, „ale nesměl jsi nic vědět. Do poslední chvíle jsi měl být přesvědčen, že výprava popluje z Hamburku. Tomu měli věřit hlavně ti, kteří naší výpravě nepřáli, a věř mi, bylo jich dost. I v našich řadách. I mezi lidmi, kteří měli přístup ke dvoru.“

„To byli ti, s kterými jsme marně bojovali. Ti lidé, kteří nám zapalovali lodi a vraždili posádku?“

„To byly jen loutky, admirále,“ oslovil král pana Jindřicha titulem, na který si zatím nezvykl. „Vše se odehrávalo mnohem výš. Víš, pan Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic nikdy nepřestal být mým prvním komořím,“ řekl král. „Jen jsem chtěl vyzkoušet jednoho pána. Neosvědčil se.“

„Pan Slavata?“

„Ovšem, pan Vilém Slavata z Chlumu a Košumberka to hrál na dvě strany,“ ušklíbl se král. „To on organizoval podvratné oddíly mladých mužů, kteří nosili tohle,“ a král pozvedl rudou masku.

A tu jako blesk projelo Jindřichovou hlavou náhlé poznání. Už věděl vše, připomněl si i poslední souboj na palubě říčního člunu. A vzpomněl si i na svého syna.

„A co Jakub?“

„Nemýlím-li se, tvůj syn by měl dostat rozhřešení. Provinil se a bude pykat. Jistě by sis přál, aby Jakub Kozel z Peclinovce cestoval s výpravou jako vyhnanec. Vyhověl jsem tvému přání, jen jsem trochu pozměnil jeho postavení. Je členem posádky lodi Vyšehrad, povýšen do hodnosti plavčíka.“

„Díky, Vaše Veličenstvo,“ sklopil pan Jindřich oči. „Tolik milosti jsem od vás neočekával.“

Admirál Jindřich Kozel z Peclinovce vešel do své nové kajuty na vlajkové lodi Praha a spatřil na stole uspořádanou velkou hromadu listin. Poznal mapy, které měly shořet na říčním člunu, bezmocně plujícím po proudu rozbouřené Vltavy.

O den později zvedly koráby Praha a Vyšehrad kotvy a vypluly na dalekou plavbu vstříc jižním mořím.

Když Abel Tasman se svou malou flotilou lodí Heemskerk a Zeehaen přistál dne 24. listopadu 1642 u nově objeveného ostrova, který hodlal nazvat a nikdy nenazval zemí Van Diemenovou, zjistil, že na břehu stojí evropská pevnost, kterou obývá dvacet vojáků ozbrojených děly a mušketami. Velitel pevnosti uvítal návštěvníka jeho rodným jazykem a oznámil mu, že se nachází na zámořském území tajemné středoevropské mocnosti. Velitel Tasmanovi doporučil, aby se vrátil do svého rodného přístavu, neboť na území Terra Australis, která se včetně přilehlých moří rozkládá mezi 110. až 180. stupněm východní délky a 10. až 40. stupněm jižní šířky, již nic nového nelze objevit. Mapy oblasti ani žádné základní informace však Tasmanovi neposkytl s tím, že pokud Tasman neuposlechne jeho pokynu, bude to považováno za nepřátelský akt.

Tasman odpozoroval, že vojáci v pevnosti se domlouvají záhadnou řečí, která, co se týče srozumitelnosti, se nijak nelišila od mluvy tamních černých divochů. Jazyk mu nepřipomínal nic, s čím by se kdy setkal, a tak se až po návratu do Batávie mohl z obdržených dokumentů dovědět, že se jedná o češtinu.

Ač si Holandsko nadále činilo na nově objevená území nárok, v důsledku války česko-holandské v letech 1856-1858 o všechna zámořská území přišlo.

FRANTIŠEK NOVOTNÝ

ÚTOK NA OCEÁN

1.

Noc byla temná a větrná. Když přišli na břeh, dunění příboje rozbíjejícího se o útesy ho přímo ohlušilo. Avšak poté, co skály obešli, hluk polevil. Zátoka byla malá, místo kloudného přístavu se v jejím těsném objetí choulilo jenom dřevěné molo zmáčené slanou tříští. Ve svitu lucerny se mokře zalesklo a bylo kluzké, jak seznal, když na ně vstoupil a na fošnách mu podjely nohy.

„Milos’pane, chtějí opravdu vyject?“ zaznělo ze tmy se silným norfolkským přízvukem a chvějivá zář lucerny odhalila zarostlou tvář starého rybáře, jehož člun si před chvílí nahoře ve vesnici pronajal. Za tři zlaté guineje i s posádkou jeho čtyř synů.

Odstoupil, aby neměl žádného z nich za zády, vytasil jednu ze dvou bambitek, které měl za pasem, a natáhl kohoutek. Doufal, že cvakl natolik hlasitě, aby přehlušil šplouchání vody o trámy mola a skřípění dvou nebo tří člunů, jež se o molo otíraly.

„Zaplatil jsem. Dělejte, co máte,“ řekl příkře, „a u lodě dostanete ještě jeden zlaťák.“

Lucerna na chvíli ozářila pistoli a její měkký svit se odrazil od postříbřené hlavně. Vzápětí se světlo odvrátilo, jak lucerna rezignovaně klesla.

„Jak ráčej, milos’pane,“ odpověděl pokorně starý rybář. „Vědí, na moři to nebude příjemný.“

Věděl to. Stejně jako to, že s těmi lidmi už nebudou potíže.

Odhadoval délku člunu na pětadvacet stop a než doškobrtal k záďovému sedátku, musel překročit tři veslařské lavičky a vyhnout se stěžni s namotanou plachtou, který přes ně ležel. Ze dna člunu pronikavě páchla rybina a nechtěl vědět, v čem vlastně šlape.

„Jacku, chlapče, odraz nás,“ zachraptěl starý rybář, když usedl na opačné straně kormidelní páky.

Zavrzalo to, jak se člun sunul podél mola na volnou vodu, a poté zaskřípěla vesla vsazovaná do výkrojů v lubech. Zaslechl ale ještě jiný zvuk, jehož se obával již od soumraku.

Frkání hnaných koní a pak tlumené halekání jezdců.

„Rychle, zaberte,“ vykřikl na rybářovy syny u vesel.

Člun se houpal na vlnách, které do zátoky hnala čerstvá jihozápadní bríza z Kanálu, jak se v této zemi říká průlivu La Manche.

„Rychleji, rychleji,“ znovu vzkřikl.

Chmury na obloze se počaly trhat a jednou z mezer vykoukl neúplný měsíční kotouč. Jeho světlo odhalilo zpěněné moře a rybářovy syny lopotící se u vesel. I nejmladšího Jacka, drobného asi desetiletého chlapce na přední lavičce na pravoboku, odkud přicházel vítr.

Zanesl ke člunu i vítězný jekot jezdců.

Jak se mraky hnaly, skvrna měsíčního světla se posunula a odhalila čelo nízkého mysu ohraničujícího zátoku ze severu. Před ním se na mělčině zvedaly strmé příbojové vlny, které s burácivým šumotem vybíhaly na pláž a přitom jejich pěnové chocholy stříbrně zářily.

Hukot moře náhle doplnily tupé zvuky.

Plop, plop.

Ani nemusel slyšet hvízdání dalších kulek, aby pochopil, že se do planěk člunu zabořily dvě mušketové kulky.

Zarachotila vesla, jak je rybářovi synové v úleku pustili. Člun se smýkl na vlně a kormidelní páka ho bolestivě udeřila do boku.

„Na pláž, chlapci,“ vykřikl starý rybař vedle něho. „Co ste zač, milos’pane?“ obrátil se k němu. „Králův kurýr určitě ne, jak ste říkal. Přivedete nás do neštěstí.“

Nad hlavami jim zahvízdaly kulky další salvy. O záď člunu se rozbila vlna. Cítil, jak mu voda stéká po zádech.

„Na pláž, chlapci, na pláž,“ vykřikl znovu rybář.

Vytasil bambitku a přiložil její ústí k rybářově hlavě.

„Na moře,“ zařval, „nebo tě zastřelím a pak tvoje syny. A já jsem blíž než Buckinghamova policie.“

Mraky se otevřely do dalšího okna a dvaadvacetidenní měsíc znovu ozářil člun. Viděl čtyři zděšené obličeje, které se k němu z veslařských laviček upíraly.

Člun se zakymácel na vlně a náhle bylo místo vedle něho prázdné. A než se stačil pohnout, překulili se přes luby člunu i veslaři. Jenom malý Jack zůstal. Strnule seděl na své lavičce, s rukama zaklesnutýma za její okraje, jako by se bál, že ho nějaká mocná síla z člunu katapultuje.

Prchající muž na nic nečekal a vrhl se doprostřed člunu. Bolestivě se udeřil do holeně o hranu prostřední lavičky, ale přesto stihl chytit kluka za límec kazajky a odtrhnout ho od lavičky. Bambitku mu opřel o hruď.

„Ty zůstaneš se mnou a pomůžeš mi zvednout plachtu. Nebo…“ s cvaknutím natáhl kohoutek.

Chlapci se tak chvěla brada, že nedokázal odpovědět. Jenom přikývl.

Prchající muž věděl, že tyhle čluny mívají rozpěrovou plachtu a že stačí ji odmotat, zasadit stěžeň do otvoru v přední lavičce, připnout upínačky k lubům a dotáhnout plachtu lanem v otěžovém rohu. Rozpěra, připevněná u paty stěžně, se pak vyklopí automaticky a plachtu napne.

Udělat to všechno v kymácejícím se člunu a ve sprškách slané vody, která pálila do očí, byla pekelná práce. Zjistil, že plachta je záplatovaný hadr, ale bez toho kluka by ji nenapnul. Připadlo mu, že spíše než jeho bambitky se chlapec bojí moře, vln, které by ho na mělčině buď usmýkaly k smrti, nebo udusily směsí písku a mořské vody. Jako rybářské dítě musel vidět desítky takových konců a zřejmě tušil, že není natolik tělesně zdatný, aby dokázal jako otec a starší bratři doplavat ke břehu a vyváznout z příboje.

Jenže než se jim podařilo vztyčit plachtu, byli v příboji. Zdálo se, že vlny vynášejí člun až k zachmuřené obloze, aby s ním vzápětí smýkly až někam do pekel. Oba, muž i chlapec, čekali, že už příští pád skončí drtivým nárazem do dna.

Ani poté, co konečně dotáhl plachtu a člun vystřelil vpřed, nebyli mimo nebezpečí. Občasné hvízdání střel nad hlavou a otvory, které se v sinavém světle měsíce několikrát jako kouzlem objevily ve chvějící se plachtě, dokazovaly, že jsou stále v dostřelu. V jednom okamžiku, kdy se člun opět propadl mezi vlny, muž u kormidla pocítil, jak sebou plavidlo trhlo, když jeho kýl projel pískem jako pluh. Škublo to s ním dopředu a další přepadající vlna se s rachotem přelila přes okraj člunu. Myslel si, že je to konec, ale člun se přece jen, byť neochotně, na vlnu vyšplhal, a do třetiny naplněn vodou se opět těžkopádně rozjel. Naštěstí další vlna již byla menší a plošší a pod člunem zůstalo dostatek vody i poté, co se opakovaně propadl mezi vodní valy.

Pochopil, že přejeli poslední písečný jazyk a dostávají se do hlubších vod otevřeného moře. Chlapec začal úspornými pohyby vylévat vodu z člunu dřevěnou lopatkou, zatímco on dotáhl ještě více plachtu a přitočil ji ostřeji k větru.

Seděl na návětrné straně zádě a cítil, jak mu v polovysokých kožených botách čvachtá voda a jak mu křehnou ruce. Uvědomil si, že již neslyší střelbu, a zasunul nezaměstnanou pravačku mezi přednice kabátce z flanderského sukna. Nahmatal kožené desky, které měl uvnitř zastrčeny, a s uspokojením si uvědomil, že jsou suché.

Byla by to pekelná smůla, kdyby po tom všem dovezl jenom rozmočený cár pergamenu, napadlo ho. Další vzpomínky na události minulých dní přerušil ustrašený chlapecký hlas.

„Pane, zabijete mě?“

„Co tě nemá,“ uvolněně se rozesmál, „čeká tě dobrodružný život, chlapče. A když budeš šikovný jako doposud, tak určitě uděláš kariéru.“

Uklidněný chlapec se sklonil zpět ke dnu člunu a jal se pokračovat ve vylévání vody. Aspoň se zahřeje, pomyslel si muž u kormidla.

Projasňovalo se čím dál tím více a měsíc na ně shlížel téměř trvale. Po moři s vráskami dlouhých pravidelných vln se rozprostřelo stříbrné zrcadlo a zahnalo temnotu až k lince pobřeží za zádí. Byli od něho sotva půl míle, avšak zátoka se již nedala rozeznat. Čerstvá bríza tlačila závětrný bok člunu až k hladině a muž u kormidla věděl, že loďka pod plnou plachtou by silnější vítr nesnesla. Snad proto ho kormidlování větrnou nocí rozjařilo. Líbilo se mu, jak se člun žene vlnami, s tříští odletující od přídě a se skřípajícím stěžněm a šikmou rozpěrou vypichující zadní horní roh plachty proti obloze, na níž se začaly nesměle objevovat hvězdy. Vždy ho nadchlo, jak se loď, ta mrtvá věc stvořená lidskýma rukama, dovede probudit vlivem větru k životu.

Po slabé čtvrthodince se konečně uvnitř člunu přestala přelévat voda a chlapec, vzpomněl si, že se jmenuje Jack, si sedl do návětří na zadní lavičku, kde se schoulil do klubíčka.

„Pane, plujeme do Francie?“ osmělil se zeptat.

„Neboj se, Jacku, tak dlouho mrznout nebudeš. Když mi pomůžeš vyhlížet modré světlo, budeme za hodinku v teple, dostaneš suché šaty a hrnec horkého čaje.“

Předpokládal, že Bílý lev čeká u hranic šestimílového pásma, pokud možno přesně proti tomu zapadlému rybářskému přístavu na jih od Yarmouthu, jak bylo domluveno. Měl tak čekat celý týden a dnes byl teprve pátý den lhůty.

Měl v nose, že si dohodl tuto pojistku. Běžným přívozem by se do Francie nedostal, tajná policie vévody Buckinghama musela mít jeho popis a snad i vědět, o co mu jde. Někdo musel jeho misi vyzradit, a kdyby se v něm neozval ten varovný smysl, neměl tak dobrého koně a domluvené dostaveníčko na moři, neunikl by. Někde doma mají krtka; bude muset informovat Jana hraběte Vratislava…

„Svě-ě-ět-lo, m-m-mod-r-r-ré svě-ě-ět-lo! T-t-tam,“ z přemýšlení ho vytrhl jektající Jackův hlas. V tenkých plátěnkách a jenom v kazajce na holém těle musel být chlapec úplně promrzlý.

V závětří, asi dvě nebo tři čárky od kurzu, se opravdu mihotal námořní signál. Přitáhl kormidelní páku k sobě.

„Chyť se otěží, Jacku, a popusť plachtu,“ nařídil chlapci. „Aspoň se zahřeješ.“

Opravdu se bude muset o něho postarat, uvědomil si, vždyť ho připravil o rodinu a pravděpodobně i o vlast.

Po nabrání nového kurzu se člun kormidloval hůř. Vlny nabíhaly pod záď šikměji a vždycky tou skořápkou tak smýkly, že musel zabrat oběma rukama, aby se člun nestočil zpět k větru. Vyžadovalo to soustředění.

„Pane, to světlo zhaslo,“ vyjekl Jack.

„Neboj se, rozsvítí nové,“ konejšil ho, ale oči měl stále upřené do záplatované plachty. „Takové světlo vydrží svítit jenom několik minut a pak se musí zapálit nové.“

Nepočítal, kolikrát světlo zhaslo a znovu se rozsvítilo, než proti obloze vyvstal ve svitu měsíce obrys sporého trojstěžníku s vysokou zádí. Fluita (byl to tenhle typ holandské obchodní lodě) nesla jenom košové plachty, přičemž ta na předním stěžni byla zvrácena, takže loď na moři pokojně ležela a jenom se důstojně pohupovala nahoru a dolů.

„Člun hej,“ zazněl ze zadní paluby drsný hlas, když se přiblížili na kabelovou délku a na lodi je zahlédli. Nadechl se, aby odpověděl. „Bílý lev,“ vykřikl, jak nejvíce mohl. Zpozoroval, jak se na něho Jack nechápavě podíval.

„Chlapče,“ vrátil se do angličtiny, „to bylo česky. Budeš se muset tento jazyk naučit, když chceš sloužit českému králi.“

Kapitánská kajuta mu připadala jako ráj. Přestože se zpod stolku, u něhož s kapitánem seděli, ozývalo vrzavé skřípání. Pod plaňkami podlahy tam totiž procházela masivní kormidelní páka až k prkenné přepážce, jež oddělovala kajutu od kormidelní budky. V ní stál muž, jenž konec páky natáčel svislou tyčí, a tím loď kormidloval. Přepážka byla tak tenká, že slyšeli chechtot a klábosení hlídky, která se v kormidelní budce kryla před větrem. Fluita již měla napnuty všechny plachty a v příznivé bríze od jihozápadu se rozvážně valila k východu. Připomínala tělnatou matronu, jež se, kolébajíc se v kyčlích, důstojně vrací z trhu s nákupem. Musela by mít ale silný revmatismus, aby jí klouby vrzaly tak, jako vrzala dubová kostra Bílého lva.

Chápal dobrou náladu hlídky. Skončilo otravné týdenní postávání na místě s rizikem, že o ně projeví zájem některá z hlídkujících anglických válečných lodí, a navíc měli boční vítr, s níž doplují do Antverp, aniž by museli pracně křižovat.

„Koho to máš na lodi?“ otázal se, když přes přepážku pronikl další hlasitý výbuch hovoru. „Ti chlapi chroptí, jako by byli v posledním tažení.“

Lucerna, zavěšená na háku nad stolem, se zhoupla a ozářila jeho společníka u stolu.

„Co chceš, pane Áto, jsou to Frísové. Chrochtají ještě hůř než Holanďané. A ti sami říkají, že jejich řeč není nic jiného než nemoc hlasivek,“ odpověděl se smíchem.

V dřevěném roštu na desce stolu stál hliněný džbán s grogem a dva cínové korbely, na volné ploše pak ležela námořní mapa a rozevřený lodní deník. Vedle spočívaly kožené desky, které si prchající muž, nyní oslovený jako pan Áta, tak střežil.

„Nikdy jsem se na nic tak netěšil jako na tvou loď, pane Jene,“ odvětil muž procítěně. „Na tvé zdraví, kapitáne Jene Korneli,“ chopil se korbele a důkladně upil.

Také jeho protějšek, statný, asi padesátiletý muž v modrém soukenném kabátci přepásaném koženým bandalírem, jehož obličej pod nakrátko ostříhanými prošedivělými vlasy a stíněný knírem téže barvy byl opálen do mahagonové hnědi, se chopil korbelu.

Kapitán Kornel do jejich Bratrstva Vyšehradské koleje nepatřil. Byl o dobrých dvacet let starší, ale to neznamenalo, že jeho oddanost králi byla menší. Ještě jako kluk utekl z domova, dostal se až na moře a více než deset let patřil k jinému bratrstvu, k pověstnému Pobřežnímu bratrstvu karibských pirátů. Uměl se bít každou sečnou zbraní, od námořního tesáku až po abordážní píku, střílet z každé palné zbraně, od dámské pistolky přes mušketu až po dvaatřicetiliberní kanón, a plout na všem, co mělo alespoň jeden stěžeň. Když se doslechl o úmyslech nového českého krále Václava Otakara IV., který nastoupil na trůn Trojkrálovství léta Páně 1665, vrátil se domů a nabídl mu svůj meč. Byl přijat s otevřenou náručí, neboť v říši nebylo příliš mnoho lidí s jeho znalostmi a zkušenostmi. Navíc se nevrátil sám, ale přivedl s sebou do vlasti tlupu stejně ošlehaných chlapíků, hlavně Vlámů a Frísů, jimž úmysly Václava Otakara IV. přišly natolik vzrušující a finančně výnosné, že se připojili taky. Hlavně ale tušili, že doma, kdyby se odhalila jejich příslušnost k Pobřežnímu bratrstvu, by je čekal popravčí dok. Nu a české dukáty přece jen lákaly více.

„I na tvé, mistře Athanasie Pernathe, na tvé,“ odpověděl kapitán Kornel obřadně a upil ze džbánku důkladněji než jeho host. „A také na Fortunu. Musíš stát v její přízni. Celých pět dní, co jsme na tebe čekali, panovala na moři hustá mlha,“ jal se objasňovat, „a několik lodí nás minulo tak těsně, že jsme slyšeli, jak si na nich posádka vybírá vši. Také nás odnesly proudy, a teprve dnes odpoledne, když se mlha konečně rozptýlila, jsme se mohli vrátit na smluvené místo. Takže ještě jednou, na Fortunu, bez jejíž přízně by tady ten vzácný pergamen neležel,“ s pohledem na kožené desky se znovu požitkářky napil.

„Tohle je také anglický vynález,“ přenesl pohled na korbel ve své pravačce. „Za takovéhle noci není lepší pití než jamajský rum s horkou vodou, skořicí a hřebíčkem.“

„Jenže tamto,“ mistr Pernath, jemuž přátelé říkali Áta, se znovu zahleděl na desky, „neobsahuje popis anglického vynálezu, ale byzantského. Do Anglie se dostal až po pádu Konstantinopole. Mezi její obhájce totiž patřil i anglický voják Alan St. John, a když jednou stranou vstupovali do města Turci a on prchal k poslední lodi, připojil se k němu jakýsi byzantský knihovník a zapřísahal ho, aby od něho převzal listiny, které obsahují formuli na sestrojení tajné zbraně a nesmějí padnout do rukou Turků. Kapitán St. John pak dožil v nemocnici svatého Bartoloměje a listiny přešly do majetku svatobartolomějského převorství. To pak bylo před polovinou šestnáctého století zrušeno a jeho knihovna připadla anglické Koruně. Ale předtím jistý advokát jménem Michael Gristwood, který vyhotovoval seznam klášterního majetku, musel pergamen ukrást a předat jej svému bratru Sepultusovi, který byl alchymista. To se odehrálo před více než sto lety a lidé krále Jindřicha VIII., kteří po pergamenu pásli, vyšli naprázdno. Několik let pak po formuli pátrali, ale marně.“ Mistr Pernath znovu upil ze džbánku.

„Trvalo mi několik let,“ zareagoval na nevyřčenou otázku v Kornelových očích, „než jsem nashromáždil všechny tyto informace, než jsem zjistil, kam Sepultus Gristwood před smrtí svůj pergamen ukryl.“

„Zřejmě jsi měl dobré informátory, pane Áto,“ odpověděl uznale kapitán Kornel a také si přihnul.

„Možná se to všechno stalo jinak,“ zameditoval Pernath a přitáhl si těsněji k tělu župan, který mu kapitán Kornel půjčil, „ale každopádně jsem na udaném místě ten pergamen našel.“

Zachvěl se, ale nebylo to zimou. Znovu stál v alchymistově hrobce, za svitu louče páčil víko rakve a připravoval se na pohled na zetlelou mrtvolu, na jejíchž prsou měl pergamen ležet. Pravda, pergamen tam byl, ale tělo žádné…

Kapitán si jeho chování vysvětlil jinak.

„Ještě jeden džbánek na zahřátí?“

„Ne, děkuji,“ opáčil Pernath, „myslím, že po té zběsilé jízdě na koni a pak na člunu mám právě dost. A také cítím, že do mého měchýře se již víc nevejde.“

„Můj měchýř také potřebuje vyprázdnit,“ odpověděl se smíchem kapitán a poté shrbeně povstal, aby si nerozbil hlavu o palubníky velitelské paluby. Vyrovnávaje houpání lodě, obešel stůl a zamířil k malým vrátkům mezi záďovými okénky.

„Pojď, pane Áto, na záďové galerii je pro dva místa dost,“ zval Pernatha.

Bylo už hodně po půlnoci a vítr mraky zcela rozehnal. Anglie zmizela z dohledu a od měsíce týden před úplňkem vedla přes rozvlněné moře až k lodi stříbrná stezka. Záďové lucerny nad jejich hlavami byly zhasnuty, neosvětlený Bílý lev jako by v té stříbřité záři ztratil hmotnost a plul pod modročernou oblohou jako přízračná loď duchů.

Pernath stál na galerii a pozoroval, jak proud jeho moče obloukem padá přes vyřezávané zábradlí do moře a ve vírech za oblou zádí fluity vykřesává světélkující jiskry.

Nikdo neví proč, napadlo ho, nikdo neví, proč moře někdy světélkuje a někdy ne. Další z těch podivuhodných zázraků světa, které čekají, aby byly rozluštěny. V tom viděl smysl života, to byl důvod, proč se toulal po světě, to byla ta pružina, která hnala celé jejich Bratrstvo Vyšehradské koleje…

Náhle i přes ostrý chladný vítr pocítil, jak na něho jde ospalost, a představa rozesílané postele vytlačila všechno ostatní.

Zívl a obrátil se na vedle stojícího kapitána.

„Kdy budeme v Antverpách?“

Kornel, který právě skončil, napřed úlevně hekl.

„Když vydrží vítr, tak zítra k večeru. Jestli ale spěcháš, můžu tě vysadit v Ostende.“

Bylo to lákavé, neboť i Ostende patřilo do španělského Nizozemí a španělští Habsburkové se střežili, aby si rozházeli mocné Přemyslovce, kteří měli v hrsti jejich rakouské příbuzné.

„Antverpy jsou lepší,“ rozhodl se, „tam se snáze ztratím.“

Když Pernath, oblečený v již proschlém šatu, ale bos, vyšel na zadní palubu, námořník dopolední hlídky právě otočil půlhodinové přesýpací hodiny a poté čtyřikrát zazvonil na lodní zvon zavěšený kousek od něho na bezanovém stěžni. Znamenalo to, že je deset hodin a slunce, téměř nestíněné alejemi nadýchaných obláčků, se opíralo do palubních planěk s dostatečným důrazem, aby příjemně hřály do chodidel.

Na rozdíl od modré oblohy bylo moře zelené a šumělo pěnícími se vlnami. Pernath z té barvy usoudil, že mají pod kýlem asi tak šest sedm sáhů vody a že vlámské pobřeží nemůže být dál než deset patnáct mil. Obrátil se k pravobočnímu pažení a vítr, který se stočil poněkud k západu, se mu napřel do obličeje, až zaslzel. Přesto postřehl, že vedle otočného děla, vlastně poněkud větší hradební pušky vetknuté na vršku pažení do vidlice, se opírá drobná postava zachumlaná do příliš velkého dehtovaného kabátu. Ale moře za ní, vesele se ve slunci lesknoucí tisíci drobných prasátek, neukončovala žádná temná linka.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil Jack anglicky, když k němu došel a shlížel na jeho drobnou tvář s inteligentníma šedýma očima. „Dali mi snídani. Měl jsem plnou misku slaniny vařené s fazolemi a žejdlík piva,“ hlásil hrdě a Pernath si uvědomil, že ten hubený rybářský kluk se snad poprvé od narození dosyta najedl. Poněkud to upokojilo jeho svědomí, pošramocené faktem, že chlapce vlastně unesl.

„Nedělejte si o mě starosti, pane,“ připojil Jack, jako by mu četl myšlenky. „Stejně jsem chtěl utýct na nějakou loď. Lov herinků – to není nic pro mě,“ dodal s komickou vážností, až se Pernath rozesmál.

„Kde jsme, pane? Tam asi leží holandské pobřeží, že?“ ptal se s důrazem dítěte, které chce všechno vědět,

„Doufám že vlámské,“ zaznělo za nimi zvučně.

Kapitán Kornel, jehož šat oproti včerejšímu večeru doplňoval třírohý klobouk lemovaný peřím, pár pistolí za koženým bandalírem a těžký palaš pleskající o vysoké ohrnovačky, právě sestoupil po schůdcích z velitelské paluby, aby se k nim připojil.

„Za chvilku nechám spustit ozbrojenou olovnici,“ pokračoval anglicky „a podle hloubky a vzorku bahna nebo písku na jejím spodku hned poznáme, kde jsme. A ty,“ sklonil se k postavičce v příliš velkém kabátě, „půjdeš s měřičem, abys příště věděl, co to znamená ozbrojit olovnici, a netvářil se tak udiveně, když jsem to vyslovil.“

„Ano, ano, pane,“ vypískl Jack vesele a přiložil si pěst pravačky k čelu. Pernath se znovu rozesmál.

„Plachta! Plachta na obzoru, čárku za pravobočním traversem,“ zaburácel náhle shora sytý hlas.

„Slyším,“ zařval Kornel. „Pojďme nahoru,“ dodal tišeji a již se hnal ke schůdkům, po nichž před chvilkou sešplhal.

Velitelská paluba tvořila vršek hruškovité zádě a nebyla širší než šest stop. Kraťoučká balustráda v jejím čele s výřezem pro schůdky byla protkána asi půl tuctem ovíjecích trnů, ověšených klubky lan, jejichž napnuté části vesměs směřovaly šikmo vzhůru k hlavnímu stěžni. Kornel hrábl mezi klubka a z dřevěné poličky vylovil mosazný dalekohled. Poté přistoupil k návětrnému pravoboku a již roztažený přístroj přiložil k pravému oku.

Pernath, který dalekohled neměl, viděl jenom dvojitou skvrnku běli, která narušovala hladký západní obzor.

„Nad košovkami nese ještě brámovky,“ hlásil Kornel. „Je to určitě válečná loď a na plný vítr letí jako čert. Směřuje před naši příď, aby nás odřízla od pobřeží. Při dalším zvonění ji budeme mít na krku.“

Prudce sklapl dalekohled, zvrátil hlavu a zahleděl se do takeláže – na zakrslé stěžně nastavené jenom košovými čnělkami, na krátká ráhna nepřesahující boky fluity – na celé to úsporné oplachtění, jehož cílem nebyla maximální rychlost, ale co nejmenší posádka.

„Málo prádla,“ rezignovaně pokrčil rameny.

Poté se vyklonil mezi lany přes balustrádu, aby viděl nejen na záďovou palubu, kde se již shromáždila alarmovaná posádka, asi čtyři tucty chlapů v různých kloboucích, čepicích, ale i turbanech, ale i na ještě nižší středolodí, kde na každém boku stála u střílen baterie šesti mosazných kanónů.

„Devítiliberky,“ zhnuseně odfrkl. „U mladý ženský je pěkný, když má na sobě málo prádla, ale když ho má málo taková tlustá a bezzubá bába jako tato, tak se mi zvedá žaludek. Teď by se nám hodil můj Drak,“ měl na mysli padesátidělový dvojpalubník, vlajkovou loď říšského loďstva ve Štětíně, které normálně velel.

„Pane Jene, dobře víš, že to nešlo,“ opáčil Pernath, „že proplutí jakékoli české válečné lodě dánskými úžinami by pro Angličany a Holanďany znamenalo casus belli.“

„Jenže teď budeme mít belum bez kasusu,“ odsekl Kornel. „Protože ta loď patří k moderním fregatám a jde po nás, nebo sežeru vlastní klobouk.“

Při pěti úderech na zvon se ukázalo, že Kornel o svůj kapitánský klobouk nepřijde. Neznámá loď se mezitím přiblížila na míli a jelikož umanutě mířila před jejich příď, ukázala svoji nádherně děsivou boční siluetu. Nad nízkým trupem se tyčily vysoké stěžně prodloužené brámovými čnělkami, se třemi patry plachet i na zadním bezanu. Nejen na dlouhém čelenu, ale i mezi stěžni nesla loď množství moderních stěhovek, které se při pronásledování směrem k východu dostávaly do čím dál tím lepšího větru a o to více táhly. Bylo to vidět na přídi, od níž odletovaly vyšší a vyšší vějíře pěny. Ačkoliv trup s vyrovnanou horní linií vyhlížel křehce a bezbranně, byl to jenom klam, neboť když fregata, nový typ rychlých a přitom silně ozbrojených plavidel, kterou na atlantském pobřeží vyvinuli francouzští korzáři, předvedla svoje zuby, napočítal Pernath šestnáct dělových hlavní, nejméně osmnáctiliberních nebo možná i čtyřiadvacetiliberních. I ty první by stačily, aby jednou salvou proměnily Bílého lva v bezmocný vrak. Silueta lodě mu byla nějak povědomá, ale nedokázal si ji zařadit.

Mezitím kapitán Kornel nařídil, aby ukázali barvy. Bocman Floorke vyšplhal na velitelskou palubu s balíkem plátna a za chvilku nad zádí Bílého lva vlála velká vlajka Sedmi provincií s vodorovným červeným, bílým a modrým pruhem. Na hlavní stěžeň pak vyběhla i oranžová vlajka vévody Viléma Oranžského, o němž Jan hrabě Vratislav už dlouho prorokuje, že se stane anglickým králem.

Fregata neodpověděla, nevyvěsila žádné barvy, ani když ve vzdálenosti tří nebo čtyř kabelů přeťala jejich kurz. Místo vlajky vyběhli do jejího lanoví muži a současně se u její přídě objevil obláček bílého dýmu. Vzápětí před klounovcem fluity, na jehož špici výhružně cenila zuby bíle natřená figura lva, vytryskla vysoká fontána téže barvy. Tak přece čtyřiadvacetiliberní, pomyslel si Pernath.

„Vybočit,“ zařval Kornel na mohutného Frísa s klípcem přes pravé oko, který na fluitě zastával funkci prvního důstojníka. „A zmrvte to!“

„Podkasat kurzovky, zvrátit přední košovku, kormidlo do návětří,“ hulákal Jednooký Hilke na posádku, „všechno pomalu a blbě, chlapi.“

Posádka se pod vedením bocmana dala do práce, přičemž si ti zkušení chlapi, kteří zbrázdili všech sedm moří, počínali schválně špatně. Nedostatečně skasaná hlavní plachta bila do stěžně, parta u otěží přední košovky, místo aby plachtu přetočila tak, aby brala vítr z opačné strany a fluitu co nejrychleji zabrzdila, uvolnila její otěže a nechala ji vyvlát, kormidelník napřed stočil loď příliš málo a pak příliš moc, takže Bílý lev se válel po moři jako opilec ve strouze.

„Dobře, chlapci, moc dobře,“ lebedil si Kornel. „Ať si myslí, že jsme zahnojení sedláci, a ne námořníci. Floorke,“ zavolal na bocmana, který už zase stál na zadní palubě, „ať Li Sin nechá vynést moždíře.“

Teprve když se Bílý lev zastavil, ukázala fregata, pohupující se v návětří na dostřel pistole od fluity, svoje barvy. Podél zadního lemu její vratiplachty se ke špičce vratiráhna rychle šplhal vzhůru balík plátna, který se pak jedním rázem rozvinul do bílé vlajky s modrým polem a se všemi těmi červenými kříži v horním rohu u spouště.

„Royal Navy,“ ucedil Kornel, „jak jsem předpokládal.“

Na zádi anglické fregaty se to zahemžilo uniformami a jahodovými kabátci námořní pěchoty. Náhle se tam na pažení vyhoupla postava v modrém a opřená o upínačky bezanu pozvedla hlásnici.

„Posíláme k vám člun,“ dolehlo k nim.

Mezitím se na velitelskou palubu Bílého lva vyšplhal i Jednooký Hilke, také s hlásnici v ruce. Přiložil ji k ústům a natočil na anglickou loď.

„Proč nás vy stavět?“ volal podle předem domluveného scénáře chatrnou angličtinou se silným holandským přízvukem. „Nemuset nás kontrolovat, my vézt železný šrot do ty Antverpy. My být spojenci, nebo zatím válka mezi Holandsko a Anglicko?“

„Počkáte na náš člun, nebo vás rozstřílíme,“ zaznělo v odpověď z fregaty.

Kapitán Kornel se naklonil přes balustrádu, aby měl výhled na středolodí. Mosazná děla byla uvázána a jejich střílny zavřeny, ale na volné palubě mezi lafetami děl spočívaly v řadě čtyři přenosné moždíře na dubových deskách s madly.

Kornel vyhledal očima drobného Číňana v černé haleně, na níž byli vyšiti zlatí draci, a když se jejich pohledy setkaly, rukou mu naznačil, aby čekal.

Pernath pozoroval, jak se v prostoru mezi předním a hlavním stěžněm fregaty vynořil dlouhý člun a jak ho posádka vytlačuje přes bok, aby mohl dosednout na hladinu.

Máme na své straně jedinou výhodu – překvapení, svěřil se mu Kornel se svým plánem, když bylo jasné, že fregatě neuniknou. Tyhle fluity mají obvykle posádku tak patnácti chlapů a oni nevědí, že je nás tady skoro padesát a že jsem tyhle tlustý bábě schoval pod sukně kusadla. Sice malý, ale na to, aby sežvýkala jejich velitelskou palubu, budou stačit ažaž. Musí si ale myslet, že jsme sedláci, kteří jsou poprvé na moři.

„Teď,“ zabručel si pro sebe Kornel a mávl rukou na bocmana, který stál u předního stěžně s dřevěnou palicí v ruce. Loď se zdála prázdná, neboť posádka se rozdělila na hloučky, které se krčily na všech místech, odkud se ovládaly plachty. Místo aby se rozmáchl, bocman udeřil do lavice s ovíjecími trny odspodu.

Trny vyskočily ze svých otvorů a rázem uvolněná lana vyběhla vzhůru. Kladky kasounů na ráhně zadrnčely a přední plachta se bleskurychle uvolnila.

„Nestřílet, proboha, nestřílet,“ řval Jednooký Hilke do hlásnice poděšeným hlasem, „ta plachta nám spadnout sám.“

Mezitím přední plachta nabrala vítr, strhla košovku na svou stranu a stlačila příď do závětří. Bílý lev se otočil jako na obrtlíku a rozjel se za záď anglické fregaty.

Kornel vytrčil před sebe pravačku se zvednutým palcem. Li Sin přikývl na souhlas a nepřestával hledět na kapitána a na kormidelníka, který se vykláněl ze své budky na zadní palubě a ostře sledoval stěžně anglické lodě. Vše záleželo na souhře těchto tří mužů.

Pernathovi to připadlo jako věčnost, ale ve skutečnosti to netrvalo ani pět sekund, než Kornel otočil palec dolů.

Moždíře, sklopené jak to šlo nejvíce, zařvaly v sekundovém odstupu, jak Číňan skákal od jednoho k druhému a odpaloval je žhavým uhlíkem na konci odpalovací tyče. S jazyky žlutooranžových plamenů a v klubkách bílého dýmu vychrlily ve čtyřech proudech sekané olovo, které jako údery nestvůrných důtek dopadly na záďovou palubu anglické lodě.

„Neumějí improvizovat,“ utrousil Kornel pohrdavě, když míjeli záď fregaty, z níž zněl nářek raněných, ale žádný výstřel. Pernath si povšiml jejího pozlaceného názvu, vyřezaného do vlysu nad záďovými okny. Stálo tam Swiftsure.

„Ještě teď by nás mohli rozstřílet, ale bez rozkazu si tam nikdo ani nepšoukne,“ dodal kapitán, leč Pernath ho neposlouchal.

Právě si vzpomněl, odkud je mu silueta anglické fregaty povědomá. Když se na cestě do Anglie vezl na převozní lodi z Calais do Doveru, potkali v průlivu La Manche dvě krásné lodě v kýlové linii, jež se všemi plachtami napnutými spěchaly na sever. To jsou naše nové válečné lodě Swiftsure a Speedwell, řekl mu hrdě Angličan, který se opíral vedle něho. To by mě zajímalo, kam tak spěchají, dodal přemýšlivě, když obě hrdá plavidla, podobná si jako vejce vejci, přeťala dráhu jejich malého, rybinou páchnoucího bussu.

Když se i duševně vrátil zpět na palubu fluity, měl Bílý lev již napnuty všechny plachty a rychle se vzdaloval od stále nehybné anglické fregaty.

Jenže odpoledne spatřili na jihu a na jihozápadě další plachty. Celou eskadru. Je to hlídkový řetěz, usoudil kapitán Kornel, který nás má odříznout od vlámského pobřeží. Lodě je musely zpozorovat, ale odpoledne západní vítr ustal a jak je, tak pronásledovatele znehybnilo bezvětří. V noci začalo foukat od severozápadu a nad ránem to už od Skotska přes celé Severní moře pěkně svištělo. Museli svinout kurzové plachty a drát se proti větru jenom pod latinskou plachtou na bezanu a košovkami zrefovanými o jeden pruh. Pernath se vyznal v mořeplavbě natolik, aby věděl, že moře jim dopřálo další šanci. Změna větru pohřbila jejich pronásledovatele, ať už to byli Holanďané, nebo Angličané, hluboko do závětří, z něhož se budou jenom obtížně škrábat. Jestliže oni jenom taktak minou Fríské ostrovy (proto se večer Frísové v posádce sentimentálně ztřískají), jejich pronásledovatelé budou muset točit na levobok, zpět na západ, aby si ostrovy nadjeli. Pokud je budou chtít pronásledovat, ale to oni chtít nebudou. Protože i pomalá fluita získá za této situace tak velký náskok, že jakékoli pronásledování by ztratilo smysl.

Druhého dne ráno vítr ještě zesílil a útočil v prudkých dešťových přeháňkách. Nicméně posádka měla Bílého lva pevně v ruce a kapitán Kornel držel loď k větru, jak to jenom šlo.

„Co kdybychom to zkusili až na Balt?“ optal se, když vpadl do kapitánské kajuty, aby se trochu ohřál a zakreslil do mapy pozici, na níž předpokládal, že právě jsou. Byla to v podstatě řečnická otázka, ale Pernath, zapříčený v kóji na levoboku (před jeho pravoboční kójí, kam se podlaha skláněla, se šplouchavě přelévala velká kaluž mořské vody), mu přece jen odpověděl.

„A co dánské úžiny?“ namítl. „Dánové už budou pravděpodobně upozorněni a ty přece víš, pane Jene, že skáčou, jak Angličané pískají. Zpět to nepůjde tak snadno, jak to šlo ven. Buckingham není takový pitomec.“

„Pak máme ještě jednu možnost,“ prohlásil Kornel.

„Myslíš…“ začal tázavě Pernath.

„Armáda se dala do pohybu týden předtím, než jsem vyplul ze Štětína. A to už je skoro měsíc.“

„Dobře, změňme směr na Helgoland,“ souhlasil Pernath, „snad na nás Fortuna nezapomněla.“

Kapitán Kornel se chytil stolu a nohou si přitáhl bytelnou židli s rovným opěradlem. Jakmile se na ni posadil a koleny se o přišroubovaný stůl zespodu zapřel a mapu přitiskl lokty, uchopil velké mosazné odpichovátko, které ji doposud zatěžovalo.

„Je to přímo na východ, asi 70 mil,“ konstatoval. „Za deset hodin si dáme čerstvé pivo od čepu, pokud tam nebude další anglická hlídka.“

„Poslyš, pane Áto,“ hloubavě na Pernatha vzhlédl, „kdo všechno věděl o skutečném cíli naší plavby, o tom, že když ti Buckinghamova policie přijde na stopu a uzavře celnice, máš domluveno setkání s Bílým lvem?“

Pernath opětoval jeho pohled.

„Myslíš, pane Jene…“

„Ano, myslím,“ jako předtím mu Kornel vpadl do řeči. „To není náhoda, že Angličané patrolují po celém Severním moři a že přesně vědí, jak Bílý lev vypadá a že veze něco moc cenného. Ta anglická fregata nás zastavila najisto. Kdyby její velitel neměl přesné informace, s nějakým holandským hadrářem by se nezahazoval.“

Ano, souhlasil s ním v duchu Pernath, někdo nás musel zradit. Už před dvěma dny, v tom rybářském člunu, ho napadlo, že musejí mít doma krtka. Jenže jak by krtek dokázal tak rychle informovat svoji londýnskou centrálu? lámal si hlavu. On vyrazil do anglické metropole před čtyřmi týdny a v tutéž dobu vyplul ze Štětína na jejich rendez-vous i Bílý lev. Cesta do Londýna mu trvala tři týdny – a to jenom střídal koně. Žádný kurýr by nemohl jet rychleji. Možná o den, o dva, ale ne více. Je sice pravda, že pak asi pět dní strávil v Anglii rozhlížením a zametáním stop, bydlel každý den někde jinde, protože zjistil, že je sledován, a musel špicly setřást, a dva dny obhlížel ten prakticky již nepoužívaný hřbitov, než si troufl vyzvednout obsah hrobky. Protivník takto získal týden, ale ani pak to nevycházelo, neboť k rozmístění patrol po celém Severním moři týden nestačil. Lodě se totiž musely napřed vymustrovat a pak teprve mohly zamířit na určená hlídková místa. A žádné námořnictvo na světě, ani Royal Navy, by to nesvedlo za méně než dva týdny. Aby to byla pravda, musela by indiskrece dorazit do Londýna o týden dříve. A to není možné.

A přece to možné bylo. Koneckonců viděl na vlastní oči, jak Swiftsure a Speedwell spěchají na Severní moře ještě dříve, než on dorazil do Anglie. Aby stihly nastražit léčku.

Byla by to smůla, kdyby ta druhá fregata na ně čekala u Helgolandu.

Měli tu smůlu.

Následujícího dne před polednem na ně Speedwell vyskočila zpoza toho vysokého skalnatého ostrova. Kapitána Kornela napadlo, že by před tamním přístavem mohli zakotvit a vyslat člun, aby získali informace o tom, co se děje na pevnině. Napřed spoléhali na rybáře, ale po celou noc, co pluli Německou zátokou, moře bylo jako vymetené. Což byl také svého druhu signál, ale rybáře mohl vyhnat jak válečný požár, tak vichřice.

Jakmile se dravá silueta fregaty vynořila zpoza vysokých skal západního ostrohu a s větrem v zádech si to namířila přímo na ně, kapitán Kornel změnil kurz na jih. Bouřlivý vítr v noci zeslábl a stočil se na sever, takže i Bílému lvu vál do zad. Námořnická zkušenost říká, že když mají vítr zezadu, jsou všechny lodě stejně rychlé.

Nicméně Angličan (tentokrát fregata vyvěsila své barvy ihned) jejich náskok neustále stahoval, a když se ve dvě hodiny po poledni dostal na dostřel, nekompromisně zahájil palbu ze dvou stíhacích děl na přídi. Fluita vzadu žádná děla neměla, avšak kapitán Kornel nařídil lodnímu tesaři, aby do kulaté zádě na úrovni hlavní paluby po obou stranách zadního vazu prosekal střílny. Pak do zbrojnice, do nízkého prostoru na hlavní palubě u samé zádě, sníženého ještě o kormidelní páku, která se těsně pod stropem přechylovala sem a tam, jak kormidelník zabíral, přetáhli dvě devítiliberní děla a Li Sin s tuctem mužů se ujal jejich obsluhy.

„Je to jako plivat do ohně,“ okomentoval Kornel první dva odvetné výstřely, „ale udrží to morálku.“

K večeru vyhlížel Bílý lev jako otrhaný vagabund. Z prostřílených plachet vlály cáry, lanoví znešvařovaly chuchvalce zauzlovaných lan, jak je posádka po zásahu nadvazovala, a ze zádě trčely na všech stranách vějíře třísek. Záďová galerie, na níž si každodenně Pernath s Kornelem ulevovali, zmizela úplně a na ventilačním roštu u hlavního stěžně leželi pod plachtou první mrtví. Měli tam dost místa, neboť lodní čluny, které se tam obvykle uskladňovaly, byly rozstříleny a kapitán Kornel nechal jejich trosky hodit do moře.

Pernath, aby se nezbláznil z čekání na okamžik, kdy jim fregata zasadí poslední ránu, se přidal k dělostřelcům u levobočního děla. Jenom v košili zčernalé střelným prachem střídavě dělal vše, co bylo zapotřebí – namáčel vytěrák do škopku s vodou a poté, co drobný Číňan dělo odpálil, je vytíral, cpal kartuše se střelným prachem do rozpálené hlavně, vkládal do ní koule, pěchoval ucpávky a pak se s ostatními zapřahal do bočních kladkostrojů, aby dělo dotáhli zpět ke střílně.

Monotónní a fyzicky vyčerpávající práce v hluku a dusivém dýmu ho natolik omámila, že si zpočátku nevšiml Jacka. Někdo chlapce zaměstnal donáškou munice a Pernathův otupený mozek se ještě dokázal pozastavit nad skutečností, že Jackovi zřejmě nevadí pomáhat při střelbě na krajany.

Také fregata byla potlučená. Světlejší místa na tmavém trupu odhalovala místa, kde inkasovala. Její čelenová čnělka byla ustřelená a hodinu ji vlekla vodou, než se anglické posádce podařilo ji odsekat. Plachty na předním stěžni pokrývaly okrouhlé otvory průstřelů, ale, jak všichni na palubě Bílého lva věděli, její bojová hodnota i přes Li Sinovo ohněstrůjcovské umění zůstala nedotčena. Sice pomalu, leč neúprosně se blížil okamžik, kdy bude natolik blízko, aby se stihla natočit bokem a drtivou boční salvou fluitu potopit nebo tak zmrzačit, že to vyjde nastejno.

Asi by k tomu již dávno došlo, kdyby vítr rychle nezeslábl. Když vyšla nad obzor večernice, valily se mořem jenom dlouhé mrtvé vlny. Z anglické fregaty se stal pouhý temný stín chrlící na vzdálenost půl míle pomerančové jazyky plamenů. Poté, co pár salv s ponurým hvízdáním přeletělo nad fluitou, nepřátelští dělostřelci ztratili směr a další fontány po čtyřiadvacetiberních kulich se zvedly daleko za zádí. Po opětovně špatně zacílené salvě Angličan palbu zastavil.

Také Li Sin seznal, že další dělostřelba by byla pouhým plýtváním střelného prachu.

„Nechme toho taky, chlapi,“ řekl mdle. „Zajistíme děla a půjdem.“

Pernath se odpotácel s nimi a zamířil do kapitánské kajuty pod velitelskou palubou. Kajutu prometlo několik dělových kulí, záďová okénka se proměnila v nepravidelné otvory věnčené třískami. Kousky rozdrceného dřeva pokrývaly i podlahu a stůl uprostřed, s jednou nohou ustřelenou, se opile nakláněl. Nicméně palanda na pravoboku, kterou mu poskytl Kornel, byla nedotčená, a tak se na ni svalil.

Připadlo mu, že vzápětí s ním někdo zatřepal. Otevřel oči do světla. Na stole, podepřeném kouskem trámu, stála lucerna a vedle ní dřevěný talíř s plátky slaniny a dvěma suchary a korbel piva.

„Pane, pane,“ třepal s ním Jack, „už je půlnoc a kapitán Korbel vám vzkazuje, že se máte rychle najíst a jít na palubu.“

Lokl si piva, slaninu vložil mezi suchary, ukousl si a vzápětí s tím improvizovaným sendvičem vyrazil ven.

Panovalo stále bezvětří a měsíc před úplňkem proměnil mořskou hladinu v mísu z tepaného cínu. Proud je stočil, takže anglická fregata ležela po jejich boku asi míli daleko. V polovině vzdálenosti po té cínové míse lezli tři brouci. Před jeho očima se počali oddělovat, dva menší zahnuli vpravo, za záď Bílého lva, a největší doleva, před příď fluity.

„Měl by ses jít ozbrojit, pane Áto,“ zaznělo za ním, a když se otočil, spatřil kapitána Kornela opírajícího se o krátkou halapartnu, která o něco málo přesahovala jeho hlavu ve španělské přilbě. „Za jedno přesypání je máme na krku,“ škubl hlavou ve směru, kde se po klidném moři plazily čluny, „stovku chlapů, kteří jsou rozhodnuti s námi skoncovat. A nebudou brát zajatce, protože oficiálně žádná válka mezi Trojkrálovstvím a Anglií neexistuje.“

Bitva, která propukla hodinu s půlnoci, připadla Pernathovi jako děsivý sen. Li Sinovi se podařilo záďovými děly jeden ze dvou člunů, které z tohoto směru najížděly, potopit, ale zbývající se zahákoval do levoboční upínačkové lavičky bezanu. Mariňáci, které vezl, se počali šplhat vzhůru na zadní palubu. Přestože Pernath sklopil otočné dělo nabité sekaným olovem a vypálil do bílých skvrn jejich obličejů kartáč, asi dva tucty se jich převalilo přes pažení a zaplavilo zadní palubu kolem bezanového stěžně. Obránci se k němu stáhli, Pernath měl po jednom boku bocmana Floorkeho a po druhém obrovitého černocha, který se místo halapartny oháněl pětistopým kusem hrubého řetězu.

Následující bitka se Pernathovi slila do kraťoučkých vjemů. Nikdy nezapomněl na jekot útočících mariňáků, na chroptění raněných a záblesky ze svých bambitek, které nějakým kouzlem proměnily obličej jednoho z útočníků v beztvarý mokrý hadr, na výšlehy z kormidelní budky, odkud někdo usilovně pálil (byl to Li Sin), na kapitána střílejícího se dvěma nebo třemi muži z velitelské paluby, na lesklý hádek bodáku, který mu projel pod ramenem a na jeden hrůzný okamžik ho přišpendlil ke stěžni, na úpornost, s jakou se oháněl halapartnou, neboť ho poháněl čirý děs.

Pro boj zblízka na palubě lodě to byly strašné zbraně. V rukou člověka šíleného strachem s lehkostí roztínaly lebky, odsekávaly údy a otevíraly břicha. Nicméně ještě strašnější zbraní byl řetěz v rukou černého obra. Používal ho nejen k drcení, ale také jako bičem jím vytrhával protivníkům z rukou muškety i s prsty a nakonec, toče se jako vlček, skočil mezi Angličany a rotujícím řetězem je ze zadní paluby vymetl. Jeho články pak byly slepeny krví a pokryty vlasy a kousky tkání, když pádili na pomoc mužům na přídi.

Měli štěstí, že dlouhý člun fregaty, který útočil z přídě, se o minutu opozdil. Vychrlil do nízkého středolodí padesátku zuřivých anglických námořníků vyzbrojených širočinami, tesáky a trombony nabitými sekaným olovem. Palbou z nich zabili a zmrzačili všechny, kteří hájili tuto část Bílého lva, a poté se jako příboj vrhli na zvýšenou příďovou palubu, kde velel první důstojník Hilke. Výstřely ze dvou otočných děl útočící vlnu zpomalily, ale nezastavily by ji, kdyby se v tom okamžiku útočníkům nevrhl do zad oddíl ze zádě vedený kapitánem Kornelem a bocmanem Floorkem. Řvali jak šílenci, když sekali a bodali tu masu anglických námořníků do zad, a nepřestali řvát, i když se ti chlapi otočili a začali jim svými sekyrami oplácet.

Ale elán útočníků byl ten tam. Napřed jednotlivě a pak ve skupinkách začali skákat do vody, přestože důstojník, který je vedl, nepřestával ječet, forward, forward, dokud mu Jednooký Hilke čistě neprostřelil hlavu. Poté naskákal do vody i zbytek a na palubě Bílého lva nebyl nikdo, komu by zbývaly síly, aby jim v tom zabránil.

Trvalo skoro hodinu, než loď zbavili všech mrtvých útočníků a jakžtakž očistili. Naházeli do moře i zmrzačené, ještě žijící Angličany, lodní felčar byl mezi padlými a měli jenom tolik síly, aby sebrali vlastní raněné. Pak několik mužů zamířilo k pumpám a ostatní hadicemi spláchli z palub krev a výkaly, aby loď očistili a zbavili zápachu. Už se šeřilo, když se konečně u hlavního stěžně shromáždili všichni, kteří přežili, a kapitán Kornel je mohl spočítat. Bylo jich osmnáct. I s malým Jackem, kterého Pernath našel zalezlého v nákladovém prostoru mezi sudy s pitnou vodou, když tam šel zkontrolovat jistý malý soudek.

„Mohl ses vrátit ke svým,“ řekl, jakmile chlapce zpozoroval.

Jack zavrtěl hlavou.

„Nemohl,“ vyrazil ze sebe. „Týden předtím, než jste k nám přijel, táhli naší vesnicí cikáni. Byla mezi nimi taková stará tlustá ženská. A ta se u mě zastavila, ukázala na mě prstem a řekla, že než měsíc dojde do úplňku, zastaví se v naší vesnici snědý černovlasý cizinec, který je mi přisouzen. Odvede mě do světa, abych změnil jeho běh.“

Pernath na něho konsternované zíral.

„Přísahám, že udělám vše, abys nemusel svého rozhodnutí litovat,“ zmohl se konečně, aby něco řekl.

Tehdy nemohl tušit, že naopak to bude on, kdo bude svého slibu litovat navěky.

Nad ránem se obnovila slabá bríza od severu a Bílý lev, jenž by se spíše měl jmenovat Rudý, neboť i galionová figura fluity byla od krve, se jal pokračovat k jihu, do ústí Labe. Neměli na vybranou, anglická fregata se za nimi tvrdošíjně ploužila, přitom bylo vidět, že opět zkracuje vzdálenost, a na severozápadním obzoru vyvstaly další plachty. Musela být doba přílivu, neboť když kapitán Kornel přikázal sondovat hloubku, šňůra olovnice se rychle napnula a loď vláčela olověné závaží s rychlostí, která neodpovídala pohybu trupu vodou. Podle vzorku, který se nalepil na lůj v důlku na spodku olovnice, dno pokrývalo šedozelené bahno. Pozvolna, leč vytrvale stoupalo, a když vyšlo slunce, nebyla hloubka větší než čtyři sáhy. Na anglické lodi si uvědomili nebezpečí a Pernath viděl, jak fregata zkracuje plachty, ponechala si jenom košovky, a zůstává pozadu.

Na hladině se objevil temný bod. Když se přiblížili, Pernath rozeznal, že je to černá bečka. Musela být uvázaná k nějaké zátěži na dně, neboť šedivá voda se o ni rozrážela ve dvou bíle pěnivých knírech a demonstrovala, jakou rychlostí se mořský příliv žene do ústí řeky. Na velitelskou palubu se vyšplhal Floorke, hlavu omotanou zakrváceným hadrem, a cosi na Kornela spustil tím chrchlavým jazykem, který spíše než řečí je prý nemocí hlasivek. Kornel přikývl na souhlas a vyklonil se přes balustrádu, aby lépe viděl na kormidelnickou budku.

„Nech tu bóji vpravo,“ zařval na kormidelníka.

Poté se obrátil na Pernatha.

„To je plavební dráha do Hamburku,“ oznámil. „Je u soudku suchý doutnák, pane Áto?“

Pernath přikývl.

Poté, co utekli Swiftsure, vyjmul ten cenný kus pergamenu z kožených desek, opatrně jej stočil a zasunul do mastičkářské lahve se širokým hrdlem, kterou mu donesl lodní felčar. Následně ji uzavřel velkou korkovou zátkou a hrdlo zalil pečetním voskem. S lahví v lodnickém pytli se v Kornelově doprovodu spustil do nákladového prostoru, kde již čekal malý soudek střelného prachu. Li Sin na rozkaz kapitána vyrazil jeho víko a vyvrtal do něho malý otvor. Nyní část prachu opatrně odsypali do lodního pytle a do vzniklé dutiny vložili láhev s pergamenem. Pak soudek opět opatřili víkem a kapitán Kornel zastrčil do otvůrku doutnák, který měl omotaný kolem klobouku. Nakonec soudek zaklínili do mezery mezi velkými bečkami s pitnou vodou.

Nesměli dopustit, aby formule tajné zbraně padla do rukou budoucích nepřátel a Pernath měl jasnou představu, co bude jeho posledním činem na tomto světě.

„Musíme být připraveni na všechno,“ dořekl kapitán a Pernath znovu přikývl.

Také na anglické fregatě zpozorovali plavební znak a po vzoru fluity ho nechali na pravoboku. Pak se museli přesvědčit o hloubce, a když zjistili, že jsou na plavební dráze, fregata opět napnula kurzovky a po nich brámovky. Jelikož měla větší ponor, proud ji strhával s větší silou a o to rychleji s k Bílému lvu blížila. Po dvou úderech na zvon se situace stala kritickou. Nad přídí Speedwell se opět objevil kotouč bílého dýmu a ještě dříve, než dorazil tlumený zvuk výstřelu, se napravo od zádě fluity zvedl z moře gejzír zpěněné nahnědlé vody.

„Myslím, že je čas s tím skončit,“ utrousil kapitán Kornel. „Támhle jsou věže Cuxhavenu,“ ukázal na několik temných kolmých čárek, jež narušovaly obzor vpravo od přídě, „a tady další znak,“ zamířil rukou na další bečku ve vodě. Voda kolem ní proudila pomaleji, neboť příliv se blížil ke kulminaci.

„Kormidlo vpravo,“ houkl na kormidelníka, když Bílý lev bóji minul. Po chvíli se počala fluita těžkopádně otáčet na pravobok.

„Ke zvratičkám a otěžím,“ hulákal bocman Floorke a sám se hnal k pacholatům na levoboku středolodí, aby pomohl s dotahováním lan. Musel se přitom nejen vyhýbat dělovým lafetám, ale i dvojité řadě mrtvol, která se v širokém pásu táhla od zádové až k příďové palubě.

Pluli tak ještě další zvonění, mezi gejzíry po dopadech dělových kouli, neboť anglická fregata, která u bóje zakotvila, po nich nepřestala pálit, než Bílý lev s nepatrným trhnutím uvázl v bahně.

„Tahle plavba skončila, chlapi,“ vykřikl Kornel na malý hlouček mužů, který se shromáždil pod ním u bezanu. „Vezměte si všechno, na čem vám záleží, a hajdy do člunu, který nám Angláni laskavě zanechali.“

Za deset minut již seděli v anglickém kutru, který jako kořist vlekli od noci za zádí. Čekali jenom na kapitána, jenž se opozdil a nakonec se spustil do člunu s učerněnýma rukama a umouněným obličejem.

„Odrazit,“ zavelel, když se na zádi kutru chopil kormidelní páky a pohledem zkontroloval, že pod lavičkou uprostřed člunu trůní soudek s prachem a že z něho stále trčí doutnák. Jestliže ale měl explodovat, tak až na druhém místě. Neboť nebyli ani dva kabely daleko, když zpoza hlavního stěžně Bílého lva vyrazil vysoký plamen a vzápětí siluetu fluity pohltil hřibovitý oblak. S dunivým rachotem exploze dorazila i tlaková vlna, zacloumala kutrem a pročesala jim vlasy.

„Vztyčit vesla,“ zavelel Kornel a špinaví a zakrvácení muži ve člunu pozvedli k nebi vesla s úzkými čepelemi jako poslední poctu padlým kamarádům, jejichž těla se na palubě hořícího vraku právě měnila v biblický popel.

Pernath se ještě jednou ohlédl.

Bílý lev, jehož exploze zbavila stěžňů, hořel čoudivými plameny od přídě až k zádi. Jestli někdy lidé vykopají z bahna jeho trosky a najdou ohořelou galionovou figuru, napadlo ho, budou si myslet, že se jmenoval Černý lev.

Veslovali ještě hodinu, než konečně spatřili nízké duny pobřeží, a další půlhodinku, než proti modré obloze zpozorovali skupinku jezdců.

Kornel vyňal z kapsy zakrváceného a potrhaného kabátce mosazný dalekohled.

Roztáhl jej a přiložil k oku.

Pernathovi se zdálo, že uplynula věčnost, než jej sklonil a s cvaknutím složil.

„Můžeš vytáhnout ten doutnák, pane Áto,“ zazubil se na něho z ukoptěného obličeje. „Znám jenom jednu jízdu na světě, která nosí křídla. Kyrysníky pana místokrále Jana Sobieského.“

2.

Před vyřezávanými dvoukřídlými dveřmi stáli na stráži vedle stojanů s pochodněmi dva příslušníci královy osobní gardy Tatra, kníratí šlachovití chlapi s copánky za ušima pod bílými plochými kloboučky a se sekerkami na pětistopém ratišti v rukou.

Znamenalo to, že král je přítomen, a Pernath, než prošel dveřmi, které mu gardisté otevřeli, se nadechl a srovnal si na hrudi stříbrný bratrský řetěz s medailonem lva a písmeny BVK.

Uvnitř ho oslnilo světlo početných svíček a přivítal radostný řev. Všichni se k němu hnali. Jako první Augustin Heřman a po něm Kazimír Siemienowicz, který ho sevřel do náruče a počal líbat na obě tváře. Jan hrabě Vratislav byl zdrženlivější, ale přesto i on mu bušil do zad, až se prohýbal. Pak se kroužek kolem něho rozestoupil, aby propustil krále. Ale také Václav Otakar IV. se usmíval od ucha k uchu a sevřel jeho bolavé tělo do náručí, až málem sykl. Ačkoli od posledního boje na palubě Bílého lva uplynulo více než třicet šest hodin, z nichž polovinu prospal v měkké posteli a v čistých peřinách, bolel ho každý sval a nemohl se zbavit pocitu, že má přelámány všechny kosti v těle.

Konečně ho král pustil a zvedl ruku, aby se společnost utišila.

„Páni bratři, ke stolu,“ zval je, „a ty, bratře Áto, do čela. Tento večer je tvůj.“

Když si sedal do čela honosně prostřené tabule přímo naproti králi, zvědavě se rozhlížel. Sálek nebyl velký, ale bohatě zdobený, včetně vyřezávaného kazetového stropu. Vysoká okna byla zatažena sametovými závěsy, u stěn stály intarzované komody a v opačném rohu než mohutná kachlová kamna byly stojací holandské hodiny s malovaným ciferníkem. Ještě před třemi dny zde zasedal Senát svobodného města Hamburku, ale teď jsou tady oni, protože říšská armáda Trojkrálovství pod velením polského místokrále a říšského generalissima Jana Sobieského dobyla přístav po ani ne čtrnáctidenním obléhání. Pohlédl napravo, kde seděl Augustin Heřman, kartograf, projektant vodních děl a stavitel lodí. To on navrhl a zorganizoval přesun armády po Labi a nechal postavit prámy a dělové čluny, jimiž Hamburčany tak zaskočili.

Král povstal s číší v ruce a ostatní následovali jeho příkladu. Bratrské řetězy na jejich hrudích zacinkaly a záře svící se měkce odrazila od medailonků se lvím motivem.

„Páni bratři, zahajuji zasedání našeho bratrstva ve městě, které, dá-li Bůh, se stane novou základnou našeho loďstva. Připijme si na jeho budoucí slávu a na muže, který k ní už položil základy.“

Zacinkaly sklenice s vínem, pak král zanotoval Gaudeamus igitur a ostatní se připojili. Měl pěkný hlas, což Pernath o sobě říci nemohl.

„Zase jsi zpíval falešně,“ smál se mu Kazimír, když skončili a sedali si.

„Jezte a pijte,“ vyzval je Václav Otakar, „jednat budeme až pak.“

Při jídle Pernath pozoroval tváře okolo stolu.

Všichni byli přibližně stejně staří, jemu a králi bylo v tomto požehnaném roce 1669 třicet jedna, a poprvé se spatřili před dvaceti lety v úzké klenuté síni vyšehradské kapituly, kterou Václavův otec král Vladislav IV. vybral za učebnu pro svého syna. Aby kralevici studia zpříjemnil a naučil ho nejen soutěživosti, ale také spolupráci s jinými, připojil k němu vrstevníky z rodin svých rádců nebo lidí, které z politických důvodů potřeboval. Ale žádného potomka velké šlechty.

Athanasius Pernath se do Vyšehradské koleje dostal jako chráněnec rabbiho Löwa, jenž byl nejen představeným židovské obce v Praze, ale též důvěrným rádcem starého krále Vladislava, neboť Přemyslovci židy ve své říši pardonovali a nikdo z následovníků velkého Přemysla Otakara II. si nedovolil porušit jeho Statuta Judaeorum. Po měsíci vzájemného očichávání a zkoušení, co si mohou k sobě dovolit, se z chlapců stala stmelená parta, stojící za sebou napřed v bezvýznamných klukovinách, jimiž trápili své učitele, později v pitkách a nakonec při návštěvách lazebnic u Otakarova mostu.

Bratrstvo Vyšehradské koleje, jak si začali říkat, se ale nevyžívalo jenom v lehkomyslných zábavách a kratochvílích. Král zařídil, aby k jejich vyučujícím patřili špičkoví odborníci, o tajích lidského těla jim přednášel Jan Jesenius, o tajích vesmíru Johannes Kepler, o sílách, jež jsou ukryty v nitru hmoty, pak sám rabbi Löw, chodili nejen do oratoří alchymistů, ale i do manufaktur a na selské dvorce, aby se učili i „ze života“, jak ve svých pedagogických spisech proklamoval biskup Komenský, primas státní starokřesťanské církve, další králův rádce a také jejich učitel.

To vše bylo natolik zajímavé, že se tomu nedalo nepodlehnout a utvrzovalo bratrskou pětici v názoru, že nejzajímavější ze všeho je zkoumat svět. Jejich přesvědčení posilovaly i události, jež přinášela doba. Angličané a Nizozemci zakládali obchodní kompanie a poté, co rozstřílely čínské faktorie v Indickém oceánu, se jejich koráby vracely z Dálného východu obtíženy luxusním zbožím a přinášely majitelům pohádkové zisky. Stará impéria, španělské a portugalské, vyčerpaná bojem s Číňany, se hroutila a k moci nad světem se drala nová. Svým způsobem k ním patřilo též Trojkrálovství, která se ustavilo jako závora zabraňující Turkům vniknout do Evropy. Spojená říše západních Slovanů a Uhrů pronikla až na pobřeží Jadranu a Baltu, když obsadila Pomořany a Prusko. Poté si za Vladislava IV. vynutila na Švédech a Rusech status quo, ale moře, k nimž se dostala, byla uzavřená a jejich hrdla střežili ti pohotovější a dravější.

Do Vyšehradské koleje chodili přednášet také diplomaté a vedoucí poselstev zahraničních mocností, kterých bylo v říšské Praze vždy dost, a před kralevicem a jeho spolužáky rozvíjeli vzrušující obraz dalekých krajin s nespočetnými poklady a bezděky demonstrovali triky, které jejich země při dobývání světa používají. Přímo se drali o možnost vystoupit v této výjimečné škole, neboť v tom viděli skvělou příležitost, jak ovlivnit budoucího krále ve svůj prospěch, a jeho mazaný otec Vladislav toho využíval.

V tomto ohledu na žáky Vyšehradské koleje udělal největší dojem anglický vyslanec George Savile, pozdější markýz z Halifaxu, který navštívil Prahu ještě jako zástupce Cromwellova Commonwealthu.

„Kdo vládne moři, vládne obchodu. Kdo vládne světovému obchodu, vládne bohatstvím světa, a tudíž světu samotnému,“ zahájil přednášku citátem sira Waltera Raleigha. „Země se silnou pozemní armádou může sice dobýt značná území ve svém okolí, ale nikdy nemůže vládnout světu, vždy zůstane jenom druhořadou mocností…“

Zřejmě měl pocit, že to zní pohrdavě, neboť ihned dodal, že lepším termínem je kontinentální mocnost. Nicméně v průběhu přednášky se dal znovu unést, když prohlásil:

„…kdo chce vybudovat skutečné impérium, musí mít na paměti výrok sira Waltera. Musí mít přístup k oceánům a kontrolovat je eskadrami mocných válečných lodí, aby se zbavil soupeřů a ochránil před nimi trasy svých obchodních korábů. My v Anglii jsme to pochopili poté, co jsme před sto lety porazili španělskou Armadu. Proto začal nehodný král Karel I. budovat válečné loďstvo a v jeho díle pokračuje Lord protektor Cromwell. Dnes stavíme v královských loděnicích až stodělové koráby, abychom byli připraveni na dalšího soupeře. Ale to neznamená, že se zříkáme spojenců. Ba právě naopak, naše republika bude ochotně spolupracovat se zemí, která má kontinentální zájmy, a ochotně je podpoří, pokud tato země zase podpoří zájmy anglického Commonwealthu. Vaše Výsosti,“ na závěr oslovil přímo prince Václava Otakara, „jak vidíte, jsem k vám naprosto upřímný, abyste si mohl učinit nezkreslený obraz o tvářnosti světa a stát se moudrým vládcem, až si Bůh povolá vašeho otce.“

Stalo se paradoxem osudu, že tento proslov, který měl ukázat budoucímu českému králi, kde je podle anglických představ jeho místo, vedl k pravému opaku. Táhlo jim na šestnáct a věděli, že zanedlouho se rozejdou a zamíří na různé evropské univerzity. Avšak právě po tom Savileově projevu se vlastně zrodilo Bratrstvo Vyšehradské koleje.

„Urazil mě,“ soptil princ Václav, když Angličan odešel, „sice skrytě, ale urazil.“

„Ale byl upřímný,“ namítl Vratislav. „A co se týče té druhořadé mocnosti, měl úplně pravdu.“

Poté se všichni zamysleli.

A byl to Pernath, který ticho porušil.

„Myslíte všichni na to, co já?“ optal se.

„Myslíš, nakopat jim do ďupy?“ Kazikův obličej se rozzářil šibalským úsměvem.

„Jo,“ vydechl následník trůnu, „to bych chtěl.“

„Drž se při zemi, Václave,“ řekl Augustin uvážlivě, „Balt je zašpuntovaný rybník a i kdybychom se dostali, dejme k tomu, k Severnímu moři, nebudeme mít lodě.“

„Ty se dají postavit,“ namítl kralevic.

„To není tak jednoduché,“ opáčil poněkud sucharsky Augustin. „Abys stavěl kvalitně, potřebuješ sušit dřevo dvacet nebo i třicet let. Takže, i kdybychom začali dnes, už by stejně bylo pozdě. A navíc, stavbu loďstva neutajíš, takže na každou naši loď by Angličané nebo Holanďané začali stavět vlastní dvě. Dnes má loďstvo Commonwealthu na sto šedesát lodí, z toho osm nad padesát děl. Tvůj otec má na Baltu celkem dvacet osm lodí, z toho dvě s více než čtyřiceti děly, ale žádnou nad padesát,“ citoval zpaměti, „takže kdybys ty každý rok postavil dvě lodě na jednu jejich, trvalo by ti asi šedesát let, než bys je dohnal.“

Václavu Otakarovi zrudly tváře a chystal se vybuchnout. Augustin pozvedl ruku, aby ho zadržel.

„Počkej, než mi začneš nadávat,“ jal se znovu hovořit. „Neřekl jsem, že není šance. Ta prostě nespočívá v kopírování, ale v něčem novém, v nové námořní zbrani, která by zlikvidovala anglický náskok a, jednoduše řečeno, znovu rozdala karty.“

„Ty o něčem víš?“ zeptal se dychtivě princ.

Augustin zavrtěl hlavou.

„A vy? Napadá vás něco?“ otočil se na ostatní.

Kralevic se zatvářil tak sklesle, že ho Pernathovi přišlo líto.

„Alespoň máme úkol,“ řekl rozhodně. „Víme, co chceme, a nemůžeme to vzdát hned po první debatě. Vyrazíme do světa, budeme hledat a třeba něco najdeme.“

„To je správná řeč,“ Václavovi se rozzářily oči. „Máme poslání. Nejen já, ale my všichni, protože bez vás bych nic nesvedl. A proto si teď odpřisáhneme, že se tomuto poslání nikdy nezpronevěříme a že naše bratrstvo zachováme i v dospělosti.“

Mistr Pernath si opláchl ruce v misce s vodou, otřel si je o okraj damaškového ubrusu a vzhlédl na spolustolovníky. Všichni ještě jedli, on byl jako vždy první hotov.

Pravda, tenkrát se zdálo, že ta přísaha je jenom pubertální romantika. Stejně jako stříbrné řetězy s emblémem říšského lva a počátečními písmeny jejich bratrstva, jež jim daroval princ, než se rozešli. Jenže muselo v tom být ještě něco jiného. Jinak by opravdu nevyrazili do světa, on jako zvěd dokonce až do Číny, Kazik by nestudoval v Uppsale dělostřelecké umění, Vratislav v Boloni diplomacii, Augustin stavbu lodí a zdymadel v Nizozemí. Jinak by teď neseděli v radnici dobytého Hamburku a na vedlejším stolku by nestála lékárnická láhev se širokým hrdlem a nebyl by v ní stočen pergamen, zárodek té nové zbraně, vlastně znovuobjevené, která může způsobit zvrat, o němž kdysi mluvil Augustin Heřman.

Teprve až sloužící poklidili ze stolu a ponechali na něm jenom džbánky s vínem a poháry, dovolil král Pernathovi, aby láhev rozpečetil a pergamen opatrně vyňal. I pro něho byl obsah tajemstvím.

„Je to asi řecky,“ prohlásil král, když si listinu přisunul.

„Dovol, pane bratře.“ Pernath si list natočil k sobě. V řečtině byl z celého Bratrstva nejkovanější.

Poprvé měl možnost se v klidu do listu zahledět.

„Píše se tady,“ jel prstem po řádcích alfabety, „o výrobě nějaké směsi. V prvním bodu se praví, že základem je petroleum… snad skalní olej,“ pochybovačně přeložil po malé odmlce, „který je zapotřebí destilovat,“ pozvedl si pergamen blíže k očím, „…až odejde smrdutý plyn a objeví se první výtok čiré barvy, který je třeba jímat… je tady doslova uvedeno,“ dodal.

„Druhý bod říká, že druhá složka se získá z olivového oleje, který se vaří s vápnem a dřevným louhem,“ pokračoval. „Poté se do tří dílů roztoku přidá jeden díl roztoku kamence a sesbírají se vločky, které se po chvíli začnou tvořit. Ty je pak třeba odfiltrovat přes sukno a sušit poledním vzduchem, až vznikne prášek.“

Sjel prstem až dolů.

„A pak je tady řecky ještě třetí odstavec. V něm se praví, že usušený produkt z bodu dvě se smíchá s kapalinou z bodu jedna v poměru jeden díl prášku na devět dílů té čiré kapaliny. Pokud se pracovalo dobře, výsledná látka zhoustne do konzistence medu. Píše se tady, že po zapálení vydává obrovský žár a přitom se nerozteče, takže dokáže propálit nejen dřevěné trámce, ale i kovové brnění, na němž lpí tak dlouho, dokud není dílo zkázy dokonáno.“

Chvilku zaraženě mlčeli.

Augustin, jenž se postavil za sedícího Pernatha, si povšiml dalšího drobného textu úplně dole.

„Tady dole je ještě něco latinsky,“ poznamenal. „A pod tím podpis… Theo-do-ri-us,“ pomalu luštil.

„Ukaž, dej mi to,“ vyzval ho Vratislav, aby dokázal, že zná alespoň jeden klasický jazyk.

„Ignis obscurus, jak se tato zápalná látka nazývá,“ jal se pomalu deklamovat, „je zdokonalením látky, které barbaři říkají řecký oheň. Vyvíjí větší žár a hlavně ulpí na zasaženém předmětu dostatečně dlouho, aby ho dokonale zničila. Nicméně na našich drómonech jsme ji nepoužívali, neboť se nedala chrlit a při metání katapultami a balistami jsme nenašli spolehlivý a proti nepřátelskému zásahu odolný způsob, jak látku po dopadu na cíl zapálit. Nechť nikdy nepadne do rukou nevěřících. Theodorius, komoří bazileova dvora.“

„Tak Temný oheň,“ přeložil si král latinský název látky. „Je to ta věc, kterou jsme hledali?“ zeptal se pak.

„Ano, je,“ potvrdil Augustin Heřman.

„Bratři, chopme se číší,“ rozesmál se král.

„Má to ale háček,“ poznamenal Augustin, když si připili.

„Dva háčky,“ připojil Kazimír. „Čím to vystřelovat a jak to zapálit.“

„Tři,“ podotkl Vratislav. „Napřed to musíme vyrobit. Máme vůbec všechny suroviny k dispozici?“

„Olivový olej je běžně na trhu a Benátská republika nebude s jeho dodávkami dělat potíže,“ odpověděl Václav Otakar. „Nejste nějací škarohlídové?“ popuzeně dodal.

„Jestli se tím skalním olejem myslí páchnoucí smola, co někde vyvěrá ze země,“ řekl rozvážně Kazimír, „máme po starostech. Několik jezírek s takovou látkou je ve Vihorlatu a v Tarnově a v Krakově ji používají k osvětlování ulic. Strašně to smrdí a čoudí.“

„Dřevný louh se získává louhováním dřevěného popela a kamenec používají koželuhové k vydělávání kůží,“ přispěl Pernath. „Kdysi se vozil z Malé Asie, ale dnes se v Čechách jeho roztok těží z kamencových studní, které se vykopou ve starých dolech. U Příbrami, u Jihlavy…“

Náhle se zarazil.

„Podej mi ten pergamen,“ požádal Augustina.

Znovu se do něho začetl a bylo vidět, jak si neslyšně přeříkává text.

„Nebudeme potřebovat žádný olivový olej, pane Václave,“ oslovil krále s úsměvem, když konečně vzhlédl. „Začátek druhého odstavce nepopisuje totiž nic jiného než výrobu mýdla. V Byzanci ho dělali z olivového oleje, ale stejně dobře, ne-li lépe, se dá vyrábět z loje. To vám řekne každý mydlář.“

„Odkud to víš, pane bratře?“ optal se škádlivě král, jemuž se vrátila dobrá nálada. „To se také učí na vysokých školách v Heidelbergu? Nebo ses to naučil jako lodník za plavby do Východních Indií?“

„Ne,“ zrozpačitěl Pernath, „ale jestli si vzpomínáte na ten smrad na Výtoni, když jsme jako žáci darebáci chodili za lazebnicemi ke Kamennému mostu, tak to byla mydlárna. No a starý mydlář…“ naoko se nechal pobízet čtyřmi zvědavými pohledy, „…měl mladou a bujnou ženu. Spolu jsme pak obětovali Kupidovi a já…“

„…jsem přišel nejen o panictví, ale přiučil se i vaření mýdla,“ vpadl mu do řeči se smíchem král. „Proto jsi přestal chodit s námi k lazebnicím a byl jsi vždycky tak vymydlený. Když byl starý na Havelském trhu se zbožím, koupali jste se s mydlářkou v jednom škopku.“

Všichni se rozesmáli a síň už smíchem a veselým rozhovorem hlaholit nepřestala, dokud se z kouta neozvaly hodiny a neodbily deset zvonivých úderů.

„Probůh, to to uteklo,“ vyděsil se král a zvedl se ze židle se soustruženými nohami. „Páni bratři, klidně se bavte dál a přemýšlejte o naší věci, ale nikomu se o ní nezmiňujte. Já mám ještě nějaké papíry k vyřízení.“

Pernatha to překvapilo. Při zasedáních Bratrstva to býval obvykle král, kdo držel basu až do rána, a proto, když za ním zaklaply dveře, pohlédl tázavě na zbylé přátele.

„To víš, fraucimor,“ usmál se záhadně Kazimír.

„Je zamilovaný až po uši,“ dodal Augustin a zabafal z dýmky. Kouření tabáku si osvojil za pobytu v Americe.

„Kdo to je?“ optal se Pernath. „Ta neznámá, co za ní na jaře jezdil do Drážďan, nebo nějaká nová?“

„Pořád ta stejná,“ potvrdil Jan hrabě Vratislav, na jehož obličeji vyvstaly vrásky. „Jenže už není neznámá,“ připojil ustaraně.

„Kdo to je?“ Pernath zopakoval otázku. „A je krásná?“

„Však uvidíš zítra,“ odbyl ho Vratislav.

„Oči ti vypadnou z důlků,“ prohlásil Augustin a ještě více než svou dýmku rozdmýchal jeho zvědavost.

Bylo něco po půlnoci, když se vrátil do paláce prezidenta obchodní komory, kde byl ubytován. Napřed zahnal na kutě Jacka, který na něho pošetile čekal, ale sám nemohl usnout. Slyšel věžní hodiny od svatého Michaela, jak odbíjejí jednu a pak i druhou. V hlavě se mu honily myšlenky a jeho mozek, aniž jej o to prosil, mu promítal nedávné zážitky. Před sedmdesáti dvěma hodinami se bil na život a na smrt na palubě Bílého lva a teď se tady potí v prachových peřinách, neboť byla teplá srpnová noc. Před jeho očima zemřelo nejmíň sto chlapů a nechápal, jak je to možné, že je ještě naživu.

A zemřou statisíce, až Temný plamen ožije, znovu se mu v mozku protočila myšlenka, která mu hlavně zabraňovala usnout. Jestli vůbec ožije, vybavil si znovu debatu, k níž došlo po odchodu krále. Rozebírali, zda by se zápalná látka, jejíž recept získali, dala vystřelovat z moždířů v podobě dutých střel opatřených doutnákem. Proti nepohyblivým cílům by to šlo, ale proti lodím těžko, prohlásil Kazimír Siemienowicz s autoritou vystudovaného dělostřeleckého inženýra. Proti pohyblivým cílům je zapotřebí zbraně s plochou dráhou střely, objasňoval, načež Augustin Heřman nadhodil, proč tedy nevypalovat tyto střely z lodních kanónů, když se z nich někdy střílí také do ruda rozžhavenými koulemi. Kazik mu odpověděl, že by to bylo velmi obtížné a utopili by se v řešení technických problémů, s nimiž si nikdo neví rady. Museli by vynalézt zařízení, které by po dopadu obsah střely zapálilo, nebo přivedlo k explozi. K tomu vedou dvě cesty – buď odhadnout dobu letu a zážeh načasovat, nebo využít nárazu střely do cíle. První způsob je znám a používá se u moždířů, jejichž bomby jsou opatřeny zápalnou šňůrou, která se před odpálením střely zapálí. Záleží ale na umu ohněstrůjce, jak přesně šňůru odstřihne – aby nebyla příliš krátká a bomba neexplodovala ještě ve vzduchu, nebo naopak příliš dlouhá a nepřítel neměl čas střelu po dopadu zneškodnit. Druhý způsob je zatím utopie, prohlásil Kazik, neboť by se muselo zkonstruovat nejen dopadové zařízení, které nárazem obsah střely odpálí – a přitom dostatečně malé, aby ve střele zbylo ještě místo pro výbušninu – ale hlavně by se muselo zajistit, aby střela na toto zařízení dopadla. To neznamená nic jiného než vyřešit stabilizaci střely. Buď by musely být křídlaté jako šípy, nebo stabilizované rotací. Prý o tom psal Leonardo da Vinci a mezi dělostřelci se šeptá, že v Itálii se pokoušeli vyvrtat dělo, jehož hlaveň by měla uvnitř spirálové drážky. Ty by kouli během výmětu roztočily, takže by vždy dopadla na cíl přední částí povrchu ležící v ose rotace. K výrobě takového děla ale nejsou známy žádné nástroje, jeho vývoj by byl nejistý a cena astronomická. My ale potřebujeme něco spolehlivého, co nebude dražší než běžné dělo a půjde snadno vyrobit v mnoha kusech, prohlásil Kazik.

„A je tady ještě jedna věc, páni bratři,“ pokračoval, „to něco by mělo mít větší dostřel než běžné dělo. Nedělejme si iluze o kvalitě a velikosti loďstva, které dokážeme postavit. Jestliže použijeme k odpalování Temného ohně klasické dělostřelecké prostředky, budeme v situaci, jako kdybychom stříleli zápalnými koulemi, o nichž se tu zmínil Augustin. Znamená to sice velkou výhodu, ale pochybuji že dostatečnou. V takovém případě se nevyhneme boji s výměnami bočních salv, kde bude zase rozhodovat jenom váha vystřeleného kovu. To znamená, že stodělový trojpalubník bude mít stále převahu nad fregatou, byť vyzbrojenou střelami s Temným ohněm. Možná v souboji lodě proti lodi by byly jejich šance vyrovnané, ale v bitevní linii takto vyzbrojené fregaty proti standardním řadovým lodím žádnou šanci mít nebudou. Prostě potřebujeme něco, co bude mít větší dostřel než tisíc stop, což je vzdálenost, na kterou se zahajují námořní bitvy.“

Trochu to zchladilo jejich nadšení a Pernath využil chvilku, kdy Jan hrabě Vratislav přistoupil k otevřenému oknu, aby se zbavil dýmu z Heřmanovy dýmky. Jako státní sekretář byl formálně i šéfem zpravodajské služby, a tak se mu svěřil s podezřením, že jeho mise byla zrazena. Vratislav ho soustředěně vyslechl a pak se jeho čelo rozjasnilo.

„Neviděl bych to tak dramaticky. Anglické lodě vyhnalo na moře spíše naše tažení na Hamburk než tvoje maličkost, bratře Áto,“ řekl blahosklonně. „A nebyl jsi jediný, koho jsme do Anglie vyslali, nehledě na francouzskou a španělskou službu. Kdoví, po kom Buckinghamovi chlapi šli.“

„Konec dobrý, všechno dobré,“ poklepal mu Vratislav na rameno a vrátil se zpět ke stolu.

U Pernatha to vyvolalo jistou trpkost a s tím pomyšlením usnul. Ve spánku ho pronásledovaly sny, v nichž ho chtěl zabít vlastní král, ale ráno, naštěstí, vše zapomněl.

Toho příštího dopoledne se Hamburk koupal ve sluneční záři a ani rybí pach nepřipadal Pernathovi tak silný. Mířil k pódiu před radnicí, aby jako čestný host přihlížel holdu měšťanů novému vládci. Stopy nedávných bojů již nebyly vůbec znát. Vlastní město a přístav utrpěly toliko nepatrné škody, vyhořelo jenom předměstí St. Georg, neboť ostřelování se soustředilo na vnější hradby a vodní pevnůstky jak ze strany Labe, tak jezera Alster, když Václav Otakar IV. nechtěl dobýt ruiny. Nařídil, aby byli měšťané pardonováni a Jan Sobieski musel držet vojáky v Altoně za městem. Proto lidé lemující ulice, jimiž k radnici přijížděla královská kavalkáda, se tvářili docela vesele a ochotně mávali na jezdce v barevných uniformách, kteří ji hlavně tvořili.

V čele jel polský místokrál a čerstvě jmenovaný guvernér Hamburku kníže Jan Sobieski. Jeho zlacený kyrys zdobil reliéf řeckého boha Hélia a také jako slunce zářil. Doprovázela ho impozantně působící švadrona kyrysníků v postříbřených zbrojích a s labutími křídly na zádech. Tu a tam se z obecenstva dokonce ozývalo provolání slávy. Následoval přepychový kočár tažený šesti bělouši a Hamburčané se domnívali, že král český a polský, uherský, saský, braniborský a pruský, vévoda dolnorakouský a slezský, kníže sedmihradské a slavonské a vojvoda Srbské Lužice, Jeho královská Výsost Václav Otakar IV., jede uvnitř. Pravdou bylo, že nositel všech těch titulů v nenápadném sametovém kabátci hnědé barvy a s prostřiženými rukávy, jimiž probleskávala sněhobílá košile, klusal na koni vedle kočáru, skláněl se k jeho portiéře a s někým uvnitř se živě bavil. Obličej mu zářil radostí.

Když čelo průvodu zabočilo na Rathausmarkt před radnici a jezdci projížděli špalírem v mase lidí, kde se tísnila hlava na hlavě, rozezněly se zvony katedrály svatého Michaela a všech dalších kostelů a hromově zaburácely pozdravné salvy baterií rozmístěných v přístavu, Sobieski sesedl z koně a kynul davu, když stoupal po schůdcích na pódium potažené rudým suknem. Poté, co dojel i kočár a zastavil, také král seskočil z koně a jako obyčejný podkoní otevřel jeho dvířka. Mezi nejbližšími diváky to zašumělo.

Z kočáru vystoupila překrásná dáma v elegantní toaletě. Právě pod Pernathem, který s ostatními hodnostáři a štábními důstojníky seděl na kraji pódia. Za ní se vybatolil malý černoušek oblečený jako arabský princ, s polštářkem v rukou, na němž nesl zakrslého bílého psíka.

V Pernathovi se zatajil dech.

Tak nádhernou ženu doposud neviděl. Neměla paruku, aby dala vyniknout svým plavým kadeřím, které jí splývaly kolem dlouhé šíje na dokonale kroužená ramena. Král jí nabídl ruku a dáma vykročila tak ladným krokem, až Pernath strnul. Dav znovu vydechl, a když dvojice vystoupala až nahoru a vedle Jana Sobieského se uklonila, vybuchl ve frenetický řev.

Hoch, hoch, hoch, burácelo ze všech stran, jako by ten muž, který se spolu s dámou nepřestával uklánět, ještě před týdnem nenechal na jejich město metat zápalné bomby a granáty a nevzal je šturmem.

„V tomto jsou Přemyslovci geniální,“ utrousil snědý postarší muž s orlím nosem, který seděl vedle Pernatha, když ovace konečně utichly, „nikdo neumí lépe získávat sympatie davu než oni.“

Byl to Jakob Fugger, guvernér Královské banky a předseda říšského finančního kolegia.

„Ale má to svoje rizika,“ pokračoval, „ukazovat se veřejně s metresou, když říšská rada vyjednává sňatek se švédskou princeznou Kristinou. O nic nestojíme méně, než si nyní rozhněvat Švédy, a tohle by je mohlo urazit.“

Jakob Fugger pocházel z Augšpurku, ze starého rodu bankovních knížat, která sloužila Přemyslovcům již od 15. století, kdy jeho stejnojmenný předek přízviskem Bohatý financoval první tažení Václava Otakara III. Pernath se s jeho potomkem dobře znal, po návratu z Dálného východu s ním Fugger konzultoval čínské finanční a daňové systémy – a přitom měl možnost seznámit se s břitkou, avšak pružnou myslí tohoto finančníka.

„Jak se jmenuje ta dáma, mistře Fuggere?“ optal se dychtivě.

„Charlotte mylady de Winter.“

„Angličanka?“

„Snad, mistře Pernathe, snad,“ připustil Fugger, „ale ještě lépe než anglicky mluví francouzsky. Když se s ní král před půlrokem v Drážďanech důvěrněji sblížil, pokoušel jsem se ověřit si její minulost. Vy máte představu o mých možnostech, ale v jejím případě jako bych vždy narazil na zeď. Vím jen, že do Drážďan dorazila od francouzského dvora, kde tvrdila, že je úctyhodnou vdovou po anglickém pairovi. Její affaires de vie jsou ale až příliš průhledné na to, jak je ta osoba půvabná a marnivá.“

Mezitím krásná mylady de Winter usedla po boku krále a Pernath znovu musel obdivovat labutí linii její šíje s pětiřadým perlovým náhrdelníkem, který nijak nerušil křivku, jímž krk pod kadeřemi přecházel do odhalených ramen. Byla to ta nejpůvabnější křivka, jakou kdy Pernath viděl.

Jan Sobieski pokynul rukou. Rada bubeníků pod pódiem zavířila paličkami, z radniční věže zazněly fanfáry a přes náměstí se pomalu blížili hamburští senátoři v čele s prezidentem Senátu Vossem, aby králi slavnostně předali klíče od města.

„Až skončí oslavné Te Deum v chrámu, mám s ním jednání,“ utrousil Fugger polohlasem. „A s ostatními členy kupecké gildy také. Obtěžovalo by vás moc, kdybych vás požádal, abyste se také zúčastnil?“

Pernath úkosem pohlédl na finančníka, který se zdvořile pousmál a poté očima sklouzl na jeho bratrský řetěz.

Nemuseli si nic říkat. Fugger velice dobře věděl o moci, jakou disponuje Bratrstvo Vyšehradské koleje, přestože nebylo nijakou součástí vládní hierarchie, a logicky chtěl, aby někdo z „bratrů“ byl přítomen. Proto byl Pernath poněkud překvapen, když po návratu ze slavnostní bohoslužby do senátní budovy zjistil, že v zasedací místnosti (byla to táž, kde včera večeřeli) už čeká Augustin Heřman. Ale neměl čas se zeptat na důvod jeho přítomnosti, neboť dovnitř opatrně vstoupila delegace hamburského Senátu a kupců s Vossem v čele.

„Posaďte se pánové,“ vyzval je Fugger, „vy jste tady doma a taky tady doma zůstanete.“

„To byste mi musel uvolnit židli, Herr Fugger,“ řekl kysele Voss.

„Budete ji mít volnou, nemusíte se bát,“ odvětil Fugger. „Pánové,“ obrátil se na ostatní, „jsou zde se mnou královi důvěrníci, pan Augustin Heřman a pan Athanasius Pernath, aby potvrdili, co vám chci sdělit, a eventuálně zodpověděli vaše dotazy.“

„Většina z vás mě dobře zná,“ ihned pokračoval, „mnohým z vás můj bankovní dům poskytl půjčky. A proto budeme hovořit jako obchodníci a zapomeneme na ten feudální mumraj, kterému jste se museli před chvílí podrobit. Snad už jste pochopili, když jsme vašemu městu neuložili výpalné a nechali vojska za hradbami, že můj vladař nemá v úmyslu Hamburk zničit, ale povznést. Učinit z něj světový přístav, jako je Londýn nebo Amsterdam. Ano, slyšeli jste dobře, světový přístav, z něhož budou lodě vyrážet jak do Indií Východních, tak Západních. Můžete vydělat peníze, o jakých se vám nezdálo ani v těch nejbujnějších snech, můžete založit společnost, která bude ještě mocnější než nizozemská a anglická Východoindická kompanie.“

„To znamená válku s Anglií a my ji budeme financovat,“ utrousil starý bělovlasý muž sedící vpravo po Vossově boku.

„Je to tak,“ připojil se Voss. „Nic není zadarmo. Co od nás bude český král chtít?“

„Uznání finančního a daňového systému Trojkrálovství,“ odpověděl okamžitě Fugger. „Žádné vlastní mince, ale říšské bankovky…“

„Vždyť jsou to jenom papírky,“ vpadl mu pohrdavě do řeči bělovlasý stařec vedle Vosse.

„Ano,“ souhlasil Fugger, „ale na požádání vám Královská banka tyto papírky vymění za zlato a to v garantovaném kurzu…“

„Jak ho chcete udržet, když si můžete kdykoliv natisknout těch papírků, kolik chcete?“ zeptal se útočně stařec.

„Nikoliv Koruna, ale česká Královská banka má pravomoc regulovat úrokovou míru říšské měny, pane Herberte,“ opáčil Voss s pohledem na souseda a pak se pootočil k Fuggerovi.

„Je to skvělý bankovní trik, pane guvernére, všechna čest,“ prohlásil uznale. „Ale pojďme mluvit o vážnějších věcech. Co daně?“

„Tytéž jako v korunních zemích. Podle tabulek, které si většina z vás už opatřila,“ usmál se Fugger.

„Dvacet pět procent z obratu každý rok,“ zděsil se muž, který seděl vlevo od Vosse.

„Ale žádné svévolné daně, kdy se panovníkovi zachce, které by vás vysvlékly donaha,“ odsekl Fugger. „Neříkejte mi, že nemáte informace z Magdeburku, který spadá pod říšskou Korunu už pět let. Vy dobře víte, že tamním kupcům se za tu dobu zpětinásobil obrat a jejich čisté zisky se zvýšily dvakrát. Protože padly celní přehrady a mají po Labi přístupný celý říšský trh. A proti vám to jsou žabaři. Podle mého názoru se váš obrat jako říšského města a přístavu zvýší do pěti let dvacetkrát a váš zisk se ztrojnásobí. I když budete odvádět čtvrtinu státu.“

„Dovolil bych si pana guvernéra doplnit,“ ozval se Augustin Heřman. „Král plánuje vybudovat v Hamburku státní loděnici a podpoří stavbu dalších soukromých loděnic tím, že takové podnikání osvobodí na dobu pěti let od daní. Tak to děláme všude. Dále plánuje prokopat kanál, který do pěti let spojí Labe s Odrou, a druhý z Labe do Lubeku, takže vašemu obchodu se otevře celé západní Polsko a Balt, aniž byste museli platit clo Dánům.“

V sále se rozhostilo ohromené ticho.

„Tomu nevěřím,“ starému Herbertovi naskočily na tvářích rudé skvrny.

„Předpokládal jsem, že tomu nebudete věřit,“ opáčil pokojně Heřman, natočil se za sebe a zpoza židle vylovil velké papírové desky.

„Tady jsou plány obou kanálů a rozpočty,“ povstal a otevřel desky. „Král souhlasí, aby to byly otevřené akciové společnosti,“ rozložil postupně na stole, u něhož včera hodovali, plány a lejstra se sloupci cifer, „kde každý, tedy i vy, může upsat kapitál. Zisky si dovedete představit lépe než já.“

„Chcete z nás udělat slepici, která bude snášet zlatá vejce,“ skočil mu do řeči kupec vlevo od Vosse.

„Ano,“ souhlasil Fugger, „ale zlatá vejce může snášet jenom slepice, která je sama opeřená zlatem. Vy nechcete být opeřený zlatem?“ podíval se pokojně na oponenta, který rozpačitě sklonil hlavu.

Pernath usoudil, že nyní přišla řada na něho.

„Zůstanou vám veškeré soudní a správní pravomoci,“ řekl, „tak jako všem královským městům v říši. Ale netajím, že budete muset dodržovat říšský zákoník. Avšak tím získáte právo zasednout v druhé komoře říšského sněmu…“

Vrzly dveře a v nich se objevil lokaj v barvách Jana hraběte Vratislava.

„Co je?“ vyštěkl Fugger.

„Mám naléhavý vzkaz pro Mistra Pernatha, Vaše Milosti,“ řekl lokaj omluvně.

Vzkaz si přečetl na schodech. Na ulici Grosser Burstah přes noc vyhořel za záhadných okolností dům. Okolní obyvatelé pokládají za viníka jakéhosi Henninga Brandta a chtěli ho na místě zlynčovat, stálo na škartě, kterou mu předal lokaj. Brandt volal o pomoc a patrola z Nosticova pluku ho zatkla a předala hamburským biřicům. Teď je v městské šatlavě, a bratr Vratislav ho prosí, aby se tam odebral a údajného žháře vyslechl. Hlavně ať zjistí, jestli Brandt nepracoval v něčím žoldu, jestli se někdo nepokouší zakládáním požárů vyvolat u Hamburčanů paniku a postavit je proti novým pánům, končil vzkaz napsaný drobným a pečlivým písmem Jana hraběte Vratislava.

Henning Brandt byl nepředstavitelně špinavý mužík v potrhaném kabátě, s oteklým nosem a s podlitinami kolem očí. Schytal pěkný výprask, usoudil Pernath poté, co mu stráž vyvedla vězně do zbrojnice. Když se mužík postavil před stůl s pořezanou zčernalou deskou, na níž stál kalamář a ležela rozevřená kniha vězňů, praštil Pernatha přes nos nikoli silný zápach spáleniny, jak čekal, ale puch močoviny.

„Člověče, čím to smrdíte?“ vybafl.

„Je to trotl, Vaše Milosti,“ vmísil se strážmistr stojící vedle stolu. „Všichni ve čtvrti vědí, že se zbláznil.“ Sklonil se důvěrně k Pernathovi. „Von patří k těm alchymistům, Vaše Milosti. Utopil v těch hokuspokusech všechny peníze, i věno svý ženy, a přivedl se na mizinu. V poslední době vozil do baráku, ráčí Vaše Milost odpustit, chcanky po štoudvích. Asi se úplně pomátl a v pomatení ten barák zapálil. Jéžiši Kriste, kdyby si ponocný zavčas toho ohně nevšiml, mohla vyhořet celá čtvrť. Jako by v poslední době nebylo dost požárů…“ ulekaně se zarazil.

„Já nechtěl zapálit,“ ohradil se mužík důstojně. „Jsem vědec a jednalo se o vědecký pokus. A včera v noci jsem objevil něco úžasného,“ i přesto, jak byl potlučený, se mu v očích nadšeně zablesklo.

3.

Do Prahy se Pernath vrátil až v polovině listopadu. Na Kampě u Vltavy měl malý palác a druhý den po příjezdu, poté, co se vykoupal, oblékl do nových šatů a navoněl, vyrazil před polednem na návštěvu. Nemusel chodit daleko, Malé Nosticovo divadlo stálo na opačné straně Čertovky.

„A, Mistr Pernath,“ přivítal ho vrátný, „slečna Elina je ve své šatně.“

Když stanul před úzkými dveřmi v těsně chodbičce, zkontroloval si, jestli nemá shrnuté punčochy a jestli krajkové manžety vyčnívají z rukávů kabátce přesně na coul, jak mají. Lakovanou dřevěnou krabičku, v níž se mezi kandovaným ovocem skrýval zlatý prsten se smaragdem, si nervózně přendal z ruky do ruky, a pak teprve zaklepal.

„Dále,“ zazněl zevnitř ten božský hlas.

Fenomenální sopranistka dvorní opery Elina Makropulos napůl ležela, napůl seděla v župánku z čínského hedvábí na lenošce potažené červeným damaškem. Rozpuštěné havraní vlasy jí spadaly kolem dokonale oválného obličeje se zelenýma očima a výrazně rudými rty až na hruď. Její komorná Marta se krčila vpravo na nízkém taburetu a po orientálním způsobu jí lakovala nehty na levé ruce karmínovou červení.

„Čekala jsem tě už před půl hodinou,“ řekla vyčítavě a změnila pózu. Župan se nahoře rozevřel a odhalil žlábek mezi bělostnými kulatými prsy, dole jí pak sklouzl z nohou.

„Marto, běž se na hodinu projít,“ vyzvala lhostejně komornou a Pernatha jako vždy překvapila její bezostyšná přímočarost, nijak neskrývaná lačnost, s níž ukájela své potřeby, ať už se jednalo o jídlo, lásku, či šperky a operní role pro soprán.

Mohla třebas říct Martě, ať dojde pro květiny nebo vyzvednout klobouk, proběhlo mu bezděčně hlavou, ale to ona nikdy neudělá. Na další myšlení ale neměl čas. Jakmile se za Martou zavřely dveře, Elina povstala, objala ho a přitiskla se k němu tělem, po němž šílela celá mužská polovina Prahy.

„Už jsem se nemohla dočkat, miláčku,“ zachraptěla hlasem, který měl daleko k jevištnímu sopránu. „Byls mi ve světě věrný?“ ptala se koketně a rozepínala mu kabátec.

Divoce se milovali přímo na té směšné lenošce, neboť božská Řekyně upřednostňovala milostné improvizace a o aktu na manželské posteli prohlašovala, že něco tak nudného může uspokojit jenom tupce bez fantazie. Proto se s Pernathem milovala při těch nejneobvyklejších situacích, jednou dokonce přímo na jevišti Šlikova divadla, sice za kulisami antického Říma, ale mezi dvěma áriemi Monteverdiho opery L’Incoronazione di Poppaeai, takže její byt, který měla na Ovocném trhu hned u divadla, prakticky neznal.

„Hrome,“ odfoukla si, když skončili, „to čekání stálo za to.“

Oči jí zasvítily jako kočce, když je upřela na prudce oddechujícího Pernatha.

„Ani nevím, co na tobě vidím. Možná to, že nejsi obřezaný, a přitom tě všichni pokládají za žida,“ zadumala se.

Přiblížila svůj obličej těsně k Pernathovu.

„Ale pamatuj si, že jestli si najdeš nějakou jinou, spočítám to nejen tobě, ale i jí,“ dodala zvláštně neúčastným hlasem, jaký používají soudci, když vynášejí rozsudek smrti. Při těch slovech, vyslovených bez vášně, ač vášnivá měla být, jako by se její zářivá krása vytratila, náhle vyhlížela jaksi opotřebovaně a unaveně, s tvářemi pokrytými rozšířenými póry po každodenním používání líčidel a jenom zblízka viditelnou sítí droboučkých vrásek na krku.

„I kdyby to byla mylady de Winter?“ pokoušel se ten nežádoucí pocit spláchnout žertem.

„To by ti ten tvůj zatracený smysl pro povinnost nedovolil,“ ušklíbla se Elina, „lézt tvému královskému příteli do zelí. Mimochodem, už je to hodně ošoupané zboží,“ dodala zlomyslně.

„Ty ji znáš?“

Elině, která se vždy snažila, aby její obličej byl co nejhladší, vyvstala na čele kolmá vráska.

„Spíš můj otec,“ ušklíbla se. „Je jejím osobním lékařem a už ji kdysi léčil.“

Krátce, jako by jenom pro sebe se zasmála.

„Na krční chorobu, která je obvykle smrtelná, víš,“ rozmarně pohlédla na Pernatha. „V Lille, ještě za vlády Ludvíka XIII.“

„To snad musela být batole,“ opáčil Pernath překvapeně. „Co to bylo? Záškrt?“ optal se nahlas a k jeho údivu Elma místo odpovědi vypukla v hurónský smích.

„Když myslíš,“ dokázala konečně promluvit, „mně může být ukradená. I když ji asi brzo uvidím v královské lóži. Po Praze se šušká, že jí král koupil Kellyho dům na Otakarově náměstí a že se přes zimu zdrží ve městě. Ty taky zůstaneš na sezonu, nebo tě král pro slávu vlasti zase někam požene?“ zeptala se rozmarným tónem, ale Pernath pod ním vycítil nečekané znepokojení.

„Zdržím se, ale občas budu muset na pár dní odjet,“ odpověděl opatrně.

„Takže to bude jako vždy,“ odtušila a oči se jí svezly na toaletní stolek s líčidly, kde ležel i Pernathův dárek.

„Tys mi něco přivezl,“ řekla, jako by si lakované dřevěné krabičky všimla až teď.

Natáhla se po ní a otevřela ji. Okamžitě zpozorovala mezi ovocem prsten, ale tvářila se, že ho nevidí.

„Můj otec tvrdí, že po sladkém se kazí zuby,“ poznamenala žertovně, „ale horší je, že se po něm tloustne,“ rozhalila župan, až se objevilo její ploché břicho nad vyholeným klínem. Uchopila Pernatha za ruku, položila si ji na břicho a sunula ji pomalu dolů.

„Co myslíš, mohu si ještě nějakou tu sladkost dovolit?“

Znovu se milovali. Tentokrát s úpornou pomalostí – jako dvě šelmy číhající vzájemně na okamžik, kdy ta druhá projeví slabost.

Když schváceně skončili, podívala se Elina Makropulos na francouzské sloupkové hodiny stojící na římse nad toaletkou.

„Budeš muset jít,“ řekla, „za chvilku přijde pan Vejvanovský. Je to strašný suchar, takže je nemyslitelné, aby tě tady našel. Musím se před ním chovat jako jeptiška, ale je to skvělý muzikant. Za týden mám premiéru Lullyho Alcesty a on se mnou korepetuje roli. Můžeš se stavit zítra,“ dodala, když se oblékali.

Pohlédla zblízka Pernathovi do obličeje. Zelené oči jí ztvrdly a nabyly téhož lesku jako kámen darovaného prstenu, který si již stihla nasadit.

„Varuju tě. Jestli mě někdy zradíš, poznáš, jak se mstí Makropulova dcera.“

Palác, který nyní hostil Henninga Brandta a Jacka, tvořila čtvercová dvoupatrová budova s prejzovou střechou, zelenými okenicemi a věžičkou nad průjezdem, který vedl na malý dlážděný dvůr se studní uprostřed. Byl to jeho domov, typický domov učence a starého mládence, kde neexistovaly žádné závěsy vyčalouněné komnatky pro fraucimor. Nejen božská Elina Makropulos, ale i ženy, kterým věnoval přízeň před ní, patřily k druhu, jenž si zval milence k sobě a nikdy by to neudělal naopak. Chtěl mít svůj klid, a možná právě proto si vybíral právě takové, meditoval, když provázel amatérského alchymistu a jen o málo menšího Jacka domem a ukazoval jim jednotlivé místnosti, zařízené sice jednoduchým dubovým nábytkem, ale ozdobené různými artefakty z celého světa. Nechyběly zde lví a pardálí kůže, štíty afrických válečníků, indiánské luky a šípy, sloní kel a zub narvala, mongolské kroužkové brnění a na rudo nalakovaná zbroj samuraje, nemluvě o impozantní sbírce mečů, rapírů a kordů zdobící stěny hned v několika pokojích. V pracovně spočívaly ve skleněných vitrínách astroláby a kompasy, v rohu stál na trojnožce hvězdářský dalekohled a stěny kryly mapy oceánů.

Henninga Brandta přivedla do vytržení knihovna, nadšeně vykřikoval názvy alchymických knih a uctivě hladil jejich hřbety, zatímco malý Jack si s nemenším nadšením prohlížel model korábu s šedesáti děly, jehož stěžně byly vyšší než on. Poté Pernath zatlačil na jeden regál s knihami, ten se otočil a odhalil točité schůdky. Když po nich sestoupili do krátké chodby a prošli do klenutého sklepení, mužík úžasem oněměl, neboť stanuli v dokonale vybavené alchymické oratoři. Kousek od středu trůnil athor s kuželovitým lapačem dýmu z měděného plechu ústícím do jednoho ze čtyř polí klenby. Na něj navazovala pracovní deska z mramoru, vedle stálo kamenné koryto, nad nímž se v oblouku skláněla měděná trubka opatřená pípou. Dřevěné stoly s křivulemi, miskami, retortami, destilačními jednotkami a kahanci lemovaly stěny a mezi nimi stály zasklené skříně s policemi plných lahvic ze zeleného skla, bílých porcelánových kelímků, průhledných fiól se zabroušenými hrdly a zapečetěných skleniček, jejichž obsahy hrály rozličnými barvami. Štítky na mnoha z nich byly kromě latinských nápisů označeny lebkou a zkříženými hnáty. Když Pernath rozžehl další svíčky, Brandt zpozoroval ve stěně, kde ve výklenku ústily točité schody, velké okované dveře.

„Další vstup, z vedlejšího sklepení,“ objasnil Pernath, jenž mužíka sledoval pohledem, „kde se věnuji evokacím.“

Vzápětí si Brandt povšiml klenutého otvoru mezi stoly v protilehlé stěně. Přistoupil k ní a k otvoru, jenž přehrazovala mříž, se sklonil.

Zaslechl zvláštní šplouchavé zvuky.

„Co to je?“

„Vltava,“ odpověděl Pernath. „Sklepení oratoře přiléhá k návodní zdi a nachází se pod úrovní hladiny. Toto je kanál opatřený stavidlem, které se ovládá z místnosti nad námi. V případě nouze se dá celá oratoř zaplavit a toto uspořádání také umožňuje, že je zde vodovod,“ ukázal na měděnou trubku nad korytem.

Mužík se podíval na podlahu a teprve nyní zpozoroval mezi dlaždicemi odpadní kanály překryté dřevěným mřížovím.

Pernath sledoval jeho pohled.

„Jsou svedeny do odpadní jímky, která se každý den odčerpává.“

Poté Brandt zvedl hlavu a jal se studovat klenutý strop. Symetricky se zaústěním lapače athoru byly do zbývajících polí klenby vsazeny kulaté dřevěné poklopy o průměru nejméně tři stopy.

„Odvětrání, pane Brandte,“ odpověděl Pernath na jeho tázavý pohled. „Myslíte, že tato oratoř vyhovuje vašim pokusům?“ usmál se.

Nadšený mužík zvedl jenom ruce nad hlavu, jako by se chtěl dát do tance.

Malý Jack se v oratoři trošku bál a o to více ho potěšilo přístaviště, jež k návodní straně paláce přiléhalo. Zadní zeď, u jejichž základů ležela oratoř, spadala přímo do řeky. Byla v ní malá branka, která vedla na dřevěné molo, u něhož byl připoután malý plachetní člun a pramička s vesly. Dostal dovolení ji používat a i v chladném podzimním počasí na ní vyjížděl rybařit. Z řeky pak bylo vidět další podsaditou vížku, jež se tyčila nad říčním traktem paláce. Byl to vlastně komín, do něhož ústilo odvětrání oratoře a ještě před koncem listopadu z něho začaly vystupovat nažloutlé páry.

Měl v plánu ještě jednu návštěvu. Již čtyři roky se nestavil v domě rabbiho Löwa, který pokládal za dům otcovský, ačkoli mezitím v Praze pobýval. Avšak dříve, než k otčímovi vyrazí, si chtěl ověřit, že to, co mu v Hamburku prozradil Henning Brandt, je pravda a nejenom výmysly žháře. Věděl, že Brandtův objev, pokud by byl pravdivý, by rabbiho určitě zajímal. Potřeboval se s rabbim poradit také o jiných věcech, leč i poté, co se prokázalo, že hamburský alchymista nelhal, musel návštěvu znovu odložit. Nikoli z vlastní vůle.

Noc po dokončení základních pokusů probudil Pernatha jeho majordomus Petr a zároveň velitel vnitřní stráže o čtyřech mužích.

„Někdo je v domě,“ sykl mu do ucha, „dole, ve sklepení.“

Pernath si chvatně natáhl spodky a ze stolku u postele vyňal dvě dvojhlavňové bambitky. Pomalu ve tmě sestupovali po schodech do přízemí.

„Zůstaň se strážnými u sklepní fortny, já to vezmu z knihovny,“ zašeptal Pernath.

Opatrně otevřel dveře do knihovny a chvíli soustředěně naslouchal. Poté se protáhl dovnitř a poslepu zamířil k otočnému regálu knihovny. Odklopil ho a pomalu začal sestupovat do oratoře. V přístupové chodbě opět naslouchal a upřeně pozoroval rozložení stínů, jež vrhal olejový kahanec stojící na pracovním stole. Vždy ponechával v oratoři nějaké světlo.

Stíny se nehýbaly a také neslyšel žádný tajený dech.

S tasenými bambitkami, jejichž kohoutky již byly natažené, nečekaně skočil doprostřed klenutého sklepení a ústími pistolí vykryl všechny kouty. Oratoř byla prázdná.

Přikradl se k okovaným dveřím, jež vedly do sousedního sklepení. Používal je k evokacím a zde v mocně okované truhle z guajakového dřeva s pěti zámky přechovával největší cennosti a tajné písemnosti. Spočíval tam i pergamen, jehož se zmocnil v Anglii. Tiše se přikradl ke dveřím, pod nimiž prosvítala slabá záře, a přiložil na ně ucho.

Přes vlhce chladnou dveřní fošnu uslyšel šramot a pak tlumené cvaknutí. Byl to typický zvuk otvíraného zámku. Pocítil, jak dřevo nepatrně uhnulo a uvědomil si, že dveře nejsou zamknuty. To mu hrálo do plánu.

Po špičkách se vrátil k pracovnímu stolu, kde vedle kahanu stála kádinka s vodou. U dna ležel pod hladinou výsledek jejich práce, vrstva žlutohnědých vloček. Zastrčil jednu bambitku za okraj spodků a do uvolněné ruky opatrně uchopil kádinku. Vrátil se ke dveřím, postavil se před ně a nadechl se.

Po vteřině je kopnutím rozrazil a vrhl kádinku po dvou černě oděných postavách sklánějících se v záři louče nad truhlou přikovanou dvěma mohutnými řetězy ke kruhům v kamenné zdi. Muži v černém neměli žádné obličeje, neboť i jejich hlavy kryly kukly s úzkými štěrbinami pro oči. Střelhbitě od sebe odskočili a jeden z nich dokonce jako pavouk vyběhl po zdi až ke stropu. Pernathovi kolem hlavy cosi švihlo a od kamenné zdi v dešti jisker odskočila ocelová hvězdice.

Nepochybně by ho zabili, kdyby sklepení nečekaně nezalila oslnivá záře, neboť obsah kádinky na vzduchu vzplál a útočníky oslepil. Na tom, který se opozdil na podlaze, několik vloček dokonce ulpělo a muž bolestně vyl, když se mu propalovaly kůží hlouběji do těla. Nicméně i on zvedl ruku, aby po Pernathovi mrštil další hvězdici, takže mu nezbylo, než ho předejít výstřelem z bambitky. Na jeho druha vystřelit nestačil, ten se na něho vrhl ze stropu a přesným kopem na solar ho omráčil…

Probral se až ve svém lůžku a další průběh pokusu o loupež mu vylíčil Petr. V okamžiku, kdy omráčeně padl k zemi, vnikl se dvěma strážnými do sklepení a zabránil, aby ho útočník dorazil. Několikrát po černě oděné postavě vystřelili, ale útočník se pohyboval tak rychle, že ho viděli rozmazaně. Nakonec se vrhl přímo mezi ně, cílenými kopy je poslal k zemi a prchl.

Jeho komplic byl mrtev. Pernathova kulka mu prostřelila pravou plíci, ale smrtelné zranění mu způsobila Brandtova látka. Propálila se z druhé strany až do hrudní dutiny, vytvořila mezi zhnědlými žebry černý kráter a uškvařila srdce.

Do truhly lupiči nepronikli. Stihli otevřít jenom tři zámky jemně zpracovanými paklíči, které nebyly evropské práce, stejně jako lupiči sami. Neboť když mrtvole stáhli kuklu, patřili na tvář mladého Asiata. Podle vytetovaného malého dráčka na rameni musel patřit jednomu z gangů v Čínské čtvrti.

Trvalo to dva dny, než se Pernath dostatečně zotavil, aby se mohl konečně vypravit na návštěvu otcovského domu. Přešel přes Kamenný most, stále častěji nazývaný Otakarův, na nábřeží s pohledem na řeku, která už unášela kry, došel až do úzkých uliček Židovského Města, minul hřbitov a u Staronové synagogy zahnul do Hahnovy ulice, aby se zastavil před důvěrně známým kamenným domem s úzkým, ale o to vyšším štítem. Mnoho gójů se toho domu bálo, neboť v něm bydlel rabbi Jehuda Löw ben Becalél, ale pro Pernatha to byl domov jeho dětství.

Zabušil klepadlem a se srdcem stejně bušícím čekal, až se prastaré dveře zpevněné železnými hřeby otevřou.

„Mladý pán je tady,“ vyjekla stará služka Sára, když konečně otevřela, „mladý pán je tady, rabbi, pan Athanasius je tady,“ vykřikovala dýchavičně, když před ním dupala do úzkých schodů s vyšlapanými kamennými stupni.

Rabbi, s prošedivělým vousem rozčesaným do dvou špic a jako vždy oblečený do černého kaftanu a s jarmulkou téže barvy na hlavě, ho přijal v pracovně, v klenutém pokojíku, jehož stěny lemovaly police obložené folianty. V jednom rohu stál pracovní stůl, v druhém globus španělské práce, v třetím bohatě zdobená skříňka na svitky tóry. Nicméně rabbi Löw nebyl žádným kabinetním učencem, Pernath si dobře pamatoval na alchymickou oratoř ve sklepě a na ni navazující mechanickou dílnu s mnoha přístroji, od jemných vah, schopných zvážit ptačí dech, přes mosazné astroláby a abakusy s posuvnými i otočnými stupnicemi až po měděné retorty a kotle. A konečně věděl i o umělých bytostech, které spí bezesným spánkem v ještě hlubším sklepení o patro níže.

„Buď zdráv, otče,“ pozdravil.

„Šalom, synu,“ odpověděl rabbi a vyšel mu vstříc, aby se uprostřed místnosti objali.

Pernath věděl, že není jeho synem, dokonce ani židem, ale přesto si znovu uvědomil, že toho starého muže miluje ještě více, než kdyby byl jeho skutečným otcem. Nejen pro moudrou laskavost a znalosti hluboké jako vesmír sám, ale hlavně pro velkorysost a toleranci, která se projevila i v tom, že přijal pod svou střechu dítě, které kdosi zanechal na prahu jeho domu, aniž by měl jistotu, že je židovské. A tak z něho žida neučinil, přestože mu to synod nikdy nepřestal vyčítat.

Když viděl, s jakou nepředstíranou radostí ho rabbi vítá, zastyděl se ještě více, že ho nechal čtyři roky čekat. Jehuda Löw ben Becalél zasedal v Korunní radě, a tak mu alespoň dodatečně vypověděl vše o anglické misi, o pronásledování a o tom, na čem se ještě v dobytém Hamburku jejich Bratrstvo s králem v čele usneslo.

„Bude to strašná zbraň, otče,“ svěřoval se, „a král mě pověřil výrobou jejího srdce. Budu to tedy já, kdo bude zodpovědný za její vznik a za tisíce lidských životů, které si vezme. Toho vědomí se už nikdy nezbavím,“ dořekl a přitom si uvědomil, že to je skutečný důvod, proč přišel, a nikoli pergamen v záňadří jeho kabátce.

Chtěl rozhřešení.

Rabbi na něho mlčky hleděl.

„Jenom mě neutěšuj tím, že král David se také opásal mečem,“ ozval se vzpurně Pernath, když mu mlčení připadlo příliš dlouhé.

„Dobře, nechám si Davida na jindy,“ usmál se rabbi, „a budu nerabínsky stručný. Toto je doba, kdy vypuklo soutěžení o dobytí světa,“ jal se suše vysvětlovat, „a bude pokračovat, ať už se do něho Trojkrálovství zapojí, či ne. Moudří lidé vědí, že každá věc má rub a líc. Vědí, že dobrá věc může mít špatné následky a naopak špatná dobré. Jestliže tedy chce Václav Otakar IV. vstoupit do tohoto klání, které bude znamenat války nejen s Anglií a Nizozemím, ale později pravděpodobně i s Francií, což určitě přinese v dohledné době mnoha lidem utrpení a smrt, může to naopak v příštích stoletích přinést ještě více lidem požehnání. Třebas vznikne lepší svět, než kdyby se Trojkrálovství uzavřelo do sebe a ponechalo svět jiným, třebas se tím v budoucnosti zabrání mnohem strašlivějším krveprolitím.“

„Tak se dá omluvit každý zločin.“

„Je rozdíl někomu podříznout hrdlo kvůli váčku zlaťáků nebo uplatnit násilí při budování impéria.“

„Ano, ale jenom v množství toho násilí. Španělská conquista nebyla nic jiného než jedno velké vraždění a loupení.“

„A proto Španělsko dopadlo, jak dopadlo. Hospodin je spravedlivý. Podívej se ale na Angličany a Holanďany. Ti se v Novém světě usazují a budují tam novou společnost. Zločinec nic nebuduje, ten jenom cizopasí, a proto Hospodin zločiny odsuzuje. Nikoli kvůli vlastnímu násilí, neboť i On se k němu uchyluje – vzpomeň si na rány egyptské – nýbrž proto, že podle Jeho úradku smysl lidských dějin spočívá v jediném – jak při budování společnosti míru neustále snižovat násilí – a proto nám dal Zákon.“

Rabbi Löw se náhle odmlčel a jeho temné oči pod hustým šedivým obočím se rozsvítily radostí.

Mistr Pernath se otočil ve směru jeho pohledu a ustrnul.

Zpočátku tu dívku u dveří nepoznával. Zdála se mu neskutečně vysoká a štíhlá, než si uvědomil, že to pramení z jejího vzpřímeného hrdého postoje. Černé vlasy měla staženy žlutou stuhou a z půvabného obličeje se na Pernatha smály nejmodřejší oči, jaké kdy viděl. Z jejího zjevu vyzařovala nádherná svěžest právě rozvité růže.

„Otče, on mě snad nepoznal,“ řekla vesele.

„Miriam,“ vydechl Pernath užasle. „Sestřička Miriam. Když jsem tady byl naposledy, připomínala jsi tyčkovou panenku z kaštanů. Samá noha, samá ruka…“ zmateně umlkl.

„Takové poklony říkáš dámám u dvora?“ smála se Miriam a rozběhla se k němu. Tak, jako když byla malá, aby ji mohl vzít do náruče a zvednout nad hlavu. Nyní se ale krok od něho prudce zastavila a v rozpacích sklonila hlavu se zrudlým obličejem.

Také Pernath byl v rozpacích.

„Tak krásné dívky jako ty u dvora ani nejsou,“ řekl nakonec, sklonil se a dvorně jí políbil ruku.

Miriam ucukla a podívala se provinile na rabbiho.

„Co pak jsi nám přinesla, dcero?“ zeptal se rabbi laskavě, aby ji vysvobodil z rozpaků.

„Mám vyřídit od Sáry, že v jídelně je prostřeno,“ vyhrkla Miriam, zvrtla se na patě a vyběhla z pracovny.

Po jídle se vrátili do pracovny a Pernath rabbimu objasnil detaily rodícího se projektu. Král ho pověřil prací na nejtajnější části, a když se chtěl ozvat, že to není dobrá volba, neboť je přesvědčen, že anglická zpravodajská služba zná jeho totožnost, hrabě Vratislav nepatrně zakroutil hlavou, a tak mlčel. Jestli máš pravdu, vysvětlil mu pak stranou, v šermířském umění existuje finta, které se říká dvojitý zálud, a my ji uplatníme při utajení Temného ohně. Zaprvé, ať si Buckingham myslí, že jsme tak hloupí a nevíme, že oni vědí o tobě, řekl mu, a zadruhé, kromě pravého povedeš ještě další krycí projekt, který nebudeme ani příliš utajovat. Takže tě rychle poznají v té druhé roli, a vůbec je nenapadne, že tentýž člověk řídí ještě něco jiného.

S tímto návrhem pak Jan hrabě Vratislav vystoupil na další schůzce Bratrstva. Kazimír pak jako krycí projekt navrhl pracovat na vývoji obřího moždíře se zápalnou střelou, což král odsouhlasil, a doporučil, aby vývojem byly pověřeny Adamovské železárny u Brna a Pernath, v souladu s plánem, na vývoj dohlížel. Poté dostali úkoly i ostatní. Augustin měl zůstat v Hamburku, oficiálně jako vedoucí výstavby baltského a oderského kanálu, ve skutečnosti jako projektant nového typu lodě vyzbrojené Temným ohněm.

„Budeš je muset konstruovat jako bombardy, Gusto,“ poznamenal Kazik, „aby to bylo v souladu s klamným vývojem moždířů. To se nám skvěle hodí,“ jeho obličej se rozzářil okamžitým nápadem. „Můžeš jejich podstavce v podpalubí udělat duté, aby sloužily jako odolná skladiště pro skutečné střely.“

„No dobře,“ souhlasil král. „Ale jaké vlastně ty střely budou, bratře Kaziku?“ král se k němu otočil, neboť polský inženýr měl přijít s návrhem.

Když po králově dotazu vyrukoval s řešením, všechny tím zaskočil.

„To už se zkoušelo,“ křičel Vratislav, „a vždycky to končilo fiaskem. Je to jen hračka, která nadělá bengál a nic víc. Maximálně dokáže poplašit koně, ale nikdy potopit válečnou loď.“

„Nestřelils kozla, bratře Kaziku?“ přidal se král. „Rakety přece nemají žádnou průraznost a jsou málo přesné. Bratr Vratislav má pravdu, na moři s nimi nic nezasáhneš, a když přece, tak nepotopíš. Vždyť právě proto rakety nahradila děla, protože jsou přesnější a jejich koule dokážou prorazit i kamennou zeď.“

„Nám přece nejde o potopení, natož o prorážení zdí, ale o zapálení,“ namítl Kazik. „Oheň zničí loď za nás, takže dělo nepotřebujeme. My je dokonce ani nemůžeme použít, protože Temný oheň by se s největší pravděpodobností vzňal ihned po výstřelu přímo v hlavni a místo nepřítele by zapálil vlastní loď. A navíc, potřebujeme zbraň s větším dostřelem, než má dělo, abychom naše lodě nevystavili riziku odvetných bočních salv. O tom všem jsme tady už mluvili,“ připomněl, „a již tehdy mi napadlo, že jediným řešením je raketa,“ trval na svém.

„Vy přece víte, že jsem všechno, co bylo o raketách sepsáno, včetně čínských spisů, které přivezl bratr Áta, prostudoval. Ručím za to, že můžeme zkonstruovat sedmipalcovou raketu s dostřelem nejméně jedné námořní míle a s dvanáctifuntovou hlavicí. Mám v záloze nové složení pohonné hmoty, použil bych železnou trysku a nikoli papírovou, a ke stabilizaci za letu místo tyčky letky jako u šípu, neboť to usnadní skladování a manipulaci. Pravda, ani taková raketa nebude přesná jako dělo, ale budeme ji odpalovat v salvách z rámů, dejme tomu, se čtyřiadvaceti odpalovacími lištami. Na loď velikosti běžné bombardy se dají pohodlně umístit tři takové rámy, což dává celkovou salvu sedmdesáti dvou střel. Pokud bude cílem velký trojpalubník s vysokou takeláží, jsem si jist, že na vzdálenost jedné námořní míle ho zasáhne nejméně polovina raket. To znamená, že na jeho trupu, stěžních a plachtách začne hořet čtyři sta třicet dva liber neuhasitelného Temného ohně. Ta loď se prostě promění v ohnivý vulkán,“ konstatoval.

„Rakety nám dají ještě další výhody,“ ihned pokračoval, aniž by dal posluchačům vydechnout po tom obrazu apokalyptické zkázy, který vykreslil. „Nemají zpětný ráz, takže odpalovací rámy budou velmi lehké. Raketová palba, která nevyžaduje žádné pracné nabíjení, ale jenom zakládání střel do rámů, bude mnohem rychlejší než dělostřelecká. Předpokládám, že salvy dokážeme opakovat ve dvouminutových intervalech, zatímco přebití dvaatřicetiliberního námořního děla trvá pět až sedm minut a je fyzicky náročné. Pokud lodě vyzbrojíme raketami, budou lehké, a tudíž rychlé a obratné, takže vymanévrují každého protivníka. Navíc jedna taková raketová bombarda se intenzitou palby vyrovná třem dvaasedmdesátidělovým řadovým lodím. Bratři, jiné řešení není,“ uzavřel svoji řeč.

„Pokud najdeme něco, co obsah hlavice po dopadu zapálí,“ podotkl Vratislav a zahleděl se vyčkávavě na Pernatha. A po něm se na něho upřely i oči ostatních.

Neboť od něho se očekávalo řešení.

Byl přece učenec, žák rabbiho Löwa, slovutného znalce kabaly, zvěd, který prošel země Východu a navštívil Čínu, aby se vrátil do Čech s jejími tajemstvími.

V tomto okamžiku Pernath přerušil vyprávění a položil rabbimu otázku. „Otče, co je náhoda, která ti vyrazí dech?“ zeptal se naléhavě.

„Bůh ve své nejniternější podstatě,“ odpověděl bez jakéhokoli váhání Jehuda Löw ben Becalél. „Setkal ses s Ním při řešení svého úkolu?“

Pernath přikývl.

„Tu noc, co jsme se v Hamburku seznámili s tajemstvím Temného ohně, vyhořel ve městě jeden dům. Patřil jistému Henningu Brandtovi, zkrachovalému místnímu obchodníku a rádoby alchymistovi. Následujícího dne u výslechu tvrdil, že dům zapálila látka, kterou objevil. Prý na vzduchu okamžitě vzplane bílým žárem a je téměř nemožné ji uhasit, pokud není zcela ponořena do vody. Poprvé ji stačil vhodit do kádinky, podruhé jí bylo více, kádinka praskla a látka znovu vzplála. Ztratil hlavu a utekl. Mluvil pravdu…“

„…a objevil ideální látku pro vaše účely,“ doplnil ho rabbi Löw. „Stačí ji umístit do raketové hlavice vyplněné Temným ohněm, a jakmile se hlavice nárazem roztříští, ta látka na vzduchu vzplane a Temný oheň zapálí. Už jsi tu látku vyzkoušel?“

Pernath přikývl.

„Dovezl jsem Brandta do Prahy a spolu jsme ji v mé oratoři vyrobili. Nikdy jsem nic takového neviděl,“ přiznal, „okamžitě vzplála oslnivým světlem, a teprve když ji Brandt nabral železnou lžící a ponořil do vody, zhasla. Zjistili jsme, že nehoří ani pod jinými kapalinami. Zkoušeli jsme olej, ocet, pivo i víno, prostě nesmí se k ní dostat vzduch. A před několika dny jsem s ní zabil lupiče,“ přiznal a vylíčil, jak překazil vyloupení svého trezoru.

„Jsem rád, že tě Hospodin ochránil. Ale příště…“

Pernath přerušil rabbiho otázkou.

„Otče, slyšel jsi někdy o této samozápalné látce?“

„Ne. Říkáte jí nějak?“

„Brandt ji řecky nazval Světlonoš, protože má ten oslnivý žár nějak v sobě. A nejpodivnější na tom je, že tu látku vylučuje lidské tělo, otče.“

„To není podivné,“ opáčil rabbi. „Copak jsi už zapomněl, jak jsem tě učil, že mezi lidským tělem a vesmírem není rozdíl, že obé je stvořeno z těchže substancí? V kterém lidském sekretu ten muž tu látku našel? V mužském semeni?“

„V moči,“ odtušil Pernath, „po jeho destilaci. Jsou to takové žlutohnědé vločky.“

V té výchozí surovině je jeho problém, svěřoval se dále rabbimu. Hlavice, jejichž výrobu dostal na starost, jsou tou částí projektu, která vyžaduje nejpečlivější utajení. S vlastní náplní starosti mít nebude. U Tarnova se už staví destilerie skalního oleje a prakticky je téměř vyloučeno, aby si ji v tak odlehlém koutě říše pod severními svahy Vihorlatu, kde i ve dne vyjí vlci, všiml někdo cizí. Hotový produkt se bude v bečkách vozit do Krakova, kde se přeloží na čluny a po Visle dopraví na pobřeží. Ještě snadnější to bude s mýdlovým práškem, asi použije mydlárny v Praze, když kamencové studny jsou v nedaleké Příbrami. Hotový prášek se zase po řece splaví k moři, v tomto případě to bude Vltava a Labe. Míchat, plnit do hlavic a kompletovat s raketami se Temný oheň bude ve štětínském arzenálu, kde se již rakety k signálním účelům pro loďstvo vyrábějí.

Poté se Pernath vrátil ke Světlonoši. Je to oříšek. Nejenže destilace moče ve velkém svým zápachem vyvolá všude pobouření a přitáhne si nežádoucí pozornost, vždyť už během ověřovací destilace si jeho správci Petrovi na zápach stěžoval mlynář z velkopřevorského mlýna, ale stále ještě nevyřešil, jak si opatřovat výchozí surovinu pro provozní výrobu. Přece nemůže objíždět ulice dům od domu s lejtou a žádat obyvatele, aby mu přinášely noční vázy. Určitě by to vyvolalo velkou zvědavost a časem i pozornost anglických špionů. A přitom Světlonoš je nejen klíčem k celému projektu, ale sám o sobě děsivou zbraní, jak se přesvědčil na vlastní oči – a což teprve, kdyby jím byly plněné ruční bomby nebo střely do moždířů. Proto drží Brandta ve svém domě a bez dozoru Petrových lidí ten mužík nesmí udělat ani krok.

Rabbi Löw ho soustředěně poslouchal, a když skončil, sklonil na chvilku hlavu.

„Ty asi nevíš, že purkmistr Starého Města má opačné starosti,“ začal vážně, když hlavu opět zvedl a pohlédl na Pernatha. „Každý večer to totiž na Havelském a dokonce i na Ovocném trhu před operou strašně páchne, protože trhovci si ulevují přímo na ulici, tu u zdi, tu v průjezdu. Měšťané, kteří tam bydlí, pak purkmistra na každém kroku proklínají, že s tím nic nedělá. Takže si myslím, že městská rada by ocenila, kdyby král daroval Starému Městu veřejné pisoáry a nechal jejich obsah vyvážet na Libeňský ostrov,“ skončil s potutelným úsměvem.

Jak mohl být takový hlupák, pomyslel si Pernath zahanbeně. Libeňský ostrov pod městem měl pronajatý cech sanytrníků, který zde měl sanytrové plantáže – řady hromad na dehtovaných a jílem pomazaných plachtách, v nichž se vršily zbytky mršin a dalších kuchyňských odpadků promíchané vrstvami shnilého sena, omítky, vápna a popela. Každá hromada se zalévala močí a hnojůvkou, a když po třech letech dozrála, louhoval se kompost v dřevěných kádích. Poté se louh přepouštěl do dalších kádí s popelem a dále se odpařoval v měděných kotlích na koncentrát, z něhož se ochlazováním vylučoval ledek. Ten se dále rafinoval pomocí octa a páleného kamence, aby se po usazení kalů čirý roztok nechal vykrystalizovat v čistý ledek, z něhož se v neratovickém arzenálu vyráběl střelný prach. Ostrov páchl jako rasův pytel a kromě množství hnijících hromad ho pokrývala změť kůlen s káděmi a dýmícími kotli, takže když přibude nová kůlna nebo i několik, kde místo pod kotli se bude topit pod destilačními aparáty, nikdo si ničeho nevšimne. Ani toho, že mezi povozy s ledkem, mířícími do Neratovic, bude vůz s jiným nákladem. Pro utajenou výrobu Světlonoše nemohlo být ideálnějšího místa, když každý, kdo jen mohl, se ostrovu vyhýbal na sto honů a v hospodě si lidé od sanytrníků odsedali. Nehrozilo tedy nebezpečí, že něco vyžvaní, a snadno mezi nimi najde partu, která si bude chtít přivydělat a držet jazyk za zuby, když se přihodí nějaká ta rolička tolarů.

„Děkuji ti, otče, za skvělou radu,“ poněkud nepřítomně poděkoval Pernath. Už přemýšlel o návštěvě u purkmistra, ke kterému stavebnímu mistru zajít a koho z cechu sanytrníků oslovit.

Povstal a bezděčně si uhladil kabátec. Přitom ho do žeber zatlačily kožené desky a připomněly mu, že je chtěl rabbimu ukázat. Vytáhl je a na stole rozevřel.

„To je ten pergamen, otče,“ řekl. „Myslel jsem, že bys ho rád viděl.“

„Už jsem si říkal, že mi tu formuli snad ani neukážeš,“ usmál se rabbi a sklonil se nad pergamen.

Jeho obličej zvážněl a na okamžik přeběhl po jeho tváři stín překvapení. Ihned se ovládl, a poté již listinu studoval s klidným výrazem. Když ji po nějaké době vracel Pernathovi, tvářil se jenom ustaraně.

„Budou tě chtít zabít znovu, synu, neboť ve hře je příliš mnoho,“ řekl vážně. „Budu se modlit k Hospodinovi, aby tě ochránil, ale ani světská ochrana by neškodila. Podle toho, cos mi řekl, bys neměl vycházet bez strážců.“

„Mám v domě pět mužů. A navíc jsem si z Východu přivezl nejen knihy, ale i umění sebeobrany. Podruhé se zaskočit nedám, otče,“ odpověděl Pernath upjatě, aby nedal najevo dojetí. Takto otevřeně se k obavám o jeho život přiznal rabbi Löw poprvé.

Vyprovázel ho i dolů po schodech do přízemí. Jejich kročeje musely přivolat Miriam, neboť na ně čekala v úzké klenuté chodbě.

„Pozveš Athanasia na chanuku?“ špitla, když k ní došli.

„Pravda, příští sobotu je chanukový šábes,“ usmál se rabbi. „Budeš nejvzácnější host, když přijdeš, a uděláš radost nejen mně, ale snad ještě větší Miriam. Není totiž dne, aby se o tobě nezmínila.“

„Otče,“ vykřikla Miriam, pohodila rozhořčeně hlavou a utekla.

4.

Před Vánocemi přijel do sídelní Prahy král. Vrátil se od armády, která se na zimu rozložila na linii podél řeky Vezery od Hannoveru až po Brémy, které oblehla. Nešlo ani tak o dobytí dalšího severomořského přístavu jako spíše o závoru, která měla přehradit přístupy k Labi a Hamburku, o hrozbu, jakou na šachovnici představuje volný sloupec kontrolovaný věží. Takový sloupec může šachovnici předělit a odradit soupeřovu dámu od vpádu. V tomto případě byla onou nepřátelskou dámou francouzská armáda Ludvíka XIV., která pod velením maršála Turrena loni dobyla část španělských Flander. Generalissimus Jan Sobieski by možná rád pokračoval na západ až k Rýnu, stačilo by zadupat, a rýnská hrabátka by mu padla k nohám jako přezrálá jabka, ale ani Jan hrabě Vratislav nemusel Václava Otakara IV. varovat, že by to byla strategická chyba, neboť takový postup by vyústil ve válku mezi Francií a Trojkrálovstvím. Každému z Bratrstva bylo jasné, že nic lepšího by si Angličané nemohli přát než vzájemnou válku dvou nejsilnějších kontinentálních mocností, zatímco oni by si nerušeně upevňovali globální pozice v Americe, Africe, Indu a na Dálném východě. A tak Jan hrabě Vratislav vyrazil do Paříže, aby ujistil Ludvíka XIV., že česká, polská a uherská vojska dále na západ postupovat nebudou a že v Porýní si mohou Francouzi dělat, co jen budou chtít. Byl to protijed na jed, který marnivými slůvky kapali francouzskému králi do uší angličtí emisaři.

Po návratu do Prahy Pernath krále spatřil až ve Šlikově opeře a Václav Otakar ho pozval do královské lóže, kde seděla přenádherná mylady de Winter a kupodivu i její lékař Alexis Makropulos, snědý šedesátník s prokvetlými vlasy a dravčím nosem v patricijském obličeji. Král byl veselý, vyprávěl anekdoty, vtipkoval o hercích, mylady se smála, Makropulos s profesionálním úsměvem mlčel a Pernath se přizpůsobil. Byl z mylady poněkud nervózní, ale ta se k němu chovala s blahosklonnou přívětivostí ženy, která z letité zkušenosti se svou krásou ví, že každý muž se do ní okamžitě zamiluje, a tudíž se v její přítomnosti chová jako pitomec.

„Jsem opravdu ráda,“ nabídla mu ruku k políbení, „že mě král konečně představil jednomu ze svých nejdůvěrnějších přátel. Jestli to nevíte, pořád o vás mluví a také by bylo frappant, kdybychom se neznali, zatímco se naši hošíci už skamarádili.“

Musel se zatvářit nechápavě.

„Vy to nevíte?“ mylady zvrátila hlavu a klokotavě se rozesmála. Tím odhalila hrdlo, opět obkroužené pětiřadým perlovým náhrdelníkem, což Pernathovi, aniž věděl proč, připomnělo Elinu Makropulos.

„Staráte se přece o anglického chlapce Jacka?“ upřela na něho chrpově modré oči. „Nu a můj černoušek Bubu se s ním seznámil při bruslení na Vltavě. Nikdy nic takového neviděl a určitě si dovedete představit, jak byl šťastný, když narazil na chlapce, který nejen umí bruslit, ale ještě si s ním může popovídat anglicky. Ta vaše čeština, Sire,“ obrátila se na krále, „je totiž jazyk pro barbary bez hudebního sluchu.“

„Letos opravdu přišla zima brzo a ti bruslící lidé na řece mi připomínají zamrzlé holandské grachty,“ poznamenal tiše Makropulos. „Bruslení je velmi zdravé a pokud vašeho Bubu, Madame, necháte dobře obléci, prospěje to i jeho černému zdraví. Podívejte se na Jeho Veličenstvo,“ uklonil se králi, „to si v mládí nikdy bruslení neodpustilo, stejně jako Mistr Pernath, a proto dnes oba kypí zdravím,“ znovu se uctivě uklonil, ale přesto se Pernath nemohl zbavit dojmu, že si z nich ten povznesený lékař tropí šprýmy.

Poté na jeviště vplula Elina a počala zpívat vstupní árii Alcesty. Šum v divadle utichl, i šlechta se přestala bavit, neboť její hlas byl dokonalý. Natočila se do královské lóže a Pernath pocítil nával atavistického potěšení, že ta nádherná žena mu patří.

Mylady de Winter to musela vycítit.

„Jste vyvolenec bohů, Mistře Pernathe,“ šeptla mu důvěrně do ucha. Přitom mu došlo, proč mu připomněla zpěvačku, namáhající se právě dole na jevišti. Její krk, alespoň to, co bylo vidět nad a pod nákrčníkem, pokrývala tatáž síť drobounkých vrásek, jakých si všiml na Elině, když se vrátil z Hamburku.

Když představení skončilo a pěvci se klaněli, hodil král Elině připravenou kytici růží a pozval ji do lóže. Okamžitě se rozproudila živá zábava, obě ženy vesele švitořily, mlsaly zákusky a nenuceně pily víno, které král nechal přinést. Ačkoli jedna byla plavá a druhá černovlasá, připadaly Pernathovi jako sestry. Asi po půl hodině je mylady de Winter pozvala do svého domu a král poručil přivolanému podkonímu, aby nechal předjet ekvipáže. Ve společnosti se Elina chovala k Pernathovi jako k cizímu člověku, a tak ji nechal, aby odjela s králem a mylady de Winter. Sám byl nucen přisednout do druhého kočáru, k jejímu lékaři.

V přítomnosti otce své milenky se cítil poněkud trapně a nevěděl, jak začít rozhovor. Makropulos také mlčel, Pernathovi připadlo, že jakýmsi výsměšným způsobem.

„Pracujete už pro mylady dlouho, doktore?“ zmohl se konečně na otázku.

„Velmi dlouho,“ opáčil Makropulos do hrčení kol.

„Je to překrásná žena.“

„Nejkrásnější na světě,“ přitakal doktor. „Pečovat o její zdraví je jako pečovat o nejskvostnější umělecké dílo.“

Vzpomněl si na svůj dojem z obou žen.

„Vaše Elina je také velmi krásná žena. Když v lóži seděly vedle sebe, připadly mi něčím příbuzné, jako by byly sestry. Poslyšte, doktore, nemáte vy vlastně dvě dcery, jednu zpěvačku a druhou narozenou v Lille?“ optal se žertovně. Myslel si, že Makropula pobaví.

„Jak jste na to přišel?“ zasyčel řecký lékař tónem, který u něho jakživ neslyšel.

„No… slyšel jsem… vaše dcera mi řekla… mi naznačila,“ jal se zaskočeně vysvětlovat, „že jste prý mylady de Winter… ne tedy ji…, ale dítě… tedy ji jako dítě… vyléčil ze záškrtu, když žila v Lille. A tak mi napadlo… promiňte, teď vidím, že to byl ode mne nevhodný žert.“

„Už vám rozumím.“ Makropulův hlas rychle nabyl obvyklé žoviálnosti, „a neomlouvejte se, prosím. Je to vlastně pocta, když mi přisuzujete otcovství nikoli jedné, ale hned dvou božských bytostí. A v jistém smyslu máte pravdu, všichni lidští tvorové, které jsem odvedl od brány smrti zpět do života, jsou vlastně mými dítky.“

Mistr Pernath byl v Kellyho domě na Otakarově náměstí poprvé a zvědavě se rozhlížel kolem, když projeli průjezdem a kočár zastavil na vnitřním dvorku. Když stoupali úzkým schodištěm do patra, Makropulos, snad aby zamluvil rozhovor v kočáru, ho bavil líčením historie toho dvoupatrového stavení, které asi před sedmdesáti lety patřilo proslulému anglickému alchymistovi Magistru Kellymu. Říká se, že dům je stále opředen mnoha magickými kouzly, obsahuje tajné komnaty a dveře, které vedou do jiných světů. A také krb, jímž Ďábel odvedl samotného Kellyho do pekla.

V salonu, jemuž vévodil zmíněný krb v anglickém stylu, se pak setkali s králem a oběma dámami. Kupodivu tam byli i oba chlapci, černý Bubu a jeho čupřinatý Jack. Pernath se rozmrzele zamračil a mylady de Winter si toho musela povšimnout.

„Nebuďte na Jacka zlý,“ řekla anglicky s roztomilým úsměvem, „chlapci hned půjdou spát. Chtěli jenom pozdravit krále – a Jack také vás.“

„Pane,“ malý černoušek se postavil před něho, „nechte Jacka u nás. Budeme spát spolu a aspoň se nebudeme bát.“

„Jack se ničeho nebojí. Nebál se ani na moři,“ odpověděl se smíchem Pernath.

„Bojí,“ opáčil Bubu s dětskou umíněností, „bojí se těch nehybných mužů pod ledem.“

„Co to je za hloupost?“ zeptal se Václav Otakar IV. a přitom se zkoumavě zahleděl na Pernatha. Také obě dámy a doktor Makropulos zbystřili pozornost.

Černoušek se podíval na Jacka, který úpěnlivě kroutil hlavou. Nicméně Bubu na něho nedal.

„Na břehu u jejich domu leží každou noc muži,“ řekl se strachem v hlase. „Jsou jako kamenní, ale oči jim rudě svítí. A když se rozední, sesunou se do vody pod led, aby se schovali.“

„To se Jack určitě spletl,“ odtušil Pernath. „Asi viděl sladkovodní tuleně, kteří v zimě zaplouvají z Labe až do Prahy, a chtěl tě postrašit.“

„Ne, nespletl. A bojí se on, ne já,“ trval malý černoušek na svém.

„Bubu! Okamžitě spát,“ poručila ostrým hlasem mylady, a když Pernath přikývl na souhlas, odešel se svým kamarádem i zkroušený Jack.

„Děti mají tak bujnou fantazii,“ poznamenal doktor Makropulos, jakmile se za chlapci zavřely dveře. „Naštěstí je to choroba, kterou vyléčí čas.“

„Slečno, co kdybyste nám zahrála na loutnu některý z těch nových francouzských chansonů?“ obrátil se král pohotově na Elmu Makropulos, aby znovu rozproudil zábavu.

Podařilo se mu to skvěle. Sladký Elinin soprán za doprovodu lkavých tónů loutny rychle obnovil intimní náladu a přiměl Pernatha, aby odložil odchod. Král a mylady se ponořili za vysoké opěradlo jedné z dlouhých lenošek, ale pak se museli nějak vytratit, stejně jako Makropulos, aniž si toho Pernath všiml. Měl totiž oči jenom pro Elinu, která svůj improvizovaný koncert zakončila unylým Chanson d’Amour. Teprve poté, co odložila loutnu a zpod černých brv na něho roztouženě pohlédla, si uvědomil, že zůstali v salonu sami.

Když k ní ale přistoupil, nenechala se obejmout a místo toho ho vlekla k vysokému krbu, který připomínal menší bránu.

„To snad nemyslíš vážně,“ vydechl zmateně, když pochopil, co chce.

„Myslím,“ odpověděla chraptivým hlasem, který znali jenom její milenci, a vtáhla Pernatha pod kamennou římsu. „Ještě nikdy jsem se nemilovala v krbu, odkud vede cesta do pekla,“ drsně se zasmála, předklonila se, na jeden ráz si vykasala celý balík sukní a spodniček a chytila se železné tyče, jež procházela napříč krbem.

Při pohledu, který se mu naskytl, přestal Pernath myslet.

Zpočátku ty zvuky nevnímal, neboť je překrývalo Elinino sténání a skřípot tyče, která již v bočních stěnách krbu příliš nedržela. Nicméně pak si přece jen proklestily cestu do jeho mysli, přestože byla soustředěna jenom na jedno.

„Hulloh?“ snášel se komínovou šachtou znepokojený mužský šepot. „Hulloh, who is there? I don’t understand you…“

Hlas ho natolik překvapil, že si nedokázal přeložit význam slov. Navíc překvapení podlomilo jeho úsilí a oddálilo vyvrcholení, což naopak vybičovalo vášeň jeho partnerky. Její výkřiky nabyly na intenzitě a překrývaly stále znepokojivější mužský hlas z komínu.

„Hulloh… hulloh…“ slyšel Pernath v mezidobí, kdy se Elina sípavě nadechovala, „what… happens…“ hlas se dožadoval odpovědi, „answer… me…“

Nyní se k orgastickému sténání ženy připojilo i mužovo řičení a komínový hlas zřejmě pochopil, čemu naslouchá.

„For Christ sake,“ vykřikl užasle, „Charlotte, arn’t sufficient with bed?“

Pernath hlas sice slyšel, ale nevnímal jeho obsah. Vyčerpaně spočíval v předklonu na Elininých zádech, jež se chvěla a zatínala ruce do zčernalé, strupy rzi pokryté tyče.

Po chvíli zavrtěla hlavou, aby se zbavila sukně, která jí přes ni přepadla. „Áto, nikdy jsi nebyl lepší,“ vydechla slastně. „Tento krb nevede do pekla, ale do ráje.“

Večer po Třech králích sestoupil Mistr Pernath tiše do evokačního sklepení svého domu, aby nerušil Brandta, který pracoval ve vedlejší oratoři. Do všech čtyř stěn byly vetknuty pochodně a jejich mihotavé světlo tančilo nejen po bytelně okované truhle přikované mohutnými řetězy v průčelí, ale i po leštěné desce ořechového kancelářského stolku, na níž položil jedinou listinu.

Byl to pergamen s formulí Temného ohně. Dlouze na něj hleděl. Od návštěvy u nevlastního otce si tak počínal velmi často. Neunikl mu stín překvapení, který se mihl rabbiho tváří, když si listinu prohlížel.

Ten pergamen má ještě nějaké tajemství, nepochyboval, které rabbi rozpoznal, ale nechal si pro sebe. Hleděl na text tak upřeně, až se mu písmena řecké alfabety roztančila před očima, ale jako vždy nedokázal najít nic jiného než jenom ta písmena.

Nikdy si nedokázal přesně vybavit, co se událo poté. Zahřměla rána, možná několik, kované dveře mezi alchymickou oratoří a evokační komorou se v mraku vápenného prachu zřítily na dlaždice a v odlescích divoce plápolající pochodně nad truhlou, která jediná nezhasla, do místnosti vtrhly pružné černé stíny.

Znovu se nechal zaskočit.

Některý z vetřelců musel nečekaným kopem Pernatha omráčit. Zřejmě se sesul k zemi, neboť klenutý strop sklepení se vzdálil do vesmírné výše, zčernal a pokryl se křižujícími se meteory. Bíle žhnuly, syčely a zanechávaly za sebou kouřové stopy. Dopadaly na vše kolem, na stolek i na truhlu, která začala hořet. Některý z těch oslnivých bolidů musel dopadnout na něho, napřed ucítil pach hořícího oděvu a pak pronikavý žár na hrudi a na břiše.

Zoufale vykřikl, neboť pod přívalem bolesti si uvědomil, že útočníci použili metodu, kterou se jim loni na podzim ubránil – napřed se v oratoři zmocnili čerstvé dávky Světlonoše a poté ji vyraženými dveřmi vhodili do evokační komory.

Bolest zesilovala a odpojila ho od vnějšího světa. Cítil přiboudlý zápach pálící se kůže a masa a v mozku mu explodovala jediná myšlenka – to hoří jeho tělo.

Někde za horizontem jeho vědomí se dělo několik věcí současně. Hučela voda a pod jejím náporem praskal nábytek, čvachtavě se rozléhaly kroky býčích postav s keramickým povrchem, od něhož neškodně odskakovaly šurikeny, připadalo mu, že z neskutečné dálky vidí jejich medvědovité pracky rvoucí řetězy hořící truhly z kamenné zdi, jako by to byla stébla lebedy, vnímá ledový chlad vody, která ho překrývá mrazivě dusivým rubášem, a slyší dívčí hlas, radostně říkající ještě žije, ještě žije.

Kde se tady vzala Miriam… a proč na mém pohřbu lže… proběhlo mu hlavou, než vše pohltila temnota.

5.

Pernathovi se zdálo, že je opět malým chlapcem. Je májový den, on leží ve své komůrce v přízemí, otevřeným okénkem vnikají dovnitř opojné vůně ze zahrady, kde rabbi Löw pěstuje léčivé byliny, a s otevřenýma očima sní o dobrodružství, která na něho ve světě čekají.

V tom okamžiku si uvědomil, že ve skutečnosti má oči zavřené, a tak je otevřel.

Ležel opravdu v komůrce svého dětství a otevřeným okénkem proudil dovnitř vlahý vzduch vonící růžemi, routou, levandulí, tymiánem a pelyňkem. Spočíval na něčem velmi hebkém a zjistil, že lůžko je vystláno kobercem z mořských hub. Byl přikryt jenom tenkým plátnem a do loketního ohbí měl pod jednoduchým obvazem vetknutou dutou stříbrnou jehlu, od níž vedlo tenké ovčí střívko až ke skleněné nádobce uchycené na zdi nad jeho hlavou.

„Slečno Miriam, slečno Miriam,“ zaznělo kdákavě ode dveří, jimiž nakukovala Sára, „Mistr Pernath se probudil, Mistr Pernath se probudil.“

Když jeho nevlastní sestra za okamžik vstoupila, připadla mu až božsky krásná a vznešená. Z nějakého zákoutí v jeho mysli bezděčně vytanuly verše.

Gúnúmai se, anassa, theos ny tis é brotos essi? Ei men tis theos essi, toi úranon euryn echúsin, Artemidi se ego ge, Dios kúré megaloio, eidos te megethos te fyén t᾽anchista eiskó.

A dále, verš za veršem, se mu vybavovalo božské pozdravení, jímž Odysseus oslovil Nausikau.

Proboha prosím tě, paní! Jsi božstvo, či smrtelný člověk? Jestliže některá z bohyň, co sídlí na nebi širém, s Artemidou bych já, jež velkého Dia je dcera, krásou a vzrůstem těla i velkostí nejspíš tě srovnal. Jsi-li však některá z lidí, co mají na zemi sídlo, třikrát blaženi jsou tvůj otec i velebná matka, třikrát blažení bratři, neb jistě jim nadmíru srdce pokaždé rozkoší vlahou se pro tebe rozhřívá v hrudi, kdykoli zří, jak takový květ jde do kola k tanci.

Měl pocit, že tuto situaci již jednou prožil nad stránkami nějaké knihy, nicméně to nijak neoslabilo pocit štěstí, který se ho nečekaně zmocnil. Jako by se znovu narodil do světa, do něhož kdysi patřil, a Miriam byla pro něho stejně skutečnou princeznou jako Nausikaa pro Odyssea, když ho moře vyvrhlo na ostrov Fajáků.

„Budiž Hospodinu chvála,“ řekla s úsměvem a přistoupila k jeho lůžku. „Když ty začneš deklamovat řecké verše, znamená to, že jsi v pořádku. Ukaž,“ jemně ho uchopila za levačku a opatrně počala odmotávat obvaz, který přidržoval stříbrnou jehlu v jeho loketním ohbí, „vytáhnu ti tu kanylu, už ji nebudeš potřebovat.“

Prospal pět měsíců, vysvětlila mu přitom, proč se ze zimy probudil přímo do předletí. Léčila a udržovala ho v umělém spánku lektvary, které mu kanylou proudily přímo do žíly v ruce. Byl těžce popálen na hrudi a na břichu a nebýt starých léčitelských nauk, které ona a rabbi použili, asi by nepřežil.

Jeho vědomí připomínalo pevninu zahalenou mlhou, jež se pozvolna rozpouští. Pomalu si uvědomoval, co se přihodilo.

„Tys tam byla,“ došlo mu.

„Možná to bude trošku krvácet,“ vyhnula se Miriam odpovědi a vytáhla mu z paže stříbrnou dutou jehlu se šikmo seříznutým hrotem. Ale podle toho, jak se začervenala, Pernath poznal, že jeho slova dobře slyšela.

„Vy jste mě s otcem hlídali,“ dával si pět a pět dohromady, „pomocí golemů. Že je to tak?“

Miriam jenom rozpačitě přikývla, ale pak se přece jen rozpovídala. Rabbiho hlinění sluhové střežili jeho dům již od začátku zimy, již od prvního útoku, a když zakuklenci zaútočili podruhé, prorazili stavidlo z říční strany, vnikli napřed do hořící oratoře a pak do vedlejšího evokačního sklepení. Ačkoli řeka měla v zimě nízký stav, stačila její voda na uhašení požáru.

„Pan Petr dal tvou oratoř znovu do pořádku, ale Mistr Brandt je mrtev,“ řekla s účastí. „Upálil ho jeho vlastní vynález.“

Kupodivu mu toho mužíka přišlo až nečekaně líto. Cítil, jak mu vlhnou oči. Miriam si musela povšimnout jeho zkormoucené tváře, natáhla se ke stolku u protilehlé zdi a podala mu dopis.

„Máš tady dopis. Od slečny Eliny Makropulos,“ dodala neutrálním tónem. Zřejmě se snažila ho přivést na jiné myšlenky.

Když rozlamoval pečeť a listinu rozkládal, ucítil dráždivý pach pačule, jíž se Elina Makropulos voněla.

Drahý Mistře P., psala operní diva. Tvoji židovští příbuzní mě nechtějí k Tobě pustit a tak mi nezbývá než usednout k psaní, což nenávidím. Praha bez Tebe mě nudí a tak jsem přijala angažmá v drážďanské opeře na letní festival. Prý ty svoje bláznivé pokusy přežiješ (beztak to zase bylo něco pro krále), takže čekám, že se v Drážďanech stavíš, až budeš cestovat po Labi. Hned, jak jsem se dověděla, co se Ti stalo, jsem chtěla zapojit do Tvého léčení mého otce, aby použil náš rodinný lektvar, zázračný elixír, který odvrací každou smrt, ale ten starý žid to odmítl. Na jaře sice můj drahý papínek zmizel (to mi už udělal několikrát), ale předtím mi dal fiólu s naším rodinným elixírem. Přitom mi řekl, že jestli to s Tebou myslím vážně, abychom se z lahvičky napili spolu. Docela mě to dojalo, nikdy předtím se nestaral o moje milence, jako já jsem se nikdy nestarala o jeho milenky. – A že jich bylo, včetně té blonďaté coury, co se s ní tahá váš král. Prý sis myslel, že to je moje sestra, ale ve skutečnosti mi jistou dobu dělala něco jako matinku. Hahaha. Král by měl dát od ní ruce pryč. A Ty zase od své tzv. SESTRY, pamatuj, co jsem Ti řekla, jestli mě zradíš. Po přečtení tento dopis spal.

EM

Měl v hlavě zmatek, když žádal Miriam o svíčku a misku, aby splnil Elinino přání. Jen zpola chápal, co se v dopise vlastně říká, a cítil se slabý jako moucha po zimním probuzení, když držel hořící list nad miskou, přičemž ho Miriam pozorovala starostlivým pohledem. Pak mu přinesla šálek slepičí polévky a skleničku léčivého lektvaru, po jehož vypití usnul.

Probudil se až příštího rána. Cítil se mnohem lépe, dokázal se sám posadit a prohlédnout si podivně hladký kus kůže na hrudi a na břichu. Zjistil, že mu chybí pupek – jako hliněným mužům, které sestrojil rabbi Löw a kteří ho vynesli z hořícího sklepení jeho domu.

Za tři dny již dokázal dojít na zahradu, kde bez ohledu na roční období rostlo vše, co rabbi a Miriam potřebovali. Tam ho také vyhledal jeho adoptivní otec. Rabbi nikdy neměl ve zvyku marnit čas zbytečnými slovy a tak, jakmile usedli v zahradní besídce, šel hned k věci.

„Jako v prvém případě byli i tentokrát útočníky členové klanu Dračího bratrstva z Čínské čtvrti. Možná chtěli loupit na vlastní pěst, ale spíše je někdo najal. Kdo to byl, zjistíme těžko,“ potřásal pochybovačně hlavou, „ale určitě jim šlo o Temný oheň.“

Z mošny, kterou měl u sebe, vyňal Pernathovi důvěrně známý pergamen. „Otče,“ vyhrkl dojatě, „tys to lejstro zachránil. Už jsem myslel, že mi je ukradli a že se budu muset zodpovídat před králem.“

Rabbi s úsměvem zavrtěl hlavou.

„To jsem nebyl já, synu, ale Miriam. To ona jako první pochopila závažnost situace a tajně tě dala střežit našimi golemy. I tak ale zahnala útočníky v hodině dvanácté, mistru Brandtovi už nebylo pomoci, tys hořel jako pochodeň a tvoji truhlici měli lupiči již otevřenou. Jestli mělo něco shořet, tak tento pergamen,“ dodal se zakaboněným obličejem. „Za jiných okolností bych z něho měl velkou radost. Ale toto není požehnaný text.“

Přitom potřásal nespokojeně hlavou a Pernath si uvědomil, že to je již podruhé, kdy rabbi naznačuje, že pergamen má ještě jednu, skrytou tvář. Nicméně nenašel v sobě odvahu, aby se otčíma přímo zeptal. Místo dalších slov rabbi Löw upil šerbetu, který jim mezitím do zahradní besídky přinesla Sára, a s úsměvem se zahleděl přes mřížoví besídky.

„Miriam, nemusíš se schovávat. Tady budeš mít větší pohodlí a sklenička šerbetu v tomto parném odpoledni ti také přijde k chuti.“

Zpoza růžového keře se vynořila Miriam a s provinilým výrazem zamířila k besídce.

„Promiň, otče,“ zamumlala, když usedala na kraj lavice.

„Mohla ses k nám připojit hned od počátku, když tě ta listina tak zajímá. Teprve až budu s Mistrem Pernathem projednávat opravdu nějakou důvěrnou státní záležitost, tak tě požádám, abys nás nechala o samotě.“

Do svého paláce se vrátil až v létě 1670, kde ke svému úžasu našel nejen Jacka, ale i černouška Bubu mylady de Winter. Užasl, jaká proměna se za půl roku s tím chlapcem udála. Ještě v zimě to byl takový buclatý kapounek, nyní se ale z něho nepochybně klubal mladý kohoutek, mužnější než střapatý a stále klukovsky neohrabaný Jack. Dověděl se, že Bubu již několik týdnů bydlí v paláci a že nedbá na rozhořčené příkazy mylady de Winter, aby se vrátil.

Oba chlapci se k němu okamžitě vrhli a úpěnlivě ho prosili, aby Bubu mohl zůstat i po jeho návratu. Rozčílilo ho to, neboť vůbec nestál o nějaký konflikt s královou milenkou a navíc se ženou, o které si byl jist, že nepřeje Trojkrálovství nic dobrého a pracuje pro Buckinghama. Jak vůbec mohl dovolit cizímu služebníkovi, aby zůstal v domě, rozzlobeně žádal správce Petra o vysvětlení.

Dostalo se mu ho v takové míře, že ho vztek přešel. Respektive se obrátil proti někomu jinému.

Celá Praha přece ví, že mylady de Winter si ráda bere do postele domácí mazlíčky, řekl mu Petr bez okolků, a Bubu byl favoritem. Zkoušela to i na Jacka, věcně připojil správce, když se před Vánoci na přání Bubu zdržel v Kellyho domě přes noc. Černoušek totiž věděl, že když bude v domě jiný chlapec, zkusí to jeho paní s ním a on bude mít pokoj. Jack se mu s tím svěřil, když žádal pro svého černého kamaráda azyl, uzavřel Petr.

Pernath na správce chvilku nevěřícně zíral a v srdci se mu uhnízdil zvláštní pocit. Směs odporu k mylady a ještě něčeho jiného. Další chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že to něco jiného je žárlivost. Tak tobě se Jack svěřil, nevraživě pohlížel na správce, a mně ne. Ztratil jsi toho chlapce, uvědomil si vzápětí, promeškals důležitý půlrok, a odteďka bude počet tajemství, které si bude nechávat pro sebe, jenom narůstat. Správce Petr musel zakašlat, aby přivolal jeho pozornost, a Pernath ho pak propustil, aniž mu dal nějaký příkaz.

Tato pštrosí politika se mu ale nevyplatila. Po dvou dnech mu lokaj v livreji mylady de Winter doručil dopis, který na povrchu hladil, ale uvnitř měl skryté drápky:

Drahý Mistře P.,

s velikou radostí jsem přivítala zprávy o Vašem uzdravení a doufám, že Vás co nejdříve budu moci uvítat ve svém domě. Věřím, že jste již natolik zdráv, že máte řízení své domácnosti pevně v rukou a dokážete si poradit s přehmaty svého majordoma, který proti mému přání ubytoval ve Vašem domě mého služebníka Bubu. Očekávám, že mi ho co nejdříve vrátíte, a jelikož nemám to srdce oba chlapce, kteří se tak nečekaně spřátelili, od sebe odtrhnout, item se cítím povinována nějak se revanšovat za pohostinství, jež Váš dům mému černouškovi poskytl, nabízím zase já svůj dům na tutéž dobu Vašemu Jackovi.

Doufám, že nebudu muset o této patálii informovat krále, který má opět zavítat do Prahy a jehož přízni se nepřestávám těšit, neboť bych nerada mezi dvěma lidmi, kteří mu tak oddaně slouží, čeřila vlny, jak se říká v mé vlasti.

Vaše oddaná přítelkyně

Charlotte de Winter

Povolal si oba chlapce a dopis jim přečetl. Jak si uvědomil později, byla to zbabělost, úspěšný pokus o alibi, jímž přesunul odpovědnost na ty kluky, a sám si umyl ruce. Jack pochopitelně hrdě prohlásil, že nenechá odejít Bubu samotného a že se tedy do Kellyho domu na nějakou dobu nastěhuje. Aby se chlapci nějak odměnil, slíbil mu plachetničku, která kotvila u můstku. Může si ji převést na novoměstskou stranu a používat podle libosti, kotvení na nábřeží už domluví.

Neměl to dělat. Tehdy mu to připadlo jako skvělá příležitost, jak dostat do domu mylady svého špeha. Pokládal za samozřejmé, že říšským zájmům musejí sloužit i děti, a mezi čtyřma očima Jacka požádal, aby ty svoje měl v domě mylady de Winter řádně otevřené.

Z šermířského sálu, kde rehabilitačně cvičil a šermoval, měl výhled na Petřín a s uspokojením sledoval, že během jara vyrostla na kopci stanice semaforového telegrafu. S touto technikou, jež dokázala během několika hodin předat zprávy na vzdálenost stovek mil, se seznámil za svého pobytu v Číně a trvalo pět let, než Korunní rada přistoupila na jeho návrh a dala se do stavění telegrafních linek. Na vrchol telegrafního stožáru, nad otočným ukotvením ramen, vystoupala červená vlajka na znamení, že stanice je připravena zachytit a zopakovat zprávu. A opravdu, za chvíli se počala ramena trhaně pohybovat jako nohy pavouka sekáče, aby telegram předala kanceláři státního sekretáře na Hradčanech.

Pernath, jenž byl též tvůrcem římské transpoziční šifry, kterou telegraf používal, bez nesnází telegram přečetl. Byly vlastně dva a přicházely z baltské linky. Text prvého Pernatha vyděsil. Oznamoval, že ve štětínském arzenálu došlo k obrovskému požáru a následné explozi, která zničila šedesát procent vybavení a zásob a zabila na sto lidí. Ve druhém telegramu stálo, že příjezd krále do Prahy se opozdí o týden, neboť místo aby z Varšavy zamířil přímo do sídelního města, učiní okliku přes místo neštěstí, kde osobně povede vyšetřování.

Počátkem srpna přijeli s králem do Prahy i ostatní bratři a Pernath se okamžitě dočkal povolání na Pražský hrad. Zasedání se konalo v malém sále kancléřství, u stolu potaženého zeleným suknem, nad nímž trůnil velký portrét Jana Žižky z Trocnova. Jan hrabě Vratislav si tohoto jednookého muže s výbojným zemanským knírem, který za bitvy u Grunvaldu upevnil státní svazek mezi Čechy a Poláky a položil základy říšské zpravodajské služby, velmi vážil, a proto tentýž portrét visel i v jeho pracovně.

Král se tvářil zachmuřeně a jeho obličej se rozzářil jenom ve chvíli, kdy se vítal s Pernathem.

„Jsem rád, že už jsi zdráv, bratře Áto,“ opatrně ho objal, takže bratrské řetězy na jejich hrudích ani nezacinkaly, „budeme potřebovat tvých služeb, hlavně tvých moudrých rad.“

Také ostatní ho s radostí přivítali, leč méně bujaře než obvykle. Příčinu se záhy dověděl.

„Až do června šlo všechno jako po drátkách,“ jal se referovat Kazimír. „Tarnovská destilerie dodává dostatečné množství skalního destilátu a jeho doprava přes Krakov a po moři do Štětína je plynulá. Také dodávky kamencového mýdla docházejí z Prahy do Štětína pravidelně, přestože labské kanály ještě nejsou dohotoveny, a též výroba Temného ohně splnila všechna očekávání.“

„Díky bratru Átovi,“ pokračoval, „vyřešili i problém se zapálením směsi a sanytrníci z Libeňského ostrova zvládli výrobu Světlonoše docela dobře. Pravda, zpočátku se několik chlapů popálilo, jeden dokonce umřel, ale právě ten smrtelný úraz je naučil opatrnosti.

Vyřešili i potíže s výrobou vlastní hlavice. Napřed to zkoušeli s hlínou, to ty asi nevíš,“ obrátil se na Pernatha, „když předpokládali, že hlavice v podobě hliněného džbánu se při dopadu na cíl nejvhodněji roztříští a nejsnáze vyrobí, ale záhy zjistili, že hlína je pro zápalnou směs příliš průlinčitá. Jako další materiál se nabízelo sklo, a zkoušky s tenkostěnnými lahvemi dopadly velmi slibně. Také konstrukce rakety pokračuje úspěšně. Pravda, bude muset ještě laborovat s těžištěm střely, průměrem železné trysky a průměrem vnitřního kanálu v prachové náplni, aby docílil co nejstabilnějšího letu, leč to jsou rutinní záležitosti, které vyřeší série zkušebních odpalů.“

Poté se ujal slova Augustin Heřman.

„Stavba bombard též postupuje zdárně. Budou to asi šestisettunová trojstěžňová plavidla, oplachtěná podle vzoru anglických fregat, s jejichž výkony se bratr Áta tak dobře seznámil,“ pokusil se o žert, ale král ho ostře napomenul, aby mluvil k věci.

„Tím skutečným problémem,“ poslechl ho Heřman, „s nímž jsme nepočítali, je plnění hlavic. Jak víte, Světlonoš na vzduchu ihned oslnivě vzplane a začne hořet vysokou teplotou. Musí se tedy umisťovat do hlavic pod kapalinou. Proto jsem nechal ve štětínském arzenálu postavit několik zvláštních nádrží, které se napřed naplní vodou. Pak se do nich ponoří transportní nádoby se Světlonošem, který se z nich vypustí na dno. V dalším kroku se počne na hladinu opatrně lít skalní destilát a přitom se odspodu odpouští voda. Naštěstí je destilát lehčí než voda, takže se dá při opatrném postupu docílit stavu, kdy je nádrž vyplněna jenom destilátem. Pak se do ní ponoří jednotlivé skleněné hlavice, naplní se a do každé se umístí na dno jedna dávka Světlonoše. Teprve poté se dají hlavice vytáhnout, vmíchat do jejich obsahu mýdelný prášek, zapečetit a osadit na rakety.“

„To musí fungovat,“ ozval se Pernath. „V čem je tedy problém?“

„Když to budeš dělat ty nebo já,“ opáčil Augustin, „tak to fungovat bude. Ale když to necháš dělat obyčejné dělníky ve velkém, dopadne to tak jako v červnu ve štětínském arzenálu. Protože lidé jsou v zásadě neopatrní a rychle se unaví, nehledě na výpary ze skalního destilátu, které působí omamně a zbavují dělníky soudnosti.“

„To si myslíš ty,“ opáčil hrabě Vratislav. „Já jsem přesvědčen, že šlo o sabotáž. Protivník prostě už ví, co chystáme, a činí protiopatření. A možná to věděl od samého počátku.“ A pak uvedl, s jakými podezřeními se mu svěřil Pernath v Hamburku po šťastném úniku z Anglie. „Tenkrát jsem mu nevěřil, ale teď už ano. Někde sedí zrádce, který má přístup do nejvyšších kruhů.“

„Proč jsi mi to neřekl hned tenkrát?“ obořil se na něho Václav Otakar IV. „A co myslíš tím přístupem?“

Hrabě Vratislav se snad poprvé v životě zatvářil rozpačitě a král, který nebyl hlupák, pochopil. Rozhořčeně vyskočil ze židle.

„Ty si myslíš, že…“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ řekl odvážně Jan Vratislav. „A nejsem sám,“ podíval se významně na Pernatha.

Při zasedání Bratrstva bylo zakázáno pod pokutou deseti mázů vína používat oficiální tituly a oslovení. Bylo zřejmé, že kancléř je použil úmyslně, aby jednoduše demonstroval, proč si podezření na královu milenku nechal pro sebe.

Král zrudl jako krocan.

„Je to pravda?“ otočil se vztekle na Pernatha.

Ten mlčky přikývl, a poté vylíčil příhodu s hlasem v krbu Kellyho domu před loňskými Vánoci. Některé podrobnosti, hlavně důvod, proč vlezl do krbu, si ale nechal pro sebe.

„Ten krb nevede do pekla,“ začal, „ale je to okamžité spojení do Anglie. Musel je svou magií vybudovat Magistr Kelly, když v Praze špehoval koncem minulého století, a teď je používá jiný špeh. Nešlo mi na rozum, jak mohl Buckingham vědět o mém poslání v Anglii ještě dříve, než jsem překročil La Manche. Nyní je to jasné, dověděl se to tentýž večer, kdy se to dověděla mylady de Winter.“

„Nevěřím, nevěřím,“ král se chytil za hlavu.

Jan hrabě Vratislav se znovu významně zahleděl na Pernatha.

„Za pár týdnů budu mít jistotu,“ Pernath se znovu ujal slova, „protože teď mám v Kellyho domě špeha zase já.“

Václav Otakar IV. položil chvějící se ruce na stůl a mlčky jel očima od jednoho obličeje k druhému.

„Pero a papír,“ řekl nakonec hluše.

Augustin Heřman vyňal ze své slohy čistý list papíru a přisunul králi k ruce kalamář s husím brkem.

V místnosti panovalo hrobové ticho, takže všichni slyšeli skřípaní brku, když trhaně klouzal po papíru.

„Přečti to,“ nařídil stroze hraběti Vratislavovi a podal mu papír.

„Stalo se na můj rozkaz a pro blaho státu, že majitel tohoto učinil, co učinil,“ přečetl Vratislav. „Pátého srpna tisíc šest set sedmdesát, podepsán Václav Otakar Čtvrtý.“

„Bratře Jene, zde máš glejt, který ti umožní stíhat každého, kdo by chtěl škodit našemu Trojkrálovství, byť by patřil k panovníkovým nejbližším. Záleží na tobě, kdy ho použiješ.“

Jako diplomat neměl hrabě Vratislav svůj den.

„T-t-to n-n-nejde,“ začal koktat.

„Jde. A dost,“ dodal král rozhodně, „máme na starosti vážnější věci. Co učiníme s těmi hlavicemi, páni bratři?“ obrátil se na ostatní.

„Myslím, že řešení znám,“ odpověděl bratr Áta poté, co si olízl rty. Přesto zněl jeho hlas poněkud roztřeseně.

6.

Kdyby v druhém zářijovém týdnu roku 1670 stál nějaký pozorovatel na hřenských skalách, mohl by pozorovat malou galéru s deseti vesly na každém do černa vysmoleném boku, bystře směřující soutěskou do Saska. Její vesla bila o vodu Labe v neskutečně synchronním rytmu, o němž by lidé pozdějších dob řekli, že je strojové. Nad zádí se jí ve větru, vyvolaném vlastním pohybem, vlnila královská standarta, velký červený praporec se stříbrným lvem, což věstilo, že plavidlo plní bezprostřední panovníkovu vůli.

Mistr Pernath, jenž seděl pod bílomodře pruhovaným baldachýnem na zádi, ledabyle držel kormidelní páku a šťastně mhouřil oči do sluneční záře. Bezmračný den babího léta byl vlahý, nicméně po nenadálých deštích na konci srpna měla řeka nečekaný dostatek vody, takže plavba po pečlivě vybójkované dráze nečinila žádné potíže. Navíc golemové na veslařských lavičkách se neunavili, jak byl den dlouhý, a jejich velitelka seděla vedle něho.

„Do večera budeme v Drážďanech,“ řekla Miriam spokojeně a šťastně se na Pernatha usmála.

Mlčky opětoval její úsměv, ale myšlenky, které její prohlášení vyvolalo, mu záhy zkrabatily čelo, takže se radši odvrátil.

Jestlipak Miriam ví, že v Drážďanech je Elina Makropulos? Měl by ji navštívit, ale co temperamentní Řekyně udělá, až zjistí, že pluje sám po řece s krásnou dívkou?, honilo se mu hlavou. Marně by jí vysvětloval, že je to jeho sestra, byť nevlastní, a že oba jenom plní královu vůli, když tomu už ani sám nevěří. Je na čase, aby si přiznal, že pocit štěstí, který ho v posledních dnech doprovází, pramení z toho, že má tu krásnou dívku po boku a že také ona touží po jeho přítomnosti. Ano, jeho vztah k Miriam se změnil, nebyl již jenom bratrský, a Pernath byl natolik zkušený, aby nevěděl, k čemu povede. Na jedné straně ho to rozjařovalo, na druhé děsilo, protože chápal, že v jeho životě dochází k zásadnímu předělu.

Nechtěl na všechny ty změny, jež na něho čekají, nyní myslet, a zahleděl se na neforemné hliněné muže, jež svými tlapami svírali vesla a bez viditelné námahy s nimi zabírali. Nepochyboval, že stejně tak snadně zvládnou i práci, která na ně čeká ve Štětíně. Tu práci, která přinese záhubu tisícům mužům.

Jak se stalo v posledních dnech již několikrát, Miriam jako by uhádla jeho myšlenky.

„Napadlo tě někdy, jestli svět, v němž žijeme, je spravedlivý? Jestli je spravedlivé, k čemu se chystáme? Jestli není někde ještě jiný svět, kde neexistuje Trojkrálovství, ale jenom bezvýznamný český stát, možná jenom jako provincie jiné, třebas německé říše?“

„A v něm nám vládnou Habsburkové,“ přijal se smíchem její hru.

„Kdyby Rudolf Habsburský v roce 1278 porazil na Moravském poli Přemysla Otakara II., třeba by tomu tak bylo,“ rozesmála se také Miriam.

„To spíše kdyby vyšel atentát na Václava III.,“ podotkl Pernath, jehož hra na jiné dějiny zaujala, „a vrahy najaté Vítkovci tenkrát v Olomouci nezastavila osobní stráž. Tím by nezbyl nikdo, kdo by dokázal udržet kromě české i polskou a uherskou Korunu a položit základy Trojkrálovství.“

„Asi máš pravdu,“ uznala Miriam, „Přemyslovci by vyhynuli po meči a Trojkrálovství by se rozpadlo. Polska by se zmocnil Vladislav Lokýtek a místo Přemyslovců by se na mocenský vrchol vyšvihli Habsburkové.“

„Možná by nám vládli Lucemburkové,“ pokračoval Pernath v rozvíjení hry, „protože po Václavu II. by zůstaly jenom dcery, a jejich manželé by pochopitelně vznesli nárok na český trůn. Já bych nejvíce sázel na ctižádostivou Elišku, která nikdy nepřestala intrikovat proti bratrovi, a proto si jako dospělá žena vzala do lože čtrnáctiletého Jana Lucemburského. Jenom aby měla za tchána římského krále.“

„Nikdy si nedala pokoj,“ pokračoval, „i svého syna Václava viděla jako budoucího krále. Poslala ho na vychování do Francie, kde se mu na počest druhého královského strýce začalo říkat Charles. Po návratu ho nový český král Václav Otakar I. ustanovil jako Václava Lucemburka I. moravským markrabětem a ze svazku s Annou Svidnickou se Charlesovi v roce 1361 narodil syn Václav, jenž se po smrti svého otce v roce 1378 stal jako Václav Lucemburk II. nejen markrabětem moravským, ale i místokrálem rakouským. Ten se pak oženil se ctižádostivou Žofií Bavorskou, která v roce 1398 zosnovala spiknutí proti tehdejšímu králi Václavu Otakarovi II. Kdyby spiknutí uspělo, splnil by se Eliščin sen. Na český trůn by usedli Lucemburkové, a tím by došlo k náboženskému a jazykovému oddělení od Poláků. Pak by bylo obtížné udržet česko-polskou jednotu, která je základem Trojkrálovství.“

„Co myslíš tím, že by došlo k náboženskému a jazykovému oddělení?“ optala se zaujatá Miriam.

„Pražskou spojkou Žofie Bavorské byl nějaký mistřík z Otakarovy univerzity, jistý Jan Hus, který snil o náboženské reformě a reformě jazyka. Přidal se ke spiknutí, protože doufal, že za nové dynastie svoje reformy prosadí. Za dlouhého pobytu ve vězení, než konečně v roce 1415 na vězeňské strádání zemřel, svoje reformy sepsal. V oblasti víry chtěl zbavit církev státního charakteru, obdobně, jak to později učinil Luther v Německu, v oblasti jazyka pak chtěl změkčovací spřežky nahradit jakýmisi tečkami nad písmeny, která se měla vyslovovat měkce, a dvojhlásku uo pak zkrátit tím, že o by se přeneslo jako malinkatý kroužek nad u.“

„Odkud to víš?“ zeptala se Miriam s obdivem, jaký Pernathovi lichotil.

„Ve Vyšehradské koleji nám Husovy spisy dal k prostudování primas Komenský. Tvrdil, že naše starokatolická státní církev se v mnohém inspirovala Husovým dílem, avšak bez extrémní revolučnosti, která by zemi rozvrátila. Pro konzervativnější Poláky by byla jeho náboženská reforma nepřijatelná, stejně jako jazyková, která by oba naše národy ještě více oddělila. Tím by se ve střední Evropě otevřel prostor pro vytvoření jiné, německými rody ovládané říše.“

„Naštěstí,“ pokračoval Pernath, „byl do spiknutí zasvěcen hejtman vyšehradské pevnosti Jan Žižka z Trocnova. Měl Žofii Bavorské vydat pevnost jako základnu pro dobytí Prahy, avšak ve skutečnosti působil mezi spiklenci jako agent královské tajné služby a spiknutí zavčas odhalil. Za odměnu ho král Václav Otakar II. jmenoval zemským hejtmanem, takže velel českým vojskům v bitvě u Grunvaldu. Zavedl do armády dělostřelectvo a do své smrti v roce 1424 ještě stihl sepsat první vojenský řád a vytvořit zpravodajskou službu se sítí agentů po celé Evropě, bez níž by se Trojkrálovství neudrželo. Dodnes je velmi vážen,“ uzavřel Pernath.

„Já si ho teda nevážím,“ řekla s rozhorlením mládí Miriam. „Byl to zrádný člověk,“ dodala a vzápětí plaše pohlédla na Pernatha, neboť si uvědomila, že její společník vykonává totéž řemeslo a je vlastně Žižkovým pokračovatelem.

„Takové barbarství,“ řekla proto chvatně, aby řeč odvedla, „s těmi tečkami a kroužky nad písmeny. Kde na to ten Hus přišel?“

„Říká se, že mezi jeho žáky na univerzitě byli dva Islanďané. Nu a jejich jazyk takové značky má.“

„Teď už to chápu,“ rozesmála se Miriam. „Tam žijí lední medvědi a pro ně je takový zpotvořený jazyk dobrý až dost.“

K večeru dopluli do Drážďan a Pernath zakotvil galéru v proudu před vojenským přístavem. Když připlul dozorčí člun, vytasil se Pernath královským glejtem, který nařizoval, aby galéře pod jeho velením byla poskytnuta všechna pomoc, o kterou požádá, a zároveň zakazoval, aby kdokoli cizí vstoupil na její palubu. Branibor, který člunu velel, disciplinovaně požádal o rozkazy a Pernath mu nařídil, aby zorganizoval strážní službu, která ke galéře nikoho nepustí. Dopravu na břeh odmítl, použijí vlastní člun, který galéra vlekla za zádí.

Tím ale dilema, před kterým stál – má, nebo nemá navštívit Elinu Makropulos – jenom odsunul. Nakonec mu pomohla Miriam, když prohlásila, že by za Řekyní měl zajít už proto, aby něco vyzvěděl o mylady de Winter.

Velký Haaseho operní dům, postavený před osmi lety, stál v sousedství saského královského paláce. Vrátný Pernathovi sdělil, že madame Elina není přítomna, neboť podzimní stagiona ještě nezačala, nicméně věděl, kde bydlí.

Když mu na udané adrese otevřela Marta, dal si prst na ústa a rozhodně vstoupil. Známý, ve smíchu trylkující hlas ho zavedl do salonu. Teprve po vstupu do místnosti si uvědomil, že operní diva není sama. Nad lenoškou, v níž seděla, se skláněl černovlasý hezoun v uniformě obrista saské gardy.

Pernath si myslel, že mu situace dává převahu.

„Proč jsi mě sem zvala, když už máš náhradu?“ řekl kousavě.

„To je jak pod mou, tak tvou úroveň,“ odpověděla Elina klidně. „Hermanne,“ vzhlédla na důstojníka, „myslím, že tvá návštěva je u konce.“

Obrist nasupeně pohlédl na Pernatha, ale když postřehl bratrský řetěz, jehož význam znal v říši každý, mlčky srazil paty, až to cvaklo, a toporně odkráčel ke dveřím, odkud vyplašeně přihlížela Marta.

„Posaď se,“ řekla Elina milostivě, když Marta obrista odvedla.

„Ani nevím, proč bych to dělal,“ opáčil Pernath. „Nerad si sedám na židle, které zahřál cizí zadek. A to platí i o postelích.“

„Ale v posteli jsme to skoro nikdy nedělali,“ ušklíbla se Elina. „Ani dnes nemusíme. Můžeš mě pozvat na svou loď,“ okamžitě zaútočila.

„Odkud víš, že jsem přijel do Drážďan na lodi?“

„A se ženskou na palubě, zapomněl jsi dodat.“

Mlčel a operní diva se pásla na jeho rozpacích.

„Přišel jsem vlastně úředně tě vyslechnout,“ řekl těžkopádně a bezděčně přejel rukou po stříbrném řetězu na hrudi. „Bratrstvo by se rádo dovědělo něco bližšího o mylady de Winter. A já zase, odkud víš, s kým cestuji.“

Elina Makropulos se už nebavila. Zkoumavě ho pozorovala škvírkami přimhouřených očí. I tak byla svůdná.

O to více se zatvrdil.

„Když tě nechám zatknout a odvést do mučírny, nikdo v celém městě si nedovolí ani špitnout,“ pohrozil. „Je mylady teď v Drážďanech?“

„A kde by měla být?!“ Elina Makropulos pohlédla útrpně na Pernatha. „Má tady přece dům.“

„V srpnu byla ještě v Praze.“

„Září není srpen. Myslím, že Charlotte se s králem trošku poškorpila. Byly na ní vidět stopy stárnutí, a tak se radši odstěhovala sem. Aby se dala do pořádku v ústraní.“

Naklonila se k němu.

„Áto, v mé lásce k tobě nebyla a není žádná vypočítavost. Vím, že nikdy ze mne nebude domácí puťka, vždycky bude u mne na prvním místě moje umění, ale jestli bych měla žít s jediným mužem, tak jedině s tebou. Můj otec to věděl. Jak jsem ti napsala, zanechal mi fiólu s elixírem života. Je to naše rodinné tajemství, a já se teď chci řídit jeho radou. Vypijme ten elixír spolu. Nemusíme hned, klidně počkám, až vyřídíš všechno, co tady máš na práci, ale pak budeme spolu procházet budoucími věky. Jestli jsem vůbec schopná lásky, tak patří tobě, Áto.“

Nepochyboval, že to myslí vážně.

„Nezapírám, občas si dopřeji nějaké nezávazné liasons, ale totéž budu tolerovat tobě. Můžeš si klidně plout po Labi s Miriam, když ti hlinění panáci nikoho jiného neposlouchají, ale musím mít jistotu, že se ke mně vždy vrátíš.“

V tomto okamžiku udělala Elina Makropulos chybu. Byla si příliš jistá svou věcí a podcenila jeho oddanost k Bratrstvu a k říšským záležitostem.

„To všechno ti řekla Charlotte? Cos jí za to dala?“ zeptal se věcně, aniž by nějak reagoval na její nabídku.

Zpěvačka se na chvilku zarazila.

„Co asi,“ řekla nakonec s útrpným výrazem ve tváři, „co asi jiného než elixír? Měla už nejvyšší čas, aby ho použila. Už to opravdu potřebovala, její krk byl příšerný, příšerný.“

Pernatha fascinovalo, jak rychle se Elina otřepala z odmítnutí, jak rychle se vrátila do role povznesené mondény.

„Chudáčku, tys to ještě nepochopil?“ již zcela ve své obvyklé roli teatrálně zakroutila očima. „No ano, Charlotte také patří do rodiny, je také na elixíru. Byla na něm ještě mnohem dřív než já, protože, víš,“ pobaveně na Pernatha pohlédla, „na její krk nikdy nic jiného neplatilo.“

Pernath nasadil onen neutrální výraz, jaký lidé používají, když je před nimi vyslovena narážka, jíž nerozumějí. Vzpomněl si ale, co mu vyprávěla Elina o okolnostech, za nichž se doktor Makropulos stal lékařem malé Charlotte.

„Cožpak měla záškrt několikrát po sobě?“ optal se proto. Místo odpovědi se Elina bouřlivě rozesmála.

„Záškrt… záškrt… záškrt,“ vyrážela ze sebe mezi stále silnějšími záchvaty až hysterického smíchu. „Nikdy jsi mě tak nepobavil, bože, já se snad počůrám,“ zmítala sebou na pohovce a oči jí slzely.

Po chvilce se přece jenom trochu uklidnila.

„Jak jsi na to, proboha, přišel?“ ptala se a otírala si krajkovým kapesníčkem oči.

„Sama jsi mi řekla, že tvůj otec vyléčil mylady de Winter z nějaké smrtelné krční choroby, když byla dítě. A co jiného to mohlo být než záškrt?“

Operní diva opět vyprskla smíchy, ale když viděla, jak zlostně se Pernath zatvářil, ovládla se.

„Dobře, dobře,“ mávla smířlivě rukou, „už se nebudu smát. Asi jsem opravdu použila výraz krční choroba,“ připustila, „ale byl to jenom eufemismus, víš. A Charlotte už nebyla žádné dítě. To teda ne.“

Pernath se musel tvářit nechápavě.

„Tobě to ještě nedošlo,“ řekla proto Elina udiveně. „Náš rodinný elixír, víš, není žádný pouťový dryák, ale opravdu elixír nesmrtelnosti, takže nejen já s otcem, ale i Charlotte je mnohem starší, než si myslíš.“

Když později Pernath uvažoval, proč se mu Elina svěřila s rodinnou historií, dospěl k názoru, že to byl další pokus, jak ho získat.

V roce 1621 jim nezbylo než opustit Anglii. Už tam se museli několikrát stěhovat, aby zakryli skutečnost, že nestárnou, začala vyprávět Elina. Usadili se ve Francii a Makropulos si záhy získal pověst zázračného lékaře, neboť stačila kapka elixíru, aby vyléčil jakoukoli nemoc. Pochopitelně se stal trnem v oku lékařského cechu a několikrát museli uprchnout před obviněním z čarodějnictví. Posléze skončili v Lille, kde její otec získal místo městského lékaře. Bylo to někdy počátkem srpna 1628, za větrné noci, kdy na dveře jejich domku zabušil místní převozník a dovlekl dovnitř balík rudého, vodou ztmavlého sukna.

Tehdy začali lékaři s pitvami a také její otec toužil poznat taje lidského těla. Obstarával si pokoutně mrtvoly, kde se jen dalo, a převozník patřil mezi dodavatele, neboť řeka Lys přinášela tu a tam utopence. Proto bylo jasné, co v rudém balíku je. Makropulos s převozníkem jej snesli do sklepení, položili na mramorový stůl uprostřed a poté, co převozník dostal zaplaceno a odešel, doktor vodou prosáklé sukno dychtivě rozbalil.

Byla to žena a nemohla ležet ve vodě dlouho, neboť stále měla dokonalé tělo bohyně, i ve smrtelné sinalosti tak smyslné, že v něm okamžitě vyvolalo žádost. Přestože mu chyběla hlava.

Tu musel Makropulos vylovit z dalšího záhybu rudého sukna, v němž rozpoznal katovský plášť. Když ji natočil k sobě, hleděl na něho andělský obličej v chumáči dlouhých plavých vlasů, jehož krásu nerušily ani vytřeštěné oči. Žena, asi pětadvacetiletá, byl čistě setnuta, řez krkem byl hladký, bez jakýchkoli otřepů a vytrhaných tkání, a též příslušné trubice byly čistě přeťaty. Popravčí meč musel přesně projít mezi třetím a čtvrtým obratlem, neboť nebyly skoro vůbec poškozeny. Jednalo se tedy o mistrovskou ukázku katovské práce, přestože vše napovídalo tomu, že žena byla setnuta v pokleku, bez popravčího špalku.

Když Makropulos vytáhl zpod těla rudé sukno, narovnal jeho líbezné údy a přiložil hlavu ke krku, stůl se proměnil ve skvostný náhrobek, neboť úběl těla splynula s mramorem v dokonalé umělecké dílo, za něž by se nemusel stydět ani Michelangelo.

Jak se později doktor Makropulos přiznal dceři, právě v tom okamžiku ho napadlo, že na popravené ženě vyzkouší sílu elixíru života. Aby jeho kouzelné moci napomohl, nařízl ženě na několika místech krk a až do úsvitu sešíval přerušené tkáně, hltan a hrtan, obě krkavice a vény. Pokoušel se i spojit krční míchu a zafixoval hlavu tak, aby obratle přilehly co nejtěsněji k sobě. Pak sešil kůži na krku, ale v jedné z krkavic nechal kanylu. Následně vzal pušťadlo a nabodl ženě artérii v tříslech. Nikoli proto, aby tělo zbavil krve, kterou stejně nemělo, nýbrž proto, aby do tepen napustil rudý elixír. Vzpomněl si totiž na nejnovější teorii doktora Harveye o krevním oběhu, a pokud by byla pravdivá, byl by to nejlepší způsob, jak elixírem mrtvou oživit.

To, co se dělo pak, naplnilo doktora posvátnou hrůzou. Popravené se znovu rozběhlo srdce, v pušťadle klesala hladina a Makropulos musel neustále dolévat další elixír. Po jisté době jeho přebytek vybublal kanylou, což bylo důkazem, že Harveyova teorie je pravdivá. Aby zabránil úniku dryáku, a vlastně dalšímu vykrvácení ženy, kanylu ucpal a přestal s plněním.

Celkem vypotřeboval asi deset žejdlíků a připravil se téměř o celou zásobu elixíru, než se ženě začala zvedat hruď a Makropulos zjistil, že opět dýchá. Její tělo zrudlo, jako by se znovu zalilo krví, a rány na krku se celily před očima.

„Trvalo skoro týden, než ta žena nabyla vědomí. Po celou tu dobu byl s ní otec zavřený v pitevně, kam jsem nesměla vstoupit ani já. Jídlo si přebíral škvírou ve dveřích, kterou si pak vyžádal i ženské šaty,“ vyprávěla Elina. „Napřed mi namluvil, že ta žena se jenom utopila a jemu se ji podařilo oživit. Teprve když Charlotte odešla, řekl mi celou pravdu.“

To už žili v Antverpách, kde se Charlotte Backsonová, což snad bylo její pravé jméno, seznámila s jistým anglickým šlechticem a rozhodla se za něho provdat.

Připadlo mi to velmi zábavné, vzít si synovce svého bývalého muže a dostat se opět ke svému majetku, svěřila se Elině, když se znovu setkaly v Praze.

„Tak teď už víš pravdu o její krční chorobě. Jizvy po setnutí a po skalpelu mého otce jí elixír dokonale zahojil, ale ve světle svěcených svící jsou viditelné. Proto, když se obává, že by na ní světlo takové svíce mohlo dopadnout, bere si ten svůj perlový obojek,“ dodala zpěvačka s despektem.

„Pracuje mylady de Winter pro vévodu Buckinghama?“ optal se Pernath.

„Ta?!“ Elina se zvonivě rozesmála. „Ta pracuje vždycky jenom pro sebe.“

„Tvůj otec jí neprozradil formuli elixíru?“

Elina zakroutila hlavou.

„Snažila se to z něho dostat všemi prostředky, ale v tomto jediném bodě jí dokázal odolat. Proto od něho utekla. Potkali jsme se až tady v Praze. Doporučila otci mnoho bohatých klientů, ale už si ho nepustila k tělu. No a on ji odmítl dát další dávku a myslím, že utekl před ní.“

Přisedla k němu blíž a objala ho.

„Teď víš, jak úžasnou věc ti nabízím,“ řekla pokorně. „Chceš dobývat pozemské oceány, ale co jsou proti oceánu času, na který bys mohl odejít se mnou.“

Neodpověděl a nepohnul se ani milimetr, takže musela mít pocit, že objímá sochu. Proto si po chvilce odsedla a prudce se zvedla.

„Jak chceš,“ řekla chladně a zamířila ke dveřím. Otevřela je a zůstala u nich stát, dokud jimi Pernath nevyšel.

„Vstávej!“

Burcující hlas Miriam ho vytrhl z nepříjemného snu. Zdálo se mu, že putuje nekonečnými krajinami, že neustále přechází z jednoho života do druhého, osamělec, vyvržený ze společenství ostatních lidí.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že leží v malé kajutě v zádi galéry a sotva před třemi hodinami se vrátil od Eliny.

„Pojď rychle na palubu!“ naléhavý tón ho katapultoval schůdky nahoru.

Hladinu tiše plynoucí řeky pokrývaly rudé pablesky. Jejich zdrojem bylo několik ohňů, jež řeka unášela jejich směrem.

„Zápalné čluny!“ vyhrkl Pernath, když se nejbližší hořící bárce zřítil v přepršce jisker plápolající stěžeň a spolu se zbytky ohořelé plachty spadl do vody. „Kde je strážní člun?!“

Plavidlo s vojáky, které od večera galéru střežilo, zmizelo. Místo toho se v pevnosti nad vojenským přístavem rozezněly zvony na poplach a rušily Pernatha při pozorování zápalných člunů. Nenechávaly se jenom pasivně unášet proudem, někdo je řídil a z Pernathova pozorovacího úhlu se stahovaly k sobě. Mířily na ně, na jejich galéru.

„Mají zapálit nás!“ vykřikla Miriam, které též došlo, kam čluny směřují.

Vtom s burácivým rachotem explodovala nejbližší bárka a proměnila se v ohnivý vulkán chrlící kolem dokola hořící trosky. Vytvořily na černé obloze kytici bolidů a jeden z nich, hořící soudek, vlekoucí za sebou ohon jisker a sazí, se s temným zaduněním zřítil mezi veslové lavičky na palubu galéry, prorazil ji v gejzíru třísek a zanechal po sobě dýmící otvor.

„Berešit!“ vykřikla Miriam.

Beztvaré stíny pod lavičkami se počaly hýbat a v mihotavé záři zbývajících zápalných člunů, jež se neúprosně blížily, se napřed objevily hliněné tlapy a pak soudkovité hlavy golemů, kteří se neobratně stavěli na nohy.

Z Miriaminých úst se počal valit vodopád hebrejských příkazů. Jeden z golemů s dunivým lomozem přepadl do otvoru v palubě a vzápětí odtud vyletěl hořící soudek, aby se ještě před dopadem do vody proměnil v ohnivou kouli a oblak kouře. Mezitím se ostatní golemové nemotorně převalili přes luby a s mohutným cákáním zmizeli pod hladinou.

Sledoval, jak zápalné čluny náhle změnily směr a začaly se pohybovat napříč proudem, aby zakotvenou galéru minuly.

„Už je po všem,“ řekla Miriam s úlevou, ale přesto ponechala po zbytek noci golemy ve vodě – leželi na dně v kruhu kolem galéry jako strážní balvany.

7.

Pernath stál na písečné duně porostlé mořským kamyšníkem a slanobýlem a pozoroval nazelenalou, tu a tam zpěněnou hladinu moře. Někde za obzorem ležel švédský Trelleborg, ale jeho zájem poutal bližší cíl. Asi na vzdálenost jedné míle se na okraji mělčin houpala na kotvě fluita a právě od ní odrážel velký dvoustěžňový lugr s královskou standartou na zádi. Hlouběji v moři byly vidět plachty a stěžně dalších plavidel, uzavíracích a pozorovacích lodí.

Od drážďanského útoku zápalných člunů uplynul skoro rok, a to, že tady mohl stát, svědčilo, že za tu dobu nepromarnili ani den. O kousek dál pod velkým slunečníkem postával král v doprovodu vrchního zbrojmistra a několika vyšších důstojníků námořnictva. Včetně admirála Kornela a jeho štábu, v němž rozpoznal jak Floorkeho, tak Hilkeho. Přátelsky na něho zamávali, ale v tomto okamžiku mu byla samota milejší. O kousek dále, na nejvyšším místě duny, se tyčil signalizační stožár s několika námořníky u vlajkových spouští a nějakým mladičkým poručíkem, který této improvizované signální stanici velel a byl celý vyjukaný z blízkosti krále a dalších „velkých zvířat“.

Pohled na mladíka v uniformě mu připomněl Jacka. Bezděčně se zatvářil provinile. Až na výslechy o tom, co viděl nebo slyšel za svých návštěv v Kellyho domě, se o chlapce přestal zajímat. Loni mu chtěl nabídnout, aby společně s ním a s Miriam cestoval do Štětína a tam se stal kadetem na Kornelově vlajkové lodi, ale potřeboval ho jako špeha v Praze. Nic podstatného se od něho zatím nedověděl, takže neměl co říci ani Janu hraběti Vratislavovi, který stále měl život mylady de Winter ve svých rukou.

Radši přenesl svůj pohled do vnitrozemí. Pod dunou, na prostranství vymýceném mezi borovicemi a pečlivě vysypaném pískem strměl šikmo k nebi rám z lehkých trámů a s osmi dřevěnými korýtky ve třech řadách nad sebou. Celé zařízení, pátý a snad poslední model, který měl být dnes vyzkoušen, spočívalo na točně ve vidlici, aby se dala měnit i elevace. Kolem pobíhal zpocený Kazik a polsky křičel na obsluhu, asi na tucet námořníků, kteří stahovali ze skleněných hlavic šípových střel, necelý sáh dlouhých, slaměné obaly a zakládali je do odpalovacích korýtek. Raketomet byl duchovním dítkem Augustina Heřmana, jenž přihlížel a občas prošťáral stranou stojící železný koš se žhavým uhlím, z něhož trčely rukojetě několika odpalovacích tyčí. Nad košem se tetelil horký vzduch, jako by dole za dunou nebylo za toho parného poledne teplo ažaž. Na opačné straně pak scénu doplňoval muniční vůz, do něhož byli zapražení dva statní valaši. Stříhali ušima a oháněli se ocasy, aby zahnali mouchy a ovády.

To, že se zkušební základna rozprostírala právě tady, na severní špici Uznamu, jednoho z písečných ostrovů mezi Svinoústím a Greifswaldem, propojeného vnitrozemskými vodními cestami se Štětínem, a přitom dostatečně odlehlého, aby jim nikdo nenakukoval do hrnců dříve, než bude uvařeno, bylo jeho dílem. Když loni na podzim konečně spolu s Miriam dopravili golemy do obnoveného štětínského arzenálu a ukázalo se, že po dostatečném sledu instrukcí není pro tyto hliněné muže plnění hlavic žádným problémem, přišla na řadu otázka zkušební základny. Štětínský záliv byl příliš živý, ale moře potřebovali. Jednak aby vyzkoušeli účinnost střel přímo proti lodním cílům, jednak aby pohltilo ty projektily, které minou, a eventuálně ukrylo jejich tajemství před slídivými zraky pod deseti sáhy vody.

O umístění základny rokovalo Bratrstvo i s králem za přítomností admirála Kornela ve velké kajutě Draka.

„Myslím, že nejvhodnější místo na vyzkoušení střel s Temným ohněm a na jejich výrobu nalezneme tady,“ oslovil tehdy Pernath bratry, vztáhl ruku nad mapu a ukázal na ostrov Uznam.

Poté vyjmenoval všechny komunikační výhody toho místa, přístupný terén a otevřený výhled na moře. Neopomenul se zmínit o další výhodě – základna na ostrově se dá snáze střežit než jakákoli jiná na pevninském pobřeží. Mluvil tak rozhodně a přesvědčivě, že Bratrstvo jeho návrh okamžitě přijalo a král ho pověřil výstavbou základny v Ústí nad Pjenou, jak se jmenovala rybářská vesnice na vnitrozemské straně Uznamu. Ležela opravdu v ústí řeky Pjeny, jež oddělovala ostrov od pevniny, ale hlavně byla splavná a propojená se Štětínským zálivem. Hned druhého dne spolu s Augustinem a Kazikem k Uznamu vypluli na královské jachtě Přemysl a ve stopách Draka, který s Václavem Otakarem IV. a kancléřem Janem hrabětem Vratislavem zamířil do Svinoústí, aby vyplul vstříc švédské eskadře, která již byla ohlášena. Vezla do Štětína švédského kancléře Axela Oxenstiernu, aby domluvil sňatek švédské korunní princezny a panovníka Trojkrálovství. Oxenstierna měl přivézt portrét Kristiny a Václav Otakar byl zvědavý, jak jeho nastávající vypadá.

„Jestli je nosatá jako její matka, tak si ji nikdy nevezmu,“ smál se předchozího večera král ve velké kajutě Draka, když služba přinesla džbán s horkým grogem a admirál Kornel v roli hostitele štědře naléval kolem dokola.

„Neměla by se mylady de Winter vrátit do Drážďan, než Oxenstierna přijede?“ nadhodil Vratislav. Narážel na skutečnost, že se mylady, krásnější než kdykoli předtím, nečekaně objevila ve Štětíně a král opět trávil v její společnosti každou volnou chvíli. Obličej Václava Otakara IV. se zakabonil.

„Co na té ženě pořád máš?“ vyhrkl. „Vždyť jsem její život dal do tvých rukou. Jestli je vinná, tak konej. Jestli ne, tak buď zticha a neustále jí nepřičítej všechny naše nezdary. Jako ten útok na galéru bratra Áty v Drážďanech. A to jenom proto, že tam má dům a zrovna tam byla.“

„Nejenom to, bratře Václave,“ odvážil se grogem posílený Vratislav. „Mí lidé ji schválně před odjezdem galéry s golemy podhodili list s touto informací. Kromě rabbiho Löwa, jeho dcery, mě a pochopitelně bratra Áty o té galéře a jejích podivných veslařích nikdo nevěděl. Ani ty ne, ale ona ano. A ajta, galéra byla při nejbližší příležitosti nejen napadena, ale napadena takovým způsobem, že útočník musel vědět, co veze. Sice likvidoval strážní člun, ale osobnímu střetu s galérou se vyhnul, protože věděl, že proti golemům by neměl šanci.“

Král třískl svým korbelem do stolu takovou silou, že jeho obsah vyšplíchl a vylil se na mapu. Kornel udělal nešťastný obličej, vyňal zpod manžety hedvábný kapesník a počal mapu starostlivě utírat.

„Tak já ti něco řeknu,“ Václav Otakar IV. znovu třískl do stolu, „řeknu to vám všem, abyste si to už jednou zapsali za uši. Charlotte je mým osobním informátorem. Má v Anglii u vévody Buckinghama svého špeha, který nás pravidelně informuje. Proč si myslíte, že jsem se loni odvážil dobýt Hamburk?!“ křičel. „Protože jsem věděl, že Anglie nezasáhne, protože se handrkuje s Francouzi v Kanadě a Indii. A proč si myslíte, že se chci oženit s dcerou té švédské mužatky, která chlastá a kleje jako námořník a bojí se jí vlastní manžel?“ řval a každé slovo zdůraznil úderem korbelu o stůl. „Protože od Charlotte vím, že v Anglii zraje další převrat. Král Karel II., který se s pomocí vévody Buckinghama vrátil před deseti lety na trůn a obnovil vládu Stuartoven, se od té doby jenom kurví, takže skupina vlivných poslanců, bývalých republikánů, uvažuje o nové dynastii. Ve hře je i holandský místodržící Vilém Oranžský, manžel Karlovy neteře. Kdyby k tomu došlo, už bychom nečelili viklavému anglo-holandskému spojenectví, ale personální unii, která by pod jedním panovníkem spojila dohromady dvě nejsilnější loďstva světa. A proto potřebujeme my to švédské. Jestli si vezmu Kristinu, nebudu si brát švédskou princeznu, ale švédské lodě.“

Když skončil, rozhostilo se v kajutě takové ticho, že bylo slyšet, jak nahoře hvízdá noční vítr v lanoví. Bledý Vratislav vydoloval ze záňadří přeložený list papíru.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl pomalu, „Vaše Veličenstvo chce nazpět glejt, který mi dalo v Praze.“

„Ne, Vratislave,“ opáčil již klidný král. „Vím, že tobě, jako nám všem, jde o společnou věc. A nejsem tak zaslepený, jak si ty a možná i ostatní,“ pohlédl na Pernatha, „myslíte. A proto si tu plnou moc ponechej, a znovu opakuji, když uznáš za nutné, použij ji. Moje srdce to unese. Bude muset unést i jiné věci. A mimochodem, dlužíš nám deset mázů vína,“ uzavřel Václav Otakar IV.

Na palubě Draka, když plul tehdy s králem a kancléřem do Svinoústí, nemohla být nálada valná, zato jejich trojice si plavbu na Uznam na jachtě s deseti malými mosaznými děly patřičně užívala. Kazik běhal od děla k dělu a jenom tak pro zábavu je odpaloval a znovu nabíjel. Cítili se jako kluci za školou a také se tak chovali. Pernath téměř úplně zapomněl na svůj stesk po Miriam, která se poté, co naučila golemy nové práci, vrátila do Prahy. Ale když Přemysl s Augustinem u kormidla vplul do řeky Pjeny, která vlastně žádnou řekou nebyla, ale mořskou úžinou, a objevily se domky a mizerné dřevěné molo rybářské vesnice, padl na něho stesk plnou silou. Dal by půl života, kdyby s ním místo rozjařených kamarádů byla na lodi Miriam.

Uvědomil si, že po jistou dobu jí nebude moci posílat telegramy, jak to každý týden činil. V tomto intervalu se totiž obsluhy na jednotlivých stanicích semaforového telegrafu prověřovaly kontrolními zprávami, které tvořil sled čísel. Poslední z nich sloužilo jako konstanta, o níž se hodnota předchozích čísel snižovala a jež se pak odesílala obráceným směrem. Patřilo k jeho povinnostem vybírat čísla a po odjezdu Miriam volil taková, jež podle kabalistického Notarikonu příslušela hebrejským písmenům a jejich sled pak dával hebrejský text. Prozradil Miriam harmonogram, podle něhož se kontrolní telegramy vysílají, a řekl jí, ať v tu dobu pozoruje stanici na Petříně a podle Notarikonu si zprávu vyluští.

Hned první týden po jejím odjezdu jí poslal první pozdrav a v zápisníku, kam si zaznamenával, co je třeba učinit, aby se severní konec ostrova Uznam proměnil ve zkušební a montážní středisko lodních střel Temný oheň, se na prvním místě objevilo „zřídit semaforovou stanici a linku do Štětína“. Proto mohl ke svátku chanuky Miriam na dálku popřát a na jaře příštího roku, kdy se rybářský přístav Ústí nad Pjenou, stejně ubohý jako ten, z kterého uprchl z Anglie, již mohl pyšnit několika moly obloženými hrozny nákladní člunů a bárek, se konečně odhodlal k vyznání.

Miluji tě, tato banální a přitom jedinečná slůvka pak oběhla celou říši, od Baltu až po Jadran, od Vezery až po Tisu, a Pernath byl na sebe hrdý, jak nevšedním a velkolepým způsobem vyznal Miriam lásku. Musel čekat dva týdny, než se dočkal odpovědi konvenčním dopisem. Vím to už dávno, jenom tys to nevěděl, stálo tam. Jestli dnešní zkoušky dopadnou dobře – vrátil se Pernath do přítomnosti – bude moci odjet do Prahy a říci ta slůvka Miriam přímo do jejich očí, tak překvapivě modrých pod ofinou havraních vlasů.

Rozhlédl se kolem sebe. Muži pod Kazimírovým velením již založili do raketometu všechny střely a propojili jejich zápalné šňůry společným doutnákem. Na stožár improvizované signální stanice vyjela rudá vlajka a asi po minutě, tlumena rozpáleným vzduchem, měkce zaduněla na moři dělová rána. Král poodstoupil zpoza slunečníku a zamával na Kazika bílým, peřím ozdobeným kloboukem. Polský inženýr vyňal z koše odpalovací tyč a zažehl na písku ležící konec doutnáku. Raketomet byl nastaven do úhlu čtyřiceti pěti stupňů, neboť první salva měla sloužit ke stanovení maximálního dostřelu.

Mezitím doutnák dohořel k první střele.

Z její trysky vyšlehl dlouhý oranžový plamen promísený černými sazemi. Střela sebou trhla a vzápětí zmizela za zvláštního zvuku. Pernatha napadlo, že takto by asi vyli umělí vlci, kdyby se rabbi Löw rozhodl stvořit je, a nikoli golemy. To již odstartovala následující střela a za onoho skřípavého vytí i ostatní. Pernath zvrátil hlavu k obloze. Její blankyt byl přeškrtán černohnědými křivkami, jež se pozvolna rozpíjely jako inkoust na mastném papíru.

Dopad střel nezpozoroval. Zatímco obsluha znovu nabíjela raketomet, Pernath zamířil ke slunečníku.

„Dobrá práce, bratře Áto,“ přivítal ho král a nabídl mu číši. „I tobě patří můj dík.“

„Na památku Bílého lva a všech chlapů, kteří šli ke dnu s ním,“ zaburácel mu za zády Kornel. „Nebylo to zbytečné, Mistře Pernathe, nebylo,“ admirál mu spíše pirátsky než admirálsky bušil do ramene.

„Pa-ne a-admirále,“ roztřesený poručík se přesně držel rozkazů ignorovat krále a hlásil se Kornelovi, „Morava vlajkuje, že dostřel činil čtyři a půl míle, pane.“

„To je skvělé,“ zajásal Václav Otakar IV. a nabídl svou číši poručíkovi. „Připijte si s králem, poručíku, abyste si zapamatoval tento den.“

Mladík, s prýmkovaným kloboukem v podpaží, pohlédl ustrašeně na Kornela, který blahosklonně přikývl. Nato bojácně upil, a když si král vzal čísi zpět, otočil se na patě a ze stanu utekl.

Kromě vrchního zbrojmistra se všichni rozesmáli.

„Nejásáme předčasně, pánové?“ řekl sonorním hlasem. „Dá se tím vůbec něco trefit?“

Na to měla odpovědět druhá zkouška.

Raketomet byl znovu nabit a Kazimír snížil jeho elevaci podle balistické tabulky, kterou si předběžně vypracoval. Čest odpálit druhou salvu připadla Augustinovi, zatímco Kazik vyběhl na dunu s dalekohledem, aby mohl pozorovat dopady. Vytí raket, když projektily jeden za druhým opouštěly odpalovací zařízení, znělo nyní mnohem pronikavěji, a také čmouhy, jež zanechávaly na obloze, ležely níže.

Asi provazec za zádí zakotvené fluity, jež sloužila jako terč, se počala pěnit voda drobnými gejzíry a v půltuctu případech se na hladině zablesklo a objevily se plameny. Kouř, který produkovaly, se pak slil do jednoho obláčku, jenž se začal pomalu vzdalovat od cíle.

Společnost pod slunečníkem zmlkla a král si nervózně hryzal rty.

„Inženýr Siemienowicz nevzal v úvahu vítr, Vaše Veličenstvo,“ Pernath oslovil krále podle etikety, jak to na veřejnosti členové Bratrstva vždy činili. „Na moři je silnější než tady, kde jsme v závětří. Další salvou to určitě napraví. Jeho dalekohled má do tubusu vloženou skleněnou destičku s vyrytou stupnicí, která mu udá velikost opravy.“

A opravdu druhá salva byla až hrůzně přesná. Přitom fluita neměla napnuté žádné plachty, které by cíl učinily ještě neprostupnější. Pernath odhadl, že trup a takeláž fluity zasáhly více než dvě třetiny střel, přičemž se všechny jejich hlavice musely roztříštit a vznítit Světlonošem. Jejich obsah hořel čoudivými plameny a fluitu obalily chuchvalce kouře, jimiž probleskovaly temně rudé jazyky početných požárů. Pohled na cíl připomínal pohled do tavící pece a Pernath teprve nyní pochopil, jak je název Temný oheň výstižný.

Vzápětí zahřměly exploze, neboť na fluitě byly rozmístěny soudky a kartuše se střelným prachem na všech místech, kde se obvykle na běžné válečné lodi za boje nacházely a skladovaly. Výbuchy následovaly stále rychleji za sebou, napřed srazily ráhna a smetly stěžně, jež hořící padaly do moře, než zahřměla mohutná závěrečná exploze, která rozervala plavidlo na kusy. Když se čočka černého dýmu nadzvedla a vítr ji poodnesl stranou, odhalil se oněmělým pozorovatelům pohled na prázdné moře, pokryté jenom hořícími troskami a ohnivými skvrnami tam, kde ještě na hladině dohoříval Temný oheň.

„Asi sedm minut, Vaše Veličenstvo,“ poznamenal Pernath s pohledem na čtvrthodinové přesýpací hodiny, které po odpálení střel admirál Kornel neopomněl převrátit. Horní nádobka byla totiž ještě více než z poloviny plná.

Ani tentokrát pod slunečníkem nikdo nejásal. Brutalita, s jakou byla loď zničena, jim zmrazila úsměvy na tvářích.

Nicméně večer král uspořádal pitku. Sešli se v druhém patře cihlového domu, v Augustinově projekční kanceláři, jejíž omítka ještě páchla novotou. Přesto se na všech pracovních stolech vršily stohy pečlivě složených výkresů a složky s výpočty a na stěně proti oknům s holandským zasklením byl přišpendlen velký výkres raketové bombardy, na němž byly červenou tuší vyznačeny poslední změny. Jak se veselí stupňovalo, Augustin Heřman stále úzkostlivěji sledoval, zda ze strany pijáků nehrozí jeho drahocenným výkresům nějaké nebezpečí.

„Proboha, odveď ty svoje kumpány někam jinam,“ syčel na Pernatha, k němuž se připojila již značně opilá dvojice Frísů, přičemž Floorke a Hilke ho střídavě objímali a vyřvávali jeho a svoje hrdinské činy za heroického boje, který svedli na palubě Bílého lva.

Pak, když se chystal k předčasnému odchodu, neboť myslel jenom na Miriam a společnost přátel ho najednou přestala bavit, byl odveden sám. Již notně přiopilý Václav Otakar IV. se objímal s Kornelem kolem krku a snažil se zpívat druhý hlas k nějaké přístavní odrhovačce, kterou se admirál pokoušel přehlušit vřavu v místnosti, takže Pernath usoudil, že je vhodný okamžik, aby zmizel. Byl již na chodbě, když dveřmi za ním proklouzl Jan hrabě Vratislav.

„Počkej, Áto,“ tiše ho zadržel, „něco ti chci předat.“

I když byla teplá červencová noc, měl na sobě kabátec. Nyní sáhl do jeho vnitřní kapsy a vyňal složený arch papíru, který byl Pernathovi nějak povědomý.

„Vezmi si to,“ řekl chvatně, „koneckonců se to týká tebe a já už nemůžu… nechci to mít u sebe.“

„To je přece ten králův glejt…“ vydechl překvapeně Pernath. „Ne, ne… to přece nejde,“ odmítavě potřásal hlavou, „král ho dal tobě, a ne mně.“

„Musíš si ho vzít,“ trval kancléř na svém. „V Praze za tebou přijde někdo, komu můžeš věřit, protože se vedle tebe bil na Bílém lvu. Podle toho, co ti řekne, se rozhodneš – buď ten glejt proměníš ve skutek, nebo ho roztrháš.“

Nepodařilo se mu odjet, jak zamýšlel. O dva dny později král uspořádal ve Štětíně další oslavu, oficiálně na počest svých narozenin, a admirál Kornel s významným úsměvem upozornil Pernatha, že jeho přítomnost bude nutná a že by se měl dostavit v námořní uniformě, neboť před dvěma lety, když zahájili projekt Temný oheň, byl formálně jmenován poručíkem loďstva.

Slavnost začala již odpoledne v zahradách štětínského zámku, a tentokrát byly přítomné i dámy, včetně mylady de Winter. Dostavila se v lehké mušelínové róbě, odvážně podkasané pod ňadry, a na vyčesaných vlasech jí trůnil jemně pletený slamák se zelenou stuhou. Spolu s králem korzovala mezi hosty a vrhala oslnivé úsměvy na všechny strany. I na švédského velvyslance, který se netvářil nijak potěšeně, když se králi, a tedy i jí, hluboce ukláněl.

Jak Pernath rychle zjistil, také Augustin a Kazimír přišli v uniformách námořních poručíků, a záhy seznal důvod. Náhle zazněly fanfáry a za rachotu bubnů a pronikavé melodie píšťal nastoupila do zámecké zahrady rota námořní pěchoty a plukovník v jejím čele pozdravil krále obnaženým palašem. Načež se Václav Otakar IV. ujal slova a ztichlým hostům oznámil, že za zvláštní zásluhy o loďstvo budou tři jeho příslušníci povýšeni na kapitány. Pak Heřmana, Siemienowicze a jeho postupně vyvolal, každému osobně předal kapitánskou epoletu a gratuloval k povýšení. Přitom je všechny objal, zatímco bubny vířily a hosté volali sláva, a Pernath cítil, že to jde opravdu od srdce. Skryté kanony začaly vypalovat salvy na počest nových kapitánů, a Pernath se o to více se cítil provinile, neboť si vzpomněl na glejt, který mu předal hrabě Vratislav na Uznamu před dvěma dny.

Poté hosté vytvořili kolem novopečených kapitánů hloučky a postupně jim gratulovali. K Pernathovi také přistoupil Hilke a posléze i Floorke. Tentokrát byli střízliví a oba po gratulaci vyslovili stejné přání – jestli by je nepřijal do posádky jako lodní důstojníky, až dostane loď. V tom okamžiku si Pernath uvědomil, že jejich povýšení už není vůbec formální, že v Hamburku je možná již spuštěna na vodu raketová bombarda, které bude velet.

V rozhodující bitvě s Angličany, v rozhodujícím útoku na oceán! – uvědomil si další skutečnost.

Nakonec ho vyhledala mylady de Winter, aby mu též pogratulovala. Zavěsila se do něho a odvedla ho stranou. Přitom se k němu tiskla ňadry, a Pernath, i přesto, z čeho ji podezíral, cítil, jak mu změkla kolena.

„Omlouvám se,“ oslovila ho se zkroušeným hlasem, když se zastavili na vedlejší cestičce, „že nemám z vašeho povýšení radost, jakou byste si zasloužil. Nejsem natolik naivní, abych nevěděla, že to znamená, dříve nebo později, válku s mou vlastí. Myslím, že v takovém případě bych už nemohla zůstat přítelkyní krále,“ dojímavě pohlédla Pernathovi do očí, „ale nerada bych opouštěla Prahu. Zamilovala jsem si to město,“ uchopila novopečeného kapitána za ruku, „a uvítala bych přízeň muže,“ stiskla mu ruku, „který by mi byl záštitou a kterého osud připravil o lásku stejně jako mě.“

Oddaně k němu vzhlížela. Tentokrát neměla perlový náhrdelník a její šíje byla hladká, pod krempou klobouku jemně narůžovělá jako kararský mramor. Nadechl se jejího parfému a měl pocit, jako by vypil půl lahve portského.

Poté mylady sklonila hlavu a cudně skryla tvář pod kloboukem, jako by řekla příliš mnoho.

Na cestičce se kdosi objevil. Podle šerpy a tříroháku s kokardou na hlavě snad admirál Kornel.

„Slyšela jsem, že slečna Elina Makropulos podepsala smlouvu s milánskou operou a zřejmě opustí Prahu natrvalo,“ pokračovala mylady de Winter konverzačním tónem, pustila Pernathovo zápěstí a přesunula ruku výše, aby se do něho à la mode znovu zavěsila.

„To víte víc než já, madame,“ zmohl se omámený Pernath konečně alespoň na nějakou odpověď. Přitom zabloudil očima na klobouk své průvodkyně. Od jeho nažloutlého povrchu se odrážela jakási hnědá skvrnka, na boku dýnka zřejmě seděl nějaký brouk. Již vztáhl ruku, aby ho odstranil, když si uvědomil, že je to jantarová hlavice kloboukové jehlice, vyřezaná do tvaru skaraba.

Tím pohledem vystřízlivěl, neboť mu připomněl sametovou kazetu, kterou již dopoledne přibalil do svých zavazadel.

„Omluvte mě, madame,“ řekl upjatěji, než měl v úmyslu, když doprovodil mylady de Winter zpět na okraj trávníku, kde se hosté houfovali kolem bufetových stolů, „ale musím se rozloučit. Zítra se vracím do sídelního města. Omluvte mě, prosím, u krále, pokud by se na mě ptal,“ dodal s formální úklonou.

8.

Nebyl v Praze skoro rok, leč správce Petr ho přivítal, jako by se vrátil z odpolední vycházky. Věcně vyjmenoval vše podstatné, co se za pánovy nepřítomnosti v Praze událo, ale hlavně mluvil o Jackovi.

„Měl byste si s tím chlapcem sem tam promluvit,“ řekl s jemnou výčitkou. „Nevím, jestli bylo rozumné ho posílat do domu mylady de Winter jako špeha.“

Pernath podrážděně vzhlédl. Ta dáma se mu pořád plete do života.

Ano, je doma, odpověděl správce na jeho přímý dotaz, tedy spíše na řece. Poté, co mylady i s Billem odjela, napřed do Drážďan a pak za králem do Pomořanska, tráví na vodě veškerý čas, který jen může. Je asi nejlepším rybářem v Praze, poznamenal Petr s náznakem otcovské pýchy, ale není to dobré, když chlapec takhle samotaří, potřásal majordomus pochybovačně hlavou. Přitom nezjistil nic, co by stálo za řeč, snad jen nepřímo potvrdil ony milostné praktiky, o nichž klevetí celé město. Kdože je Bill, optal se Pernath a správce odpověděl, že tak říká Jack svému kamarádovi, neboť černý chlapec se ve skutečnosti jmenuje William.

Nicméně Pernath pustil záležitost s Jackem rychle z hlavy, neboť ho čekala schůzka s Miriam. Otevřela mu dveře sama a on, celý rozechvělý, vstoupil do domu. Rabbi není doma, zašeptala mu Miriam do ucha, když se objímali, a on tak seznal, že také ona je odhodlaná korunovat jejich lásku.

„Mám pro tebe dárek,“ řekl, když vstoupili do jejího pokojíku, a podal jí plochou kazetu potaženou sametem. Miriam ji okamžitě otevřela. Uvnitř spočíval jantarový náhrdelník.

„Prohlédni si ho pořádně,“ vyzval ji Pernath.

V každém kousku leštěného jantaru bylo vždy něco zalito – muška či brouček – a vytvářelo to dojem, že náhrdelník je sestaven z miniaturních světů, každý sice jenom s jedním obyvatelem, nicméně navlečených na jedné šňůře.

Miriam vypískla nadšením jako malá holčička a to pomohlo Pernathovi, aby překonal počáteční ostych a rozechvění.

Připnul jí náhrdelník kolem šíje a jantar se na snědé pokožce přímo rozzářil, jako by uvnitř každého jeho kousku někdo rozsvítil malou lucerničku. Vybudilo to jeho touhu a záhy byl náhrdelník to jediné, do čeho byla Miriam oblečena. Pravda, lůžko v pokojíku nebylo příliš široké, ale jim bohatě vystačilo až do rána.

Sára jim připravila snídani v zahradním altánu.

„To to trvalo, mladý pane,“ zašklebila se na Pernatha, když ji míjel, „než jste pochopil, že nejlíp se vždycky vaří doma.“

Začervenal se, jako by byl opět malý kluk, avšak do skutečných rozpaků upadl, když spatřil, že Miriam k altánu doprovází rabbi Löw.

„Dcera mi oznámila, že jste se zasnoubili,“ laskavý rabbi ho rozpaků zbavil hned první větou. „Mazltof, Athanasie, mazltof, Miriam,“ popřál jim štěstí a široký úsměv na jeho vrásčité tváři byl nepochybně upřímný. „Vždycky jsem si přál, aby ses stal mým synem i tímto způsobem,“ dodal a z Pernatha rázem spadly i poslední zbytky pochybností.

Příštího dne z něho a z Miriam učinil rabbi ve svém domě muže a ženu i před tváří Hospodina a uběhl téměř týden, než se Pernath vrátil do svého paláce na Čertovce.

„Už třikrát se po vás ptal nějaký Číňan,“ přivítal ho vyčítavě Petr. „Dal jsem ho sledovat, ale vždy nám zmizel v uličkách Čínské čtvrti. Dnes má přijít zas.“

A opravdu, v podvečer uvedl majordomus do jeho pracovny drobného Číňana. Poznal ho na první pohled.

Byl to Li Sin a vzápětí potvrdil to, co Pernatha napadlo – že je tou osobou, o níž se zmínil hrabě Vratislav, když mu předával králův glejt, bianco směnku na život kteréhokoli člověka v říši.

Jelikož kvůli jazykovým potížím a solidaritě čínské komunity v Praze vedlo jakékoli pátrání po útočnících, kteří Pernatha dvakrát napadli a podruhé ho málem zabili, do slepé uličky, vzpomněl si hrabě Vratislav na Kornelova čínského ohněstrůjce a s admirálovým svolením ho již před rokem nasadil jako špeha do čínského podsvětí v sídelním městě, vysvětloval Li Sin svoje poslání.

„V Číně se jednotlivé gangy nenávidí a bojují spolu na život a na smrt,“ objasňoval dále, „ale tady drží dohromady. A tak, přestože jsem, ještě než jsem odešel na moře a přidal se ke Kornelovi, patřil k Tygřímu bratrstvu, přijali mě Draci mezi sebe. Vyzkoušeli si mě, musel jsem udělat jistou mokrou práci,“ malý Číňan, jenž vyhlížel tak bezbranně, vycenil drobné zuby a Pernath si bezděky vzpomněl, jak chladnokrevně zabíjel na palubě Bílého lva, „ale zato jsem získal to, za čím mě hrabě Vratislav vyslal.“

Vyňal z rukávu své kazajky papírovou ruličku.

„Toto jsou důkazy, že ty zabijáky na tebe najala králova milenka, mylady de Winter. Zaplatila jim diamanty v hodnotě půl milionu tolarů. Cenila si tě hodně, Mistře Pernathe,“ řekl uznale Li Sin, „a starý Wu poslal k tobě svoje nejlepší lidi.

Další jeho muži pak zorganizovali zápalný útok v Drážďanech. Mylady jim prozradila, že vezeš hliněné válečníky, od nichž se i ten nejostřejší meč nebo šuriken jenom odrazí, a tak se rozhodli pro zápalné čluny vyplněné petardami. My v Číně tuto techniku ničení lodí známe již dva tisíce let.“ Zchytrale zamžoural na Pernatha,

„Stejně jako princip, který vy chcete použít k zapálení nepřátelských lodí. Jen nás nikdy nenapadlo spojit všechny věci do jednoho celku,“ potřásl lítostivě hlavou. „V tom jste vy, Evropani, mistři – ukrást vynálezy jiných a spojit je v nový celek.“

„Ví tohle všechno i mylady?“ optal se s obavami Pernath.

„Vždyť na tom už nezáleží,“ usmál se malý Číňan a opět ukázal své drobné zuby fretky. „Tím, že se jí nepodařilo vás zastavit, stará hra skončila a karty jsou nově rozdány. Anglická námořní převaha je prostě ztracená, ať už Angličané vaše tajemství znají, nebo neznají. Každopádně musejí, vzhledem k existenci vašich lodních střel, začít se stavbou loďstva od nuly. Vy už jste začali, takže teď jste to vy, kdo má strategickou výhodu.“

Li Sin vytáhl z rukávu další kus papíru. Tentokrát pokrytý anglickým textem, a nikoli čínskými znaky.

„Podepíšeš mi potvrzení, že jsem ti důkazy předal a moje poslání skončilo?“ optal se věcně.

„Rád bych se vrátil ke Kornelovi a naučil se obsluhovat Siemienowiczovy střely,“ řekl, když Pernath podepsal, a oči se mu dychtivě rozzářily. „Co uděláš s mylady, záleží na tobě, aspoň tak mě hrabě Vratislav informoval. Já bych jí oplatil vlastní medicínou, někde v tichosti bych jí podřízl krk,“ oči se mu opět rozhořely.

„Napřed ji budeme muset oddělit od krále,“ zauvažoval nahlas Pernath.

„Proč?“ podivil se Li Sin. „Kdyby ses netoulal kdoví kde, tak bys věděl, že už je pár dní v Praze. Takže neváhej, máš příležitost,“ dodal a zvedl se ze sesle, která byla tak vysoká, že se dotýkal podlahy jenom špičkami měkkých kožených bot.

Po jeho odchodu Pernath nepřestával uvažovat o problému, který tak nečekaně dolehl na jeho bedra. Pravda, od počátku mylady podezíral, že pracuje pro Angličany, ale teprve teď měl jistotu. A navíc bylo na něm, aby tento problém vyřešil. Zatracený Vratislav, proklínal kancléře, zase na něho zbylo, aby udělal špinavou práci. A k tomu, jak si byl dobře vědom, může tento úkol jednou provždy rozvrátit jejich Bratrstvo.

A pak si jasnozřivě uvědomil, že Bratrstvo Vyšehradské koleje stejně skončilo. Mohlo fungovat jako spolek starých mládenců, mohlo se ubránit i nárokům milenek, ale nedokáže obstát, až se začnou ženit. Takže je to on, kdo začal s jeho rozpadem. A když se král ožení se švédskou korunní princeznou, stane se dalším odpadlíkem.

Plánovaná svatba je pak dalším důvodem, proč nemůže připustit, aby došlo k veřejnému procesu. Ačkoli se mu způsob, který navrhl Li Sin, příčil, došlo mu, že mylady de Winter bude muset být odstraněna nějakým obdobným způsobem. Jednou se tak již stalo, a ten, kdo pro ni zjednal kata, musel mít podobné důvody.

Bude muset ve vší tichosti královu milenku zatknout a poté vyslechnout, aby se dověděl, co všechno ví. A pak… pak se uvidí, rozhodl se.

Málokterý plán vyjde podle původních představ. Ani by nevadilo, že mylady de Winter se do Prahy obezřetně vrátila s osobní ochrankou, Kellyho dům nyní střežila námezdná tlupa Skotů kapitána Gordona, které si mylady najala v Drážďanech, ale spíše se o to přičinil malý Jack.

Nebyl už tak malý, neboť když ho správce Petr přivedl do pracovny, Pernath toho opáleného výrostka málem nepoznal. Jack se tvářil nešťastně a Petr ho musel několikrát důrazně pobídnout, než z něho všechno vypadlo. A přitom to byla informace, kvůli které ho Pernath do domu mylady poslal.

Jakmile se Jack dověděl, že se králova milenka vrátila do Prahy, rozběhl se do Kellyho domu, aby se přivítal s Billem a pozval ho na řeku. Skotové v průjezdu ho napřed zadrželi, ale rychle se s nimi domluvil. Také k Billovi ho pustili bez problémů. Nalezl ho v jeho pokoji a černý chlapec se mu chlubil oblečením, které mu mylady nechala dovézt z Paříže. Zavedl ho do stáje a ukázal mu i další dar, skvostného arabského hřebce. Mylady se ale na ně vůbec nepřišla podívat, Bill se mu svěřil, že je v poslední době pořád nervózní a často ho bije. Několikrát se před ním uřekla, že už má té pražské vesnice plné zuby a netouží po ničem jiném, než se vrátit do Londýna, ale že musí do Kellyho domu.

Strávili spolu celý den až do večera, kdy se Jack rozhodl k návratu. Šel setmělou chodbou kolem salonu, u jehož dveří hlídkoval jeden ze Skotů. Zevnitř zaznívalo nějaké mumlání, a to vybudilo jeho zvědavost. Seběhl po služebním schodišti o patro níž do kuchyně, odkud vedla do salonu šachta s jídelním výtahem. Nikdo tam nebyl, a tak vlezl do výtahu a lanem, na nějž byl výtah přes kladku zavěšen, se vysoukal na úroveň salonu.

Nedovřenými výtahovými dvířky viděl i na krb. Stála v něm mylady a s někým hovořila. Anglicky, takže neměl potíže, aby rozuměl. Napřed si myslel, že je tam s nějakým mužem (v tomto okamžiku vyprávění se napůl provinile, napůl vyzývavě zahleděl na Pernatha, který si uvědomil, že musel tajně přihlížet, když se tam miloval s Elinou), ale pak pochopil, že mluví do komínu, odkud jí ten mužský hlas odpovídá.

Rozhovor zezačátku probíhal bouřlivě. Mužský hlas mylady vyčítal, že selhala, že pokud to nenapraví, jejich plány nevyjdou, on se nestane anglickým králem a ona s ním na trůn neusedne. Karel Stuart se sice neustále kompromituje, ale tím slábne i jeho pozice na úkor holandského křídla. Mylady se hájila, najala si přece nejlepší zabijáky, ale nemohla počítat s tím, že protivníci použijí ke své obraně lidské stroje toho proklatého starého žida. Kéž se dožije světa, kde nebudou smrdět žádní židi, ulevila si. Vždyť přece odhalila, jakou námořní zbraň Trojkrálovství chystá a kde se vyrábí, argumentovala, a je přece na něm, aby s dánským králem vyjednal průjezd anglické floty, která pak baltskou základnu na Uznamu rozstřílí. To už nebude stačit, namítl hlas. Expedici na Balt musí projednat v Korunní radě, a než lodě vyjedou, mohlo by být pozdě. Takže nezbývá, než aby provedla plán B. Kdy, to jí oznámí za týden, v obvyklou dobu.

Pak se už jenom ujišťovali o vzájemné lásce a chválili nějakého Magistra Kellyho za jeho magii, s jakou to zázračné spojení s Westminsterem již před sto lety zřídil, uzavřel Jack své líčení.

„Pane, když zabijete mylady, zabijete i Billa?“ zeptal se Pernatha nakonec v obavách.

„Od koho jsi slyšel takový nesmysl?“

„Od mylady. Často Billovi vyhrožovala, že kdyby měla zemřít, on její smrt nepřežije.“

Nezbylo, než aby Jackovy obavy rozptýlil prohlášením, že Billovi se samozřejmě nic nestane, že se ničím neprovinil a že když bude chtít, bude moci zůstat s Jackem v Praze. Na to se chlapcův obličej rozzářil nepředstíranou radostí a ještě více ho potěšilo, když mu slíbil, že když si budou přát, vezme je jako kadety na loď, které bude asi tak za rok velet.

„Ale napřed se budeš muset ještě jednou vrátit do Kellyho domu, Jacku,“ požádal chlapce, „a vydržet tam až do příštího týdne, abys mohl vyslechnout příští rozhovor, který mylady povede s tím neznámým. Potřebujeme vědět, co je ten plán B a kdy ho chce provést.“

Kdyby ještě ten večer vpadl s Petrem a jeho agenty do Kellyho domu, ušetřil by si mnoho trápení a výčitek svědomí. Jenže si myslel, že s pomocí Jacka mylady přechytračí.

O dva dny později se ukázalo, že Gordon je mnohem poctivější chlap, než si myslel.

„Měl byste jít se mnou,“ řekl zhurta anglicky, když za ním sešel do průjezdu, neboť Petr ho dál nepustil. „A vemte si s sebou svoje chlapy, protože mi končíme,“ dodal záhadně.

Po celou cestu přes Otakarův most a pak po nábřeží Nového Města k Otakarovu náměstí zarytě mlčel a odmítal odpovídat na jakékoli otázky. Když konečně došli před Kellyho dům, spatřili naložený povoz nějakým nábytkem, koberci, obrazy, vázami a dalšími cennějšími předměty. Kolem postával tucet Skotů, přičemž jeden z nich držel osedlaného koně.

„Zůstala nám dlužná za žold,“ ucedil Gordon, když postřehl, jak se Petr podezíravě dívá na povoz. „Vzali jsme si jenom to, co nám patří.“

„Chlapci, pojedem, ať máme to proklaté město za zády,“ oslovil své muže a vyšvihl se na koně. „A vám, pane, pomoz Bůh,“ uklonil se v sedle a smekl před Pernathem kožený klobouk. Vzápětí zazněl klapot kopyt a skřípot kol.

V domě nebyl až tak velký nepořádek, jak by se dalo čekat podle žoldnéřského povozu s kořistí. Většina věcí byla na svém místě, avšak nikde ani živáčka.

„Jacku, Jacku,“ zavolal Pernath a rozběhl do pravého křídla, kde měl Bill svůj pokojík a kde s ním přespával Jack.

Černý chlapec ležel na svém lůžku, zakryt červenou přikrývkou, neboť to byla barva, kterou miloval. Proto si Pernath zpočátku ničeho nevšiml. Až teprve, když k lůžku přistoupil, postřehl, že Bill jako by měl dvoje ústa, neboť pod černou bradou se přes krk rudě šklebil hluboký řez.

„Proboha,“ vydechl. „Jacku, Jacku,“ znovu naléhavě zavolal.

Jeho výkřik zapadl do zlověstného ticha, neboť dům se mezitím nápadně utišil. Dupot mužů, kteří Petra a jeho doprovázeli, ustal, stejně jako bouchání dveří a rachot odkopávaných židlí.

Pak z hloubi domu zazněl drsný vzlyk. Bylo to odněkud ze salonu a Pernath se rozběhl jako šílený.

Salon poničily mocnější síly než nenechavé ruce skotských žoldnéřů. Římsa mohutného krbu se zřítila a vzala s sebou i část zdiva, takže se odhalila značná část sazemi pokrytého sopouchu. Cihly a suť zavalily ohniště a Pernath si maně uvědomil, že tohle mohla udělat jenom nálož střelného prachu.

Později se za to automatické uvažování vojáka proklínal. Neboť v rohu u něčeho klečel Petr a bezmocně vzlykal. Obklopovali ho jeho muži, a když spatřili Pernatha, mlčky se rozestoupili.

V duchu se připravil na další řeznické dílo, ale Jack vyhlížel, jako by spal. Ležel v koutě před dvířky jídelního výtahu, s rozhozenýma rukama a nohama, ale bez jakéhokoli viditelného zranění. Teprve, když se nad ním sklonil, povšiml si Pernath jantarového skaraba, který mu lezl po hrudi. Toho brouka přece viděl nedávno, vzpomněl si, a vzápětí mu došlo, že to je ozdobná hlavice kloboukové jehlice.

Jehlice, která s chirurgickou přesností proklála chlapcovo srdce.

Klesl na kolena vedle svého správce a zoufale bloudil očima kolem, jako by ještě mohl spatřit a zadržet vraha. Pod karetním stolkem, který převrátila exploze, se na dubové, sazemi zčernalé podlaze cosi zalesklo.

Jakási kulička.

Vzápětí mu došlo, že to je perla. Ucukl od ní pohledem a znovu pohlédl na mrtvého chlapce. Jeho pravá ruka byla zatnutá v pěst. Pernath ji jemně rozevřel. V Jackově dlani se zaleskla další perla.

K pohoršení Petra a jeho mužů se Pernath posupně zasmál. Takže mylady de Winter přišla o svůj perlový náhrdelník, uvědomil si pomstychtivě, a její hrdlo je tedy znovu obnažené pro katův meč.

9.

Ani ne po hodině se ramena semaforového telegrafu na Petříně dala do trhavého pohybu a Pernath věděl, že za další půlhodinu budou všechny dostavníkové stanice a říční přístavy na zemských hranicích disponovat popisem anglické špionky, pro něho ale hlavně vražedkyně, a příkazem k jejímu zadržení. Tentýž popis a tutéž instrukci dostal také pražský purkmistr a do ulic vyrazili městští drábové, aby napřed udělali razii v Čínské čtvrti a poté pročesali celé město.

Nicméně ani po třech dnech usilovného pátrání nenarazili ani na jedinou stopu. Mylady de Winter jako by se propadla do země. Z Liberce, Děčína, Plzně, Českých Budějovic, Brna, Uherského Hradiště a Slezské Ostravy přišly samé negativní zprávy. Také městská stráž v Drážďanech prohledala tamní dům mylady bez výsledku.

Napadlo ho obrátit k pomoci temných sil a evokovat některého z mocných démonů. Zmínil se o tom Miriam a ta zřejmě nemlčela, neboť když už stál v kruhu vyskládaném z posvěcených kamenů, které vyloupal ze zdí všech pražských kostelů, objevil se v evokačním sklepení rabbi Löw.

„Pojď ven,“ vyzval ho hněvivě. „Copak se chceš nechat tak lacino zabít?!“ byl rozhořčen na nejvyšší míru, což se mu stávalo velice vzácně.

„Proč voláš na pomoc temné síly,“ řekl již klidněji, když k němu Pernath přistoupil, „a neobrátíš se k rozumu, který ti dal Hospodin?“

Celou následující noc pak proseděl v pracovně a znovu se probíral negativními telegramy královských a městských úředníků. Jestliže mylady neuvázla v této síti, uvažoval, nemusí to znamenat, že síť je děravá. Může to také znamenat, že ryba nevyrazila do proudu a zůstává skryta za mostním pilířem, zdálo se mu, jako by znovu slyšel Jacka při jedné z těch řídkých chvil, kdy si našel čas, aby vyslechl jeho vyprávění o rybaření na Vltavě. A právě tak se mohla zachovat mylady de Winter. Byla natolik inteligentní a lstivá, aby si uvědomila – když za sebou spálila všechny mosty – že nejlepší bude, když nebude nikam prchat a najde si úkryt v Praze. Kde jinde by se měla lépe ztratit než mezi dvěma sty tisíci Pražanů, v davu lidí různých jazyků, barev a chování.

Kde ale, na jakém místě, zněla další otázka.

Pernath přinutil svůj unavený mozek, aby začal probírat různé možnosti. Hospody, herberky a lepší penziony nepřicházely do úvahy, ty Petrovi muži proklepli jako první, a za jejich spolehlivost jeho správce ručil vlastní hlavou. Další možností bylo ubytování u přátel nebo u příbuzných. Jenže nikoho takového mylady neměla, a Pernath si uvědomil, jak vlastně musela být ta žena osamělá, když všechny její vztahy byly zištné a založeny na vypočítavosti. I k doktoru Makropulovi a jeho dceři, kteří by se s přimhouřením oka za jakési příbuzné dali pokládat, napadlo ho po chvíli.

Vzápětí vyskočil od stolu, a přestože ještě ani nezačalo svítat, prudce zatahal za šňůru zvonku.

„V tom bytě na Ovocném trhu se před pár dny zas objevila služka slečny Makropulos,“ referoval před polednem dalšího dne nejschopnější z Petrových mužů. „Je furt zalezlá v baráku a sousedům řekla, že se její paní vrací do Prahy a že musí kvartýr pořádně uklidit, než zpěvačka přijede.“

Po celé odpoledne zaměstnával Pernath obsluhu telegrafní stanice na Petříně. Zprávy, které se mu vracely jako odpovědi, ho svrchovaně uspokojily. Především od hraběte Vratislava.

Jednej v souladu s glejtem, ale rychle a hlavně diskrétně. Svatba s K. je na spadnutí a nelze připustit, aby se z l’amie du Roi vyklubala l’infanticide. Spoléhám na tebe.

Znamenalo to vykonat vpodvečer ještě jednu návštěvu. Naštěstí se s tím mužem znal, narozdíl od veřejnosti jím nepohrdal a občas se s ním setkával, přičemž se bavili nejen o přírodovědě a anatomii, ale též o hudbě a umění. Ten člověk mu oplácel toutéž přízní, v níž možná bylo ještě něco navíc, ale to ho neuráželo. Nyní bylo hlavní, že stačilo ukázat králův glejt, aby souhlasil.

Staroměstský ponocný odtroubil desátou, když jeho muži uzavřeli Ovocný trh, divadlo mělo naštěstí ještě letní prázdniny, a obklíčili dům, v němž měla byt Elina Makropulos. Tiše našlapující Pernath pak osobně vedl muže po úzkém kamenném schodišti do poschodí až před dveře, které specialista z Petrova týmu nehlučně otevřel šperhákem.

Mylady opět prokázala svoji lstivost, neboť dveře, když se do nich Pernath opřel, se na jednom místě zadrhly, a když zatlačil, cosi za nimi se rozřinčelo a nepřestávalo tím řinčením rezonovat.

„Dovnitř, chlapi, dovnitř,“ zařval Pernath, přeskočil mosazný podnos, od něhož se odrážela na motouzu zavěšená palička moždíře, a vrhl se do temné síně, tam, kde tušil dveře do ložnice. Kdyby slevila ze svého pohodlí a velkopanských způsobů a spala v kuchyni, možná by jim přes pavlač utekla, ale takto ji Pernath přistihl, jak v ložnici s přepychovou postelí pod nebesy otevírá okno a pokouší se jím protáhnout. Stačil ji zachytit za nohu a vtáhnout zpět. Kopala kolem sebe, kousala a škrábala, takže měl obličej samou krev, než přiběhli další muži a znehybnili ji. Ani potom nepřestala klít ve všech možných jazycích a její nadávky byly tak obscénní, až se Pernathovi zvedal žaludek.

„Ó Bože, proč se mi tě nepodařilo zabít. Nebo aspoň vyškrábat oči,“ řekla nenávistně, až se Pernath zachvěl, když ve svitu Petrovy lucerny spatřila jeho zakrvácenou tvář.

„Dejte jí roubík,“ zachraptěl Pernath. Ta žena už nesmí s nikým promluvit, zařekl se.

„Svíčku,“ zavelel znovu.

Jakmile k němu doputovala zapálená velká kostelní voskovice, přiblížil ji k mylady. Měkký svit se odrazil od jejich očí, které jí plály jako divoké kočce, a sklouzl na její andělskou šíji.

Kromě Pernatha všichni muži v místnosti zděšeně vykřikli. Kolem toho nádherného krku se táhl ohyzdně svraštělý šarlatový obojek spletený z hrbolatých jizev.

Mylady se počala zuřivě zmítat a Pernath milosrdně svíci odklonil.

Když svou zajatkyni vyvedli před dům, čekal tam již uzavřený kočár. Některý ze sousedů, jehož probudil hluk a neobvyklý noční provoz, se vyštrachal z vedlejšího průjezdu.

„Služba králi,“ vyštěkl Pernath a nastrčil mu pod nos medailon na bratrském řetězu, načež se muž okamžitě klidil.

Dostat mylady do kočáru bylo horší než vstrčit zdivočelou kočku do klece. Ale když zjistila, kdo na ni uvnitř čeká, přestala se bránit a schoulila se do rohu. Zpoza divadla se vynořila další skupina mužů vedoucích osedlané koně. Pernath se na jednoho vyšvihl a poté se celá kavalkáda dala do pohybu. Jezdci i kočár projeli Havířskou ulicí, zahnuli na Koňský trh a zamířili k jeho hornímu konci. Projeli bránou vnitřního opevnění na jeho vršku a drali se stále do vršku na Královské Vinohrady. U Vinohradské brány proti nim vykročil pikenýr na stráži, ale když ve svitu pochodní spatřil královskou standartu, již třímal vedoucí jezdec, sklonil píku a ustoupil.

Za branou zabočili doprava na polní cestu, která lemovala hradby vnějšího opevnění. Mezi mraky se začala prokrádat luna a ozářila nejen cestu, ale i cihlové zdivo bastionů po pravé ruce. Kola kočáru se rozhrčela hlasitěji, když sjížděli k Nuselskému potoku, a kopyta koní zabubnovala o prkna můstku, který přes něj vedl. Tyto zvuky záhy vystřídalo frkání kočárových tahounů, když táhli povoz do kopce k Vyšehradu. Poté, co pevnost objeli, kavalkáda opět nabyla na rychlosti a uháněla po pláni k oblému návrší, jemuž se i ve dne každý uctivě vyhýbal.

Krajinu zaléval stříbřitý svit a v jeho záři vyvstaly na návrší proti temnému obzoru typicky lomené obrysy několika šibenic. Na jedné nehybně viselo tělo oběšence.

To byly Kavčí hory, městské popraviště.

Kočár u šibenic zastavil a jezdci až na Pernatha sesedli z koní. Na Petrův pokyn vytvořili špalír, poté správce otevřel dvířka kočáru a vyvlekl mylady ven. Za ní vystoupil její spolucestující ve vysoké kápi přes oči. V měsíční záři se zdála být černou, ale Pernath věděl, že má barvu rudou. Zatímco Petr odváděl mylady špalírem ozbrojenců, kat obešel kočár a z plošiny nad zadní osou odvázal nějaký podlouhlý předmět. Byl zabalen do látky, a když ji muž v rudém odmotal, odrazilo se měsíční světlo od široké čepele popravčího meče.

Pernath popohnal koně, aby následoval kata. Všichni zamířili na ploché místo stranou šibenic a ozbrojenci za katem a Pernathem uzavřeli čtverec, v jehož středu stál Petr s mylady.

Jakmile správce spatřil blížícího se kata, odstoupil a mylady se počala trhaně otáčet na všechny strany. Všude ale viděla jenom hroty kordů. Kat se postavil vedle ní a Pernath popojel dopředu.

„Charlotto mylady de Winter,“ spustil hlasitě, „jak si teď necháváte říkat, z moci propůjčené králem vás odsuzuji ke stětí mečem za vraždu dvou nevinných chlapců a…“

„To si nedovolíte,“ zvolala mylady. „Král vás ztrestá na hrdle, všechny vás ztrestá,“ křičela na muže, kteří ji s obnaženými zbraněmi obkličovali, „jestli mi zkřivíte byť jeden jediný vlas. Stále mě totiž miluje, a jestli mě zabijete, splatí vám stejnou mincí.“

„…a za velezradu země, která vás přijala jako váženého hosta a poskytla vám vše, oč jste požádala,“ nedal se Pernath vyvést z konceptu.

Mezitím mylady odskočila od kata a rozběhla se k hradbě kordů. Když se jejich hroty neodchýhly ani o píď, uhnula a několikrát oběhla ten pichlavý dvorek, jediný prostor, který jí z celého světa zbýval.

Poté se rozhodla změnit taktiku.

Přiskočila ke katovi, uchopila ho za ruku a zasunula si ji do záňadří.

„Přece nemůžete zničit něco tak krásného,“ volala zoufale. „Pohleďte,“ škubla rukou a roztrhla si náprsenku, až se objevila její ňadra. „Tohle každému z vás nabízím a k tomu všechny rozkoše mého těla, když mě necháte naživu.“

Katem si byl Pernath jist, neboť Jan Mydlář Mladší měl s Caesarem více společného než jenom znalost jeho spisů, a opravdu muž v šarlatovém ženu od sebe znechuceně odhodil. U ozbrojenců to bylo něco jiného, Pernath zahlédl, jak se hroty některých kordů zachvěly.

„Kate, konej svou povinnost!“ proto chvatně vykřikl.

„Milost, poslední milost,“ zakvílela mylady, která se choulila před Mydlářem. „Nechte mě napít laudana, aby okamžik smrti nebyl tak hrůzný.“

Kat nechal poklesnout svůj meč a mylady cosi vylovila z kapsy pod pasem. Byla to zřejmě lahvička, neboť ji přisadila ke rtům, zuby vytrhla zátku a lačně se napila.

Pernathovi projelo hlavou strašné podezření.

„Setni ji, rychle ji setni,“ křičel na kata.

Avšak Mydlář stačil jenom pozvednout meč.

Znenadání zavyl prudký poryv větru, tělo oběšence na nejbližší šibenicí se s pronikavým praskotem utrhlo a zmizelo v prašném oblaku, který se odkudsi vzal. Kůň pod Pernathem zaržál a poplašeně se vzepjal, takže se na něm udržel s vypětím všech sil.

Vichr ustal tak náhle, jak začal, a když se prach usadil, mylady de Winter zmizela tak dokonale jako tělo oběšence.

10.

Král přijal zprávu o podivné popravě své milenky se stoickým klidem, nicméně Pernath, když mu vracel glejt, pochopil, že důvěrné chvíle jejich přátelství jsou ty tam. O záhadném plánu B, jehož tajemství si mylady odnesla kdoví kam, pomlčel a zmínil se o něm jenom hraběti Vratislavovi. Kancléř usoudil, že mylady prostě chtěla při nějaké důvěrné chvilce Václava Otakara zavraždit, avšak to si s Pernathem nechali pro sebe.

Jiří Villiers, druhý vévoda z Buckinghamu, zemřel za záhadných okolností v roce 1674. Nicméně na anglické politice se nic nezměnilo, stále hájila zájmy anglické Východoindické společnosti. A to ještě zuřivěji než kdy dříve, neboť do Indického a Tichého oceánu začaly pronikat obchodní koráby pod bíločervenozeleným praporcem Trojkrálovství, na němž se skvěl půlený erb s českým lvem a polskou orlicí. Pravda, lodě obvykle nesly německá jména a jejich posádky tvořila divoká směsice Frísů, Severoněmců, Kašubů, Lužických Srbů a všemožných dobrodruhů, nicméně o to měli ostřejší lokty a prst vždy u kohoutku.

Svatba říškého vladaře a krále Václava Otakara IV. se švédskou princeznou Kristinou se konala o rok dříve. Říšská flota napřed připlula do Stockholmu, kde česká delegace s Janem hrabětem Vratislavem v čele odevzdala švédskému královskému páru početné dary, přičemž královnu Kristinu, vášnivou sběratelku knih, nejvíce potěšil Codex argentus, bible psaná gótsky stříbrným písmem na růžovém papíře, kterou některý předchozí Přemyslovec ukořistil neznámo kde. Poté se princezna i s královskými rodiči nalodila na královskou jachtu a v doprovodu švédské floty zamířila k polskému pobřeží. Zde čekal na palubě Draka královský nápadník a přímo na palubě lodi snoubence sezdal říšský primas Komenský. Tato volba nemohla urazit ani Švédy, ani Poláky a Čechy, navíc symbolizovala, jakým směrem čerství královští manželé budoucí říši povedou.

Pernath ceremoniálu přihlížel z velitelské paluby své bombardy Bílý lev. Jakmile ještě rozestavěnou loď poprvé v hamburské loděnici shlédl, věděl, že se bude jmenovat takto, a ne jinak. Ještě ne zcela vystrojenou loď pak čluny odtáhly nově vyhloubeným kanálem do Lubeku, kde byla dostrojena, pokřtěna a opatřena posádkou, jíž velel první důstojník Floorke. Poté s Bílým lvem připlul do Štětína, kde byla pro oko vyzbrojena dvěma dřevěnými maketami obrovských moždířů a v noci pak naložila sto dvacet střel Temný oheň. Byly určeny pro ostré zkušební střelby a Pernath zjistil, že se musí ještě mnoho učit. Stejně jako Li Sin, který na Bílém lvu sloužil jako vrchní ohněstrůjce. Následovaly nácviky manévrů v eskadře a dalších taktických prvků, nad nimiž si lámali hlavu hlavně Kazik s Augustinem za vydatného přispění admirála Kornela.

Roku 1675 se Marie, nejstarší dcera Jakuba Stuarta, bratra anglického krále, stala manželkou holandského místodržícího Viléma Oranžského a jak Korunní rada, tak Bratrstvo, které se opět jednou sešlo, usoudily, že již nelze čekat. Švédské vojsko, vedené osobně králem Karlem X. Gustavem, se přes Öresund vylodilo na Sjaelandu a oblehlo Kodaň. Akce byla smluvena s Václavem Otakarem IV., jehož armáda vtrhla do Holštýnka a Šlesvicka a překročila hranice Jutska, aby vzala Dány do kleští.

Jelikož hrozilo, že se po pádu Kodaně a dánské kapitulaci dánské úžiny otevřou spojenému loďstvu Trojkrálovství a Švédska, musela Anglie zasáhnout. V anglických námořních arzenálech se počaly horečně vyzbrojovat válečné koráby a verbovat mužstvo, aby anglické loďstvo, po spojení s holandským, mohlo intervenovat, zahnat Švédy do moře a napadnout česko-polskou armádu v Jutsku z křídla.

Nastávala chvíle pravdy, na obzoru byla bitva, jež měla rozhodnout, která říše se stane globální mocností. Proto se loďstvo raketových bombard přemístilo Lubeckým kanálem z Baltu do ústí Labe a Pernath si vyžádal dovolení, aby se jeho Bílý lev mohl zdržet v Hamburku a plný palebný průměr 504 zápalných střel dobrat v novém válečném přístavu, zatímco zbývající lodě odpluly k dozbrojení do námořní základny Cuxhaven.

Měl k tomu osobní důvody. Miriam již neviděl půl roku, a když se švédská vojska vylodila na Sjaelandu, požádal ji, aby za ním přijela do Hamburku. Neměl žádnou záruku, že neodvratnou bitvu přežije, a chtěl svou ženu před odplutím ještě vidět. Cuxhaven byl pro civilisty uzavřen, ale Hamburk nikoli. Ačkoli již neměl se semaforovým telegrafem co do činění, zůstaly mu styky, takže toho dopoledne, kdy zbrojíři a dělníci z doků začali demontovat obě dřevěné atrapy obřích moždířů z paluby Bílého lva, věděl, že Miriam po poledni dorazí.

Jenže dělový výstřel, který oznamoval poledne, již dávno dohřměl, také atrapy moždířů již nestrašily mezi stěžni, potom na nábřeží předjely muniční vozy a muži speciální služby z nich začali stahovat podlouhlé bedny s raketami, avšak kočár, který by přivážel Miriam, stále vidět nebylo.

Pernath znervózněl a radši se odebral do soukromí kapitánské kajuty na zádi, aby ztratil nábřeží z očí. Naštěstí z ní byl výhled přes Labe na protější břeh. Přemýšlel, co se mohlo stát, proč se vždy dochvilná Miriam opozdila.

Pak ho přemohla únava posledních dnů a zřejmě usnul. Když se probudil, bylo v kajutě již šero. Někdo stál uprostřed.

„Miriam?“ vydechl radostně.

„Ne, to není Miriam, to jsem já,“ promluvila postava známým hlasem a svíce na stole, které se rozžehly samy od sebe, ozářily velebný obličej rabbiho Löwa, nyní poznamenaný žalem.

„Stalo se něco Miriam?“ vyhrkl Pernath, rázem zcela bdělý.

„Bohužel, bohužel,“ rabbi sklonil hlavu. „Při přepřahání v Drážďanech přistoupila k jejímu kočáru nějaká žena a z bezprostřední blízkosti ji střelila bambitkou přímo do srdce. Ve vražedkyni rozpoznali Elinu Makropulos…“

„Ne, to ne,“ zaúpěl Pernath a zhroutil se zpět na lavici pod velkými záďovými okny.

„Vražedkyni zavřeli do městské šatlavy, ale přes noc zmizela. Za větrné smrště, která urvala šatlavě střechu. Podobně jako mylady de Winter při popravě…“

Pernath se rozvzlykal. „Za to mohu já. To všechno je moje vina.“

„Ne, není. Nejsi tak mocný, aby sis mohl přičíst takovou vinu. To, co se stalo, je jenom malým dílkem božího plánu, jednou z mnoha stezek, po nichž budeš kráčet. Zítra vypluješ s touto lodí, aby ses zúčastnil bitvy, která změní běh světa, přesněji řečeno, vytvoří další z možných světů. Patříš k těm, kteří jsou osudem předurčeni, aby vedli útok na oceán. V této budoucnosti to bude ještě reálný, skutečně existující oceán, ale příště tě čeká útok na imaginární oceán času. To je tvým pravým posláním, proniknout do oceánu času a bojovat s démony, kteří se na jeho pláních toulají. A Miriam,“ rabbiho hlas se poprvé a naposled zachvěl, „Miriam se obětovala, abys na tuto pouť vyrazil s tím pravým průvodcem…“

„Podívej,“ vytáhl z kaftanu Pernathovi důvěrně známý pergamen a podržel ho nad jednou ze stolních svící. Od středu listiny se počala šířit nahnědlá skvrna, původní řecký text mizel a místo něho se začaly objevovat řádky jiného mnohem starobylejšího písma.

Znamenalo to, že pergamen byl palimpsest, a zřejmě skrýval ještě strašnější tajemství než jenom recept na výrobu Temného ohně, který v příštím týdnu změní dějiny.

Zdálo se mu, že z těch starobylých písmen – byla chaldejská – k němu promlouvá Miriamin hlas:

„Miláčku, nesmíš truchlit nad mou smrtí. Zemřela jsem jenom proto, abych tě mohla doprovázet na věčné pouti, kterou ti slibovala Elina Makropulos. Měla pravdu, nikoli dobývání pozemských oceánů, ale útok na oceán času je úkol, který je tebe hoden. A na té pouti tě budu doprovázet já, a nikoli ona. Navždy a nerozlučně.“

Odtrhl oči od pergamenu a zahleděl se na rabbiho.

Ačkoli měl slzy v očích, Jehuda Löw ben Becalél se usmíval.

JIŘÍ W. PROCHÁZKA

VÁLKA S GOKY

KAPITOLA 1.

Bombardování Drážďan

„Ze světa: Gokové rozšiřují své bahnité impérium. Po odříznutí Francie, Španělska a Portugalska od zbytku Evropy jejich hlavní úder směřuje přes Německo k našim hranicím. Skandinávské království a Polské velkovojvodství se dohodly na urychleném zasypání průlivů do Baltského moře. Česká unie vysílá další vojenské jednotky do válkou postižených oblastí.

A nyní následují aktuální záběry z našeho zpravodajského balonu sponzorovaného firmou Kysibelka.“

V zaplněném kinosále Bio Revue byl slyšet toliko hrkot promítačky. Nikdo totiž ani nedutal. Roztřesený černobílý obraz tančil po plátně a z reproduktorů zdobených zlacenými stvoly růže znělo studené skučení větru.

Obraz se zvolna zaostřil. Před diváky se otevíral pohled na veliké město v rovinaté krajině. V levé části obrazu se leskla hladina říčního veletoku. Následující záběr se soustředil na jednu z cest, které se z bližšího břehu Labe sbíhaly do předměstských čtvrtí. Čím více se kamera blížila k zemi, tím více bylo možné rozpoznat další a další detaily. Silnice byla plná koňských povozů a dieselových tahačů s osobními i nákladními vagony. Mezi nimi se proplétaly hbité policejní tříkolky. Do nedohledna se táhly davy utíkajících a naříkajících lidí.

František Povondra zatahal za rukáv muže s bílým knírem a ostrým orlím nosem.

„Dědo, kdy už bude film? Já chci vidět Friga!“

„Ticho, Frantíku,“ hlesl starý Povondra. „Bude brzo, neboj. Za chvilinku.“

„Zdravíme diváky Filmového týdeníku. Nacházíme se nad severočeskými Drážďanami a vy právě můžete sledovat davy německých vysídlenců valící se do Čech až od Berlína. Česká vláda povolala do průmyslového kraje kolem Drážďan a Lipska armádu, poněvadž ani zesílené jednotky četnictva nestačí čelit náporu dalších a dalších uprchlíků.“

Frantík schválně pořád vrtěl hlavou. Okusoval čokoládovou polevu z eskyma a lhostejně sledoval děj na promítacím plátně. Čekal na slíbenou grotesku; Frigo na mašině, to byla podle spolužáků jednoznačně akční událost roku. Kdo neviděl posledního Friga, jako by nebyl. A místo toho teď čučí na zástupy ubrečených Němčourů.

„Za jakou chvilku? Já se tak těšil.“

Děda se pootočil k chlapci, pozvedl ruku se vztyčeným ukazovákem – ale pak se pousmál a objal Frantíka kolem útlých ramen.

„Však já taky, ty kluku jeden ušatá. Brzo bude přestávka, a pak pustí Friga.“

„Škoda, že ho neuvidí taky táta, viď? Dědo,“ zvýšil náhle chlapec hlas. „Ty se nějak třeseš!“

„To nic, Frantíku. To se ti jen zdá. A neboj, s tátou půjdeme na Friga znovu, jen jak se vrátí z toho výletu.“

„A kdy se vrátí?“

„Brzo. Určitě brzo.“

Frantík Povondra se předklonil, aby viděl dědovi do tváře. A zůstal s otevřenou pusou.

„…a nyní přistáváme s naším balonem nedaleko stanoviště silniční hlídky. V Drážďanech máme již připravenou naši reportérku, Milenu Jesenskou. Dobrý den, Mileno, máte slovo.“

Frantík však nevnímal, co se tmavovlasá, kučeravá paní ptala urostlého chlapa v uniformě. Opět se zaklonil, zapřel se do opěradla a zaraženě mlčel. To, co spatřil, dosud ještě nikdy neviděl.

Dědovi stékala po tváři slza.

Střemhlavý útok byl provedený jako podle učebnice. Dvanáct středoplošníků Avia Třinácté bombardovací perutě se vyřítilo ze clony nízko letících mraků.

„Teď,“ pronesl bombometčík a střelec Hans Werner a stiskl červené tlačítko. Letoun povyskočil. Pumy byly svrženy.

Kapitán Alois Povondra k sobě táhl knipl. Oba letce tisklo do sedadel ohromné přetížení, motory řvaly a celý stroj vibroval.

„Dostal to, šmejd jeden!“ ulevil si Werner. „Ani se nestačil zabořit.“

Povondra unaveně pokýval hlavou. Byla to další z dlouhé řady akcí. Za poslední tři dny to byl jeho patnáctý nálet, ale že by se mohlo mluvit o úspěchu, to ani náhodou.

„Doufejme, že mu to aspoň trochu ublížilo,“ pronesl tíživě.

Výňatky z interní zprávy ministerstva války, č.j. 858-203/Van Dott/42:

Dále je nutné zdůraznit, že v průběhu první srpnové dekády kupříkladu jen 23. bombardovací skupina Ničitelé-Zerstörer svrhla na nepřátelské subjekty přes čtyři sta dvěstěpadesátikilogramových pum. Mohutné letecké síly České unie tak i nadále provádějí na základě žádosti vlád Velké sedmy bojové operace po celém území Evropy.

České bombardovací divize mají ve výzbroji kromě výše zmíněných těžkých bombardérů i takzvané „kapesní“ dvoumístné bombardéry Avia B-771. Jsou to dvoumotorové, celokovové středoplošníky se skořepinovým trupem. Motory každý o výkonu 860 koní pohánějí dvoulisté vrtule a výzbroj tvoří dva dvacetimilimetrové kanony a dva velkorážní kulomety.

Avia B-771 s číslem 22-007 s obrázkem polonahé Manky pod kabinou byla jedním ze sedmi set letounů, jež bojovaly za hranicemi Unie proti společnému nepříteli.

Kapitán Alois Povondra naklonil stroj a v sevřené formaci s ostatními bombardéry převedl letoun do strmé levé stoupající zatáčky. Z téhle pozice mohl lépe zahlédnout to, kvůli čemu sem letěli.

Po těle obřího hlavonožce postupovala řada explozí. Vypadalo to, jako by na něm vyrůstaly ohnivé, šarlatové květy, jenže ty vzápětí vadly a hasly v bahnitém kanálu.

„Kapitáne,“ ozval se opět Werner, „tak si stejně myslím, že je nezastavíme.“

„Přinejmenším je zdržíme, Hansi. A vědátoři do té doby něco vymyslí. Snad,“ dodal Povondra tiše. „To je hrůza.“

Protáhlý kužel s rotujícími spirálními lopatkami po povrchu měřil přes čtyři sta metrů. Tenhle gok však nepatřil mezi největší. Mezi těmi, kteří odřízli Francii od Evropy, byly i exempláře měřící přes sedm set metrů; tedy dvakrát delší než bitevní loď třídy Salamander. Na rozdíl od lodí jejich „příď“ však nerozrážela vodní hladinu, ale pevnou zem.

Velitel 13. perutě českého letectva kapitán Alois Povondra to viděl již mockrát. Pumy sice zasáhly hlavonožce, ti se ani nedali netrefit, ale rotující lopatky rypadel buď odmrštily sílu detonace do okolí, nebo ji „stáhly“ pod bahnitý povrch. Nicméně, každý takový útok znamenal jisté poškození vnějšího gokova razícího ústrojí, a tím zpomalil jeho postup do vnitrozemí.

Hlavonožec se začal zavrtávat pod vlnící se bažinatou hladinu kanálu.

„Stodvanáctka ho ještě stihne,“ poznamenal Povondra. Oba muži se ohlédli.

Letouny 112. bombardovací perutě se vyřítily z olověných mraků a vypustily své smrtonosné pozdravy. Křídlaté pumy se v hejnu řítily k cíli a netvor jim nemohl uniknout.

„Mein Gott!“ zvolal Werner současně s Povondrovým: „Co to dělá, hajzl?“

Gok i při svých obrovských rozměrech náhle změnil náklon a zvedl předek do výše dobrých patnácti, dvaceti metrů. Kapitán Povondra, stejně jako ostatní, ihned pochopil, v čem spočívá nová protivníkova lest.

Z roztočených lopatek vylétla do vzduchu lavina bahna a kamení a zasáhla sedm nejníže letících strojů. Detonace pum dopadnuvších na gokovo tělo se mísily s explozemi letounů. Nad Labem se rozzářila souvislá ohnivá clona.

„Co se to u vás děje?“ zaprskal reproduktor vysílačky. „Přepínám!“

„Tady zelená sedma,“ ohlásil se Povondra do vysílačky dutým hlasem. „Cíl zasažen, ale stodvanáctka přišla o sedm strojů. Vracíme se na základnu. Končíme.“

Pohlédl na přístrojovou desku. Mezi výškoměrem a otáčkoměrem měl připevněnou fotografii manželky a syna. Periferním viděním však cosi zahlédl. A podíval se dolů.

V širokém, rozbahněném korytě Labe se začala zvedat vodní stěna smíšená s tisíci tun zeminy.

K Drážďanům se provrtával další hlavonožec.

„Ne, nekončíme,“ procedil skrze zuby kapitán Povondra. Obrátil stroj zpátky k městu a zvolna pronesl do vysílačky:

„Třináctá peruť se vrací. Máme tady ještě práci.“

KAPITOLA II.

Objev profesora Augusty

„Profesora! Zavolejte profesora!“ ozvalo se z hloubi prolákliny.

Zvlněný povrch pouště Gobi se táhl do nedohledna. Nějakých sto metrů východně od terénní prohlubně stály dvě jurty a kolem nich postávalo pár koní. Všichni lidé v téhle části mongolské pustiny se nacházeli v jámě, tedy – kromě profesora.

Česko-polská paleontologická výprava profesora Augusty za několik týdnů objevila řadu pozoruhodných zkamenělin, ale Augusta stále nebyl spokojen s tím, co dosud vykopali.

Do jurty vběhl prošedivělý hubený muž s pronikavýma očima génia, se špinavou, propocenou košilí a nezbytným malířským uhlem v ruce. Akademický malíř Zdeněk Burian si sundal tropický klobouk a rukou s uhlem si utřel, tedy spíš pokreslil čelo.

„Josefe, myslím, že to máme!“

Profesor Augusta vzhlédl od rozevřené kroniky výpravy. Když zahlédl Burianovo válečné pomalování, pousmál se.

„Výborná zpráva, náčelníku Temné čelo.“

Burian pohlédl na uhel v ruce, uvědomil si, jak asi vypadá, mávl rukou a stejným tónem odvětil: „Konečně jsme vykopali něco jiného než válečnou sekyru.“

„Byl nejvyšší čas,“ přikývl Augusta již vážněji. „Nic by naší univerzitě v téhle situaci nepomohlo víc,“ dodal a znovu pohlédl do kroniky. Na dosud nepopsaném listu ležely tři úžasné diamanty, větší než Koohinoor a Hvězda Jihu dohromady. Pečlivě je obkreslil.

Nikdo by podle vzhledu muže v jurtě neřekl, že právě tohle je světoznámý badatel, paleontolog a čestný člen několika nejvýznamnějších světových univerzit, s Karlovou v čele. S jizvou na bradě připomínal spíš rváče než ctihodného vědce.

Augusta odložil pero do kalamáře, nasadil si na hlavu nezbytný klobouk a zvedl hlavu. Ocelově modré oči zazářily na pozadí zaprášeného, neholeného obličeje. Z jeho pohybů vyzařoval klid a vnitřní řád.

„Pojďme se tedy na tu naši záhadu podívat,“ řekl zamyšleně, vyšel z jurty a ráznými kroky spolu s Burianem směřovali k terénní prohlubni, v níž dvacet mongolských pastevců s další desítkou paleontologů celé dny pracovalo na odhalování záhadných kanálů.

„To vypadá na pořádný kus,“ prohlásil Augusta z kraje srázu.

Na protějším svahu, pár metrů nad dnem odkrytého kanálu, se rýsovaly pláty krunýře. Zkamenělé tvory, majestátní hlavonožce o délce přes dvanáct metrů, tehdy ještě nikdo pod označením gokové neznal.

To bylo necelé tři roky před jejich drtivým úderem na Drážďany.

„Astronomové mají Schiaparelliho marťanské kanály,“ prohlašoval předseda Paleontologické společnosti, doktor Johan F. Kovács. „A my zase Augustovy! Přivítejte, prosím, ctihodného kolegu, profesora Josefa Augustu z pražské Univerzity Karlovy!“

Profesor Augusta přišel na pódium, potřásl si rukou s Kovácsem a odložil poněkud pomačkaný klobouk na řečnický pult. Mírně se uklonil, a když se za ním rozzářilo promítací plátno, rovnou začal:

„Vážené dámy a pánové, dovolte, abych vám představil zásadní objev naší expedice. Jde o stejně významný nález, jako bychom sem dopravili Kámen mudrců.“

Sál zašuměl.

„Seznamte se, toto je učiněný zázrak z prehistorických dob. Představuji vám první chemicko-biologickou továrnu v tom pravém slova smyslu. Giganticus Orthoceras Kambrium.“

Na plátně se objevilo jedno z proslulých mongolských nalezišť, nefalšovaný ráj paleontologů celého světa. Skoro celý obraz zabíral ležící zkamenělý kužel. Byl delší než Křižíkova elektrická tramvaj a na širším konci měřil do výšky jistě čtyři metry. Kolem stáli lidé s krumpáči a s lopatami. V pozadí se do dáli táhl podivuhodně pravidelný příkop.

„Tento svérázný kamenožrout,“ pokračoval profesor Augusta, „se živí minerálními prvky v půdě a jako odpad produkuje krystalicky čisté látky. Podle toho, v jakém typu horniny se pohybuje, dokáže vyrábět například čisté železo či jiné, chemicky čisté nerosty.“

Kamera zabrala profesora Augustu, v Asii, svírajícího v prstech cosi velkého a lesklého.

„Třeba diamanty,“ dodal Josef Augusta, v Evropě. Sál se zavlnil.

„Povšimněte si, prosím, ještě jedné, zdánlivě toliko jazykové maličkosti,“ zvýšil profesor hlas. „Mluvím totiž o schopnostech bizarního hlavonožce z dob kambria v přítomném čase,“ dodal a pozvedl ruku s jmenovaným nerostem.

Sál zprvu oněměl úžasem, ale chvíli poté se rozhlučel s intenzitou včelího roje.

„Vždyť to je šarlatán! Důkazy! Pryč s ním! Celé je to podvrh! Hanba!“

Profesor Augusta pokynul rukou a plátno potemnělo. Světla se opět rozzářila naplno. Ze zákulisí sálu se ozvalo rachocení. Lidé v konferenčním sále udiveně pohlédli vlevo.

Na pódium vyhrkotala černým plátnem pokrytá bedna o rozměrech tygří klece. Čtyři muži, kteří ji sem dotlačili, se uklonili, ale neodcházeli. Zůstali na místech a očekávali další příkazy. Profesor Augusta na ně pohlédl, chvíli se domlouvali očima, a pak kývl hlavou.

Muži stáhli plátno a před publikem se objevilo akvárium. Voda v něm byla tak kalná, že to bylo to spíš bahniště. Profesor opět kývl a muži vylezli po žebřících po straně akvária. Uchopili lana upevněná v kladkostroji na horní konstrukci nad bednou a táhli.

Bahnitá voda začala vřít.

„Upozorňuji velevážené publikum, že toto není zkamenělina,“ poznamenal profesor Augusta chladně.

Nad hladinou se objevil dvoumetrový kužel s mrskajícími se silnými chapadly na širším konci.

„Tohle je živý orthoceras, stáří pět set milionů let, plus minus padesát; samozřejmě milionů.“

Sál definitivně ztichl.

„K tomu, abychom ho oživili, stačila jen voda, dámy a pánové. Jen voda a země.“ Hlavonožec vyklouzl z lan a zmizel pod hladinou. „Tak moc chce žít – a tak málo k tomu potřebuje.“

KAPITOLA III.

Pan Povondra čte noviny

Byl mlhavý zimní večer a sněhové vločky se lepily na zamžené okenní tabule. Toho dne, necelý rok před útokem na Drážďany, četl pan Povondra – jako obvykle v tento čas – noviny. Paní Povondrová spravovala Frantíkovi ponožky a Frantík se tvářil, že se učí přítokům Dunaje. V místnosti vládlo příjemné ticho přerušované pouze tikotem sloupkových hodin a hučením ohně v kamnech.

„To jsem blázen,“ zabručel pojednou pan Povondra.

„Co jsi tam vyštudoval?“ optala se paní Povondrová, navlékajíc nit.

„Ale, čtu tady o těch potvorách,“ zavrtěl hlavou pan Povondra a vzal do ruky další noviny. „To jsou všude takové zprávy, až se z toho jednomu motá hlava.“

NÁRODNÍ LISTY: „Augustovi hlavonožci se mají čile k světu! Další obrat ve vývoji kolem oživlé fosilie věhlasného českého paleontologa. Skupina slovanských vědců soustředěných kolem akademika Lema včera představila další Augustovy pravěké netvory! Ano, již neexistuje pouze jediný exemplář slavného Giganticus Orthoceras Kambrium! Pomocí nejmodernějších metod učenci dokázali namnožit z tkáně původního hlavonožce dalších třicet kusů!“

PESTRÉ LISTY: „Česká unie se stává ekonomickou velmocí! Původní Rakousko-Uhersko se, jak je všeobecně známo, během minulých dvou desítek let transformovalo do České unie, a to díky neuvěřitelně prosperujícímu česko-moravskému průmyslu. Staré, prohnilé mocnářství nemohlo držet krok s dravými nadnárodními koncerny typu Křižík Kaplan Konsorcium, Českomoravská Kolben-Daněk nebo Škodovy Spojené strojírny. Silná ekonomika si vyžádala politické změny, ostatně jako i v jiných částech světa. Ty největší však teprve měly přijít: Bondy-Syndicate, vědecko-průmyslový gigant s přímou vazbou na objevitele hlavonožců, prof. Augustu, si zaregistroval u Mezinárodního obchodního soudu v Haagu práva na biotechnologickou produkci unikátních živočichů!“

LIDOVÉ NOVINY: „Lidstvo na hranicích ráje!“

(Interwiev s vlastníkem a generálním ředitelem společnosti Bondy-Syndicate, ctihodným p. Bondym.)

„Dle vašeho tvrzení, pane Bondy, lidi od nynějška čeká výlučně blahobyt. Nejsou však vaše očekávání poněkud přemrštěná? Přeci jen, kamenožroutů je pár desítek a potřeby lidstva jsou nezměrné.“

„Přesně tak. Lidstvo jako celek je ideální odběratel, protože je doslova nenasytné. Naše vědecké týmy usilovně rozkrývají tajemství reprodukce hlavonožců – právě proto, abychom pokryli požadavky lidského rodu. A věřte, že jsme blízko. Spolupráce s našimi polskými přáteli i s německými univerzitami se ukazuje jako vykročení správným směrem.“

„Jenže jak přesvědčíte hlavonožce, aby vyráběli určité nerosty takříkajíc na klíč? Hodláte je snad převážet z místa na místo podle složení půdy? To by při jejich rozměrech bylo dost těžko proveditelné a nákladné.“

„Skoro jste to trefil, pane Kischi, jenže to bude naopak. My připravíme pro Augustovy hlavonožce životní prostředí podle momentálních požadavků trhu, to vše na jednom místě. Přejete si ryzí železo? Požadujete čisté krystaly daného prvku? Posečkejte pár dní, na vaší zakázce se pracuje.“

„Promiňte, ale to zní jako ono zprofanované: Nemožné ihned, zázraky do tří dnů.“

„Vidíte, to by mohl být náš firemní slogan.“

„Mohl byste, prosím, dokončit myšlenku, než jsem vás přerušil a stvořil, zřejmě bez nároku na odměnu, nové heslo vaší společnosti?“

„Jste vskutku zuřivý reportér! (smích) Nuže, za několik měsíců pro nás nebude problém připravit pro oživlé pravěké továrny potřebné směsi rud, písků, hlíny či horniny, aby z nich vyráběly nerosty na objednávku. Hlavonožcům totiž stačí málo: k životu potřebují jen bahnité prostředí, jež si ovšem sami vytvářejí, a zdarma.“

„Máte to promyšlené vskutku velkolepě. Sám jsem zvědavý, jak to všechno dopadne. V každém případě, za náš list i naše věrné čtenáře vám, pane Bondy, přeji mnoho úspěchů. Vám, i profesoru Augustovi.“

„Děkuji a vyřídím mu to. Osobně.“

„Vidíš, drahá, kam až to Pepík Augusta dotáhl?“ řekl zase jindy pan Povondra. Seděl na kanapi pod oknem a pokuřoval viržinko. Venku bylo jaro, oknem proudil do místnosti svěží vzduch a ven zase pan Povondra na oplátku vyfukoval kouř z oblíbené pochoutky.

„Čech se ve světě neztratí,“ pronesl pyšně, když bral do ruky Národní listy. „Inu, zlaté české ručičky!“

Paní Povondrová se podívala na manžela se shovívavým úsměvem:

„Ty bys, táto, mohl v tu ránu dělat mluvčího Národní straně.“

„Nesměj se! Nu, jen se podívej!“

„Vidíš, že žehlím.“

„Tak si to aspoň poslechni…“

„Pepík, Pepík,“ mumlala paní Povondrová a kropila košili. „Abychom z těch Pepíkových potvor nakonec neměli těžkou hlavu.“

„Posloucháš mě?“

„Ale to víš, že jo. Tak čti už.“

TRIBUNA: „Německá Výmarská republika po dohodě s Českou unií začala budovat na březích Baltu a Rýna první umělé kanály pro řízenou reprodukci hlavonožců. Kruppovy strojírenské koncerny v Porýní-Vestfálsku vstoupily do Bondyho syndikátu v rámci jednoho z největších obchodů na londýnské burze. Díky odkoupení 17% obchodovatelných akcií se staly druhým největším akcionářem dravé české společnosti.

Investice Kruppových závodů do budování rozlehlých bažinatých oblastí se specifickým složením nerostů přesáhly částku 150 mil. nových marek. Pokud se zdaří vyplnit očekávání, Česko a Německo se díky hlavonožcům stanou největšími světovými dodavateli ryzích kovů, izolačních materiálů a nebo kupříkladu stále více žádaných polymerických hmot.“

Pak jednou na podzim seděl pan Povondra opět u hrnku kafe. V kamnech praskal oheň a venku pršelo. Byl pošmourný večer a člověk by ven psa nevyhnal. Červenožluté listy na stromech se mihotaly v poryvech větru a kolem přízemních oken chodili lidé s deštníky místo hlav.

„Dědo, už jsem tady!“ ohlásil se Frantík z předsíně. Na sloupkových klasicistních hodinách s bronzovým dřímajícím lvem odbilo sedm hodin.

„A vida, jsou tady zprávy. Ty jsi náš šikulka!“ obrátil se pan Povondra ke dveřím.

Frantík si zul jednu botu o druhou, odkopl obě k botníku a přiběhl k dědovi. Na sobě měl ještě pláštěnku a kostkovanou čepici s kšiltem a crčela z něj voda jako z Erbenova vodníka.

„Doufám, že jsou v pořádku?“ zamračil se pan Povondra naoko. Frantík vítězoslavně vytáhl zpod pláštěnky večerník Národních listů a hrdě jej podával dědovi.

„Babičko, uvař klukovi lipový čaj s medem a dej mu hašlerky ze špajzu! Je to hrdina!“

„A táta taky!“ zakřičel Frantík.

„Vy jste, koukám, hrdinové všichni,“ ozvalo se z kuchyně.

„Frantíku, podej mi, prosím, brýle,“ kývl pan Povondra na vnuka a významně zakoulel očima směrem ke kuchyni. Frantík se spiklenecky usmál a podal dědovi brýle na čtení. Pan Povondra pohladil vnuka po vlasech a začal listovat denním tiskem.

„Ale, ale, to se mi nechce líbit. Já za tím Pepíkem Augustou musím už konečně zajít,“ prohlásil po chvíli. „Tadyhle píšou, že si Němci založili vlastní chovy těch oblud a že je pěstují do délky až dvaceti metrů. Prý jim přidávají do bahna kromě nějakých chemikálií i hormonální látky plazů. Hlavonožci teď při pravidelném příjmu potravy rostou dvakrát rychleji a produkují větší a čistší monokrystaly. Bondyho syndikát proti tomu podal protestní nótu, poněvadž to prý odporuje patentovaným postupům i bilaterálním dohodám. Tak to jsem vážně zvědav, jak se Němci a Češi po dobrém dohodnou… Ale co je tohle?!“ zarazil se pan Povondra na další straně novin.

Hned nahoře se skvěl titulek: „Hledají se hlavonožci!“ a pod ním orámovaný článek s leteckou fotografií rýnských kanálů.

NÁRODNÍ LISTY: „Ztráta pěti speciálně vyšlechtěných, bezmála třicetimetrových hlavonožců se dotkla německých akcionářů. Považují to za neférový protitah českého vedení Bondy-Syndicate.

V nejbližších dnech bude na jejich popud svolána valná hromada společnosti a po české straně bude požadováno patřičné vysvětlení. České vedení firmy se však od případu distancuje a naopak protestuje proti tomu, že patentem chránění tvorové se mohou dostati do rukou třetím osobám. Spletitý případ tak pravděpodobně skončí u Mezinárodního obchodního soudu v Haagu.“

Pan Povondra strnul a opět upřel oči na titulek. Hledají se hlavonožci!

„To není, dobrý,“ hlesl. „Frantíku, to vůbec není dobrý.“

Titulní stránky všech novin, bulvárních i seriózních, deníků a týdeníků, pro muže či pro ženy, veškerá vydání za poslední dny křičela tuto alarmující zprávu. Mezitím uběhlo necelých pět měsíců od ztráty prvních hlavonožců.

„Nezapírám to, jsem bídná, pozemská krysa; snad právě proto mne okouzlují přístavy. Po jisté stránce dávám přednost přístavům rybářských bárek, lodičkám se stěžni a ráhny a plachtami s lanovím, neboť toto jsou lodice snů a plachetnice dobrodružných cest; nicméně i v současných náramných velkokapacitních přístavech je dobře postát, ze široka opřen o zábradlí, a odborně plivat do černé vody a zamyslit se hluboce a klikatě jako ty odrazy stěžňů.

Stáhněte plachty, hoši, a sviňte lana, kampak se hrabat s brigami a škunery tady ve smíšených vodách Labe a Severního moře, v docích hamburských; kampak se hrabat na ta panděra s uhlím, ty tanky, elevátory, sila a jeřáby a pojízdné mosty a bagry. Kampak se hrabeš, člověče, se svým suchozemským slovníkem mezi tyhle bučící mořské krávy a slony a černé svině, do toho nesmírného mořského chléva, kde to funí, krmí se a spí a zvoní a řinčí řetězy.

A večer v uličkách u přístavu se rozžehnou stažené rudé záclony, orchestriony řinčí a bachraté holky vyplouvají do černých vod noci, staré a utahané nákladní koráby čekající na své kargo…“

Karel Čapek seděl onehdy v podvečer v přístavní krčmě Bludný Holanďan a psal jeden ze žádaných cestopisných fejetonů z cyklu Cesty na sever, tentokrát o hanzovním městě Hamburku.

Opět si zabral mramorový kulatý stolek s proutěným křesílkem, hned u okna. Měl odsud úchvatný výhled na přístaviště s rozkročenými jeřáby. Pod nimi projížděly koňské i dieselové povozy a silniční lokomotivy; všude kmitali přístavní dělníci či námořníci a poflakovali se všudypřítomní pobudové. Neutuchající ruch velkoměsta byl vděčným námětem fejetonu, na jehož konci se Čapek poněkud ironicky zmiňoval o mínění zdejších nacionálních kruhů, že nebýt německého hanzovního města, nebylo by české Elbe tak proslulým veletokem. Fejetonista k tomu tedy jen připodotkl, že nebýt české řeky, nebylo by německého přístavu.

Karel Čapek dopsal a podrbal se násadkou pera na hlavě; to nebyl špatný konec.

„Pán si bude vinšovat, bitte?“ oslovil novináře napůl česky, napůl německy polský číšník s tyrolským tralaláčkem na holé lebce. Domníval se, že jej turista přivolává zdviženou paží. Číšník držel v levé ruce tři tupláky originál plzeňského a v pravé mísu kouřících, bílých klobás.

„Vlastně, budu platit,“ odvětil Čapek a diktoval: „Maďarský guláš, vídeňskou kávu, ruské vejce, české pivo. A na konec si ještě dám…“

Namísto upřesnění dezertu uzavřel souhrn konzumace jadrnou německou kletbou. Ostatně, nebylo divu.

Bytelná prkenná podlaha se zachvěla, ze spár vyrazily obláčky prachu a číšník nad ním se zakymácel tak nešťastně, že na něj vychrstl pivo ze všech orosených sklenic.

Karel Čapek rázně vstal, nikoli však z důvodu, aby výchovným pohlavkem poučil pingla, kterak má hosty obsluhovati, aby k újmě nedošli, nýbrž proto, že zahlédl dole v přístavu vskutku kuriózní přírodní jev.

„Giganticky netvor, obří zjevení, kolosální zkáza přístavního velkoměsta!“ diktoval necelou hodinu později do telefonu, celý zablácený, zmáčený a pokrytý škrábanci hlubšími krvácejícími ranami.

„Jak jinak lze nazvat příchod znovuzrozeného Leviathana, největšího tvora, jakého kdy tato planeta zrodila?

Giganticus Orthoceras Kambrium – nebo také: Gigantický! Obří! Kolosální!

Mezi pyšnými zaoceánskými obry o výtlaku přes sto tisíc tun bylo zprvu možné zahlédnouti vodní sloup, kterýžto vytryskl vysoko nad nejvyšší lodní komíny či palubní nástavby. Vzápětí se pilíř čiré mořské vody zbarvil okrovým nádechem, což jistojistě byla zemina ze dna říčního ústí. Zem se chvěla, konstrukce jeřábů se kymácely a koně se plašili. Převržené povozy se smýkaly po dláždění a ohrožovaly zmateně pobíhající dav. Dříve, než se ozvaly exploze parních kotlů na lodích i v lokomotivách, dopadly na přístav tuny bahna.

To však neměl být vrchol zkázy. Ten měl nastati pár vteřin poté…

Vodní masa se pojednou stáhla do místa vzniku vodního sloupu a zdálo se, že stejně jak vytryskla, tak zmizí způsobem připomínajícím vypuštěné obří umyvadlo. Z okrouhlé prohlubně na povrchu říční hladiny, jež do sebe mezitím stačila vstřebat několik remorkérů, se vynořila špice nestvůrného hlavonožce.

Rotující lopatky po obvodu kuželovitého těla připomínaly Kaplanovu vodní turbínu; ostatně netvor vynořující se z hlubin zemské kůry měl blíže ku stroji než k živoucímu tvoru. Nemluvě o tom, že žádný živočich se nemohl velikostí ani zdáli přiblížiti monstru, jež během následujících hodin dokázalo způsobit zhoubu přímořské metropole.

Gigantický, obří, kolosální…

Jiná slova ve srovnání s tím, co zničilo Hamburk, nelze použít. Patrně nejsou zapotřebí ani celá slova. Možná postačí napsat špičkou Velké pyramidy na saharskou poušť tři počáteční písmena.

Nikoli GOD, jak původně mnozí o novém tvoru smýšleli, ale GOK, cosi nového, neurčitého, hrozivého,“ dočetl Čapek zprávu a poděkoval stenografce na druhém konci linky, v pražské redakci Národních listů.

Zavěsil mosazné sluchátko s leštěnou dřevěnou rukojetí do vidlice Bellova přístroje a povzdechl si: „Kdyby tu tak byl bratr, dozajista by

přišel na vhodnější název pro ty potvory. Gok, to zní tak nevýrazně, obyčejně… Jako mlok.“

Pan Povondra tiše odložil noviny a hleděl do prázdna.

Frantík celou dobu seděl vedle něj a četl s ním. Nyní si přisunul odložený tisk a dočetl hlavní reportáž dne.

„Dědo, myslíš, že se gokové dostanou až k nám?“

„Neboj, Frantíku, my je sem nepustíme,“ zatřepal pan Povondra hlavou a promnul si tváře. „Lojzík, tedy tvůj táta, ten se jistě postará o to, aby nám tady takovéhle šeredy neryly v zemi!“

„Jasný, dědo!“ zahlaholil Frantík a seskočil z kanape. Cestou sebral židli od jídelního stolu a doběhl k moderní kuchyňské kredenci v barvě slonové kosti. Vylezl na židli a sundal věrný model „kapesního“ bombardéru Avia B-771. Letoun byl pomalovaný invazními znaky 13. bombardovací perutě a měl číslo 22-007. Byl to tátův bombardér.

Frantík se vydal zpátky k dědovi, v natažené ruce svíral model středoplošníku a prskaje napodoboval letecký motor.

„Bruhm! Otevřít pumovnice! Cíl zaměřen! Teď!“ předváděl chlapec komunikaci dvoučlenné posádky a zvedl letoun nad hlavu. „Zásah! Dostali jsme dalšího!“

Pan Povondra se pousmál.

„Pravdu díš, hochu. Naši vojáci přece do Čech nepustí jen tak nějakou bestii, tím míň, když sem míří z Německa. A jestli se k nám ti přerostlí vrtáci vydají z Hamburku po Labi, rozhodně je zastavíme ještě na hranicích, daleko za Drážďanami.“

KAPITOLA IV.

Nálet na nádraží

Letoun přešel do prudké pravotočivé zatáčky.

Pod jeho trupem zářilo do temně nachového večera město plné barokního humanismu a vůbec všeho nejlepšího z Německa, jehož původně bylo součástí.

Díky Konradu Henleinovi – člověku, který nadevše miloval české Sudety a kvůli návratu Němců do Čech dokonce založil i politickou stranu – se v této malebné Florencii na Labi, jak se také Drážďanům přezdívalo, uskutečnilo památné referendum. Dva roky po všelidovém hlasování v Bavorsku tedy i Drážďany, stejně jako Mnichov v osmatřicátém, vstoupily do prosperující, průmyslově i vojensky nedostižitelné České unie.

„Zelená sedma,“ pronesl kapitán Povondra do vysílačky. „Následujeme Stodvanáctou peruť.“

„Pane, připomínám, že jsme již bez pum,“ ozval se vzadu bombometčík a střelec Hans Werner. Kapitán Povondra kývl hlavou a ukazovákem vypnul vysílačku. Kontrolka zhasla.

„Hansi, něco o bombardování a tomhle letadle vím,“ poznamenal do mikrofonu v přilbě a pak zase vysílačku zapnul: „Vystřílejte do toho novýho parchanta všechno, co vám zbývá! Miřte tam, kam zasáhnou bomby Stodvanácté!“

Piloti Povondrovy perutě s nadšením potvrdili vydaný rozkaz.

„Jdeme na to! Natrhneme mu slezinu, šmejdovi!“

Bombardéry 112. a 13. perutě se řítily na zhmotnělou noční můru, jež právě přetvářela průmyslové předměstí v bahnisko poseté zborcenými troskami továrních hal, rozlehlých skladišť a převrácených vlaků. Vzdouvající se vody Labe pak dokonávaly započatou zkázu.

Pumovnice prvních dvanácti bombardérů se otevřely a vypustily smrtonosná, matně se lesknoucí vejce se stabilizačními křidélky a nárazovou roznětkou na špičce.

Kapitán Povondra sledoval klesající hejno průrazných pum a nalétal ke gokovi tak, aby si vytvořil co nejlepší střeleckou pozici. Svíral knipl oběma rukama, tlačil stroj dolů a lehce doprava a periferním viděním sledoval budíky na palubní desce. Musí brát v potaz jak tlakovou vlnu z explozí bomb, tak možnost, že i tenhle hlavonožec použije onu nečekanou „protiletadlovou“ obranu.

První pumy dopadly na rotující kužel.

Teď byla ideální příležitost ke střelbě…

„Ne! Nestřílet! Zvedněte stroje!“ zakřičel kapitán Povondra do vysílačky. Dovedl si představit zklamané tváře a nesouhlasné brblání pilotů ostatních letadel. „Zaujměte znova výchozí pozici! Připravte se k novému náletu!“

Bombometčík Hans Werner se udiveně rozhlížel. Netušil, co má kapitán za lubem a proč v posledním okamžiku zrušil již rozjetou akci.

Vraceli se na místo, odkud se před chvílí snášeli na goka. Pod nimi se rozkládala zdevastovaná industriální zóna. K nebi stoupaly různobarevné sloupce dýmu. Mezi továrními budovami a stužkami kolejí rotoval třísetmetrový kužel a vydlabával do země cestu pro další a další hlavonožce.

Kapitán stáčel stroj k severu, souběžně podél postupujícího netvora a nalétával k němu od…

„Aha!“ ozval se hodně nahlas bombometčík Hans Werner, aby dal najevo, že pochopil kapitánův záměr. Tak teď to přijde doopravdy.

„Kapitán je chlapík! Inu, Čech,“ pomyslel si Werner.

„Nový cíl: seřaďovací nádraží! Tři cisternové vlaky na jedenácti hodinách,“ zavelel Povondra.

„Tady Stodvanáctá,“ ozval se v reproduktorech major Josef František. „Jestli dovolíte, přidáme se k vám, kapitáne.“

„Vítejte na večírku, Stodvanáctko,“ odvětil kapitán Alois Povondra. „Trošku si na to tady posvítíme, co říkáte, majore?“

„Jistě, vy jste hostitel. Tak rozsviťte lampiony.“

Do tmy vyšlehly záblesky kulometů chrlících souvislé šňůry střel. Dráhy svítících projektilů se sbíhaly na ostřelovaných vagonech. Červenobílé cisterny s ropou explodovaly a vytvořily dlouhou ohnivou stěnu, další nákladní vozy s logem Spolany se silou detonací převrátily a vyvrhly do kolejiště nebezpečný obsah. Tři přepravní tanky se znakem lihovarů Jelínek stojící na druhém seřadišti se tlakovou vlnou výbuchů nadzvedly a zlomily vejpůl.

Chemikálie, líh a ropa, to vše se valilo připomínaje plamennou řeku do bahnitého kanálu, v němž nestále vrtal gigantický, obří, kolosální… prostě gok.

„Mění směr! Otáčí se!“ ozvalo se ve sluchátkách kožených přileb.

Skutečně, prehistorický netvor výrazně pozměnil dráhu nově vznikajícího kanálu. Nebylo však jasné, kudy chce uniknout z dosahu chemického inferna.

„Takhle se na ně musí, na hnusáky!“

„Ať se naloká toho svinstva, hajzl!“ Kapitán Alois Povondra všechny zmrazil: „Chlapi, on neutíká! On útočí – přímo na nádraží.“

Bylo to neuvěřitelné, ale hlavonožec si to zamířil rovnou do epicentra zkázy. Detonace postupovaly seřaďovacím nádražím a přeskakovaly z cisterny na cisternu jako rozdovádění ohniví mužíčci.

Dole zuřilo peklo a kapitán Povondra se rozhodl jej navštívit. Chtěl zjistit, co vlastně přimělo netvora tak rázně změnit dosavadní postup.

„Pane, zvedá se!“ zakřičel do hučících plamenů Werner.

Kolem zuřily požáry, do nebes šlehaly ohnivé sloupce a zrovna Werner měl tu smůlu, že právě jeho kapitán tohle všechno jaksi ignoruje.

„Jsme dost vysoko. Tady nás nezasáhne,“ zakřičel kapitán Povondra. „Hansi, já tady přece taky nechci umřít!“

„Obraťte to zpátky, kapitáne!“ ozval se náhle ve sluchátkách nesmlouvavý povel. Kapitán Povondra okamžitě poznal majora Josefa Františka ze Stodvanácté.

„Majore, musíme se dozvědět, co tu obludu přimělo, aby se vrhla do plamenů! Přepínám.“

„Kapitáne, nepovoluje se! Máme ztráty! Vraťte se na základnu, přepínám!“

Nikdo mu však již neodpověděl.

Na téhle, ani na žádné jiné frekvenci…

Červený plynojem se žlutým nápisem Shell stál v jižní části seřadiště, tři sta metrů od epicentra pekla. Tyčil se vysoko nad střechou lokomotivního depa a díky třem podpěrným pilířům se podobal válečným strojům z Wellsovy Války světů. Zdálo se, že oheň si vyhlédl obří kouli plnou svítiplynu coby svůj osudný cíl. Blížil se k ní opravdu rafinovaně, z různých stran najednou, tu přeskakoval po explodujících sudech s mazutem, jinde sprintoval vnitřkem potrubí, až dosáhl svého.

Stačil plamínek a nad Drážďanami vykvetl nevídaný ohnivý hřib.

V tu chvíli kolem prolétal letoun kapitána Povondry. Tlaková vlna odmrštila stroj do výše, což by nebylo tak hrozné, protože ho tím dostala z dosahu ohnivého pekla.

Horší bylo, že mu urvala obě křídla – a roztrhla trup vedví.

Tu noc Florencie na Labi ještě přežila.

Druhý den s k ní ale novými kanály dostali další čtyři gokové.

Letecké údery zesílily, ale zastavit sedm set metrů dlouhé a přes šedesát metrů vysoké, opancéřované hlavonožce bylo nad síly jakékoliv lidské techniky. Krajina kolem města se během několika dnů proměnila v jednotvárný, zapáchající močál.

Nejdřív se v bahně začaly topit jednotlivé budovy, potom domovní bloky a ulice – a nakonec pod rozvířenou hladinou bažinatého moře zmizely celé Dráždany.

KAPITOLA V.

Totální válka

Byla to podivná válka, lze-li to vůbec nazvat válkou; neboť nebyl žádný stát goků ani uznaná „gočí“ vláda, které by se mohlo oficiálně vyhlásit nepřátelství. První státy, které se ocitly ve válečném stavu s hlavonožci, byly německá Výmarská republika a Francie. Oba státní útvary, jež před dvaceti lety rozdělila první světová válka, nyní oddělilo neprostupné, močálovité území. Prehistoričtí giganti pomalu, ale jistě postupovali do nitra Evropy a rozšiřovali si svůj životní prostor.

Francouzský bulvární tisk ono obří bahnisko nazval „Le Deuxième canal La Manche“, německé seriózní noviny počínání goků pojmenovaly „Drang nach Osten!“.

Ostatně, stačil pohled na mapu a bylo nad slunce jasné, že další na řadě je Polské velkovojvodství a Česká unie.

„Z domova: Gokové v Děčíně! Postup obrovských hlavonožců poněkud zpomalila nejen bývalá hraniční pohoří, ale i každá rozsáhlejší skalnatá oblast, například Adršpašské skály. Obyvatelé prchají z nízko položených osad a měst do kopců a obsazují skalní útvary Indián, Orlí hnízdo, Džbán a další. A právě na Džbánu máme naši zvláštní zpravodajku, Milenu Jesenskou. Zdravím vás, Mileno. Jak to vypadá nad Děčínem?“

Letecký pohled na adršpašskou krajinu připomínal spíš reklamní záběry cestovní kanceláře Čedok než začátek válečného zpravodajství. Rozmanité pískovcové útvary byly ostře nasvícené odpoledním sluncem a čerstvá zeleň lesů a strání vytvářela pro prezentaci přírodních skulptur ideální pozadí.

Střih, a v záběru se objevila rozvrkočená reportérka s mikrofonem před sebou a sluchátky na jednom uchu.

„Z přenosového balonu jsme mohli pozorovat celý rozsah zkázy. Vy, vážení diváci, byste měli tyto záběry spatřit na závěr mimořádného zpravodajského týdeníku. Upozorňujeme, že by je neměly vidět děti a osoby se slabší psychikou. Nyní mám u sebe velitele záchranářského pluku, poručíka Záviše z Adršpachu. Pane poručíku, co byste mohl vzkázat občanům, kteří se za pár hodin či dnů dostanou do sféry postupujících hlavonožců?“

Vysoký, tělnatý muž s širokým hrudníkem, s brunátnou tváří ozdobenou mohutným knírem, se zablácenou uniformou a s přilbou na hlavě byl unavený, hodně unavený. Naklonil se k mikrofonu upevněném v kruhovém rámu a upřeně se zahleděl do kamery.

„Hlavně, lidi, utečte,“ pronesl naléhavě. „S naší technikou a našimi chlapy vás zachráníme skoro přede vším, vytáhneme vás z rozvodněné řeky, sundáme ze střechy hořícího kostela nebo vyhrabeme ze sněhové laviny. Jestli se ale dostanete do takové blízkosti goka, že pocítíte chvění země, pak vězte, že je pozdě. V tu chvíli jste již mrtví.“

Reportérka rozpačitě pohlédla mimo kameru, ale vzápětí pokračovala podle scénáře.

„Děkuji za cenné rady, ehm… A mohl byste našim divákům popsat na konkrétních příkladech, jakým způsobem gokové postupují? Jak vlastně dokážou zabrat tak prostorné oblasti během pár dnů?“

„O tomhle bylo již napsáno přehršle pojednání, tak nevím, jestli je čas rozebírat to znova,“ poznamenal poručík Záviš, ale když jej půvabná bruneta s úsměvem vybídla, řkouc, že „Opakování jest matka moudrosti!“, pokračoval: „Od zveřejnění objevu profesora Augusty všichni víme, že se ty zatracené obludy živí zemí, tedy hlínou, zeminou, onucí – a podle složení horniny produkují pro nás velice zajímavé výkaly: téměř čisté krystalické látky, kovy, minerály. Proto lidé vyšlechtili tyhle pravěké zrůdy k co nejvyšší produktivitě. Kvůli tomu z desetimetrových hlavonožců vznikli nejdřív stometroví – a stačilo pár měsíců, aby se objevily tyhle kilometrové hrůzy. Postupují proti nám docela jednoduše: prostě nám užírají půdu pod nohama.“

„Jakou tedy mají lidé šanci bránit své území?“

„Žádnou,“ zavrtěl poručík Záviš hlavou. „Hlavonožci dovedou během pár desítek hodin proměnit povodí každé řeky ve své ideální životní prostředí. Vytvářejí si vlastní dopravní infrastrukturu, dokonalou – a pro nás zcela nepoužitelnou. A také neprostupnou. V hlubokých slatinách nemáme proti šroubovitým bestiím sebemenší naději.“

„Ale gokové určitě mají i nějaké slabiny, nebo snad ne?“

„Pokud mají, tak o nich nevíme.“

„Takže – žádná šance?“ optala se sličná Milena Jesenská poněkud zmateně. Její reportáž, jak bylo předběžně dohodnuto s vedením zpravodajského štábu, měla vyznít poněkud jinak.

„Žádná šance.“

„Aha, to jest pozoruhodný úsudek… Ale proč gokové vyhlásili válku právě lidem?“

„Oni nevyhlásili válku lidem, slečno redaktorko. Oni si prostě rozšiřují teritorium a my jim jen překážíme. Gokové nás nevnímají coby nepřítele. Lidstvo je pro ně obtížný hmyz, možná ani to ne.“

„Inu, to nezní zrovna povzbudivě. Ale i přesto, neměl byste na závěr našeho rozhovoru nějakou pozitivní zprávu?“

Poručík Záviš z Adršpachu si sundal omlácenou přilbu s hasičským znakem, hřbetem ruky si otřel špinavé, zpocené čelo a po zdánlivě nekonečné chvíli řekl:

„Včera se mi narodil kluk.“

Válečná zpravodajka, slečna Jesenská se již poněkolikáté rozpačitě pousmála.

„Tak to jsem sice úplně nemyslela, ale každopádně vám srdečně gratuluji. A s vámi, milí diváci, se loučím a brzo se uvidíme v dalším mimořádném promítání. Milena Jesenská, Filmový týdeník.“

III. mezinárodní sympozium: „Být, či nebýt – lidé, nebo gokové.“

Hlavní tematické okruhy: Gokové a jejich vliv na utváření kontinentů.

Vrtací biomechanismus hlavonožců.

Přednášející: Prof. Josef Augusta, Dr. Zdeněk Burian.

Další informace:

Velkoplošné promítání, barevná projekce, ozvučení sálu: Kino Bio Revue ve spolupráci s filmovými ateliéry Barrandov, akciovou společností. Občerstvení zajištěno péčí fy. LARP – Lahůdkářství a rodinné pekařství – Wolker a syn, spol. s r. o.

Přihlášky do diskuse lze zasílati potrubní poštou na adresu: Vysoká škola bio a chemicko-technologická, Praha 6-Dejvice, tubus 314.

Pan Povondra seděl na bílé nemocniční židli. Na kolenou měl dnešní Národní listy.

Na kovové posteli odpočíval syn.

Nemocnice milosrdných sester pod Petřínem, stejně jako všechna další zdravotnická zařízení v Unii, byla přeplněná vojáky a dobrovolníky. Všude leželi ranění, zmrzačení a umírající. Kláštery a hospice, lázně i rehabilitační ústavy, na každém lůžku, v pokojích i na chodbách leželi chlapi, kteří se v uniformě s trikolorou na rameni vydali hájit území své země a životy svých blízkých.

První světová válka byla krutá, ale v jednom se zásadně lišila od probíhající přírodní katastrofy, jíž se už neřeklo jinak než válka s goky. Hlavonožci totiž nerespektovali žádná pravidla, nepodepsali žádné úmluvy a zajatce nebrali – protože žádní nebyli.

Civilisté i vojáci v zabíraných územích zmírali po statisících.

„Lojzíku,“ zašeptal znova pan Povondra. „Slyšíš mě? Jdeme domů!“ Kapitán Povondra konečně pootevřel oči. „Ahoj táto. Proč jsi nepřišel dřív?“

„Nešlo to, museli jsme s Frantíkem dolepit model tvého bombardéru. A kromě toho, nějak ses nechtěl hojit, prevíte,“ usmál se pan Povondra posmutněle.

„Kde jsou ostatní?“ rozhlédl se syn.

„Museli počkat venku. To víš, při tom, co se teď všude kolem děje, přísnost musí být. Jenže na mě tohle neplatí, já se dostanu všude! S touhle kartičkou od Pepíka se mnou zacházejí jako s prezidentem Masarykem, možná ještě líp.“

„S jakou kartičkou? O jakém Pepíkovi to mluvíš?“

„Neříkej mi, že neznáš profesora Augustu! Je to můj spolužák a…“

Kapitán Povondra sevřel otci zápěstí a těžce se nadzvedl na posteli:

„To je ten slavný vědátor, co na nás poštval ty stvůry? To máš teda známého za všechny drobný.“

„Nemusíš mu hned křivdit,“ namítl otec Povondra. „On je z toho zoufalý víc, než si dokážeš představit. Ve dne v noci spolupracuje se všemi institucemi a štáby, aby se dostal těm svým potvorám na kobylku.“

„Tak mu vyřiď, že bych si s ním rád promluvil,“ zavrčel kapitán Povondra.

„Však on taky, hochu! Čeká nás ve své vile na Kampě. Považ, poslal pro nás dokonce vůz s řidičem!“

„Doufám, že to není nějaký jeho gok.“

„Ale, Lojzíku! No tak!“

Kapitán Povondra jen zavrtěl hlavou a zavřel oči.

Měl to pořád před sebou. Opakovalo se to jako poškozená gramofonová deska…

Od východu se táhly mraky jako hejno sleďů. Obří lopatky goka se prokousávaly sypanou hrází oddělující seřaďovací a nákladní nádraží od pravého ramene Labe.

„Pane, dovolte mi pokračovat v misi! Musíme se dozvědět, co tu obludu přimělo, aby se vrhla do plamenů. Ohlásím se za chvíli! Přepínám,“ předpisově pronesl kapitán Alois Povondra a…

A vypnul vysílačku.

Stočil letoun do pravotočivé zatáčky.

Gokův razicí štít zrovna pronikal valem. Do prostoru nádraží se vevalily temné vlny. Oheň začal ustupovat, ale tam, kam bahnitá lavina nedosáhla, rozšiřoval dále své panství.

„Jsme moc blízko plynojemu!“ křičel zezadu bombometčík.

„A sakra!“ zaklel kapitán Povondra. Plynojem byl sice od ohniska požáru ve zdánlivě bezpečné vzdálenosti, ale bylo otázkou času, kdy k němu pronikne zuřící požár – a nádrž exploduje. A ona se, potvora jedna, rozhodla vybuchnout dřív, než k ní dosáhnou zuřící plameny.

Kapitán Povondra v životě neudělal moc chyb, ale tohle byla jedna z největších.

„Hansi, vyskoč! Pod námi ještě nehoří!“

„Zatím to nebouchlo! Třeba tomu ulítnem!“

Ale to v té chvíli už nebyla tak docela pravda.

Ani jedno, ani druhé.

Tlaková vlna jim oběma vyrazila dech a z uší a nosu jim vytryskla krev. Trup letounu se vzepjal podoben raněnému oři. Křídla se v jednom jediném ohlušujícím prasknutí ulomila a každé se vydalo na svou poslední životní pouť. Letoun bez křídel připomínal miniponorku třídy Molch, lépe řečeno, zasaženou a potápějící se miniponorku.

Kapitán Alois Povondra za sebou matně, z hrozné dáli, slyšel křik raněného Wernera.

„Katapultáž! Hansi, červenou páku dolů!“ řval Povondra. Trup letadla opět zapraskal.

Kapitán Povondra znal každý šroubek, každý nýt svého letadla. Byl mezi technickým personálem jako doma a před každým vzletem osobně kontroloval stav letounu, a to i takové věci, které u ostatních strojů běžně kontrolovali jen technici. Proto nyní přesně věděl, co bude následovat.

Zmrzačený trup se právě lámal v místě urvaných křídel.

Kapitán Povondra pohlédl na výškoměr. Tlaková vlna je vymrštila do výše, což bylo dobré hned ze dvou důvodů. Za prvé, ocitli se mimo ohnivou kouli vybuchnuvšího plynojemu – a za druhé, padali z větší výšky, takže se ještě stačí zachránit.

„Nemůžu!“ křičel bombometčík Werner. „Mám zlomenou ruku!“

Zdravou paži měl zaklíněnou mezi zdeformovanou stěnou kabiny a sedačkou, což kapitán Povondra právě spatřil. Přelezl mezitím dozadu, k Wernerově místu, a snažil se dosáhnout přes pokroucené plechy na palubní desku.

„Pane, vyskočte!“ zakřičel bombometčík Werner. „Já opravdu nemůžu!“

„Nemelte pantem a držte se, krucinálfagot!“ zařval mu Povondra do obličeje, vyškubl uvězněnou ruku z pasti a zatáhl za páku katapultu. Vršek kabiny odlétl a Povondra uhnul. Bombometčík Werner si to svištěl se sedačkou k nebi a kapitán Povondra se díval dolů. Zem se blížila.

Kapitán Alois Povondra se vysoukal z kabiny a odrazil se od trupu. Zatáhl za šňůru padáku. Nevnímal krev řinoucí se mu po obličeji ani zlomené žebro. S pocitem úlevy, i když to setsakra zabolelo, zaregistroval trhnutí způsobené otevřeným padákem – a potom se soustředil jen na to, aby nějak přistál. Něčeho si však přece jen stačil všimnout.

Hlavonožec se zastavil.

„Že by ti naše ohnivá specialita nechutnala?“ pomyslel si Alois Povondra. „Neboj, brzo okusíš další!“ A pak dopadl.

KAPITOLA VI.

Konference na Kampě

„Mimořádné zpravodajství – Na základě podrobné analýzy útoku českých bombardovacích perutí u Drážďan provedl generální štáb jisté změny v provádění leteckých, ale i pozemních útoků. Gokům oheň neublíží, sdělil nám dobře informovaný zdroj, protože jej okamžitě uhasí otočením lopatek a zároveň vyvrhnuvší bahnitou lavinou. Nebohé Drážďany nám však ukázaly další možnost: chemický útok!

Z domova: Obyvatelé severních Čech včetně připojených území bývalého Německa se museli vzdálit z domovů. Jedná se o statisíce lidí žijících v bezprostřední blízkosti vodních toků. Největší české chemičky ve spolupráci s armádou počínají totiž v povodí Labe vytvářet smrtonosnou zónu z těch nejprudších jedů. V první fázi jde o otravné látky, jež je možné zneutralizovat během deseti, dvaceti dnů, v druhém stadiu se pak použijí veškeré dostupné jedy. Pokud bude mít chemický atak odpovídající výsledky, armáda přistoupí k hromadnému vypouštění těchto látek do všech vodních toků na ohrožených územích.

Ekonomika: Indexy klesají a panika vzrůstá. I takto by se dala vyjádřit situace na světových burzách. Na jedné straně likvidovaná Evropa, na straně druhé výskyt neuvěřitelného množství čistých minerálů a kovů. Postupující gokové za sebou nechávají drahocenné exkrementy, díky nimž vlastně byli objeveni – a oživeni. Byl to věhlasný český profesor Josef Augusta, jenž stál u jejich…“

„Takhle daleko to nemělo dojít,“ pronesl profesor Augusta a vypnul rozhlasový přijímač Tesla. Byl to moderní elektronkový přístroj v celodřevěném provedení se zeleně svítící stupnicí hlavních evropských vysílačů.

Kromě slov „gokové“ a „válka“ bylo „Augusta“ třetím nejčastějším, alespoň tak se to profesorovi jevilo. Paleontologický dobrodruh a dobyvatel ztracených světů vyšel francouzským oknem na rozlehlou terasu rekonstruovaných Sovových mlýnů. Opřel se o zábradlí z italského mramoru a nepřítomně pohlédl na vzrostlé palmy dovezené z Chorvatska, dalšího státu České unie.

„Neměl jsem Bondymu dovolit to umělé dělení. Povídal mi o tom – a já nadšeně přikyvoval. Neměl jsem mu odsouhlasit ten ďábelský patent na produkci čistých látek, a také jsem neměl…“

„Hlavně by sis to, Pepíku, neměl vyčítat, jelikož ty čerchmanty by dřív nebo pozdějc objevil někdo jiný,“ přerušil profesora pan Povondra. „Ty bys teď měl svou erudici a genialitu a já nevím, čím vším to ještě oplýváš, vrhnout především na to, jak ty vrtáky vrátit tam, kam patří. Do pr… Do prehistorie.“

Profesor Josef Augusta mlčky přikývl a zadíval se na klidný tok Vltavy. U protější náplavky kotvil kolesový parník Primátor Dittrich, nad Střeleckým ostrovem se vznášel upoutaný zpravodajský balon Filmového týdeníku se žlutým logem karlovarské Becherovky a v parku na Kampě se loučily dívky s branci povolanými do nerovné bitvy.

„Myslím, že těmi chemikáliemi, co na ně teď pouštíme ze Spolany a Kosmosu, bychom jim mohli natrvalo zamořit životní prostor. Bude nás to sice stát celé otrávené krajiny, ale vypadá to na jediné řešení. Ostatně, co na to říkáte, pane Čapku?“ pootočil se profesor na novináře.

Karel Čapek měl kdykoliv přístup do jeho vily, nejen proto, že se znali a vzájemně se respektovali, nýbrž i z toho důvodu, že Čapek poslední měsíce působil jako zvláštní válečný zpravodaj Národních listů. Kam se vrtly pravěké nestvůry, obrazně i doslova, tam se vrtl i on. Na dnešní schůzce v profesorově domě tudíž nemohl scházet. Měl plnou důvěru profesora, a tak ani námitky přítomných důstojníků včetně armádního generála Jana Syrového ohledně nežádoucí přítomnosti novináře nic nezmohly.

Karel Čapek na profesorovu otázku pokrčil rameny a po chvilce odvětil: „Otázkou zůstává, co tomu řeknou okolní země. Německo je kupříkladu z poloviny rozvrtané a proměněné v jedno bahniště, ale Kruppovy závody najímají z Itálie další a další obří vodní bagry, aby ve stopách goků těžily drahocenné suroviny.“

Generál Syrový pokyvoval hlavou a s pozvednutým ukazovákem si vyžádal pozornost.

„Ano, jest to vskutku neslýchané. Velvyslanectví německé Výmarské republiky nám dokonce dnes popoledni předalo nótu, že jim zamořujeme těžební oblasti. A to nehovořím o tom, pánové, že i Japonsko se zajímá o vyšlechtěné hlavonožce, jež hodlá nasadit do čínských pobřežních mělčin. Inu, to víte, takový průmyslový kolos má kvalitních surovin ustavičně nedostatek.“

Kapitán Alois Povondra postával v hale nad velkou plastickou mapou Evropy protkanou vlaječkami států a království, rozdělenou barevně odlišenými liniemi postupující fronty.

Gokové se provrtávali Starým kontinentem s neuvěřitelnou urputností, využívali každý vodní tok, aby z jeho povodí během krátké doby vybudovali slatinné kanály – a ty pak navzájem pospojovaly. Sesuvy zbylé půdy byly v těchto oblastech častější než dešťové přeháňky.

Jediné, co biologické razící štíty nesnášely, byla hluboká voda a souvislá skála. Gokové neuměli plavat jako ryby a neměli ve svém podivuhodném chemicko-technologickém organismu hydraulické sbíječky.

Zaplať pánbů, pomyslel si kapitán Povondra při té představě. Nad hlavou mu v průvanu zvonil křišťálový lustr ze skláren Bohemia Crystal – připomínalo to cinkání sklenek se šampaňským – a ve vzpomínkách se mu stále dokola promítal drážďanský nálet. Měl pocit, že mu stále něco uniká.

„Vidím, kapitáne, že jste z té slavné Třinácté bombardovací perutě!“ vytrhl jej ze zadumání velitel letectva, plukovník Bradáč.

„Kapitán Alois Povondra, pane plukovníku,“ vysekl letec vzorový pozdrav.

„Zaslechl jsem od pana profesora, že se nechal inspirovat vaší drážďanskou akcí. Gratuluji.“

„To je pro naši peruť pocta, pane, ale pan profesor to přehání. My jsme udělali jen to, co by udělal každý na našem místě. Bomby jsme již neměli a nepřítel byl takzvaně před branami. Tudíž jsme stříleli ze všeho – a do všeho, co těm mizerům mohlo aspoň trochu ublížit.“

„Nu, oheň to není. To už víme,“ podotkl plukovník Bradáč.

„A chemické zbraně také ne, pane plukovníku,“ ozval se od telegrafu spojovací důstojník.

„Cože?!“

„Jak je tedy máme zastavit, proboha?“ ozvalo se z několika úst naráz.

Všichni přítomní postupně zmlkli. Ticho se šířilo rychleji než lavina z alpských ledovců. Spojař po chvíli přistoupil k ministru obrany a předal mu zprávu.

„Vnitřní obranná linie Ústí nad Labem – Chomutov – Lovosice. Kóty M-38, AK-47 a E-55. Gokové přestali vrtat, sklopili razící lopatky k tělu, a tím vytvořili zcela neprostupné skořepiny. Chemické jednotky vyčkávají dalších rozkazů.“

„Obávám se, že takhle mohou čekat věky,“ řekl profesor Augusta. „Přežili pod zemí pět set milionů let.“

„Aspoň máme dost času něco vymyslet,“ prohodil pan Povondra.

„A na to bych si připil,“ pronesl pohřebním hlasem plukovník Bradáč. „Na to vymýšlení, ať je rychlé,“ zamlouval svou závislost na ovoci, zejména na tom přepáleném.

„Můj bar je vám k dispozici, pánové,“ pozval je ode dveří na terasu profesor Augusta a pokynul rukou do rohu místnosti, k likérníku ve stylu Art Deco z leštěného ořechového dřeva. Kapitán Povondra se zamyšleně zadíval na řadu lahví rozmanitých tvarů a značek.

Plukovník Bradáč položil na plastickou mapu stříbrný oválný tác se sklenkami a rozlil do nich celou láhev Vizovické slivovice; firma Jelínek patřila k největším kontinentálním výrobcům kvalitních destilátů.

„Vážení, nenechte se, prosím, nutit plukovníkem k degustaci. Pojďte ochutnat to nejlepší z darů našeho Valašského království,“ oslovil zúčastněné továrník, mecenáš a sponzor mnoha státních nadací, pan Bondy. Nikdo neodmítl, a to nejen proto, že je pozval jeden z nejbohatších mužů světa.

Sešli se nad skomírající Evropou a rozebrali si sklenky z tlustostěnného čirého skla.

„Tak na dobré zprávy,“ pronesl ministr obrany a významně pohlédl na Karla Čapka. „Ať mají lidé co číst, myslím – povzbudivého.“

Novinář pozvedl sklenku naplněnou po okraj.

„Copak my, pane ministře, my děláme, co můžeme. Inu, však to znáte, my v zájmu národa i lžeme, jenže pořád vařit z jednoho hrnce se nedá.“

„Jen se nebojte! My těm potvorám ještě zavaříme! Když na ně neplatí ani oheň, ani výbušniny, ani chemikálie, tak…“ zmlkl ministr uprostřed věty a nějak se mu nedařilo najít vhodné zakončení.

„Tak je ukecáme,“ napověděl tiše pan Povondra.

„Nuže – smrt gokům!“ konečně našel ministr Syrový vhodná slova.

Sklenice rozpačitě zacinkaly, rty se pootevřely a tu otylé, tu vrásčité ohryzky se lačně zavlnily. Kdo by také odolal svůdně vonící, opojné kapalině.

„Poslyšte, kapitáne,“ přitočil se po nějaké té minutě novinář a fejetonista k proslulému letci. „Občas sepisuji takové krátké, detektivní příběhy. Zatím mám jen pracovní název, Povídky z jedné kapsy. Dá-li Bůh, možná budou i z druhé,“ pousmál se.

Alois Povondra mlčel, hleděl na dno skleničky a nepřítomně pokyvoval hlavou. Netušil, co mu ten chlapík s vysokým čelem a uhrančivýma očima chce sdělit, a – upřímně řečeno – ani ho to valně nezajímalo.

„Při beletrizování policejních případů používám podrobné rekonstrukce zločinů, určitě víte, co tím myslím,“ pokračoval novinář. „Tak si zrovna říkám, když ti hlavonožci útočí na Plzeň, jestli bychom nezkusili obdobnou rekonstrukci, podle té akce nad Drážďanami. Přece jen, gokové po vašem útoku změnili směr postupu. A to se do té doby, pokud vím, nestalo.“

Kapitán Povondra pozvedl hlavu, chvíli hleděl na Čapka a pak užasle přikývl.

„To je výborný nápad, pane…“ odmlčel se drážďanský rek s odznaky českého letectva na klopách. „Promiňte, přeslechl jsem vaše ctěné jméno.“

„Čapek. Karel Čapek, fejetonista a reportér.“

„Výborně, pane Čapku!“ plácl ho Povondra po rameni, až se fejetonista a reportér v jedné osobě bolestivě prohnul. „Mimo jiné, to vy jste vymyslel ono mezinárodní slovo gok?“

„Ale ne, já jen využil toho, co se nabízelo,“ poznamenal Čapek a chtěl ještě cosi dodat o jiných českých slovech, jež oslovily svět, například bratrův robot, husitská palná zbraň zvaná písťala neboli pistole či třebas dolar podle středověkých českých tolarů. Jenže to už nestačil, kapitán Povondra totiž skoro zvolal:

„Neprodleně vyzvu velitele letectva k provedení náletu na Plzeň s navozením stejných podmínek jako v případě Drážďan. A samozřejmě zažádám o zařazení 13. perutě do akce!“

„Také bych se toho rád zúčastnil, nejen jako zástupce tisku,“ řekl Karel Čapek.

„Ale jděte, pane spisovateli, vy přece nejste aviatik!“

„To nikoli, ale jsem novinář každým coulem!“

„Nu,“ kapitán Povondra zamyšleně pohlédl na odhodlaného literáta, „byla to ostatně vaše idea, tak slibuji, že za vás určitě ztratím slovo.“

„Budu vám zavázán,“ pousmál se Čapek. „Mám se tedy jaksi připraviti na ten interesantní let?“

„Nijak zvlášť. Zcela postačí, když si s sebou vezmete solidní papírový sáček.“

„Myslíte na ukládání rychlokvašných fotografií firmy Pohl & Roith?“

„Ne, Na zvracení.“

KAPITOLA VII.

Útok na Plzeň

„Náš vzdušný smrtonoš prolétá skrze cáry mračen. Výška tisíc metrů. Kapitán zkouší kulomety i kanony. Vzduchem zaburácí třesk krátké dávky. Vítr si s námi pohrává jako s hračkou. Ručička rychlosti ukazuje tři sta. Pod námi je světové hlavní město piva. Hlavonožci obkličují Plzeň a vytvářejí z ní jedno obrovské bahnisko. Berounka, Mže i Úslava jim slouží coby výchozí strategické linie. Jsme nad nádražím, které z naší perspektivy připomíná trojcípou hvězdu. Spouštíme se níže. V nitkovém kříži zaměřovače pozorujeme řady cisteren, jasně vidíme siluety vagonů. Ze severu a ze západu se blíží dva hlavonožci. Mírná zatáčka vlevo, to nám rozšiřuje palebný sektor. Pal!

Kapitán tiskne spoušť. Dráhy střel míří k vagonům, na nichž v šílené rychlosti stačím sotva postřehnout nápisy Spolana, Setuza či Pilsner Urquell. Nalétáváme z druhé strany, od osobního nádraží, za námi se tyčí komíny proslulého pivovaru. Ostrý obrat v přízemním letu, kulometem i kanonem perforujeme nejbližší vlakovou soupravu po celé její délce. Průbojné a zápalné střely rozsévají chumáčky plamenů. Exploze převracejí vedle stojící cisterny Benziny. Ohnivou řeku z pohonných hmot a tvrdého alkoholu přerušují na několika místech proudy chmelového moku. Nalétáváme znova. Další dávka a východní část nádraží je v jednom ohni. Do toho všeho vybuchují lokomotivy rozřezané dlouhými dávkami našich dvacetimilimetrových kanonů. Oba gokové přestávají rotovat, ale přesto se ještě setrvačností natáčejí špicí rovnou k rozstříleným vlakům. Je pravděpodobné, že se opět zakuklují, aby přečkali ohnivou apokalypsu, nicméně je zvláštní, proč se ty bestie nesnaží prchnout dále od ohniska zhouby a zmaru?“

Těmito slovy popisoval svou účast na plzeňském náletu novinář a fejetonista Karel Čapek v mimořádném nedělním vydání Národních listů.

„Příjem!“ zakřičel kapitán Alois Povondra. Zvedl letoun k nebi. Za ním rozkvétalo ohnivé pole, nová Ohňová země. „Neslyším! Opakujte! Přepínám!“

„To je profesor Augusta!“ poznal Čapek hlas starého známého. „Proč nás ale volá sem?“ řekl si s předtuchou něčeho závažného.

„Rozumím!“ křičel Povondra do mikrofonu v přilbě. „Vlastně… Co jste to, sakra, říkal?“

„Že jste ho tam zabili!“ zaslechli oba letci ve sluchátkách.

„Koho? Kde?“ zařval kapitán Povondra.

„Deset kilometrů za Drážďanami nalezli mrtvého goka! Vy jste ho dostali!“

Kapitán Povondra sice pocítil osudovou důležitost úsečného sdělení, ale tím spíše musel položit zdánlivě prostou otázku.

„No jo, ale jak?“

„Roztrhalo ho to na maděru!“

„Ale co?!“

„Chlapi, vydržte! Pracujeme na tom,“ pronesl do mikrofonu vysílačky profesor Augusta. „Právě analyzujeme bombardování Drážďan. Kapitáne, pokuste se zaměřit i na zdánlivé maličkosti! Třeba na to přijdete dřív než my.“

„Pokusíme se,“ ozval se z kruhových reproduktorů kapitán Povondra. „Zůstáváme s celou perutí ve vzduchu. Máme ještě dost střeliva a přes polovinu nádrží. Hodně štěstí, profesore. Konec.“

„Vám taky,“ opáčil Augusta a obrátil se do zatemněné místnosti. „Jak to vypadá?“

Pan Povondra stál u matně černého promítacího přístroje značky Alma a zandával film do ozubeného mechanismu. „Konečně máme ty záznamy z klukových bombardérů,“ řekl. „Z ministerstva války je osobně přivezl pan Bondy.“

„Děkuji našemu sponzoru, panu Bondymu – ale už to spusť!“ pobízel profesor pana Povondru. Ten vzápětí zvedl paži, sluha jedním stiskem zatáhl závěsy a promítačka se rozvrněla.

„A nerušit prosím! Sledujte všechno, každý detail! Musíme být bystřejší než ostříži,“ pokračoval až teatrálním hlasem profesor Augusta, ale když si uvědomil, že většina přítomných silně obrýlených hodnostářů z ministerstev války, informací a obchodu toho stejně moc nevidí – kvůli štosům nařízení a vyřízení, odkázání a přikázání, svolání a odvolání – tak pouze dodal: „Hlavně, jestli, pánové, vidíte dobře na promítací plátno; to jsem měl na mysli.“

Promítačka už jela, plechové kotouče se točily a metry celuloidu se vydávaly na klikatou, drkotavou pouť vnitřkem přístroje z jedné cívky na druhou. Promítací lampa zářila, elektromotor brumlal a perforované okraje filmu se tajnosnubně prolínaly s vodícími výčnělky v soustrojí promítačky.

České bombardéry se opět vznášely nad těžce zkoušeným městem, tentokrát jen dvourozměrně a černobíle. Znovu útočily na rotující těla hlavonožců. Následoval první shoz pum a návrat 13. perutě k domovskému letišti, pak přišlo zjevení druhého goka a následné bombardování nádraží. Vše bylo zabírané z jiného stroje, protože bylo vidět, jak Povondrův letoun dopadl po explozi plynojemu do bahniště.

„Tady, pusť to znova! Od detonace té věže! A pomaleji, prosím,“ požádal profesor.

Chvíle přetáčení filmu, nekonečná chvíle. A je to tady znova! Zpomalené záběry postupně zabírají seřaďovací nádraží, útočící letoun s číslem 22-007, vrtajícího goka i vybuchující vagony. Obraz je nevalné kvality, ale při zpomaleném promítání je při troše dobré vůle možné zahlédnout i sebemenší detail, utíkající nádražáky, pestrobarevné nápisy na vagonech, dýmající komíny lokomotiv.

„Krucinál! Vidíte ty převržené cisterny? Ty, které nevybuchly!“

„Co tím myslíš, Josefe?“ ozval se pan Povondra a zíral na plátno.

„Ehm, profesore, neměly by nás spíše zajímat ty, které explodovaly?“ ozval se ministr Syrový. „Abychom při dalším bojovém postupu použili stejnou smrtící kombinaci?“

„Stop!“ zakřičel Augusta a místo odpovědi generálu Syrovému mávl rukou, jako by zaháněl mouchu. Obraz znehybněl. „Světlo!“

Asistent páně profesora stiskl spínač na Křižíkově ovládacím zařízení a místnost se rozzářila.

„Rychle, fotografie mrtvého goka! Kde jsou? Přivezli je už vůbec?“

Asistent cosi mumlal a vydal se k secesní komodě, na níž ležela žlutá, naditá obálka s čerstvě doručenými snímky, patřičně zvětšenými a graficky citlivě zpracovanými světoznámým fotografem Josefem Sudkem.

Bombardéry kroužily nad hořícím nádražím. Metropole piva se halila do oblaků dusivého, barevného dýmu.

„Podívejte se na to, Čapku! Třetí, čtvrtá, pátá kolej, hned za točnou! A další vedle depa! Ty samé cisterny byly v Drážďanech!“

„Ty samé?“ podotkl Čapek kapánek nedůvěřivě. „To snad ne.“

„Nemyslím ty samé vagony, ty tam zůstaly, samozřejmě! Ani nemyslím, od jakých byly firem. Míním tím jejich obsah!“

„Vždyť ani nevybuchly, jen se převrátily.“

„No právě,“ dodal kapitán Povondra a rozhodl se aktivovat spojení se všemi bombardéry 13. perutě: „Kristepane, kdybychom na to přišli dřív… Stačilo by o pár měsíců. Čapku, jste génius! Poslyšte, vy byste měl napsat nějaký velký román o válce s goky!“

Čapek si v tu chvíli vůbec nebyl vědom, o čem to hrdinný kapitán Povondra hovoří a v hloubi duše uvažoval o tom, zda se kapitán nenadýchal jedovatých zplodin vznášejících se v podobě dýmu nad bombardovanou oblastí.

„Kapitáne, ozývají se další letouny. By bylo dobré je informovat o vašem objevu,“ řekl Čapek a stále si snažil dát dohromady souvislosti. Pořád mu to nešlo.

On však nebyl nad Drážďanami. Neviděl to, co Alois Povondra.

„Máte pravdu!“ zakřičel letec a vydal všem letounům rozkaz: „Zelená sedma! Letíme na lihovary a pivovary!“

„Vlastně, teď když si to tak přeberu… To snad ne! Že by to bylo tak jednoduché?“ zavrtěl Čapek hlavou, až mu o číslo větší kožená letecká přilba zakryla výhled.

„Jistě, pane spisovateli! Je to opravdu tak jednoduché! Nuže, jdeme na to!“

Profesor Josef Augusta nevěřícně kroutil hlavou, přešel ke knihovně a postupně z ní vytáhl několik encyklopedických svazků včetně vlastního Pojednání o super hlavonožcích rodu Giganticus Orthoceras Kambrium. Potom přešel ke stojanu s tabulí, připevnil na horní okraj tři fotografie mrtvého drážďanského goka a něco pod něj chvíli kreslil.

Bylo ticho jako ve třídě před zkoušením, pouze křída nepříjemně skřípala.

„Pánové, dovolte, abych vám stručně vyložil názor na vzniklou situaci. Již při první zprávě mi bylo divné, že goka cosi roztrhalo – zevnitř.“

„Ale proč se neuzavřel do ulity? To přece ti mizerové dělají pokaždé, když je něco ohrožuje, ne?“ zeptal se ministr obrany, armádní generál Syrový.

„Správná otázka,“ zamířil Augusta ukazováčkem na tazatele. Ten se významně pousmál a napřímil se v křesílku, aby ho bylo víc vidět. „Člověk uteče od požáru, ostatně jako každé zvíře,“ pokračoval profesor. „Člověk se vyhne nebezpečí, pokud o něm ví, jako každé zvíře. Tudíž kupříkladu nepopíjí kyseliny, neobědvá jedy a nedráždí hada holou rukou – s jednou jedinou, zato však zásadní výjimkou.“

Armádní generál Syrový se ohlédl po ostatních.

„Chcete říct, že člověk – na základě oné vaší záhadné výjimky – konzumuje jedy? I když o tom ví?“ zasmál se křečovitě. „To přece nemyslíte vážně, profesore?“

Rozhlédl se a očekával obdobnou reakci ostatních přítomných, ale jaksi se nedočkal.

Velkopodnikatel Bondy vydechl oblak literárně modravého kouře z havanského doutníku a převzal od asistenta vysokou sklenku s perlícím šampaňským, pan Povondra upil budějovického piva, velitel letectva Bradáč si dolil slivovici zn. Jelínek – a sám generál pak dopil sklenku hořkého likéru, originál Fernet Stock Plzeň.

„Myslím,“ pousmál se hořce dobyvatel ztracených světů, Josef Augusta. „Říkal jsem si, jak je možné, že ti dokonalí tvorové, kteří dokázali přečkat půl miliardy let, náhle ignorují sebezáchovné pudy a vydají se napospas zmaru. Kromě všemocné lásky, jež v tomto případě nemá opodstatnění – kvůli bezpohlavnímu způsobu množení – existuje ještě jedna, stejně silná potřeba. Říkejme tomu třeba závislost ignorující jakékoliv přirozené instinkty.“

Pan Povondra pozvedl prázdnou láhev Budvaru a zavrtěl hlavou.

„Myslíš tohle, Pepo?“

Profesor Josef Augusta trpce pokýval hlavou. Obrátil svou sklínku dnem vzhůru a vylil pár zbylých kapek na koberec. „Přesně tohle myslím.“

Milena Jesenská se ještě narychlo upravila, pohlédla do zrcátka, odsouhlasila si svůj vzhled a pokynula kameramanovi:

„Vítám vás, vážení diváci Filmového týdeníku a zdravím i posluchače Radiožurnálu. Stojíme již druhou hodinu před budovou ministerstva války a čekáme na hlavního aktéra posledních dnů. A vlastně i let. Uvnitř by právě mělo končit jednání bezpečnostní rady Unie a každou chvíli by se měl objevit… A hle, informace našich nezávislých zdrojů jsou opět správné! Pane profesore, pane profesore!“

Josef Augusta se zastavil na monumentálním žulovém schodišti a usmál se. Po dlouhé době k tomu měl důvod.

„Mohl byste našim posluchačům a divákům prozradit obsah skončeného zasedání? A hlavně osvětlit zásadní obrat ve válce s goky?“

„Dobrý den přeji všem posluchačům a divákům,“ pronesl profesor Augusta. Byl evidentně dobře naladěn. „Dle předpokladů krizového štábu by problém s goky měl být vyřešený během tří až čtyř týdnů. Do operace, kterou jsme nazvali podle pochodové písně Jaromíra Vejvody „Vyvalte sudy“, se zapojují všichni evropští výrobci alkoholu. Obrat ve válce s hlavonožci nastal díky dvěma rozhodujícím akcím našeho letectva, bombardování Drážďan a náletu na Plzeň. Chtěl bych na tomto místě vyzdvihnout zásluhy kapitána Povondry a pana Čapka, protože pokud někdo má lví podíl na likvidaci goků, tak to jsou především oni dva.“

„Ale vy také, pane profesore,“ přerušila jej Milena Jesenská. „Vy jste přece dokázal zhoubnost alkoholu na vnitřní organismus živých rypadel.“

„To byla jen moje práce, jak skromně občas prohlašuje kapitán Povondra. Nyní, když máme vše vymyšlené a vyzkoušené, vypadá to jednoduše, ale věřte, že cesta k alkoholické strategii byla klikatá a trvala neúnosně dlouho. Testovali jsme nejničivější způsoby likvidace, zamořili celá území, nechali sežehnout rozlehlé krajiny – a gokové se před našimi ataky stáhli do ulity, pokud bych měl jednoduše vyjádřit způsob jejich obrany. Prostě přitáhli rotující pásy důlních lopatek ke krunýři a vytvořili tak dokonalý pancíř. Jenže alkohol jim, díky bohu, zachutnal. Takže místo toho, aby se před tímhle jedem uzavřeli, začali ho vyhledávat. S lopatkami široce rozevřenými, aby ho mohli vstřebat co nejvíce.“

„Dobře, pochopila bych, kdyby hlavonožci zemřeli na otravu alkoholem, ale vy sám, pane profesore, jste v zaznamenaném vysílání prohlásil, že je něco roztrhalo, moment… Řekl jste přímo: Rozmašírovalo na padrť. Ale víno, pivo ani ty nejtvrdší destiláty, pokud vím, takovéhle účinky nemají. Ty působí na nervovou soustavu a postupně likvidují vnitřní orgány – ale nic nedrtí na padrť.“

„Velice správně, slečno redaktorko. Alkohol ovlivňuje nervovou, a tím i motorickou soustavu. Lidé se motají a vrážejí do zdí, pokusné slepice padají na bok. Nu, a gokové, k našemu štěstí, mají ve svém těle složité vrtací soustrojí plné protiběžných lopatek a kostěných poloos. Alkohol jim toto dosud bezchybně pracující soustrojí narušil. Zjednodušeně řečeno: zamotala se jim hlava. Protisměrné vrstvy a pásy ostrých lopatek se střetly, vzájemně se rozdrtily a rozřezaly vnitřek goka na kaši.“

„Ehm,“ polkla Milena Jesenská. „Právě mne přešla chuť na pravidelnou sklenku absintu.“

„Nebojte, nebudete sama, kdo si nedá svou sklínku či půllitr. Nikdo si teď několik měsíců nedá ani prcka,“ pousmál se profesor Augusta. „Veškerá produkce pivovarů a lihovarů od této chvíle náleží gokům. Začíná totiž největší mejdan v dějinách této planety. Takže, nemilí hlavonožci – na zdraví!“

NÁRODNÍ LISTY, mimořádné vydání:

„Evropské vodní toky, rybníky či přehrady jsou plné alkoholu. Kromě pár tisíců notorických alkoholiků, kteří se v nich koupou a často se následkem své vášně i topí, veškeré obyvatelstvo Starého kontinentu napjatě očekává výsledek akce Roll out the Barrells. Píseň skladatele Jaromíra Vejvody se v posledních týdnech stala neoficiální hymnou této války. Výrobci alkoholu překonávají rekordy ve výrobě. Železnice, automobilová doprava a nyní i stále rozšířenější, nově budované potrubní soustavy, to vše zaplavuje životní prostor goků.

A ti konečně umírají.

Moravské řeky voní slivovicí, nad českými řekami se vznáší nasládlý sladový opar z chmele a ječmene, v jižních zemích České unie zase do jezer a přehrad proudí kvalitní bílé, růžové i červené víno. Království Velké Británie a Severního Irska preventivně zahltilo veškeré vodní toky, Temži zejména, statisíci vagony prvotřídní whisky. Druhý kanál La Manche, jenž oddělil Francii od zbytku Evropy, kypí a vře bublinkami milionů litrů šampaňského. A gokové pijí a pijí – a hynou. Z metly lidstva se stala naděje Země!

Karel Čapek, Milena Jesenská.“

EPILOG

Válka s mloky

Karel Čapek se uklonil, představil panu Povondrovi svou ženu, Olgu Scheinpflugovou, a nabídl jí místo u okna. Sám se posadil proti Povondrovi, ze jehož zády visel na stěně proslulý obraz Piják absintu. Z oken kavárny Slavie je okouzlující výhled na Národní divadlo, Vltavu s nejbližším mostem Legií, vpravo potom na Karlův most, Pražský hrad, naproti na Petřín, inu, marně by kdokoliv hledal na světě příhodnější místo pro kavárnu.

„Chtěl bych zde dokončit rozhovor s vaším synem, proslulým letcem,“ řekl Čapek po přípitku nealkoholickým pivem Radegast Birrel, „ale pokud dovolíte, pane Povondro, i od vás bych se rád dozvěděl pár věcí. Kupříkladu o vašem dlouholetém přátelství s profesorem Augustou. On o vás a o vašem synovi, zejména v souvislosti s goky, mluví v samých superlativech. S potěšením bych našim čtenářům představil váš pohled na věc, zejména nyní, co lidstvo odrazilo smrtící útok hlavonožců.“

Pan Povondra pohlédl z okna, z ulice se ozývalo houkání automobilových trubek a zvonění tramvají. Po Vltavě se projížděly modré lodičky ze Žofína, byly plné lidí ve výletních, sportovně laděných kostýmech. Na jedné z nich je jeho syn a snacha s vnukem Frantíkem.

„S Pepíkem se známe ze zbraslavské jednotřídky. Byl to vždycky po čertech chytrý kluk. A to, jak společně s naším mladým přišli na využití piva nebo pálenky proti gokům, před tím se dá jedině smeknout,“ pronesl pan Povondra zamyšleně.

Karel Čapek mlčel, a tázavě pohlédl na Olgu. Ta mu jemným pozdvižením tužkou narýsovaného obočí potvrdila jeho domněnku.

„Ale, jak si dovolím usuzovat, vy z toho zvlášť nadšený nejste, co?“ zeptal se Čapek. „Také si myslíte, že tolik dobrého pití přijde nazmar?“ zasmál se rozpačitě.

„Ale kdež,“ mávl rukou pan Povondra. „Jen tak si říkám, jestli ta spousta pitiva nezpůsobí něco dalšího, nějaké ty další… Mutace se tomu říká, myslím, že? Možná si goci zvyknou, možná je tahle opička na chvíli přivede k abstinenci, ale co pak? Prostě tak mudruji o tom, že to, co děláme, je trošku proti přírodě. A netušíme, co ona na to. Co z té vody třeba jednou vyleze.“

„Ale, pane Povondro, kdybychom nevypustili ten špiritus do řek, tak bychom tu dnes asi neseděli,“ namítla paní Olga Scheinpflugová.

„Však já vím, paninko,“ pokýval hlavou pan Povondra. „Já jen tak dumám nahlas, nic víc. To víte, že jsem rád, že ti prevíti hynou a lidi mají konečně klid.“

„Dědo! Dědo, to byla paráda!“ vřítil se do kavárny Frantík Povondra následovaný otcem v uniformě kapitána českého letectva a matkou v moderních šatech „swingového“ střihu. „Byli jsme až u jezu a já zpátky vesloval proti proudu, celou cestu! A viděli jsme taky rybáře!“

„Vidím, že lodičky na Žofíně budou oblíbenou atrakcí i za sto let,“ pousmál se Čapek. „A co ti rybáři? Chytli nějakou pořádnou rybu?“

„Ne, rybu ne!“ vyhrkl Frantík, „Ale takhle velkého mloka!“ dodal a rozpažil paže.

„Ale Frantíku,“ pohladil jej otec po vlasech. „Ti mloci nebyli větší než obyčejní kapři.“

„To i tak jsou dost velcí,“ poznamenal pan Povondra. „A hádej, dědo, co jsme ještě zažili?“

„No, to doopravdy netuším!“

„Přímo do naší lodičky vrazil jeden mlok, až jsme se rozhoupali! Pořád na nás dorážel, asi si chtěl hrát. A měl takhle velkou černou hlavu!“ znova roztáhl vnuk paže.

„Zas tak velká nebyla,“ poznamenala matka s omluvným pohledem.

„Byla, mami! Byla!“ Karel Čapek na ně zkoumavě hleděl.

„Nu, a pokud by, dejme tomu, byla? To se jeví jako zajímavá zápletka. Goci se k nám dostali z prehistorických časů, a proto nepřežili střet s naší civilizací – protože nás neznali. Ale mloci? Ti zde s námi žijí celé věky. Mloci nás na rozdíl od goků znají velice dobře, ale co my víme o nich? Jak na ně kupříkladu zapůsobí změna jejich životního prostředí? Tihle nenápadní obojživelníci kdyby chtěli a kdyby mohli, jistě by věděli, jak se nám dostat na kobylku… Dejme tomu, kvůli našemu dobrému pití.“

„Ale, Karle, nech toho!“ přerušila jej rázně Olga. „Omluvte ho, pánové a mladá paní. To víte, spisovatel, zas ho chytá fantas. Poslechni si, Karle, raději pana kapitána, ten bude mít jistě interesantní historky ze vzdušných soubojů.“

Kapitán Alois Povondra nabídl místo ženě, a pak se zaraženě posadil vedle. Upil jablečného moštu, veškerý alkohol šel totiž na totální likvidaci hlavonožců, a potom jen tichounce poznamenal:

„Víte, pane Čapku, že bych tu vaši válku s mloky nechtěl zažít?“

KONEC…?

JAN POLÁČEK

CESTA HRDINY

Venku se setmělo.

Pokoj naplnily stíny a krejčovský panák v koutě, oděný do tatínkovy slavnostní uniformy, tím kouzlem ožil. Šedavé, do hladka vyžehlené sukno, splývající přes dřevěné jádro, se pohnulo. Poslední pablesky denního světla zajiskřily na výložkách a dva páry hrotů Longinova kopí, podložené černým sametem, zažehla na okamžik vnitřní zář. Lebčička na čapce s černým kšiltem se ušklíbla a nebýt jediné nohy, jíž se panák opíral o podlahu, vykročila by jistojistě bez zaváhání k Waltrovi. Chlapec seděl uprostřed místnosti na tvrdé židli a čekal, až mu bude odpuštěno a trest shledán dostatečným.

Dostal za úkol zpytovat svědomí… musel vysvětlit, proč přišel domů celý špinavý, s modřinami a se zaschlými stopami slz a slíbit, že se něco takového už nikdy nestane… Vlastně to musel slíbit především otci, protože o odpuštění mohl rozhodnout jedině on. „Vše, co je v tobě, vše, co děláš, vše, o čem přemýšlíš – musí mít řád, rozumíš?“ vysvětloval mu. Šedomodré oči měl přísně přivřené a podmračené čelo mu shora dolů půlila vráska. „Nikdy na sobě nesmíš nechat znát slabost. Je ti to jasné, Waltře?“ Oslovil jej jménem z druhého křtu. Chlapec přikývl, musel přikývnout. Už nebyl Martin, byl Waltr. „Ano, tatínku.“ Na tom, co slyšel, nebylo nic nesrozumitelného. Na otce ale hleděl jako na nějakou neznámou bytost – na cizí tvář, v níž se nezračil žádný pocit, na tmavohnědé vlasy lesklé brilantinou, do hladka vykartáčované, až obepínaly hlavu jako dokonale tvarovaná přilba. Vnímal jemný pach vanoucí z šatů – cigaretový dým, dech kancelářské plísně, pronikavou vůni krému ze služebních bot. Sklonil hlavu před tatínkovým upřeným pohledem a zůstal tak, dokud necvakl zámek… Teď seděl za zamčenými dveřmi a pohledy smýčil pokoj, zaujatý

každou drobností, jež jej mohla vytrhnout z černých úvah. Tak moc se snažil na nic nemyslet, tolik se zaobíral drobnostmi, že ani nezaznamenal, kdy se to stalo… Okno do ulice se pojednou samo od sebe tichounce otevřelo. Nedotkl se ho, neodvážil se na kličku na spodku rámu ani pohlédnout. Přesto se v jistém okamžiku, asi sama od sebe, otočila a vítr okenní křídla neslyšně rozevřel. Tatínek by asi řekl vyšší mocí, protože otevřené okno, ať už se otevřelo jakkoli, lze přece vždy nějak rozumem vysvětlit. Tak by to řekl tatínek… Možná se Waltr díval na maminčiny porcelánové figurky, vyrovnané ve skleníku, možná na lebku na tatínkově čapce, možná na fotografii strýčka Heinricha. Na okno určitě nehleděl, tam ne, soustředil se na cokoli jiného a oddaloval chvíli, kdy se bude muset v myšlenkách vrátit k dnešnímu dni, aby hledal vysvětlení, které by tatínka uspokojilo…

Školní ráno začalo zcela obvykle, chraptivý reproduktor nad dveřmi hovořil hlasem pana ředitele o situaci na bojištích. „V osmém roce války se konečné vítězství přiblížilo na dosah. Naše hrdinné ponorkové loďstvo dál udržuje blokádu ve vodách Atlantiku a rakety V-2 odpalované z vlečných kontejnerů dopadají na New York. Smečky ponorek daleko od domova drží stráž… v kleštích sevřely s japonskými spojenci nepřítele a nedovolí mu opustit temný úkryt.“ A čísla tonáže potopených lodí… Tomu všemu Waltr už rozuměl, strýček Heinrich mu nedávno o dovolené všechno vysvětlil. Možná by dokázal odpálit i torpédo, přesně věděl, jak otevřít komoru, jak ho odjistit a vyslat k cíli.

Hlášení pokračovalo: „Ve východních koloniích bezpečnostní orgány odhalily připravované spiknutí a všichni organizátoři byli popraveni, ostatní účastníky deportovala polní policie i s rodinami do sběrných táborů k převýchově.“ Ředitel se odmlčel, asi si rovnal své poznámky, a pak přečetl zprávu, která se týkala přímo studentů. „Pro dobrovolníky bude od prvního ledna snížen odvodový limit na ročník třicet čtyři. Studenti měšťanky se mohou přednostně hlásit do výcvikových táborů speciálních zbraní… Současně dochází ke změnám v organizaci výuky, o podrobnostech budou informovat třídní profesoři.“

Zeměpisář stál u okna, hleděl dolů na ulici a prstem ťukal na parapet. První hodinu zkrácenou hlášením se obvykle nezkoušelo. Přes tabuli už byla pověšena zcela nová mapa Říše, voňavá tiskařskými barvami, s hranicemi dělícími Evropu do pravidelných zemských celků. Prag ležela na území Bayern-Böhmen Land.

Všichni tiše naslouchali.

Waltr měl místo ve druhé lavici prostřední řady po boku tlustého Seppa. I jeho tatínek pracoval ve velkém šedém domě komisariátu na hlavní třídě. Byl nadřízeným Waltrova otce. Po matce byl Sepp jediným skutečným říšským Němcem v celé třídě a svou výjimečnost si dobře uvědomoval. Třeba teď se zcela bezostyšně přehraboval v brašně a dobýval se do sáčku se svačinou. Waltr viděl, jak dvěma prsty zajel mezi krajíce chleba tlustě namazané máslem, vytáhl kolečko suchého salámu a strčil si je do pusy. Byl spíš tlustý než svalnatý, ale v sedmé třídě má i to svou váhu. Když takový tlouštík někoho přilehne k zemi, moc šancí nemá. Tvrdíval, že správný árijec může být i ryšavý, že jde jen o zvláštní odstín plavosti – a možná ten nejsprávnější.

Zrzek s odstálýma ušima, malým nosem a bílou pletí plnou pih vystupujících na sluníčku byl nedotknutelný. Zcela samozřejmě jej ostatní zvolili všemi hlasy mluvčím třídy i velitelem družiny Nové mládeže, když ji ve třetí třídě zakládali.

Hned ráno bylo Waltrovi jasné, že Sepp má „svůj“ den a on má tu smůlu, že je po ruce. Nenáviděl jej a přitom se ho bál.

Když dal pan profesor pokyn, aby vstali a společně se pomodlili, jen odevzdaně čekal, co přijde.

Ukazovátko v ruce profesora Wachmanna zamířilo ke stropu, se svistem pokleslo a pak kolébavě udávalo rytmus.

Vater Unser im Himmel,

Geheiligt werde dein Name,

Dein Reich komme,

Dein Wille geschehe,

wie im Himmel so auf Erden.

Sepp se k Waltrovi naklonil, chytl jej za ramena a obrátil čelem k sobě. Doširoka otevíral ústa a křičel mu slova modlitby do tváře. Sprška slin letěla vzduchem a padala na chlapcovu tvář.

Unser tägliches Brot gib uns Heute.

Waltr předstíral, že mu to vůbec nevadí… ba naopak. Snažil se nevnímat kradmé pohledy ostatních hochů zastírajících smích. Tvářil se, že se baví i on sám, že je tomu žertu po vůli, pro své vlastní potěšení.

Konečně si všeho všiml i profesor, deklamující text modlitby s přivřenýma očima.

„Seppe, co to děláš?“

Ten se ušklíbl a beze strachu opáčil: „On špatně německy vyslovuje, pane profesore. Takhle ničemné modlení nemá žádný smysl. To jednou říkal můj tatínek,“ dodal téměř výhružně, jako by chtěl zamezit jakémukoli nesouhlasu.

„Já se ale snažím,“ odvážil se promluvit Waltr, „a můj tatínek říkal…“

„Musíš chtít víc,“ řekl Sepp, „nebo ti pomůžu já. Mám dojem, že teď už je ti rozumět o něco líp. Kdyby ses na mě ještě chvilku díval, určitě by ses něčemu přiučil. Já dokážu křičet ještě víc, mnohem víc…“ Nažloutlé zuby kolem temného otvoru s chřtánem padajícím do útrob a se sykotem vdechnutý vzduch…

„Přestaňte, chlapci. Ty, Seppe, nech Fleischera na pokoji. A ty se více snaž, Waltře,“ vyřešil situaci profesor. „Modleme se.“

Und vergib uns unsere Schuld…

„Slepejši,“ sykl Sepp, „dneska mi budeš sloužit. Na nic jinýho se s těma svejma obrovskejma sklama stejně nehodíš. Čumíš vyjeveně, jako bys čekal, odkud přiletí rána.“

Waltr se jen přikrčil.

„Ticho, chlapci! Jak už říkal pan ředitel, čekají nás změny. Zítra přinesete do školy všechny své staré učebnice a dostanete za ně nové, psané v německém jazyce. Zapište si to do notýsků, ať nezapomenete…“ zamyslel se. „Každý poškozený výtisk budete muset samozřejmě uhradit.“

Sepp chytl Waltra za ruku a pevně mu ji stiskl. „Počkej po vyučování, zase ti poteče červená. Radši si nachystej kapesník.“

„Současně se, chlapci, ruší německý jazyk jako zvláštní předmět a bude zahrnut do všech ostatních. Výklad bude ještě nějaký čas probíhat v češtině, ale při zkoušení budete muset odpovídat už jen německy…“

Gomulka, sedící za Waltrem, se naklonil kupředu a dal mu herdu do zad. „Seppe, vezmeš mě odpoledne s sebou?“

Tlouštík se blahosklonně pousmál. „Jasně. A ty sem dej brejle.“ Strhl Waltrovi z nosu kostěné obroučky a položil je na stůl ke Gomulkovi.

„Já ale neuvidím na tabuli,“ zaprotestoval.

„A co má bejt. Mám se snad kvůli tomu rozbrečet… Cvič si paměť a nespoléhej na berličky. Co bys dělal s brejlema třeba na frontě, ty ubožáku.“

Rozostřené obrysy mohly způsobit stejně jako oční vada i slzy, tlačící se samovolně do očí. Waltr zaťal zuby a víčka pevně sevřel k sobě.

Reprodukce portrétů od Wolfganga Willricha splynuly se stěnami. Všichni ti hrdinové ověnčení železnými a rytířskými kříži ztratili své tváře a zbarvili se do odstínu vojenského sukna.

Nesmím brečet, tu radost jim neudělám. Ne a ne. Musím být silný… jako tatínek. Jeho se bojí všichni, úplně všichni. A možná z něj má strach i Seppův otec, i když to nesmí dát najevo…

Do místnosti pronikl oknem chladný větřík, nadzdvihl záclonu, zatřepotal s ní a potom ji cosi nedefinovatelného vytáhlo ven na ulici a celou zplihlou a zkroucenou zavěsilo v prostoru. Temný obdélník okna naplnila tma – černota do posledního listu obraných kostnatých větví stromů, černota nebe pokrytého temnými mraky zimy, temnota vody nasáté do nich z blátivých parků i ze všech spár dláždění, temnota jen tušených nočních tvorů, temnota ukrytá v jejich srsti i v jemných pírkách.

Hodinový stroj odsekával pravidelné dílky z večera. Ospalý vzduch se líně válel místností a slaměnky zavěšené na stěně mdle voněly. Všechno kolem se ve své nehybnosti zpomalilo, čas se natáhl jako guma a vteřina za vteřinou se vlekla neskonale dlouho. Waltr pohlédl na své dlaně obemykající sedák židle a i jeho oči se otáčely jen zvolna, jako by jimi nevládl on sám, ale snad nějaký vládce vší loudavosti… Nastalo cosi, k čemu obvykle dochází jen v kratičkém intervalu mezi spánkem a procitnutím. V mžiku, kdy zhutnělý sen prokmitne skutečnost a oboje spojí do sugestivního výjevu. Waltr pevně sevřel v dlaních okraje sedáku, celý se křečovitě napjal a chodidla zapřel do podlahy. Vnímal neklid, který mu procházel tělem… V koutě místnosti cosi zapraskalo.

Tvář z fotografie se pohledem zastavila na tatínkově uniformě, všimla si, že k jednomu Longinovu ostří přibylo druhé, vševědoucně pokývla a potom oči bez lesku obrátila k Waltrovi. Vyčkávavě na něj hleděla. Zcela bez mrknutí, strnule, prostě tak, jak už to fotografie dělají.

„Strýčku… Jsi to ty, strýčku Heinrichu?“ vyrazil Waltr přerývaně.

„Už nejsem Heinrich, chlapče, teď už jsem zase jen Jindřich,“ odvětil obrázek důstojně.

Chlapci přeběhl mráz po zádech. „Co se stalo? Kde ses tu vzal, strýčku?“

„Moc jsem si to přál, Waltře. Tak moc, že se mi to podařilo.“

Waltr sklouzl ze židle. „Musím zavolat… vlastně… já jsem tu zamčený. Budeme muset zaklepat na dveře, aby přišel tatínek s maminkou.“

„Raději ne,“ zadržel ho. „Já vlastně přišel jenom za tebou. Věděl jsem, že potřebuješ poradit, a vím, že od mého bratra se rady nedočkáš.“

„Tys přišel za mnou?“

„Nemusíš se mě bát, já ti neublížím, a ani ti ublížit nemohu.“

„Já se nechci bát, ale nějak to nedokážu.“

Strýček se pousmál. „To jednou přejde, Waltře.“

„Ale kdy?“

„Až pochopíš, že máš jen dvě možnosti. Buďto se budeš pořád ukrývat a čekat, až si tě tvůj démon sám najde, anebo se překonáš a půjdeš mu vstříc.“

„To nikdy nedokážu,“ povzdechl Waltr.

„Ale ano, až přijde ten pravý čas.“

Strýček sejmul placatou námořnickou čepici se širokým kalounem a nápisem Kriegsmarine, aby si utřel čelo. Neměl na něm ale ani kapku potu, bylo zcela hladké a bílé jako kus křemene. Kaloun pojednou zčernal a bílá zdobná písmenka nyní říkala Nikdy nezapomeneme. Zlatý řezák ve strýčkově dolní čelisti trčel ven víc než obvykle, mezi propadlými tvářemi a dravčím nosem, byl nejvýraznějším detailem ve tváři.

Zčernalé oči se propadly hluboko do důlků, hluboko do temných chodeb zavrtávajících se do nitra lebky.

„Už musím jít, Waltře,“ strýčkovy rty se v křeči pohybovaly nahoru a dolů a poslední slova z nich chřestivě splývala jako nesrozumitelné strofy zaklínadla… „Jdi mu naproti, chlapče, až přijde tvůj čas.“

„Já to ale nedokážu,“ vykřikl Waltr.

Černobílá fotografie už opět visela nehybně na stěně. Větrný vír vtáhl záclonu zpět do pokoje. Ve spirále ji protočil místností a světlo a stín naposledy vykouzlily zdánlivý úšklebek na námořníkově tváři.

Čas se opět zrychlil… Venku pod okny projel s troubením vůz a z hospody v přízemí domu zazněl hlasitý zpěv. V zámku u dveří pokoje zarachotil klíč a zámek vzápětí suše klapl.

„Nemůžeš si takhle vymýšlet,“ zlobil se otec. „Musíš se zachovat jako muž. Postavit se potížím čelem, rozumíš? Jinak spolu nemáme o čem mluvit!“

Waltr si uvědomil, že tatínek nepřijme pravdu. Tu pravdu pravdoucí, kterou prožil na vlastní kůži a s níž se mu nakonec svěřil. Vypověděl mu všechno o Seppovi, vše o jeho posměšcích a týrání…

„To on mi nabil,“ zvýšil hlas, protože doufal, že tak slova snáz dorazí k otcově sluchu.

„Jsi slaboch!“

„A nebyl sám.“

„To tě neomlouvá. Takové věci si musíš vyřešit jen ty, a ne žalovat… Co si myslíš, že udělám? Že snad půjdu do školy za ředitelem, nebo že si dokonce budu stěžovat u Seppových rodičů?“

Po celou dobu, kdy otec se stále stejným výrazem nezúčastněné převahy přesvědčoval Waltra, že on je tím, kde je třeba hledat chybu, stála maminka vedle dveří a propletené prsty tiskla křečovitě k prsům. V tváři se jí mísil úžas se strachem.

„Pořád mi bere brýle.“

„To je ale tvá slabost, Waltře. On za ni nemůže,“ opáčil otec.

„A já snad ano? Vždyť jsem se takový už narodil.“

„Ty budeš ještě drzý?“

Veškerý vzdor z Waltra vyprchal. Zbylo jen zoufalství. Slova, která v sobě nacházel a jež byl ještě schopen vyslovit, se jako kostky stavebnice skládala v předem určené schéma, v úpěnlivou prosbu. Obrátil se k matce: „Maminko, prosím, pomoz mi.“

„Ještě existují internátní školy, chlapče,“ nenechal se přerušit otec. „V těch tě v muže vychovají zcela jistě. Musíme, maminko, uvažovat o tom, že Waltr do některé přestoupí.“

Zachvěly se jí rty. Chvíli se zdálo, že ani teď nepromluví, pak ale tiše pronesla: „Všechno se v dobré obrátí, uvidíte. Musíme jen věřit. Víra nás ochrání.“

Otec přikývl. „Ano, musíme věřit. Ale Waltrovi už věřit nebudeme. Ukázalo se, že si naši důvěru nezaslouží… Kdyby tu byl tvůj strýček Heinrich, chlapče, vysvětlil by ti, co je to čest muže, čest vojáka.“

Waltr vyhrkl: „Ale strýček Heinrich je mrtvý.“

Otec na okamžik strnul, pak se otočil k matce a podmračeně si ji změřil pohledem. „Kdo mu o tom řekl? Ty?“

„Ne, já ne,“ bránila se.

„Dopis přišel v pondělí,“ uvažoval. „Tys četl dopis, který ti nepatřil?“

„Nečetl.“

„Tak jak to tedy víš?“ pokračoval ve vyptávání.

„No… vím to,“ řekl Waltr.

„Ale kdo ti to řekl?“

Jsou pravdy stojící nade vším, pravdy patrné na první pohled, pravdy, kterých se lze s trochou úsilí dopátrat a… a šílené pravdy. Pravda je to, co říká ve svém projevu Vůdce, vše, o čem hovoří v rádiu a píší v novinách. Pravda je vše, co řekne profesor ve škole, co se dozvíš od četníka na ulici, vše, k čemu dospějí v šedé budově komisariátu, kde pracuje tatínek. Všechno to jsou pravdy, které musí být všem zřejmé, prostě musí – to nejsou takové ty šílené pravdy, kterým nikdo nikdy neuvěří.

„Slyšel jsem to ve škole,“ řekl nakonec Waltr, „pověděl mi to Sepp Reiner.“

„Cože?“ podivil se otec.

Lež s pachutí pravdy. Ve Waltrovi se ze zoufalství sebrala vnitřní síla, již vůbec netušil. Koneckonců, kdyby o strýčkovi Sepp slyšel a věděl, že tím Waltrovi ublíží, ani chvilku by nezaváhal… Tím si byl jistý.

„Musel mu o tom říct jeho tatínek. Asi jste o tom mluvili v práci.“

Otec jej zamyšleně sledoval.

„Já to ale nechtěl na Seppa říct,“ pokračoval Waltr, „nechci, aby sis myslel, že žaluju, tati.“

„Ano,“ reagoval mechanicky. „To je správné. Teď ses zachoval dobře,“ odmlčel se a hledal slova. „Tvůj strýček padl hrdinskou smrtí na začátku října. Jeho ponorka byla zasažena hlubinnou náloží a už se nevynořila. Vůdce mu za jeho statečnost udělil železný kříž druhé třídy.“ Postavil se čelem k bratrově podobizně a hlučně srazil paty. Zdálo se, že i zasalutuje, ale nakonec nechal ruce pevně přimknuté ke švům kalhot své šedivé úřednické uniformy.

Odstoupil od fotografie a znovu se obrátil na Waltra. „Sepp udělal, to, co musel – pověděl ti pravdu. Vlastně prokázal z nás ze všech největší odvahu. Zachoval se správně a tebe tak chtěl posílit.“

„To těžko,“ zašeptal chlapec.

„Ublížit ti mohou jen zlí lidé, ne tví druzi. A Sepp je přece velitelem tvého družstva ve svazu mládeže.“

Už před lety dostal Waltr knihu, která mu měla v řeči těch nejmenších sdělit, kdo je dobrý a kdo zlý. Pod vánočním stromečkem nalezl knihu Julia Streichera nazvanou Jedovaté houby. Byla v ní řada příběhů s množstvím ilustrací. V prvním z nich se maminka se synem vydá hledat do lesa houby. Vysvětluje mu, že některé houby jsou jedlé a některé jedovaté. A tak je to i s lidmi, pokračuje, jsou dobří lidé a dobré houby, jsou špatní lidé a jedovaté houby. A my se musíme mít na pozoru před špatnými lidmi, stejně jako před jedovatými houbami. Rozumíš? A chlapec odpoví: Ano. Vím, kdo jsou ti špatní lidé, ty jedovaté houby. Pan učitel nám o těch lidech hodně vyprávěl. Jsou všude, v každé zemi a způsobují bídu, nemoci a smrt. Musíme se naučit, že ten problém se týká nás všech…

U koho jiného by ale měl Waltr hledat pravdu nežli u otce. Komu jinému by měl víc věřit… Co když je skutečně vada jen a jen v něm a on se v nevědomosti nechce napravit.

Lhal, lhal tatínkovi, a když teď zvažoval, komu má vlastně více důvěřovat, jestli sám sobě, nebo otci, vycházela mu na tak jednoduché zadání ta nejprostší odpověď. Tatínek nelhal, byl si jistý každým svým slovem…

„Už jsi dávno mohl být na liceu Vrilu a něčeho dosáhnout,“ řekl otec. „Potřebuješ přítele, skutečného přítele, který by tě nepodporoval ve slabostech.“

Waltr nedokázal otci říct, že se s ním vlastně nikdo přátelit nechce… Že jej nikdo nikdy nepozval na oslavu narozenin či se jen pobavit na zahradě.

„Chlapecké hry jsou pro tebe tou správnou cestou, Waltře. Vyberu dva tvé spolužáky a zavolám jejich rodičům, aby je k nám poslali. Můžeš jim pro začátek ukázat své knihy.“

„Co když ale nebudou chtít?“

„Z toho mít strach nemusíš,“ usmál se konečně otec. „Oni určitě chtít budou.“

Na druhý den ráno se studenti řadili do zástupů před tělocvičnou. Určení profesoři kontrolovali stav starých učebnic a vybírali úhradu za poškozené. Pak je předávali dělníkům ze sběrných surovin. Ti jedním odborným pohybem odtrhli desky od knižní složky. Tvrdý papír skládali na hromadu vršící se na zemi a vnitřek vhodili na korbu přistaveného nákladního auta.

Waltr postupoval ve frontě, až se ocitl před profesorem tělocviku. „Waltr Fleischer, sedmá á,“ vyslovil rázně a natáhl před sebe paže s komínkem učebnic.

Tělocvikář bral do rukou jednu po druhé. „Odškrtávej si,“ řekl Lansdorfovi z vyššího ročníku. „Čítanka v pořádku, mluvnice také, zeměpis ano…“

Nakonec musel Waltr zaplatit jen aritmetiku, na níž se mu jednou doma vylila lahvička inkoustu.

Desky zaskřípěly a úlohy, nad kterými strávil tolik času, prolétly vzduchem jako bílý pták a přistály na ostatních knihách.

U školních dveří stál školník a dohlížel na pořádek. „Vy, co jste odevzdali učebnice, jděte ihned do svých tříd,“ přikazoval, „za chvíli začne hlášení pana ředitele.“

Waltr vyběhl po schodech do prvního patra a sedl si na místo. I na desce jeho stolku už leželo několik nových knih s obaly v jednotné červeno-černo-bílé barvě. Když otevřel aritmetiku, ani moc odlišností od té předešlé nevnímal. Číslice a symboly zůstanou pořád stejné, uvědomil si… Nepředpokládal, že by měl s němčinou potíže. Otec ji ovládal velice dobře a často v ní spolu hovořili. Jen mamince se hodně pletly členy i zájmena a často si nemohla vzpomenout na správný tvar nepravidelného slovesa. Styděla se a raději se hovoru vyhýbala. Chodila o několik ulic dál, než musela, za kupcem, který němčinu nevyžadoval.

Waltr zalistoval knihami. V čítance byly jen samé dlouhé články, na začátku části z projevů významných státníků a básně, za nimi několik úryvků válečných románů. Některé z nich už četl, tatínek mu je půjčil ze své velké knihovny.

Postupně se shromáždili ve třídě všichni a společně pak vyslechli hlášení pana ředitele o situaci na bojištích.

Dějepisu se Waltr nebál, vlastně si při něm vykládali jen události několika posledních let, které pamatoval či mu je otec dopodrobna vysvětlil. Profesor stál před tabulí doširoka rozkročený a bičíkem šlehal o vršek černých lesklých holínek. Neustále chodil oblečený v uniformě, a když sejmul vycházkovou čepici, zůstal mu její okraj vytlačený na lysé hlavě až do konce hodiny.

Měl ve zvyku v rychlém tempu přednést určitou část látky, pak se odmlčel a rovnal si myšlenky v hlavě. V té době si studenti museli do sešitů zapsat vše, co si z předneseného zapamatovali. „Tak hotovi?“ řekl a zkontroloval, kdo ještě neodložil pero. „Pokračujeme. Lidstvo si nakonec uvědomilo svou sílu a rozhodlo se zabránit vzniku slabého pokolení. Prozřetelnost nám otevřela cestu a naše právo na expanzi bylo historií potvrzeno. I patřičné místo našich zemí pod vedením našeho vůdce generála Radola Gajdy v těchto dějinných událostech bylo předurčeno. Ve spojení s německými studenty provedl záchrannou akci, ujal se moci a 14. března 1939 odjel do Berlína, kde jsme přijali svou část oprávněné odpovědnosti za rozvoj nacionálního hnutí. Ke spojenectví Berlín-Řím, k Ocelové ose se jako jedny z prvních připojily naše země.“

Profesor vešel mezi lavice. Každé dokročení pravé nohy doprovázel temný úder. Neohebná protéza, přichycená k pahýlu stehna.

Když vešel na začátku roku poprvé do třídy, Waltr se ho bál. Byl poučený staršími spolužáky, že tenhle profesor je velmi náročný a nelítostný. Stanovil pravidla, podle nichž se měli chovat, a na každý prohřešek reagoval tvrdým trestem… První den studenti vstali na pozdrav a on prošel celou třídou beze slova. Zastavil se až vzadu, jim za zády. Tušili, že čeká na první projev neukázněnosti, na nepatrný pohyb, aby demonstroval svůj výchovný postup. Když se nedočkal, vyrazil nazpět k tabuli – klap, buch, klap, buch… Tak nějak kráčel ďábel na školním představení „Nepřítel naslouchá“… Zastavil se u první lavice, vyhrnul vysoko nohavici a sejmul protézu. „Granát,“ řekl, „dobývání Londýna ve čtyřiačtyřicátém. Proto tu jsem dnes s vámi. Ale frontu jsem neopustil, vy jste moje bojiště. A já vás kromě dějepisu budu učit ještě disciplíně, protože je stejně důležitá. Musíte vědět nejenom to, co se kdy událo a proč, musíte i pochopit, co od vás dnes národ žádá. Dějepis je disciplína a disciplína tvoří dějiny. Na hodinách mě uvidíte jen v uniformě, a ptáte-li se proč, pak je to proto, aby se tahle pravda stala vaší součástí, abyste si ji uložili do svého vědomí a nikdy nezapomněli.“

Waltr dokončil zápis vyložené látky a červeně si podtrhl slovo expanze. Bude si jej muset najít ve slovníku cizích slov, aby mu porozuměl.

Zazvonilo. Dějepisář dokončil větu, vytáhl notes a cosi si do něj poznamenal. „Do příště si přečtete výňatek z knihy Alfreda Rosenberga Mýtus dvacátého století, učebnice dějepisu, stránka padesát šest.“

Pak shrnul knihy v podpaží, pohledem přelétl vyrovnané řady studentů vypjatých v pozoru, pokývl na pozdrav a vybelhal se ze dveří.

Waltr si rychle vyndal svačinu a vyběhl z učebny za dějepisářem. Vlastně ho měl ze všech profesorů nejradši, disciplína, kterou vyžadoval, nedělala výjimky a ani velkohubý Sepp se nedočkal žádných privilegií. Postavení otce mu v očích profesora spíše přitížilo. Při zkoušení totiž často neuměl a jen střídavě rudnul a bledl. Dějepisář, který často opakoval Führerova slova o poslušné a nacionálně vzdělané a vychované mládeži mu říkával: „Já vím, čím je váš otec, právě proto vám dávám takové hodnocení. Teď ještě máte možnost na sobě pracovat. Až budete u útvarů, bude pozdě…“

Služba z vyššího ročníku už procházela chodbou a vyháněla z tříd opozdilce, aby korzovali. Waltr se snažil najít někoho k sobě do dvojice.

Nakonec se k němu připojil černovlasý Karl, srovnal s ním krok a sám jej oslovil:

„Tvůj táta telefonoval včera s mojí mámou…“ Ukusoval z chleba a dlouhá patka mu padala do očí. Co chvíli pohodil hlavou, aby vlasy odstranil z čela. „Proč chce, abych k vám přišel?“

I sám Waltr by si ho vybral za přítele, nikdy jej neurážel, stával stranou šarvátek a ani nepatřil ke kroužku věrných obdivovatelů Seppa. Jeho otec pracoval ve státní správě, ale sloužil jen na ulici. Uniformu měl tmavě modrou a dohlížel na tržišti, aby se neobchodovalo se zakázaným zbožím.

Chvíli přemýšlel nad odpovědí. „Asi si myslel, že bychom si mohli spolu rozumět.“

Šli bok po boku chodbou a hleděli upřeně před sebe, jako by se obávali vzájemného pohledu.

„Já bych teda přišel,“ řekl váhavě Karl, „máma říkala, že bych k vám měl jít… Chodívala prý s tvým tátou do stejné třídy,“ kousl do chleba a dlouze žvýkal.

„Co o něm ještě říkala?“

„Že nám chcete třeba pomoct… teda tvůj táta,“ vraštil čelo. „On můj strýček nic špatného neudělal,“ dodal jedním dechem, „neříkal o nikom nic špatného, víš, jen si půjčil něco v továrně a oni si myslí, že to chtěl ukrást.“

Ve Waltrovi zatrnulo. „Jak by mu mohl můj tatínek pomoct,“ podivil se, „to záleží na vyšetřovateli a na soudci. On s tím nemá nic společného. Musí jen udělat, co říká zákon.“

„Ale máma povídala, že jí tvůj táta volal určitě kvůli tomu, že ví, co se nám stalo.“

„To by asi neudělal.“

„Třeba o tom s tebou jen nemluvil,“ uvažoval Karl. „Máma říkala, že by šla odpoledne se mnou. Vzala by si v práci volno.“

Waltr si představil, jak sedí společně ve svátečním pokoji a čekají na tatínka, až přijde z úřadu. Jak hledí na sbírku porcelánových figurek a na fotografii strýčka Jindřicha, na níž se včera objevila černá sametová páska přes dolní roh.

„Ještě by měl přijít Pavel Hein,“ řekl nakonec, „jeho rodičům volal včera táta taky.“

„Hmm,“ zabručel Karel udiveně. „Proč právě on?“

„Je nejchytřejší. Má nejlepší vysvědčení z celé třídy.“

„Je to šprt.“

„Jen se dobře učí,“ bránil spolužáka Waltr. „Pavle,“ oslovil chlapce, který právě procházel kolem. „Přijdeš odpoledne k nám? Tady Karl přijde.“

„To ještě není jisté,“ ohradil se kluk.

Pavel nosil jako jediný ve třídě sako a kolem krku měl uvázaný šátek jako kravatu. Zvedal vysoko hlavu, a tak se zdálo, že na všechny kolem hledí přezíravě.

„Nevím,“ řekl a vytrčil odhodlaně bradu. „Mně rodiče řekli, že záleží jen na mně… na tom, jestli budu chtít já.“

„A co chceš ty?“ ptal se Waltr pokorně.

„Ještě nevím, ale spíš nepřijdu. Musím držet smutek za bratra, padl na západní frontě a příští týden nám budou na úřadu předávat jeho řád za statečnost.“

„Já myslel jen na chvilku, víš, ukázal bych vám třeba své knížky.“

„Můj táta povídal, že jako rodina hrdiny, který padl za Říši, nemusíme být úslužní ke každému úředníkovi z komisariátu.“

Waltr se kousl do rtu. Co by tomu asi řekl tatínek… Zledovatěly by mu oči, prsty by zahákl za opasek a hrozně by křičel. S Heinovými by to dopadlo určitě špatně. Hlodalo v něm ponížení, ale netoužil po odvetě. Hledal slova, aby zastřel, co bylo Pavlem vyřčeno, a přitom nebyl podezříván ze slabosti…

„Třeba budeš mít čas jindy,“ řekl, „až nebudete držet smutek…“

Pavel otevíral ústa k odpovědi, ale nakonec si to rozmyslel.

„Tak to odložíme, Karle, počkáme, až bude mít Pavel čas,“ řekl Waltr a křečovitě se pokusil o úsměv.

Zvonek zazvonil jako na zavolanou.

„Tak třeba někdy jindy,“ opakoval, „já si myslím, že by se vám u nás mohlo líbit.“

Skupinku chlapců rozrazil Sepp a odstrčil je do všech stran.

„Do třídy,“ hulákal, „běžte do třídy. Neslyšeli jste, že zvonilo?“

Doma si Waltr sedl za svůj psací stůl, vytáhl sešit a otevřel jej na zadání úlohy z geometrie. Pokusil se na něj soustředit, ale spíše než zápis vnímal hlasy a zvuky z prádelny v přízemí. Schodištěm stoupala vzhůru vlhkost a pach hnědého kostního mýdla. Doléhal k němu pravidelný zvuk látky třené o valchu a hlas Frau Stein, jež chodila k Fleischerům pomáhat s prádlem a velkými úklidy.

„A slyšela jste už, milspani, že prý se budou už v porodnicích zabíjet mrzáčci? Četla jsem to v jednom z těch letáků, co dávají do schránek… Já vím, že se to číst nemá. Jen jsem do toho mrkla, když jsem to nesla odevzdat na stanici,“ valcha ztichla, Frau Stein asi přestala prát a rovnala si namožená záda. „Jsou to taková velká písmena, jako z té dětské tiskárničky, co se dala kdysi koupit. To si přečtete, i když nechcete.“

Každých čtrnáct dnů bylo u Fleischerů velké prádlo. Frau Stein byla už dávno v důchodu a pokaždé říkala, že ráda pomůže, třeba i zadarmo, aby neměla oplétačky s berňákem, že ale něco prostě dělat musí. Peníze ovšem nikdy neodmítla…

„Taková lež,“ říkala maminka, „samozřejmě, že to není pravda. Jen štvou proti úřadům… Chtějí je soustředit do ústavů se zvláštní péčí. Tam jim bude určitě líp než v rodinách.“

„To mají pravdu, milspani, ono není žádnej med se o nějakýho takovýho nebožáčka starat. A když si představíte, že je to na celej život.“

„Právě… A v těch ústavech mají všechno upraveno tak, aby se jim žilo co nejlíp. Nedávno jsem to viděla v jednom žurnálu. Ukazovali tam takového chlapečka, co mu nesloužily nožičky, a ten se vám tak spokojeně usmíval.“

„No jo, to dřív nebylo… Ale koukám na toho vašeho kocoura, ten zase ztloustnul. Je dvakrát takovej, co bejvá v létě.“

Waltr vstal od stolu, šel ven a naklonil se na chodbě přes zábradlí. Kocour Mour ležel na prvním schodě. Zdánlivě netečně přivíral smaragdové oči, ale špička ocasu se mu chvěla jako vydrážděnému chřestýši.

Maminka ždímala tatínkovu košili. „To on na zimu pokaždé přibere. Nedávno jsme ho vážili a už má skoro šest kilo.“

„To je jako ten kapr, milspani, ti se také vykrmují na vánoční hody… Představte si, že by někdo místo nich jedl kočky, když už jsou v zimě tak vykrmené.“

Máma protáhla obličej a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ale jděte, kam na ty nápady chodíte?“

„No, v tom letáku…“ ztlumila Steinová hlas, „psali tam, že je prý na východě hlad a jedí tam ještě horší věci. Tak mě to nějak napadlo, když je ten váš kocour tak pěkně vypasenej.“

Maminka se snažila obrátit rozhovor v žert. „Někdy mám dojem, že spíš sežere on nás, co toho každý den spořádá.“

„Ale pan komisař Fleischer by o tom určitě věděl, kdyby se něco takovýho dělo, viďte?“

„To víte, že ano. Všechno jsou to jen pomluvy…“

Ženy vzaly z kamen hrnec s horkou vodou a nalily ji do necek. Steinová zhluboka vydechla a založila ruce v bok. „No však už taky napřesrok bude válka devátym rokem. To už bude osmačtyřicátej a v pekárně jedna povídala, že když je osmička na konci, že se už určitě něco stane. Vono je snad to numero nějaký začarovaný. Třeba už konečně vyhrajeme a ta Amerika kapituluje.“

Maminka vážně pokyvovala. „Všechno se v dobré obrátí, uvidíte. Musíme jen věřit.“

Na chodníku před vchodem cvakly okované boty. Tatínek se vracel domů. Otevřel dveře, a když se proti němu vyhrnula horká pára páchnoucí mýdlem, svraštil čelo. „Ještě není vypráno?“ podivil se.

Maminka si utírala mokré ruce do zástěry. „Jdeš dneska nějak brzo… ale už končíme. Domácháme a budeme věšet. Ohřeju ti večeři. Už zůstaneš doma, nemusíš večer do služby?“

Frau Stein celá zrudlá prací a možná i trochu nejistá z odměřeného tatínka přitáhla valchu blíž k tělu. „Však si vždycky říkám, že snad neznám nikoho dalšího z našich, kdo by to dotáhl tak vysoko jako vy… až na komisariát. O všem rozhodovat – co bude a co ne, a o lidech…“

Tatínek Steinovou nebral na vědomí, zamířil ke koupelně. Zastavil se jen u maminky, aby jí dal pusu na tvář, a řekl: „Dnes už jsem skončil, mám prázdný stůl… Ledaže by mě ještě v noci zavolali k nějakému spěšnému případu. To člověk nikdy neví.“

Pak se v koupelně zavřel, pustil si z kohoutku vodu a dlouho, dlouho se umýval.

Máma stála za dveřmi s ručníkem v ruce, a když voda ztichla, zaklepala na dveře, otevřela a podala ho tatínkovi, aby si utřel ruce. „Říkala Frau Stein, že našla buřičský leták ve schránce toho opuštěného domku na Konigstrasse, tatínku.“

Zpozorněl. „Co jste s ním udělala?“

„Odevzdala ho na stanici,“ odpověděla za ni maminka. „Co jiného?“

„A vyptali se vás, kde to bylo a jestli jste ho tam neviděla někoho dávat?“

Steinová přikyvovala. „Na všechno se vyptali a všechno si to zapsali. Prý to tam budou hlídky kontrolovat.“

„Tak,“ přisvědčil otec, „tak to má být.“

Maminka mu stiskla ruku: „Tatínek by si s nimi uměl poradit.“

Leták nedal Waltrovi klidně spát a ve snech jej pronásledovaly listy papíru potištěné tajemným textem. Ještě nikdy žádný neviděl a z řeči dospělých nabyl dojmu, že je nebezpečný – velmi nebezpečný, třeba jako zbraň, možná jako ostře nabitá pistole, kterou tatínek na noc ukládá do nočního stolku. Jednou viděl plakát na představení jakéhosi varietního kouzelníka a hypnotizéra, vybavoval si temné, hluboké oči, které jako by jej stále sledovaly, když kráčel kolem vylepovací plochy. Bylo v nich cosi tajemného a hrozivého, nacházel v nich sdělení: Já o tobě vím všechno, úplně všechno, přede mnou nic neutajíš… a byl to vlastně také jen kus papíru, i když asi mnohem větší, než bývá takový písmeny potištěný leták.

Vyrazil do školy o něco dřív a doma se vymluvil na třídnickou hodinu. Konigstrasse byla trochu stranou, na náměstí musel Waltr odbočit do užší uličky, projít fortnou skrz staré hradby a seběhnout po schodech až dolů na nábřeží. Tam stál starý rozpadající se domeček, který museli majitelé opustit nedlouho po začátku války. Pak se v něm vystřídalo několik partají, které o něj příliš nedbaly… ti poslední ho zanechali v takovém stavu, že se už nikdo další nenastěhoval. Napadlo jej, že asi ti, kteří letáky roznášejí, z města nebudou, protože by o tom věděli a nic by tam nenechávali. Mohla je ale zmást velká bytelná schránka, na níž byl ještě původní štítek s neponěmčeným jménem bývalého majitele.

Waltr se rozhlédl po ulici… nikoho neviděl. Dělnická čtvrť se ve všední den vyprázdnila hned brzy po ránu. Věděl, že městský strážník dohlíží tou dobou u školy a policejní a vojenské hlídky si předávají službu. Mohl nejvýš potkat nějaké dítě na cestě do školy nebo ženu mířící na tržiště. Zastavil se u schránky a ještě jednou se rozhlédl, pak rychle odklopil víko a mrkl štěrbinou do jejího nitra. Nějaký zapomenutý pokroucený papír ležel na dně. Dospělý by to nedokázal, ale Waltrova ruka se do úzkého otvoru vtěsnala, špičkami prstů přitlačil list ke stěně a po ní jej táhl vzhůru. Trochu si při prudkém pohybu odřel klouby. Operace se ale zdařila, růžek vykoukl ven a Waltr ho opatrně uchopil palcem a ukazovákem druhé ruky a vytáhl. Koukl na kostrbatá písmenka řazená do řádek, aby se ujistil, že jde skutečně o leták, a kvapně ho ukryl do kapsy.

Rozhlédl se.

Ne, nikdo jej neviděl.

Vyběhl na most přes říčku a na okamžik se zastavil, cítil, jak mu bije srdce, jak se zajíká a lapá po dechu. Pohlédl do vody, z níž stoupal zimní chlad, a potom obrátil pohled k vysokým stromům nad hradbami, kde se ze svého nocoviště sbírali havrani a s křikem se rozlétali po kraji. Vysoko nad nimi kreslil na nebi čáru letoun Horten HIX, podobající se mohutnému křídlu. Zhluboka dýchal a sám sebe přesvědčoval, že se nic neděje, vůbec nic… Obešel uzavřenou knihtiskárnu a podél říčky zamířil ke škole. Přestože si zašel, dorazil do třídy úplně první.

Usedl do lavice a cítil, jak se mu leták skrz látku propaluje do kůže. Položil na kapsu ruku, jako by ho tím lehkým dotekem konejšil.

Do dveří vešel Karl. Usmál se, ale vzápětí si uvědomil, že by se měl spíš mračit. „Co tu děláš tak brzy?“ podivil se.

Waltr sáhl do tašky a vyrovnával si na lavici učebnice. „Chci si ještě zopakovat dějepis, měl bych být zkoušený.“ Ani na okamžik jej nenapadlo, že by leták odnesl na stanici či na komisariát nebo jej předal tatínkovi. Chtěl ho mít pro sebe… Chtěl do něho v skrytu nahlížet a předčítat si ta zapovězená slova, která mohou majiteli přinést i smrt – jako třeba kniha kouzel vyvolávajících démony… Připadal si mocnější, když měl u sebe takovou věc, přestože zatím ani netušil, co je v ní napsáno… Jak vlastně zabíjejí ty mrzáky v nemocnicích a co jedí lidé na východě horšího než kočky?

Zdvihl se a odešel na záchodky. Školník ještě neotevřel okna, a tak to tam kysele čpělo. Waltr se zavřel do kabinky a opatrně leták vyndal z kapsy. Rozprostřel ho na klíně a uhladil dlaní. Písmenka na řádku poskakovala, jako by bylo každé tištěno zvlášť. Bylo v něm napsáno ale něco jiného, než o čem mluvila stará Steinová. Velká černá písmena na levném dřevitém papíru…

SATANE TVE JMENO JE FUHRER.

RISE JE ZEMI ZLA.

JEN SPOJENECTVI S TEMNYMI SILAMI DOPOMOHLO K VITEZSTVI.

THULE A VIRST JSOU SPOLECENSTVI SPRISAHANCU DABALA A NOVE ZBRANE JSOU DRAPY DEROUCI SE NA SVET Z TEMNOT PEKLA.

Waltr ani nedýchal. Virst a Thule – v novinách psali, že právě úžasné objevy těchto společností způsobily obrat ve válce. Převaha ve vzduchu dovolila zničit Anglii a zamířit dál… Vědecké vynálezy a ďábel…? Co je to za nesmysl? podivil se.

Z chodby kdosi halasně vešel na záchodky, prudce otevřel a s hromovým zaduněním zabouchl. Okované boty zaškrabaly na dlaždicích. Postupně rozrážené dveře kabinek tloukly o boční stěny z překližky. Na Waltrovu zavřenou tvrdě narazila pěst.

„Kdo je tam!?“

Seppův skřípavý hlas přimrazil chlapce k zemi.

„Tak kdo je tam?“ klouby zabušily na výplň. „Ozvi se!“

„Já,“ vydechl, zmačkal leták a cpal ho rychle do kapsy.

„Kdo, já? Neumíš pořádně odpovědět?“

„Waltr.“

Sepp se rozchechtal. „Co tam děláš, ty prase? Proč se zavíráš? Ihned otevři!“

Natáhl se a otočil západkou.

Sepp kopl do dveří, až zadrnčely. „Ty sem nemáš nárok chodit, rozumíš? Nechci se dotýkat tvý odporný špíny. Takový, jako seš ty, nesměli nikdy mezi normální lidi.“

Waltr se snažil vyklouznout ven.

„Stůj, vyndej kapesník a utři po sobě prkýnko, který jsi zasvinil! Ještě by se od tebe mohl někdo nakazit.“ Brunátný Sepp stál rozkročený s rukama zaťatýma v pěst. „Dělej!“

„Já nemám kapesník,“ šeptl Waltr.

„Tak to utři svetrem.“

„To ne…“

„Ty nechceš!? Odpoledne budeme na schůzce trénovat údery hranou dlaně. Chceš být mým cvičným panákem?“ Udeřil do křehké stěny kabinky, až dřevo zapraštělo. „Myslíš, že to neudělám? Co…?“

Waltr couvl.

„Ostatní se možná tvýho otce bojí, ale já… já z něj strach mít nemusím! Já se nemusím bát nikoho!“

Dveře do chodby se opět otevřely a na záchodky nakoukl školník – kulatá tvář s úzkým knírkem pod bambulatým rudým nosem. „Co se tu děje? Co je to za rámus?“

Sepp se mu šklebil do obličeje. „Herr Schulwart, kamarád se zabouchl a nemohl otevřít. Jen jsem mu trochu pomáhal.“

„Běžte do třídy,“ zavelel školník a čekal, dokud kolem něj neprojdou ven.

Vpředu Waltr a krok za ním Sepp. Funěl mu do týla. „Tak odpoledne, těš se, něco takovýho jsi ještě nezažil… Z týhle školy vypadneš, o to se postarám, tady není pro takový, jako jsi ty, místo.“

Sálavá nenávist byla jako jed.

Vešli do třídy, Waltr usedl na své místo a zatoužil být neviditelný. Sepp se připojil ke Gomulkovi, stojícímu u okna, a cosi mu šeptal do ucha, dívali se potom na Waltra a zběsile se smáli.

Třída se plnila, služba utírala mokrou houbou tabuli, až se černě leskla… Na katedře ležela třídnice otevřená na poslední popsané stránce, připravená k zápisu. Chlapci se usazovali do lavic a tlumili hlasy. Jemný šum hovoru nakonec přehlušil příznačný krok dějepisáře, blížícího se chodbou. Cesta ze sborovny mu trvala o něco déle než ostatním profesorům, a tak vyrážel hodnou chvíli před zvoněním. Přicházel zvolna, krok za krokem… protéza s třesknutím dopadala na podlahu.

Vzal za kliku a v tu chvíli zazvonilo. „Jak to, že ještě nejste v lavicích,“ pronesl úsečně, „proč nemáte nechystané učebnice Reinere, Gomulko?“

Sepp chytl kamaráda za rameno a stiskl mu je, jako by tím stvrzoval jakousi dohodu.

Waltra z jejich porozumění jímal děs. Chvěl se a třas mu z rukou a nohou pronikal do hrudi.

Černá dějepisářova uniforma zastínila třídu. Gomulka rychle doběhl na místo, Sepp ale mířil ke svému vedle Waltra zvolna, a dokonce ještě oslovil jednoho z chlapců. Profesor, rozčilený na nejvyšší míru, kulhal k jejich lavici.

Waltr vstával a pohled mu přitom padl na Seppovu brašnu pohozenou na zemi. Bylo to spíše vnuknutí než nápad… bleskurychle sáhl do kapsy, vyňal z ní pomačkaný leták a hodil jej navrch nepořádně rozšklebené tašky. Pak prudce vstal, až židle s třesknutím narazila na lavici za jeho zády. Vypjal se do pozoru a dlaně pevně přimkl k bokům.

Dějepisář už stál před ním. Přelétl jej pohledem a pak jím spočinul na Seppovi, který teprve teď dorazil na místo.

„Vy,“ vyštěkl, „mladý muži, vy jste si ještě nestačil připravit učebnice na mou hodinu?“

Sepp se zamračil. „Musel jsem něco důležitého zařídit.“

„Musel jste si něco důležitého zařídit,“ opakoval po něm dějepisář. „Co je pro vás důležitějšího než dějiny Říše, co může být důležitějšího –“ zvyšoval hlas.

„Připravoval jsem program na schůzku Nové mládeže.“

„Mlčte, na nic jsem se vás neptal. Okamžitě se připravte na hodinu.“

Waltr fascinovaně sledoval pomačkaný leták navrchu tašky a rozzlobeného profesora přímo před sebou.

Sepp se sklonil, chopil se brašny a položil ji na lavici. Sáhl do ní a vyjmul knihu… po jejích deskách klouzal dřevitý poskládaný papír. V posledním okamžiku, dřív než dopadl na zem, ho zachytil a lhostejně položil před sebe. Čitelné bylo jen jediné slovo – SATAN.

Dějepisář zalapal po dechu. „Co to máte?“

„Nic,“ odsekl Sepp.

„Jak to, že nic?“

„Tedy… já nevím, co to je. Není to moje.“

„Vám to nevypadlo před chvílí z ruky?“

„Vypadlo, ale moje to není.“

„Podejte mi ten papír, Reinere.“

„Říkám, že to není moje.“

„A já vám povídám, abyste mi ho podal.“ Pokořený Sepp vztekle hrábl po papírku a podal ho profesorovi. Ten se opřel pevněji o zdravou nohu, rozložil leták a přiblížil ho k očím.

„Kde jste tu špínu vzal?“

„Říkal jsem, že to není moje.“

„Vy tedy nevíte, co je tady napsáno.“

„Nein,“ vyprskl Sepp.

„Dobrá,“ řekl odměřeně profesor, „vemte si tedy své věci a pojďte se mnou do ředitelny.“

„Proč?“

Dějepisáři se zachvěly svaly ve tváři. „Protože ti to říkám, ty drzý spratku.“

„Jak to se mnou mluvíte? Povím to svému otci a ten vám…“

Profesor se opřel o lavici a jedním dlouhým krokem se ocitl před Seppem. Chytil jej pod krkem za košili a přitáhl si ho k sobě. Hleděli si z očí do očí. Pak se dějepisář opanoval a úsečně pronesl: „Váš otec se samozřejmě dozví, co nosíte do školy… Myslím, že bude nejlepší, když mu zavoláme hned teď z ředitelny. Řešení podobných případů spadá koneckonců do jeho kompetence.“

Sepp nechápavě valil oči, naprázdno polykal. Pak vzal do ruky svou brašnu a nechal se vyvést z učebny jako ovce na porážku.

Dveře zaklaply. Pár vteřin trvalo hrobové ticho a potom se chapci rozhovořili.

„Co to bylo za papír?“ zeptal se Waltra Pavel. „Co na něm bylo napsáno?“

„Myslím, že to byl nějaký zakázaný leták,“ protlačil s obtížemi slova ze staženého hrdla.

Schůzka Nové mládeže se nekonala. Ještě dopoledne přijelo pro Seppa auto z komisariátu. Černá limuzína zastavila před vchodem a vystoupili z ní dva muži, kteří si pro něj došli do ředitelny. Jeho otec mezi nimi nebyl, buďto zůstal v autě, anebo možná ani neodešel z komisariátu. Ven vyšla trojice zcela klidně, Sepp šel mezi muži dobrovolně.

Waltr stál u okna a díval se, jak nastupují do vozu. Přemýšlel, kdy asi Seppa napadne, že mu leták podstrčil on, a jak dlouho mu asi bude trvat, než o tom, že to byl právě on, přesvědčí ostatní.

Po vyučování se Waltr vydal na městský hřbitov. Jen tam si mohl být jistý, že na nikoho známého nenarazí a bude moci v klidu přemýšlet. Prošel otevřenou branou a pozdravil zřízence, který hrabal listí na hlavní cestě. Potom zahnul na jednu z vedlejších pěšinek mezi prostými vojenskými rovy a zamířil k rodinné hrobce, kterou získali před několika lety po vysídlencích. Byla jednou z největších, stála na významném místě u zdi a kolem ní rostly mohutné cypřiše. Otec ji odkoupil výhodně od města. Na jeho pokyn z ní potom zřízenci vynesli staré kosti, hodili je do společného hrobu a celou ji vyčistili. Mohutný mramorový blok se jmény nechal otec zbrousit a do hladké temné plochy nechal vytesat jediné slovo – Fleischer. Hrobka byla zatím prázdná, až v neděli do ní pohřbí strýčka Heinricha… vlastně… uvědomil si Waltr, ona zůstane prázdná i potom, protože jediné, co mohou ze strýčka pohřbít, je jeho slavnostní uniforma, uložená v leštěné dubové rakvi. Dál zůstane čistá, bez nafouklého těla… možná by něco takového tatínek v jejich hrobce uložit ani nenechal. Uniforma s vyznamenáními a naleštěné boty se do ní hodí mnohem víc, než kdo ví jak znetvořený umrlec.

Na jaře byli naposledy na starém vesnickém hřbitově. Společně stáli před náhrobkem s tak zvláštně znějícími jmény – František a Jiřina Řezníčkovi. Nedlouho nato nechal tatínek hrob zrušit.

Waltr seděl na lavičce a zadumaně hleděl na černý mramor. Čekal, až hodiny na kostelní věži odbijí pátou – pak odpočítal každý z temných úderů, zdvihl se a zamířil k domovu. Tou dobou otec obvykle usedal k večeři.

Když otevřel dveře, patřil jeho první pohled věšáku. Otcův kožený kabát už na něm visel a dole pod ním stál pár naleštěných holínek. Žádná mimořádná práce jej dnes nezdržela.

Waltr si sundal svrchník, zul boty a vešel do jídelny. Otec seděl nad talířem s polévkou, a když jej uviděl, jen významně zdvihl obočí.

Matka odsunula židli a vstávala. „Kdes byl tak dlouho, chlapče?“ ptala se smířlivě.

Beze slova došel až před jídelní stůl a zastavil se před otcem. Upřeně se na něj zahleděl.

Mámě se chvěl hlas. „Posaď se, Waltře, naliji ti polévku… Stalo se něco?“

Chvilku přemýšlel nad tím, jak ho má vlastně oslovit. Všechna obvyklá označení mu přišla v takové situaci nepříhodná, nakonec řekl: „Pane,“ viděl, jak otci poklesla brada, „pane, rozhodl jsem se odejít ze školy do výcvikového tábora Vrilu.“

Otec nebyl v první chvíli schopen slova a překvapeně hleděl na syna.

„Co to, Waltře, říkáš?“ zhrozila se máma. „Omluv se tatínkovi za to, že jdeš pozdě, za to, co jsi řekl. Omluv se a on ti odpustí.“

Otec prudce odložil lžíci. „Co je to za výmysl? Kde se v tobě vzala ta odvaha?“

„Já už se nechci všeho zbytečně bát.“

„A myslíš, že na frontě strach mít nebudeš? Možná jsem tě měl vzít s sebou někdy do práce, abys viděl jak vypadá smrt – cizí smrt, Waltře, smrt, která se tě ani v nejmenším netýká.“

„Tatínku, co to říkáš,“ zhrozila se máma, „nemluv o takových věcech.“

„Ani popravovat není nijak jednoduché. Každý den je ale jeden z nich poslední a ty potom můžeš odejít domů…“

„Takhle nemluv, tatínku,“ zmohla se máma poprvé, co Waltr pamatoval, na odpor. „Zabíjí, ten stroj zabíjí a zabíjel by, i kdybys na něj nedohlížel.“

„Dneska si mě k sobě zavolal Herr Reiner, našli u jeho syna leták, a on tvrdil, žes mu ho musel podstrčit ty.“

Maminka sepnula ruce a roztřásla se jí brada.

„Řekl jsem mu, že bys něčeho takového nebyl schopen, že za tebe ručím,“ měřil si chlapce ledovým pohledem. „Zítra k vám přijde vyšetřovatel a bude zjišťovat, odkud se vzal.“

Waltr zaťal ruce v pěst. Hleděl skrz otce na bílou stěnu.

„Já jsem ho přinesl do třídy. Já jsem to byl.“

„Nebyl,“ řekl otec, „tys to být nemohl.“

„Byl.“

Otec prudce vstal, židle se překotila a s třesknutím narazila na podlahu. „Chceš nás všechny zničit?“

„Ne, ale už se nechci všeho bát.“

Hleděli si z očí do očí. Waltr čekal na ránu, která zákonitě musela přijít. Představil si ji, aby se s ní snáz vyrovnal – nejprve pěst, sevřenou pěst letící vzduchem a zastiňující světlo – náraz – palčivou bolest, na tváři i uvnitř ní – a krev…

Otec jej neudeřil. „Zítra ráno tě odvezu do Vrilu,“ řekl, „budeš se hlásit jako dobrovolník. Do školy už nepůjdeš.“

„Ale tatínku,“ vzlykla máma. „Snad můžeš něco udělat…“

„Drž už hubu,“ zařval.

Všechny dětské strachy Waltrovi náhle připadaly nicotné. Už by se nebál temné noci, nezavíral by okno před upíry a vlkodlaky, neustupoval Seppovi. Dokonce by si přál, aby na něj strýček znovu promluvil a poradil mu, až přijde jeho čas.

Jediná věc, kterou si s sebou do Vrilu Waltr vzal, byla strýčkova podobizna ze svátečního pokoje.

IVONA BŘEZINOVÁ

PŘEMCI

01.

Seděla v křesle, nohy v sešmajdaných teniskách nemilosrdně muchlaly hromádky novinových výstřižků vyrovnaných na stole, a prsty maličko umazanými od hořké čokolády listovala v tlustém telefonním seznamu položeném v klíně, když jí u pasu zaškemral volátor:

Zvedni mě. Zvedni mě. No tak mě zvedni. Co děláš? Jsi hluchá? Neslyšíš, že máš hovor? Tak bude to?

„Zmlkni už debile!“ zařvala hlasitě právě v okamžiku, kdy se jí podařilo přístroj vyprostit a zmáčknout zelené tlačítko příjmu.

„…aa… aha. Tady Raudenský. Všechno v pořádku, Gito?“

„Guto,“ opravila mluvčího s despektem. „Tak co zas hoří, šéfe?“

I na tu dálku cítila, jak se zatetelil. Nestávalo se mu často, aby ho někdo z té bandy individualistů, které měl formálně na starosti jako své podřízené, častoval tímto oslovením.

„…no… a máš se jinak dobře, Guto? Co ten tvůj nový rukopis? Jak jsi s tím vlastně daleko?“

Na chvíli oddálila volátor od obličeje a sešklebenými rty bezhlesně zopakovala poslední, podle ní velmi provokativní otázku. Její grimasa se mihla zrcadlící obrazovkou vypnutého monitoru a Guta měla co dělat, aby nevyprskla smíchy.

„No tak, jsi tam vůbec?“ probral ji hlas, v kterém bezpečně rozeznala, jak se nános prvotní servilnosti odplavuje vzdouvající se nervózní podrážděností.

„Ale jo. Tak vo co de?“

„Volali mi Přemci. Teda jejich tisková mluvčí,“ vyplazilo se ze sluchátka opatrně.

„No a?“ houkla a unípla jeden čokoládový obdélníček.

„Chtěj seminář.“

„Seminář? Jakej seminář?“

„Rozhodli se, že budou psát. Hromadně.“

„Hromadně se rozhodli nebo hromadně budou psát?“ zeptala se stále ještě netečně, jak byla plně soustředěná na pomalé tání čokolády ve svých ústech, na sledování teplých hořkosladkých pramínků vtékajících do prohlubně mezi kořenem jazyka a dolními zuby, a jemným pohybem dásní zvolna postupujících dál do ústní dutiny.

„Tak kruci, Guto… jsi tam vůbec?“

Labužnicky polkla a nařídila si vrátit svou mysl k hlasu dobývajícímu se prostřednictvím té pitomé malé krabičky a jejího vlastního ucha s trojitým pearcingem k poněkud otupělému vnímání.

„Jo, jo, jsem,“ zahuhlala a psíma očima zavadila o slast ve staniolu.

Ne, až pak, napomenula se a naučeně vstřícným tónem vybídla svého nadřízeného k pokračování jeho nepříliš souvislého projevu. Mít ho na mediální komunikaci, neprolezl by u mě ani přes zápočet, napadlo ji ještě, ale to už se na ni řítila záplava informací, která by její názor změnila, kdyby na to bylo kdy.

„…tak bereš to, nebo ne?“ končil právě šéf.

„Ty vole, rektore, nedělej si ze mě prdel!“

„Ale oni to myslej naprosto vážně, Guto. Normální seminář tvůrčího psaní. Dokonce chtěj chodit i k nám na fakultu. Prý akademická půda je akademická půda. Nebudeš se ani muset trmácet na Hrad. Jen ti při semináři bude stát vepředu u tabule a vzadu u nástěnky ochranka. To přežiješ, ne?“

„Ta ochranka bude pro mě nebo pro ty geniální bardy?“ uchechtla se pobaveně, načež šéf nechal její poznámku bez komentáře. Jak znal Gutu, pochopil, že má vyhráno.

„A řekls jim, doufám, jakou mám specializaci!“ utvrdila ho vzápětí v jeho pocitu. „Protože psát paměti tuhle sebranku učit nebudu. To fakt ne.“

„Pst,“ ozvalo se naléhavě. „Ne tak… emotivně, prosím. Nevím, jestli mi jejich bezpečáci už mezitím nenapíchli telefon.“

„Jako hlavní předmět jim nadiriguj Rozbor Sebraných spisů z dějin svobody slova,“ odsekla kousavě.

„Ale no tak… A samozřejmě, že jsem je seznámil s tvou specializací. Víš, já jim nabídl ještě Vydru, ale vybrali si tebe.“

„Hm, a to mám brát jako poctu?“ polichoceně se usmála, jista si tím, že její volátor žádné pocity ani výrazy obličeje nesnímá ani dál nepřenáší.

„Jistě. Jak jinak. Pro celou univerzitu je to pocta! Uvidíš, že jak začne semestr, budou toho plný noviny. A příští rok budeme mít u přijímaček takový směrný čísla, že, že…“

„…že po třech letech, až všechny ty bakaláře umění vypustíme na ulici, budou jako sarančata, který ostatní nezaměstnaný a bezdomovce vypráskaj až na Sibiř,“ doplnila ho s náznakem hořkosti, jak si vzpomněla, že Ferenc Koleček, její nejoblíbenější student, skončil jako lepič plakátů s tištěnými slogany na stadionech kohoutích zápasů kdesi v Ugandě nebo Burundi.

„Hlavně se je tu snaž udržet aspoň celý zimní semestr, pak už to pro média nebude taková senzace, a kdyby náhodou někdo z nich nedodělal ročník, tak to už nějak ututláme.“

„Počkej, ty předpokládáš, že tu vydržej do dalšího semestru?“ zarazila se. „Nějak moc se díváš na telenovely. Ale jak si přeješ. První tři měsíce je budu uvazovat k lavicím a pak uvidíme.“

„Tak dohodnuto,“ uzavřel rektor s patrným ulehčením v hlase hovor. „Bude jich patnáct. Ahoj,“ dodal o poznání tišeji a bleskurychle zavěsil.

„Patnáct?!“ zařvala a dostala neodolatelnou chuť rozbít někomu hubu. Někomu velice konkrétnímu, a rektor to kupodivu nebyl. Pečlivě zula levou tenisku a pátravě přičichla k odéru linoucímu se zevnitř s hutností odpovídající stáří a oblibě bot. Pak si to rozmyslela, znovu se obula a rychle zula pravou. Pečlivě na ní zavázala tkaničky do vzorných kliček se stejně dlouhými ocásky a tentokrát už bez přičichnutí ji mrštila po monarchovi visícím v kanceláři těsně nad státním znakem rozkurážené černé orlice obklopené červenými plameny ve stříbrném poli. Ani to s ním nehnulo. Dokonce se i dál přiblble usmíval. Jako vždycky. Chvíli ho pozorovala, pak si nohy, jednu v sešmajdané tenisce, druhou v ponožce s obrázkem medvídka Pů těsně pod pružným lemem, opět položila na stůl, do úst vsunula dva čokoládové obdélníčky najednou a s pocitem dobře započaté práce se ponořila do dalšího pátrání po zajímavých příjmeních v telefonním seznamu.

1.

Přišli všichni.

Všech patnáct. Většina s nepatrným předkusem, jak se tento progresivní znak v jejich rodu dědí už po staletí. Se členy ochranky jich bylo jednadvacet plus stařičký pekinéz ještě o něco více stařičké princezny Anežky. Přijela na kolečkovém křesle a veškerý její pohyb se omezoval na rychlé kmitání očí, jimiž soustředěně sledovala kupodivu svižně se belhajícího psíka s orlicí na sponě, která zdobila jeho načesanou ofinku.

Guta na okamžik zapochybovala, zda si je princezna Anežka vědoma, kam ji vůbec přivezli a proč, ale pak nad tím mávla rukou. Větší starosti jí, upřímně řečeno, dělal mladý markrabě Vojtěch. Chaoticky pobíhal po třídě a za živého boha se nedokázal rozhodnout, ke kterému stolku se posadí. Gutu napadlo, že by se na něm dalo demonstrovat počínání Sněhurky v okamžiku, kdy vtrhla do chaloupky sedmi trpaslíků a nedala si pokoj, dokud nepojedla ze všech mističek a nevyzkoušela všechny postýlky. Hyperaktivní markrabátko s čitelnou lehkou mozkovou disfunkcí mělo překvapivě jemnou tvář, jen v T-zóně poněkud narušenou vzmáhající se akné, a bujnou hřívu hustých vlasů neustále mu padajících do očí, což mu v jeho sedmnácti letech vypěstovalo dobře propracovaný tik. Guta přemohla nutkání tento škub složený ze dvou na první pohled zcela nerealizovatelných pohybů napodobit a přinutila se dívat jinam. Její pozornost vmžiku zcela pohltil jev spočívající v ukázkovém rozdvojení osobnosti in natura. Jednapadesátiletá jednovaječná, ale druhorozená dvojčata Přemysl Otakar a Otakar Přemysl, lidmi běžně nazývaná Oťas a Otin, což byla pomůcka zhola zbytečná, protože ty dva od sebe stejně nikdo nikdy nerozeznal, se jala prozkoumávat bezpečnostní opatření třídy. Poté, co se jim podařilo utrhnout ovládací lanka žaluzií a z důvodů zřejmě známých jen jim pečlivě ucpali výlevku umyvadla vedle tabule, spokojeně kývli na robustního člena kamenně se tvářící ochranky. Ten vytáhl z kapsy, o které se Guta domnívala, že se vzdouvá díky přítomnosti ostře nabité pistole, ruličku izolepy. Král, Jeho Veličenstvo Václav XXIX., dosud se majestátně opírající o futro dveří, ji vzal do rukou a se slovy „Já sám!“ počkal, až mu další člen ochranky velkými nůžkami ustřihne přiměřený kus, který pak panovník vlastnoručně nalepil přes klíčovou dírku dveří. Tímto úkonem zřejmě bylo bezpečnostním opatřením učiněno zadost.

„Tak sednout, začneme,“ zavelela Guta poněkud příkřeji, než měla ještě před chvilkou v úmyslu, a většina zúčastněných, tedy až na poskakujícího markraběte Vojtěcha, pekinéze vyčerpaně plazícího jazyk a ochranky, která měla stání v popisu práce, se posadila. Na obyčejnou školní židli. Jen korutanský vévoda Bořivoj zalezl pod stůl, kam mu ochranka už předem rozložila jemně kostkovanou deku v erbovních barvách. Ale tenhle úkaz Gutu nijak nepřekvapil. Jednak se o něm dočetla v královském protokolu, jednak byla Bořivojova agorafobie následkem nedávného zátahu paparazziů už dostatečně profláknutá.

„Jmenuji se doktorka Guta Hamáčková, PhD. a budu vás mít na tvůrčí psaní.“

„Guta se jmenovala ta habsburská děvka, kterou si v roce 1285 musel vzít ten strachy věčně posranej Václav II.,“ zahučel opavský vévoda Drahomír nenávistně.

„Mňau,“ ozvalo se s procítěností téměř zvukomalebnou, jak se králova mladičká neteř Kazi snažila dát najevo, že o chorobném strachu z koček, kterým její dávný předek trpěl, je dostatečně informována, načež levoboček Bedřich, kterému nikdo neřekl jinak než Béďa, se záchvatovitě rozkašlal. Projevovala se tak první známka stresu, který prožíval při každém zamňoukání či sebemenší zmínce o kočkách. Nebohý levoboček tuto fobii totiž po Václavu II. bezezbytku zdědil, včetně jeho nezvladatelného strachu z bouřky. Jen se při hromobití nezavíral do truhlice jako Václav II., ale do speciálně odhlučněné skříně. Geny se v jeho osobě rovněž postaraly o pokračování patologické nenávisti vůči zvuku jakýchkoliv zvonů a odporu ke zlatu, v jehož blízkosti nemohl usnout stejně jako jiný z jeho předků obávající se zvonů a zlata, Václav I.

Drahomírova poznámka a Kazino mňoukání Gutu vyvedly z míry natolik, že navzdory protokolu, který ji rektor donutil našprtat, pokračovala slovy, která původně rozhodně neměla v úmyslu:

„Na mém semináři si budeme všichni tykat.“

Dvojčatům Otinovi a Oťasovi synchronizované spadla čelist. Královně Zdislavě propiska. Chvíli čekala, jestli se pro ni sehne některý z hochů od ochranky, ale zvedání propisek v popisu práce evidentně neměli, tak pro ni Zdislava pod lavici zajela sama. Když ji elegantně brala mezi prsty s nehty vyzdobenými miniaturními erbíčky rodu Přemyslovců, všimla si Guta, že propiska je důmyslně pokryta vyjmenovanými slovy po „b“. Dalo se očekávat, že naditý královský penál skýtá i další poklady.

Královnina a s největší pravděpodobností i králova dcera Libuše se po Gutině poznámce o tykání zvedla a pečlivě obešla všechny přítomné, aby je obdařila horoucím seznamovacím polibkem, kterým zřejmě hodlala svou ochotu k tykání potvrdit. Hlavně na členech ochranky bylo vidět, že tuto proceduru nepodstupují zdaleka poprvé. Přes veškerou snahu se jí nevyhnula ani Guta. Všechny argumenty, které horečně nalézala, se proti Libušině vášni jevily jako nesmělé impotentní pšouky. Jediným, kdo se jejímu láskyplnému teroru ubránil, byl opavský vévoda Drahomír.

„Dotkni se mě a máš v žaludku kudlu,“ usmál se na ni široce. Tak široce, že si Guta i na vzdálenost celé třídy všimla, že Drahomír má na zubech nasazeny plastové upíří zuby, které nedávno viděla prodávat v hračkářství na náměstí.

Libuše pohodila blonďatou hlavinkou a s rovnoběžkou dvou krátkých vzdorovitých vrásek mezi očima se šla posadit na klín prastrýci Zbyškovi.

„Kterápak ty seš?“ zeptal se a do Libuščina výstřihu mu ukápla dlouhá lesklá slina.

„Jé, to studí,“ vypískla a zavrtěla se na prastarém klíně s takovou důmyslností, až u Zbyška, který po léta bojoval s Alzheimerem, vyvolala dávno zapomenutou prudkou erekci s následnou ejakulací. Jen škoda, že chudák tak úplně nevěděl, co se to s ním děje a co to všechno znamená.

„Napadli nás Rusové?“ rozhlížel se nechápavě a šátral k pravému boku, kde kdysi nosíval svůj kord.

„Klídek, dědo. Normální biologický pochody,“ uklidnil ho princ Oldřich a sklonil se nad lavici, aby si z malé bílé hromádky zhluboka nasál brčkem. „Všechno… jsou to jen… normální… biologický… pochody… ááách…“

„Dej mi taky,“ vřískla na Oldřicha Kazi, příliš hlasitě, protože rytmus ze sluchátek naplno roztočené mp3 tvořil v jejích uších důkladný zvukový špunt.

Zbyškova první manželka Ludmila, s kterou se rozvedl v době dávno minulé a za přispění papeže, vytáhla z damaškového pytlíčku roztrhané ponožky a pustila se do štupování rozedraných pat.

Zbyškova druhá manželka Svatava, s kterou se rozvedl v době nedávno minulé a už bez papeže, vytáhla z průhledných desek ohmataný erotický časopis pro dámy, nasadila si brýle a pustila se do důkladného studia.

Tak tohle všechno najednou asi nevydejchám, zajíkla se v duchu Guta, která cítila, jak se jí seminář rozpadá pod rukama ještě dřív, než vůbec začal.

„Deset minut přestávka!“ křikla s očima ke stropu a usilovně přemýšlela, v které zásuvce psacího stolu má schované venušiny kuličky. Měly by být v nějaké krabičce od čokoládových bonbonů, jen si zaboha nemohla vzpomenout v jaké.

2.

„Vašek se omlouvá, že dnes nemůže přijít. Je u lékaře,“ usmála se snaživě královna Zdislava a s podivně ostýchavým úsměvem položila před Gutu omluvenku opatřenou královskou pečetí.

Guta ji nejdřív jen zběžně přelítla očima, ale pak ji cosi v tom papíru s vodotiskem přemyslovské orlice přitáhlo zpátky.

„ARO?“ vydechla překvapeně. „To je to s Vašk… s Jeho Veličenstvem tak zlé?“

„Ale hovno,“ mávl rukou vévoda Drahomír. „Jen mu bylo blbý napsat, že musel na venerologii.“

„Aha,“ zajíkla se Guta a pohlédla zpátky na Zdislavu, která cudně sklopila zrak ke svému penálu plnému taháků.

Vtom však Gutu zaujal jiný vjem. Na druhé straně královské omluvenky cosi nahmátla. Cosi, co omakem připomínalo jednu zcela konkrétní věc. Jen ještě nebylo jasné, jestli se jedná o věcičku, nebo opravdu o věc.

Byla to věc, zjistila vzápětí, když omluvenku obrátila. Dokonce velevěc, protože bankovky s větší nominální hodnotou Národní banka momentálně na území království do oběhu nevydává. Překvapeně vzhlédla.

„To je jen malé odškodné za dnešní královu neúčast,“ špitla královna a nenápadně nakopla pekinéze princezny Anežky, který se dožadoval podrbání špičkou její boty v místech, která se Zdislavě momentálně poněkud hnusila.

Gutu napadlo, že kdyby král tímhle způsobem chyběl častěji, popřípadě kdyby svou kapavkou nakazil i královnu, staly by se Gutiny semináře poprvé v historii jejího působení na fakultě opravdu výdělečnou činností.

Utěšené ekonomické přemítání přerušil zuřivý psí soprán. Dlužno říci, že ačkoliv Václav XXIX. z důvodu návštěvy venerologické ordinace na dnešním semináři tvůrčího psaní absentoval, počet živých tvorů ve třídě zůstal zachován. Opavský vévoda Drahomír totiž do třídy napochodoval v doprovodu krvelačně se tvářícího pitbula s ostnatým obojkem kolem krku, nicméně bez vodítka a bez náhubku. Střetnutí jeho hrozivých zubů s roztřesenou šíjí princeznina pekinéze tudíž bylo pouze otázkou času. A ten čas, zdálo se, právě nastal. Tedy, sice nastal, ale popravdě řečeno, už zase skončil. Celá akce bleskově proběhla v pěti učebnicově typických fázích časově akcentovaných jen několika dějově vyhrocenými zvuky.

První fáze: Pekinéz nevybíravě nakopnutý špičatou kozačkou královny Zdislavy částečně prosviští vzduchem, částečně popoběhne k zdánlivě líně ležícímu pitbulovi. Svištění vzduchu, zvuk pekinézových tlapiček na korkově vyhlížejícím PVC. Expozice.

Druhá fáze: Pitbul zvedá hlavu a nemile vyrušen pekinézovým pachem i svištěním zaujme útočnou pozici s vytasenými zuby, což nakopnutý protivník okamžitě zaregistruje a odpoví sopránovým jekotem. Pronikavé psí vřískání. Kolize.

Třetí fáze: Nadzvukové vibrace linoucí se z drobného psího hrdla jsou pro pitbula natolik psychicky nezvládnutelné, že vstane a pekinéze zakousne. Krátké hlasité křupnutí psího krčku. Krize.

Čtvrtá fáze: Ve třídě konečně nastává klid. Pitbul si opět lehá k nohám vévody Drahomíra, pekinéz pokojně dodýchává v louži své krve. Ticho narušované jen sotva slyšitelným chrčením. Peripetie.

Pátá fáze: Princezna Anežka prudce vstává z kolečkového křesla, čímž prozrazuje, že svou nemohoucnost pouze předstírala, aby se při hodinách tvůrčího psaní nepřišlo na její celoživotní analfabetismus. Nyní, stržena prudkou bolestí při pohledu na vraždu milovaného zvířete a s výkřikem: Amorku! upadá do celkové paralýzy a posledním zábleskem zdravého rozumu si uvědomuje, jak bylo dobře, že tak prozíravě přijela na kolečkovém křesle. Kdyby ji odtud nesli na nosítkách, bylo by to vzhledem k majestátu jejích brokátových šatů přece jen poněkud ponižující. Anežčin zoufalý výkřik. Katastrofa.

Guta si uvědomila, že dnešní seminář se vede téměř sám. Tak promyšlenou režii hodiny, kdy svým aristokratickým svěřencům chtěla ukázat podstatu antického dramatu s jednotou místa, času a děje, by sama sotva dokázala vymyslet, o názornosti nemluvě. Přesto cítila, že závažnost situace vyžaduje aspoň minimální odstup. „Deset minut rauchpauza!“ křikla do třídy.

Kupodivu se ukázalo, že nikdo nekouří, a všichni Přemyslovci houfně rozbalovali žvýkačky. Jen Oldřich, zjevně otřesen zjištěním, že prateta Anežka až do dnešního tragického dne chodila, mluvila a určitě i vnímala, takže musela být vědoucím svědkem jeho poslední dobou čím dál četnějších kapesních krádeží, když před jejíma rychle pomrkávajícíma očima bezostyšně doloval dna kapes a kapsiček jejích šatů a plášťů, župany nevyjímaje, aby vyšťáral něco na své milované amfetaminy, se nyní dobrovolně dělil o fet s ukdákanou Kazi, která se, téměř nikdy neodkládajíc sluchátka, zvolna propracovávala k hluchotě.

„Zmlkni,“ zařval jí do ucha vévoda Drahomír. „Nebo tě zakousne,“ hodil hlavou k pitbulovi s krví podlitýma očima. „Nebo já!“

Libuše přesvědčovala Oťase a Otina k tomu, že by si měli dojít na toaletu, ale dali jí nevybíravě najevo, že si vystačí sami. Levoboček Béďa dal přednost nadívané kachýnce, kterou mu jeden z ostrých hochů ohřál v mikrovlnce u sekretářky rektora, a tak Líba vzala zadost hyperaktivním Vojtěchem, který se ale udělal tak rychle, že to Líbu v žádném případě nemohlo uspokojit. Po delším úsilí a za pomoci ochranky se jí pak podařilo zpod stolu vytáhnout chudáka korutanského vévodu Bořivoje, kterému se v těsné kóji akademického záchodu nakonec s Libuškou tak zalíbilo, že zbytek semináře k její velké spokojenosti strávili tam.

Zbyšek se v nestřežené chvilce prosmýkl ochrance pod rukama a s hlavou okupovanou Alzheimerem zabloudil do učebny investigativní žurnalistiky, kde se stal vděčným objektem studentů, kteří s ním o překot činili živé rozhovory. Po vzájemném porovnání výsledných textů se pak zjistilo, že co článek, to originál. Chudák Zbyšek si většinou nemohl vzpomenout ani na své jméno, natož na přístupová hesla do centrálního serveru Přemyslovců či uložení plánků tajných únikových chodeb z Hradu, které z něj někteří naivní studenti toužili vymámit pod příslibem, že mu seženou lístky na koncert Superstar.

Po přestávce Guta mlčky zhodnotila stav v lavicích a s nemalým uspokojením konstatovala, že početní převaha Přemků začíná navzdory původním preferencím zvolna ztrácet na síle. Její mozek, zvyklý uvažovat v obrazech, symbolech a nevyřčených náznacích plných alegorií, se upnul k lákavé hyperbole. Jsou sice jen špičkou tajícího ledovce, ale když to tak půjde dál, tak v příštích volbách… kdo ví?

3.

Ta událost byla tak naprosto skandální, že ututlat ji znamenalo nasadit do akce všechny složky bezpečnostních služeb od MMK až po vrátného v stařičké budově univerzity, který to nakonec odnesl vyhazovem jako jediný. Členové Mezinárodní monarchistické kontrarozvědky tyhle situace vždycky vyhodnotí tak, aby následky sami ustáli. Což se stalo i tentokrát.

Pravdou ovšem je, že určitým varováním, že bezpečnostní složky Přemků nefungují, jak by měly, bylo nedávné selhání ochranky, které mělo za následek proniknutí vévody Zbyška mezi začínající novinářské ohaře na čtvrtém patře univerzity, tedy mimo střeženou zónu. Zbyškova zmatená interview sice žádnou velkou paseku nenadělala, nicméně to, co se stalo Václavovi, toho jména XXIX., hrozilo katastrofou.

Guta si zrovna pochvalovala, jak všechno šlape, po několika urgencích samotného vedení univerzity se Hrad konečně odhodlal k činu a markrabě Vojtěch byl na seminář dopraven pod vlivem sedativ. Jeho hyperaktivita se tudíž projevovala pouhým pohupováním na židli. V druhé půlce hodiny se výkyvy jeho sedačky sice prudce zvětšily, ale po bleskové konzultaci šéfa ochranky s Hradem byla situace vyřešena vztyčením pohotových rukou za Vojtěchovými zády.

Jinak se kromě zfetovaného Oldřicha, přežraného levobočka Bédi a princezny Anežky, která, nyní už opravdu stižena fyzickou i psychickou nemohoucností, na svém kolečkovém křesle tentokrát nedojela, všichni pustili do práce.

Oťas a Otin si usmysleli, že budou psát jako bratři Strugačtí, jenže se nemohli dohodnout, kdo bude polehávat na lavici, a kdo společný text zapisovat. Nakonec se ukázalo, že, ačkoliv tuto schopnost kdysi oba ovládali, v současné době už neumí psát ani jeden z bratrů. Guta je tedy nasměrovala k výhradně kreslenému komiksu.

Bořivoj, kterému dnes ochranka jeho stanoviště pod stolem vylepšila sametovým baldachýnem, asi pojal podezření, že se nalézá za oponou divadla, a pustil se do psaní instrukcí pro nápovědu plnou dlouhých souvětí, což Guta vzhledem ke své specializaci viděla jen velmi nerada. Pak si však řekla, že oholit, tedy… seškrtat… mu to může vždycky.

Opavský vévoda Drahomír se naopak vrhnul na psaní jednoslabičných slov, která mu svou úderností připomínala výstřely z palné zbraně.

„Rež, škrť, kat, smrt, krev, řev, mord…“ ozývalo se od jeho lavice v temném staccatu.

Královna Zdislava se pomocí svého penálu dopracovala ke slušné znalosti vyjmenovaných slov po „l“, a tudíž mohla svou dceru Libuši upozornit na to, že její text skládající se výhradně z věty Lýba se lýbá, není tak zcela kodifikovatelný. To Libušku naštvalo. Vyzvala matku na souboj ve slovním fotbalu a okamžitě po ní vystartovala prvním slovem. Sex. Tím bylo dobojováno, protože královna si na žádné slovo začínající písmenem „x“ nemohla vzpomenout. Učinila sice zoufalý pokus odejít na záchod a odtamtud se dorozumět volátorem s ředitelkou Přemyslovské knihovny na Vyšehradě, ale její snaha byla zmařena vybitou baterkou.

Libuška se i přes své neoddiskutovatelné vítězství domáhala dalšího potvrzení svých kvalit a postupně vyzvala na souboj všechny členy královské rodiny. Slovo začínající písmenem „x“ však nevymyslel z přítomných Přemků nikdo.

„Chci svou větu vydat knižně,“ prohlásila nakonec Libuška a z titulu své nově nabyté pozice si vyžádala okamžitou odbornou expertizu.

Gutě nezbývalo nic jiného než povolat kolegu z literárněkritického oddělení katedry hodnotících věd.

Po krátké osobní konzultaci s mladičkou aristokratkou, z které přišel s rozepnutým poklopcem a poněkud udýchán, přečetl recenzi následujícího znění:

„Předkládaný text mladé talentované autorky je hlubokou psychologickou sondou do nitra zjitřené osobnosti. Zvolená er-forma je v zajímavém kontrastu s autorčinou schopností sebereflexe a vnitřně koreluje se záměrem generalizovat popisovaný jev jako jeden z typických projevů lidství. Autorce se rovněž daří vyvolat svým strhujícím sdělením somatizující účinky, což přispívá k věrohodnosti a barvitosti textu. Dílkem Lýba se lýbá autorka dokazuje, že má hluboký smysl pro rytmus i rým, cit pro účinnou zkratku a schopnost zvukomalebného vyjádření. Pravopisná neortodoxnost je navíc příslibem, že autorka je schopna netušených přesahů i narušení navyklých stereotypů, a naznačuje, že v Libuši Přemyslovně vyrůstá jedna z nejvýraznějších literátek naší nejmladší generace.“

Guta hlasitě polkla, vnitřně rozervaná natolik, že by v tu chvíli byla svolná rovnou napsat Libuši zápočet do indexu. Ukázalo se, že to není zapotřebí, protože nadějná autorka prohlásila, že uměleckou literaturu už umí, a tudíž se teď pokusí podobných kvalit dosáhnout v literárněkritickém semináři kolegy Valtýře. Chudák prudce zrudnul, ale pak jeho tvář pokryla mrtvolná bledost, když si uvědomil, jaký druh dvojí dřiny ho čeká.

Až do této chvíle tedy mohla být Guta spokojená. Její aristokratičtí svěřenci se s větším či menším úspěchem pustili do aktivit, které tvůrčí psaní aspoň vzdáleně připomínaly. Jenže pak se to stalo.

Jeho Veličenstvo Václav XXIX. pobledle vstalo a se slovy „Musím se jít vysrat“ zamířilo ke dveřím. Pověřený člen ochranky okamžitě vystartoval, ale král rezolutně zavrtěl hlavou.

„Já sám,“ pronesl majestátně a nastavil obě ruce, do kterých mu vazoun poněkud rozpačitě vložil dvě roličky. Roličku toaletního papíru a roličku izolepy.

„A nepopleť to zase, Vašku,“ vzhlédla královna Zdislava od studia svých taháků, což Kazi způsobilo řehot s následkem polknutí gumy.

Král odkráčel a mírně znejistělá ochranka se opět nenápadně rozptýlila po třídě.

Asi po deseti minutách se od dámských toalet ozval jekot, který, jak se později ukázalo, patřil slavníkovské fotografce Boleslavě Libické. Ta měla krále na mušce už dlouho, ale v takového sólokapra uloveného klíčovou dírkou ledabyle zaplácnutou pouze útržkem toaletního papíru nemohla doufat ani v nejbujnějších snech vzniklých požitím halucinogenů. Gorily v oblecích tasily pistole a svorně zamířily na dveře učebny. Ty se v příští chvíli rozletěly a do třídy se vřítil uštvaný Václav s Libickou v patách, kalhoty omotané kolem krku, zadek oblepený izolepou.

„Tys to zase poplet, co?“ konstatovala Zdislava lakonicky. „Já ti vždycky říkám – panenka v sukýnce ne. Ty musíš chodit na dveře označené panáčkem v kalhotách, víš? To je ta věc, co máš na krku, drahý.“

4.

Sice si to vyžádalo trochu Gutina času, trochu dost, zvlášť po tom králově incidentu na WC, ale po minulém semináři, kdy se většina Přemků tak krásně rozepsala, bombardovala Guta pražskou centrálu MMK tolika telefonáty a okolkovanými žádostmi podepsanými samotným králem, až jí ústředí nakonec vyhovělo.

„Ale jestli se něco stane někomu z přímé nástupnické linie, tak už si na stadionech v životě neškrtnete,“ nechal se slyšet hlavní genetik zodpovědný za čistotu budoucího přemyslovského potenciálu.

Na jeho razítko čekala Guta nejdýl. Jako by na stadionu snad neměli psát, ale souložit. No, být ještě v jejím semináři Libuška, tak to za tu opatrnost stálo, ale Libuška se už od minule věnovala tvorbě literárněkritické analýzy nápisu na krabičkách kondomů: Ministerstvo zdravotnictví doporučuje! Sex prospívá zdraví!

„A to budeme jako muset běhat?“ zeptal se pětatřicetiletý levoboček Béďa rozechvěle a chytil se Guty za ruku. „Já nechci běhat.“

„To si piš, že budeš běhat, zlato,“ obšťastnila ho Svatava svým bělostně protetickým úsměvem, načež se Béďa nezvladatelně rozklepal. Dílem z hrozby neobvyklého pohybu, dílem z láskyplného oslovení královy macechy, jež v levobočkově mozku vygenerovalo představu blyštivého žlutého kovu, který, podobně jako před nějakými sedmi sty padesáti lety Václav I., bytostně nesnášel.

„Nikdo nebude běhat,“ chlácholila ho Guta a potají, aby to ostatní neviděli, mu strčila do pusy čokoládový bonbon. „Teda, nikdo z nás,“ dodala pak na vysvětlenou. „Běhat budou jen oni, fotbalisti.“

Korutanský vévoda Bořivoj se při pohledu na rozlehlý stadion zhroutil a s akutním agorafobickým záchvatem byl eskortován na Přemyslovskou kliniku.

Zas o jednoho míň, konstatovala Guta v duchu. Řídnou mi, milánci, řídnou. A to šéf myslel, že první ročník dodělají všichni. No, uvidíme, tisku zatím řekneme, že odpadlíci studují z důvodu vysoké míry zjištěného talentu podle individuálního studijního plánu.

Usadili se na hlavní tribunu jinak liduprázdného stadionu a s bloky na klíně a propiskami v ruce čekali, až to vypukne. Jenže se nic nedělo. Otin s Oťasem se po chvíli začali přetahovat o diktafon a král strkal královně za krk myš notebooku v domnění, že bude pištět. Nepištěla. Zato Kazi falešně pořvávala v souladu se zvuky skladby pronikající jí ze sluchátek snad rovnou do bočních spánkových laloků a Vojtěch, v němž sedativa sváděla urputný boj s jeho přirozeností, zdvojnásobil rychlost svého tiku. První Zbyškova manželka Ludmila a druhá Zbyškova manželka Svatava se zcela neočekávaně dostaly do sporu kvůli erbu na propiskách, což vyústilo v šermování pletacími jehlicemi, které obě sokyně hbitě vytáhly ze svých rukávců.

Guta cítila, že jestli se na hřišti okamžitě nezačne něco dít, tak tuhle rozjívenou sběř za chvíli na tribuně neudrží. Prostředníčkem vztekle vydupala číslo na klávesnici volátoru a po chvíli pronesla se sladkou uštěpačností:

„Myslíte, že byste mohli konečně začít?“ Vmžiku však její hlas zhutněl: „Jak, stávkujou? Proč stávkujou? Dostali snad zaplaceno, ne? Královsky! Přímo z Hradu. Tak ať laskavě kouknou hodit těma svejma fotbalistickejma prdelkama a naklušou na trávník! Fofrem! Cože? Za každý kopnutí zaplatit zvlášť? Leda tak kopnout do pr…“

„Moment,“ přerušil ji král, od opasku džínsů odepnul jeden naditý měšec a dal si záležet, aby cinkání jeho obsahu bylo ve volátoru dostatečně slyšitelné.

„Za minutku jsme tam,“ ozvalo se spěšně a Guta okamžitě upřela oči na vteřinovou ručičku hodin v průčelí stadionu.

Netrvalo jim to ani čtyřicet sekund. Vřítili se na hřiště rychlostí odpovídající spíš lačnosti pouličních žebráků než nejlépe placených fotbalistů v zemi. Král se rozmáchl a vhodil na hrací plochu první chřestící balíček. Téměř vzápětí vhodil rozhodčí míč a utkání začalo.

„Tak jdeme na to!“ zavelela Guta. „Jak jsem vás to učila.“

„Vyšehrad, do toho!“ odvážila se královna Zdislava jako první, ale bohužel zcela bez invence.

„Jedu, jedu, jedu!“ vykřikl Oldřich.

„Dobrý začátek,“ usoudila Guta. „Ale kde je pointa?“

Oldřich znervózněle zakomíhal nohama, pak zabořil hlavu do svého batůžku plného feťáckých laskomin a po chvíli napjatý výraz jeho obličeje vystřídalo téměř zakázané uvolnění.

„Jedu, jedu, jedu, po másle i medu!“ zařval nakonec vítězně.

„Výborně,“ pochválila ho Guta. „Tohle už bylo málem na ročníkovou práci.“

Pohyb na hřišti se na chvíli zastavil, ale další pytlíček vhozený mezi hráče fungoval jako spouštěcí tlačítko.

„Vem mu ho, vem, vem, vem, vem mu ho, vem!“ zabubnovala Kazi rytmicky do dřevěné lavice volátorem levobočka Bédi.

„Neber mi ho!“ zavřískal zoufale v odpověď, načež ho Guta napomenula, ať neodbočuje od tématu.

„Tak kopni do tý míči, ať panstvo nečekaá!“ zanotoval neočekávaně Zbyšek.

„Kam? Kam říkal, že má kopnout?“ vykulila Svatava oči v dychtivém očekávání, že Zbyšek zopakuje to, co zřejmě poněkud přeslechla.

„Nevšímej si ho, je to prasák, žila jsem s ním patnáct let,“ mávla rukou Ludmila.

„Vím, že je prasák,“ usadila ji Svatava. „Právě proto jsem s ním vydržela skoro čtvrt století.“

Guta však Zbyškův kibictext rázně odmítla s poukazem, že se jedná o plagiátorství. „Musíte být sví. Zkuste být originálnější. Vaše hesla z vás musí plynout jako po hrachové kaši. Snažte se!“

„Nemám rád hrachovou kaši,“ zavrtěl sebou Béďa.

„Nebojte se davu, urvěte jim hlavy!“ ozval se náhle burácivý hlas vévody Drahomíra.

„No, tedy… v podstatě by to tak mohlo být,“ usoudila Guta. „Tedy… po obsahové stránce myslím. Ale formální stránka je naprosto odbytá, nepropracovaná, ušitá horkou jehlou.“

„Jo, neumíš rýmovat,“ kýchla opavskému vévodovi Kazi rovnou do ucha.

„Urvu ti hlavu!“ zasyčel.

„No vida, to je už mnohem lepší,“ pochválila ho Guta. „Tak teď celé ještě jednou. A hezky s přednesem. Víte, že jsem vám říkala, jak moc záleží na práci s hlasovou modulací. I ten sebelepší kibictext se dá špatnou dikcí naprosto zabít. Naopak nepříliš přesvědčivý útvar nabývá správně zvolenou intonací na síle.“

„Nebojte se davu, urvěte mu hlavu!“ pokusil se Drahomír o opravu. „Ale proč jen jednu! Já bych ji utrh všem.“

Pohyby hráčů opět viditelně zvláčněly a král se rozmáchl k dalšímu hodu.

„Ne!“ zavřeštěla královna Zdislava a sápala se Václavovi po ruce. „Můj svatební náhrdelník ne! To radši budu opakovat ročník!“

„V tom případě končíme,“ zamumlal král rozpačitě. „Já jsem si dneska s sebou víc hotovosti nevzal. A kreditky by na tu dálku asi nedolítly.“

„To nevadí, i tak to bylo poučné,“ zašvitořila Svatava.

„A zbytek si uděláme za domácí úkol,“ přidala se Ludmila snaživě i přes to, že na ní opavský vévoda kvůli tomu hodlal demonstrovat svou pohrůžku. Trhání hlav bylo jeho. Psaní domácích úkolů nikoliv.

5.

„Vašek se omlouvá, že na dnešní seminář nepřijde,“ špitla královna Zdislava polohlasem. „Včera odpoledne ho zavraždili v Olomouci.“

„Cože?“ vytřeštila Guta oči a chvíli bojovala s dojetím.

Málo platné, docela si na celou tuhle královskou familii zvykla. Teď je konec. „Dejte mi všichni index. Zapíšu vám zápočet. I králi. In memoriam,“ dodala důstojně.

Ačkoliv se ji ještě chvíli snažili přesvědčit, že semestr dosud neskončil, byla neoblomná.

„Běžte domů. Psát smuteční řeči. Sice to nebylo náplní našich seminářů, ale vy to zvládnete.“

„Hip hip hurá!“ vykřikl Vojtěch a rozběhl se po třídě, jak mu v tom zmatku dneska asi zapomněli dát tabletku sedativ.

„Dej mu!“ hlesla Svatava.

„Utrhni mu hlavu!“ zavyl vévoda Drahomír.

„Tak přece,“ zašeptala Guta a v duchu dodala: To jim to ale trvalo! Opozice měla kecy už od roku 1306. Tehdy se o to pokusili poprvé, ale ten vochlasta a děvkař Václav III. tenkrát vyklouz. No, tak Václav XXIX. už holt nevyklouz. Vlastně je to skoro škoda, nebyl tak špatnej. No, stalo se. Přemci jsou po víc než osmi stech letech pobytu na českým královským trůně vyřízený. A kdybychom počítali celou panovnickou dynastii včetně přemyslovských knížat, tak se tu roztahovali přibližně jedenáct a půl století, a to jen počítám to, co můžeme spolehlivě doložit. Namále sice měli už několikrát, dokonce těsně před samotným začátkem existence království, když v roce 1205 Václav I., jediný dědic trůnu, po narození zatvrzele odmítal pít mateřský mlíko. Tehdy dynastii zachránila kojná Nětka. Nebýt jí, mohl být už osm set let klid. No nic. Vaška teď dostali a tenhle zbytek… Guta se rozhlédla po třídě… tenhle zbytek se zlikviduje sám.

02.

Seděla v křesle, nohy v nových kozačkách z modré kůže nemilosrdně muchlaly hromádky ročníkových prací vyrovnaných na stole, a prsty maličko umazanými od hořké čokolády listovala v tlustém telefonním seznamu položeném na klíně, když jí u pasu zaškemral volátor:

Zvedni mě. Zvedni mě. No tak, mě zvedni. Co děláš? Jsi hluchá? Neslyšíš, že máš hovor? Tak bude to?

„To víš, že tě hned zvednu, miláčku,“ zaševelila poslední slovo právě v okamžiku, kdy zeleným tlačítkem sepla aktivaci.

„Ale… ale já jsem ženatej, Gito. Vlastně Guto.“

„Já vím, šéfe. Neboj. Nemám zájem. Ale ty asi něco potřebuješ.“

„Volali… volali mi Slavníkovci. Od roku 995 jsou v ilegalitě a teď, když se to s Přemkama tak semlelo, hodlají vznést nárok na český trůn.“

„A co s tím já jako?“ zostražitěla a kostička čokolády, kterou zapomněla donést do úst, se jí zvolna rozehřívala mezi prsty.

„Chtěj… chtěj tě.“

„Všichni? Hele, ale já nejsem zase tak sexuálně náruživá, jak se povídá. V tomhle ohledu znám jiný esa.“

„Ale oni chtěj tvůj seminář tvůrčího psaní… doslova mi řekli, že požadují specialistu na pokřiky fotbalových fanoušků. Hele, Guto, na tenhle obor fakt nikoho lepšího nemám.“

„Hmm,“ protáhla s prstem od čokolády vloženým do úst. „A… šéfe? Kolik že jich je?“

„Jenom pět. Šestej je v sedmým měsíci, ale ten tě zatím nebude potřebovat.“

„Hmm… uvidíme…“

Odložila volátor a zadívala se na velký obdélník, který zbyl na zdi po odstranění obrazu Jeho Veličenstva krále Václava XXIX. Potřebovalo by tu vymalovat, napadlo ji a znovu se ponořila do hledání v telefonním seznamu.

Jako většina autorů uměla číst mezi řádky. Ostatně, není to tak těžké najít ve Zlatých stránkách inzerát na rychlou likvidaci čehokoliv. Nebo kohokoliv…

Měla bych sjet do Makra pro čokoládu, napadlo ji… už mi dochází…

JANA REČKOVÁ

ZEMĚ BEZ KŘÍDEL

Sedím na odvrácené straně Měsíce, já, vyhnanec, a myslím, že asi pláču, ale snažím se, aby na Zemi nepadalo vlhko ani smutek. Smutkem už je tahle planeta přetížená. Jsem služebník Oratů, jsem stín. Býval jsem stín. Bývala jsem jeho stín.

Zori trpělivě natírala zpuchřelý okenní rám a jedním okem vyhlížela ven, do uprášeného vesnického dvorku. Zpod kapoty stařičkého hrncově modrého auta se totiž co chvíli vynořila hlava, ruka nebo rameno v původně bílém tričku (na němž rychle přibývaly černé a šedé šmouhy); rozjařeně zoufalý výraz v obličeji, rozmáchlé gesto rukou, naoko bezradné pokrčení ramen – to všechno dávalo jasně najevo, jak si to Borek užívá. Strašně rád opravoval stará auta a uměl to; ty unavené, opotřebované stroje ho poslouchaly, spokojeně přijímaly improvizované náhradní díly a jejich motory ochotně polykaly všechno, co do nich nalil.

Byl to užitečný koníček; tady v Posledním Dvoře ani v okolních vesnicích, vlastně odtud až po Královu Vápenici nevěděla Zori o žádném autě mladším dvaceti let. Od devadesátých let minulého století se do Československa žádné stroje nedovážely a domácí výrobu Oratové drasticky omezili; chlapi v hospodě se někdy pošklebovali vysokým státním úředníkům, policistům a soudcům, že si vozí prdele ve stejných křápech jako vidláci, ale někdy se ten smích zvrhl v nářek, jak se totálně zastavil vývoj a jak krásná auta jsme mohli mít, nebýt té zatr… návštěvy. Obyčejně se vzápětí začalo pár lidí neklidně ohlížet a někteří rovnou zaplatili a vypadli.

Když Zori po sobotách vypomáhala v hospodě, poslouchala tyhle zbytečné řeči jen tak na půl ucha. Její táta se občas do debaty zapojil, ale Borek ne, ten si u stolu dojednával kšefty; to bylo správné, aspoň nemuseli mít plný dvorek slepic a jejich hovínek, a přitom vajíčka skoro nikdy nekupovali. Lidé platili v naturáliích, peníze se používaly jenom ve Smíšence a v hospodě.

Borek se zvedl, narovnal a protáhl. Zori neslyšně vzdychla. Vypadal tak úžasně! Až se ještě víc oteplí, sundá si tričko… Byla do něj šíleně zamilovaná. Fakt šíleně.

„Nemáš pivo?“ zavolal na ni.

„Není na to ještě brzo?“ Ale okamžitě odložila široký štětec, stáhla si gumové rukavice a pelášila do sklepa. Ledničku – povolovala se jedna na dům – rodiče pochopitelně vyčlenili pro maso, bylo-li nějaké (obvykle zásluhou Borkových melouchů slepice, králík nebo cokoli z domácí zabíjačky; ve Smíšence už maso neviděli dva roky a hovězí z přídělů ze státního statku se dalo jíst jenom jako sekaná, pokud nedošly bylinky od Borkovy matky), mléko, máminy jogurty a ovocné šťávy, které ve sklepě kdovíproč chytaly plíseň. Lahvové pivo patřilo do sklepa, a beztak nikdy dlouho nevydrželo… Sakra, poslední! Zori se nadechla a vydechla. Byly tam tři láhve!

Táta nasává od rána, to není dobře, to znamená, že se odpoledne vrhne na rybízák, načne poslední demižonek, a co pak? Rybíz taktak dozrává, švestky v nedohlednu; bude nutit Borka, aby si příště místo vajec řekl o tu hnusnou bramborovou vodku, a z té má zlou opici, zase povede ty šťouravé řeči, bude vyřvávat z okna, jak se nikoho nebojí, ať mu Orati políbí… Kdyby ho někdo udal, jedeme do tábora. Natošup, a celá rodina.

Vyběhla po schodech do kuchyně, nalila do sklenice mošt a vyšla na slunce. Borek se opíral o auto, červené trenýrky a (většinou) bílé tričko na té hrncové (soused trval na švestkové, ale stejně to byla barva hrnců) škodovce vytvářely hezký kontrast, prostě pastva pro oči. Lepší než sousedovic barevná televize. Na chvilku se zastavila ve dveřích a Borek se malinko pousmál. Klidně by se jí mohl posmívat; normálně se přece muži dvoří ženským a vykládají jim, jak jsou krásné, jaké mají nohy a vlasy a kdovíco ještě, jenom u nich to bylo naopak. Ženské se takovými úspěchy chlubily, ale Borek nikdy. Jen míval takový zvláštní pohled, skoro vyděšený, když mu říkala, jak strašně moc se jí líbí.

Pomalu vykročila k němu. Zvedl obočí, když uviděl, co nese. „Otec?“ Od začátku říkal jejímu tátovi otče, a tak vážně, jako že to opravdu něco znamená.

Kývla.

Neřekl na to nic, jen si ji přitáhl a políbil na čelo. Cítila, jak mu tluče srdce, pomalu, silně, bezpečně. Kdyby se teď zeměkoule rozpadla vejpůl, nic by se nám nestalo, napadlo ji.

Borek ji pustil, vzal si sklenici. „Je to čím dál těžší,“ ukázal bradou k motoru. „Ty stroje odcházejí. Nejsou náhradní díly. Ani náhradní náhradní díly. Potřeboval bych se vyučit kovářem nebo mít lisovnu plastů.“

„Kdybych já byl kovářem…“ zazpívala potichu stařičkou písničku, možná tak starou jako ta škodovka. Máma ji měla nahranou na kazetě a při té kazetě vždycky brečela, i když magnetofon, pohrdavě zvaný traktor, vyluzoval melodie jen velmi přibližně. I ten magnetofon Borek udržoval v provozu víceméně silou vůle. „Ty bys dokázal opravit i orloj,“ vyhrkla.

„Možná jo. Rád bych se jednou podíval do Prahy.“ Potřásl hlavou. Moc dobře věděl, že nedostane povolení. Úřady, řízené Oraty, věděly všechno, a melouchář, obzvlášť opravář starých aut, byl trochu podezřelý. Pár lidí z okolí už bylo kvůli němu u výslechu – museli potvrdit a podepsat, že od nikoho nebere peníze. Kromě toho na jízdenku na vlak by těžko našetřili.

„Já ne,“ řekla zamračeně. „Člověk má zůstat tam, kde se narodil.“ To jim Oratové opakovali dnes a denně, a Zori s tím souhlasila. V Posledním Dvoře byl Borek, střed jejího světa. Vadilo jí i to, že nemůže pracovat ve stejné továrně, i když v expedici je to dřina; klidně by s ním šla dělat i do třídírny v uranových dolech, ať už tenhle obecně používaný strašák obnášel cokoli. Škoda, že ji potřebovali v jeslích, ale možná tam od podzimu přeřadí Hanku Mánkovou, která si strhla záda v bramborárně a je po operaci, stejně musela mít nějakou protekci, když ji vzali do Prahy do Vojenské… Vápenickým chirurgům prý všechno zhnisá, a pokud má člověk smůlu a došel čtvrtletní příděl antibiotik, normálně umře, zrovna jako před objevením penicilinu.

„Jistě,“ opáčil Borek. „Když je tam šťastný, proč ne.“

„Myslíš si, že jsem hloupá?“

„Myslím si, že jsi zatím spokojená.“ Vypil sklenici jedním douškem, Zori ji vzala a co noha nohu mine se vracela do domu ke své práci.

Technologie plastových oken se zkoušela v Praze a Bratislavě, venkov a malá města musela počkat. Cokoli, co přicházelo zvenčí, se muselo nejdřív pečlivě prověřit; obyvatelé hlavních měst byli vlastně pokusní králíci a venkované je někdy skoro litovali. Teď ovšem Zori musela zápolit se starým dřevem rámů a vdechovat výpary rozpouštědel. V zahraničí jsou zakázaná, aspoň to říkali v televizi, ale jak to tam lidi dělají, když musí něco natřít?

Táta nad tím vrtěl hlavou. Na jedné straně se povídá (ty zvěsti pocházejí z pohraničí, kde se dají na obyčejnou anténu chytit cizí stanice), že ve světě došlo k úžasnému rozvoji technologií, že mají počítače, které se dají postavit na stůl, nepotřebují celou obrovskou halu, a ke všemu jsou spojené sítí, což je lepší než telefon a televize dohromady, že mají fantastická auta a kdovíco, ale na druhé straně tam vlády zakazují lidem kdejakou pitomost. Například toluen. Divný svět.

Nechala natírání, když se jí začala točit hlava. Máma se už vrátila z vápenického trhu, mumlala si na dvorku při třídění sazenic a zeleniny a zlobila se, že nesehnala ani kousek masa, nakonec si budeme muset stejně pořídit aspoň králíky, těch vegetariánských keců v televizi se člověk nenají…

Borek poznamenal, že člověk opravdu mnoho masa nepotřebuje a že by otec měl zase vyrazit na ryby, určitě dostane povolení, od té poslední ostudy už je to přes rok. Zori si vybavila tu noc, bylo to krátce po svatbě, moc toho tehdy s Borkem nenaspali, usnuli až k ránu a kolem páté je vzbudil kravál, táta a jeho kamarád Milan táhli vesnicí namol, nahatí, s rybářskými pruty přes rameno a tančili kozáčka. Zpovzdálí je tiše pozorovali policajti a stíny – totiž to tvrdila Borkova matka, nikdo jiný stíny neviděl. Táta si ráno nic nepamatoval a v práci ho čekalo napomenutí od úřadů, naštěstí nic horšího, ale už u nich měl zápis, a to znamenalo, že si napříště musí dávat bacha. Oratové alkohol ve volném čase tolerovali, ale o výtržnostech si vedli záznamy, které nikdy nevymazali.

„A vůbec žádné koření,“ vzdychla matka.

„Zajdu k mámě na půdu,“ usmál se na ni Borek. Pak si všiml, že Zori sedí ve dveřích na schůdku a sotva mžourá. „Hned,“ dodal. „Zorku vezmu s sebou, je z těch ředidel zfetovaná, máma jí dá něco na játra a plíce.“

„Není těhotná?“ polekala se matka.

„Ne.“ Borek to řekl, jako by o nic nešlo, ale Zori i v tom omámení poznala, jak stiskl čelisti. A čekal, jestli tchyně začne lamentovat. Ne, zřejmě si svůj denní příděl nářků vybrala ve formě stížností na sortiment vápenického trhu. Matka sdílela oratský názor, že žena v příslušném věku má být po většinu času těhotná. Cena ženy spočívá především v tom, kolik porodí dětí. Děti jsou budoucnost a tak dál. Kromě toho na děti jsou zvláštní přídavky a příděly, jídla, šatů i látek, kočárky z půjčovny máte zadarmo, plenky z výdejny ve Vápenici, na potvrzení dětského lékaře se fasuje sunar, když žena nemá dost mléka, a matka s dětmi do pěti let si nemusí napracovávat hodiny za lékařské prohlídky ani za ošetření u zubaře.

Všichni si pamatovali, jak to nějak kolem Vánoc na matku přišlo a spustila tu svoji litanii, co vůbec dělají v ložnici, že Zorka pořád není v tom, vždyť už je jí devatenáct, podle posledních lékařských výzkumů už bude za chvíli na první dítě stará… A Borek mlčel a mlčel, dokud se nedostala k té své větě o budoucnosti. Potom si odkašlal a řekl: „Zamyslela jste se někdy na tím, jaká budoucnost čeká ty děti?“

A matce poklesla čelist, ale trvalo to jen chvilku, potom se rozkřičela, jedna za druhou z ní padaly hloupé fráze, něco o nevděku, pěkná blbost, Borek pracoval a vydělával nejvíc z rodiny, o neúctě, ještě větší blbost, slušnějšího kluka aby pohledal. Borek se tehdy na ni jen tak podíval, vstal a odešel na zahradu. Když se Zori později vyplížila za ním, v uších matčiny výčitky jako neodbytné cvrčky, našla ho za kůlnou, svítil si petrolejkou a štípal dříví z pařezu, který před týdnem s tátou dovalili z lesa a nařezali dlouhou pilou.

Nejenže měli tu věc s dětmi na talíři každou chvíli doma; Zori už dostala pozvánku na prohlídku. Věděla od kamarádek, že to obnáší nepříjemné a bolestivé šťourání, že se po tom obyčejně dost krvácí, a to ještě nic není proti náfukům, to jsou teprve bolesti… Bála se to Borkovi říct, ale věděla, že bude muset. Pokud totiž vyšetření prokáže, že je zdravá a plodná, začnou šťourat do něj, a to by nesnesla.

Borkova matka bydlela na konci vesnice až pod lesem a měla u úřadů spoustu černých puntíků. Pracovala jako ošetřovatelka v domově těžce postižených a byla proti eutanázii. Několikrát načerno, bez povolení, dojela až do Prahy na demonstraci – kvůli tomu přišla o lékařský diplom. Komisím Smrťáků (to se nesmělo říkat, ale výstižná pojmenování se mezi lidmi neztratí) škodila, co to dalo, upravovala záznamy nemocných, tajně je léčila bylinkami, když vedení domova nařídilo stop medikace, schválně odvážela do sklepní koupelny ty, o nichž měla komise zrovna rozhodovat, dokonce prý Smrťákům sypala do kafe projímadlo.

V Posledním Dvoře si jí vážili, protože se vyznala v léčení mnohem lépe než určený lékař, který to pravděpodobně dělal hlavně kvůli přídělům lihobenzinu, a také proto, že měla vždycky zásobu bylinek, nahrazujích nedostatkové koření.

A viděla stíny, aspoň to o sobě tvrdila.

Vyšla ze dveří dřív, než je mohla slyšet nebo zahlédnout. Vždycky jako by o návštěvě věděla předem. „Zorko! Ty chudinko zfetovaná!“ spráskla ruce. „Hnedka ti něco umíchám, holka pitomá pracovitá!“

Zori jako v mlze vnímala její úsměv, který měla společný s Borkem, a s úlevou sebou nechala postrkovat. Borkova matka byla silná osobnost, každý ji poslouchal, když jí na tom záleželo, ale nikdy nikoho neutiskovala. Zori to neuměla pořádně vyjádřit slovy, ale věděla, že jí tchyně vždycky nechá tolik prostoru, kolik bude potřebovat. Momentálně nepotřebovala žádný, její vědomí se jakoby zmenšilo. Hověla si na ošoupaném gauči a zdálky slyšela, jak si Borek s matkou tiše povídají nad pracovním stolem s kahany a podivným nádobím a nářadím, jak vybírají bylinky a sušené bobule, drtí, míchají, louží a vaří. Napadlo ji, že Borek se v tom docela vyzná. Pak ji napadlo, že se Borek vyzná ve všem. Kdyby spolu měli děti, byly by po něm. Jasně, jeho geny budou dominantní. Určitě.

Začala popotahovat. Chtělo se jí o tom mluvit. Svěřit se. Jenomže tchyně jí položila ruku na čelo a řekla: „Až večer. Až budete sami.“ A věnovala jí další krásný úsměv. Vlastně byla docela hezká, ale Zori chápala, že se jí muži bojí; ten zelený pohled uměla pěkně zaostřit a držení těla zřetelně hlásalo pevnou vůli a nezávislost. Obvykle se ke každému chovala vlídně a laskavě, ale nestrpěla fráze ani zjevné hlouposti, a když někdo promluvil jako televize, uměla ho pěkně usadit. Ke své snaše se však nikdy neobracela tou nabroušenou stranou, jak tomu říkal Borek. Zori si vskrytu myslela, že jí prostě nestojí za to.

Pomalu popíjela nápoj, který jí ti dva připravili, a oči se jí klížily. Usnula, ale přitom jako by kousek jejího mozku zůstal bdělý a poslouchal. „Máš kliku,“ řekla Borkova matka.

„Já vím,“ přikývl Borek. „Nebýt Zori, zkusil bych to přes Zeď, třeba hned. No chápeš tu jejich taktiku? K čemu ten skanzen?“

Zori neměla ponětí, o čem mluví, jen ji trápilo, že je nešťastný. Ale aspoň že to není kvůli ní.

„Zaostalým se lépe vládne, hladovým se snadno zavděčíš žvancem… Doufám, že takhle nemuvíš před lidmi,“ poznamenala jeho matka.

„A před stíny.“ Borek se tiše zasmál. „Víš, že mi jednoho přidělili?“

„Nekecej!“ Tohle znělo upřímně překvapeně. Stín, přemítala Zori zmateně, jak to? Stíny přece přidělují perspektivním občanům, vysokým úředníkům, všem, kdo se podílejí na vládě a spolupracují s Oraty… Nebo zločincům, fakt nebezpečným lidem – protože Oratové poznají, kdo má sklon k páchání zločinů, kvůli tomu nám ve škole dělají všechny ty testy.

„Někdy se podívej, až půjdu od vlaku.“ Borek natáhl ruku a stiskl matce zápěstí. „Já vím, že ten tvůj postává venku. Třeba si teď povídají.“

Jeho matka otočila hlavu a podívala se oknem ven. „Jestli oni vůbec můžou postávat. A povídat si. Nesnaž se je posuzovat lidskými měřítky.“

„Nejde mi to do hlavy,“ pokračoval. „Proč ty, to bych chápal. Ty jsi jasný odpůrce jejich režimu. Ale já? Bezvýznamný, neškodný dělník bez vzdělání, bez zvláštní kvalifikace…“

Vyprskla. „Až na ty zlaté české ručičky. Obávám se, že Oratové umějí zhodnotit naše schopnosti a potenciál lépe než my sami. Skoro jako by ani nebyli mimozemšťané, nezdá se ti?“

„Připadá ti ta okupace moc lidská?“ ušklíbl se Borek.

„Moc pozemská,“ kývla. „Rozhlídni se a uvidíš věci, jaké dělají lidé jiným lidem.“

„Nojo, ale kde by Sověti vzali stíny?“

„Sověti, nebo Američani? Nebo záhadná Čína?“ Olga Jelínková se zasmála a její syn se přidal, jako by to byl vtip, ale nebyl, vůbec to nebylo k smíchu.

Mluvili ještě dál, ale Zori jejich hovor připadal stále složitější, a tak to vzdala a nechala usnout i tu dosud bdělou část mozku. Vzbudili ji, když byl čas na povinnou večerní televizi. Bylo jí už dobře, jenom měla trochu slabé nohy. Borek ji podpíral, jeho ruka ji hřála kolem pasu. Doma položil na stůl několik sáčků s bylinkami, místo koření, takže matka nemohla začít se stížnostmi, že ta holka nic nevydrží. Usadili se k televizi, táta s pořádnou sklenicí rybízáku – takže pivo nestačilo, pomyslela si Zori.

Obvyklé reportáže ze škol, továren, z jednání vlády, mihl se Orat, tím typickým trochu děsivým způsobem se usmál do kamery a obrazovka, normálně černobílá, se na okamžik rozzářila mrazivě zeleným světlem.

„Nějaký trik,“ sykl Borek, „Co když je to fakt jenom televizní podfuk?“

„Jako že není opravdový?“ hlesla Zori a hned zmlkla, když na ni otec vrhl výhrůžný pohled. Jsi doma, tak budeš poslouchat, ani to už nemusel říkat nahlas.

Grafy produkce strojírenství, podle táty jsou to hlavně zbraně, na obranu hranic, jak jinak, svět venku si brousí zuby, ať už chybíme do počtu Rusům, nebo Amíkům. Inovace školních uniforem. Zvýšení přídělů ochranných oděvů pro horníky. Mlékárna plně deautomatizovaná, teplé mléko a teplé lidské ruce, a nikdo se nad tím pokrokem naruby neušklíbne, kéž by tu byla Borkova matka!

Následuje napínavá reportáž o sovětském vojákovi, který se tu skrývá celou dobu od odsunu. Odsun sovětských vojsk proběhl bezprostředně po navštívení v devadesátém. (Tím navštívením se myslí příchod Oratů, jimž se obyčejné slovo návštěva nezdálo dost dobré – v hospodě jednou kdosi prohlašoval, že jim ten výraz poradil Havel, než ho vyhostili, nebo možná zavřeli, nebo… A to už dotyčného z hospody vyrazili a starosta za něj radši zaplatil. Katolíci zpočátku protestovali, že je to rouhání, ale Oratové se o ně nestarali – církve je nezajímaly, oni prostě jenom nastolili podmínky, v nichž pomalu upadaly a skomíraly, jak by také ne, když nedostávaly žádné finance – a brblání pozvolna utichlo.)

Zori si všimla, že se ukrytí sovětští vojáci na obrazovce objevují s železnou pravidelností tak třikrát do roka a pokaždé provedou nějakou neplechu, vykradou chatu, unesou ženu nebo dítě, někdy se dokonce pokusí prostřílet si cestu domů, ale pohraniční vojsko na východě Slovenska bdí… Skoro to vypadá jako nějaký… fígl na odvrácení pozornosti. Na zmatení. Zamaskování. Ale čeho?

Tentokrát šlo o nevydařený pokus s pašováním vodky a přestřelku mezi kamiony na přísně střeženém hraničním přechodu. Viník je zatčen a putuje do pracovního tábora, sláva. A už tu máme záběry z jiného přechodu, kde poklidně probíhá legální přesun zboží, to, co skutečně potřebujeme, putuje dovnitř, to, za co nám dobře zaplatí, zase ven, střih, mocná brána ve Zdi se zavírá až do příštího transportu. Pohledná celnice se usmívá na bílé bavlněné tričko, právě na taková trička si puberťáci občas nastříkají nápisy nebo dopravní značky (když byla Zori ve škole, frčela značka Hrbol nebo příčná stružka, teď je v módě Pozor, dobytek na silnici, a jednou se komusi dostalo pokárání, když si vyrobil tričko s Božím okem v trojúhelníku). Borek si nevypratelná trička batikuje, to je hezčí.

„Nespi!“ Táta má zlý výraz, jako by už pil tu svoji bramborovici. Šťouchnutí do žeber bolí. Zori zamžikala a vsedě se narovnala.

„Promiň.“ Cítila, jak se Borek vedle ní napjal. Dokázal by otce uzemnit jednou ranou, ale napadení rodičů se hodnotí skoro jako napadení úředníka, to může znamenat tábor, leda by vyšlo najevo, že napadený byl opilý a agresivní.

„Teď budou úderníci!“

Jistě, vynikající výsledky v tom či onom odvětví průmyslu či zemědělství. Kolektivní sporty. A zasloužilé matky, osm dětí, deset dětí…

„Z těch si vem příklad!“ syčí matka, sama porodila jenom tři, ale nejstarší bratr si vysloužil trvalé povolení do Prahy, to se počítá.

Zori překvapeně zjistila, že jí tečou slzy. Nikdy si máminy útoky takhle nebrala, proč tak najednou? Borek jí pevně stiskl ruku a přitáhl ji k sobě. Konec zpráv. Film už není povinný, čidlo na televizoru změnilo barvu ze žluté na modrou, ale máma se dívá ráda. Táta se nezvedá, to je ovšem tím, že usnul. Čidlo to prý rozezná.

Zori s Borkem umyli nádobí, i když nevečeřeli, a honem nahoru do podkroví. Zori si v duchu zopakovala výrok jeho matky. „Máš kliku.“ Houby, kliku mám já. Hrnula se do mrňavé koupelničky první, aby se stačila schovat v posteli, než se Borek umyje. Vyhnula se zrcadlu; připadala si ošklivá, nebo spíš taková nijaká, nezajímavá navenek, nudná a hloupá uvnitř, nikdy nemohla pochopit, proč si ji vzal.

„Sedmikrásko,“ zašeptal jí její krásný, silný muž a sebral jí deku. Stulila se k němu, tak ji aspoň moc neviděl, ale jinak jí bylo líto, že musí zhasnout; venku bylo ještě světlo, podkrovím se však soumrak rozlézá hrozně rychle. Jenže kdyby je někdo pozoroval a nahlásil, že při souloži nezhasli, znamenalo by to pokárání, černý puntík. A strašně se jí nechtělo přerušit laskání, nechtěla mluvit, ale musela.

„Přestaň dávat pozor, prosím,“ špitla a hned cítila, jak se nepatrně odtáhl. Přestane mě mít rád, pomyslela si zoufale. „Musím na prohlídku, poslali mi kartičku, to mi nevadí, jenomže já jsem asi zdravá a oni si pozvou tebe a já nechci, aby…“

Přitiskl ji k sobě pevněji než předtím, znehybněl. „Nedošlo mi to,“ zamumlal. „Nedošlo mi, jak moc nás drží pod krkem.“

Bylo jí do pláče, když slyšela tu bezmoc v jeho hlase a když si uvědomila svou vinu; to já jsem ten slabý článek, já jsem to, co ho svazuje…

„A nejenom pod krkem,“ dodal Borek. „Já nechtěl děti, sedmikrásko, protože na ně čeká tenhle hnusný svět.“

Chtěla se zeptat, proč hnusný, ale něco jí řeklo, tohle spolkni, takto spolkla a místo toho hlesla: „Jenomže žádný jiný nemáme.“ A to byla pravda a bolelo to.

A tak se propletli a splynuli ve svém horkém šeru, v tichých, neviditelných plamenech, a oba si přáli, aby to nikdy neskončilo.

Borek každé všední ráno běhal tři kilometry na přímý autobus, protože se mu nechtělo cpát do posledňáckého drncáku a pak za chvilku přestupovat. Měl tyhle ranní rozcvičky rád; nemusel se s nikým bavit (stín, který ho poslední dobou věrně sledoval, toho fakt moc nenamluvil), užíval si svobody ve vlastní hlavě a protivná tchyně s věčně nachmeleným tchánem se krčili kdesi na okraji vědomí. Zori byla pořád s ním, svítila mu na cestu jako baterka se svítivými diodami, ta zahraniční technologie, kterou správně neměl znát.

Stejně jako spoustu dalších věcí. Přemítal, jestli se mu dnes podaří zprovoznit to Leonovo zařízení, rušič strážného pole. Leon, geniální hlava věčně v oblacích, pochopitelně myslel na Zeď, praktičtější Ota, další spiklenec z jejich skupinky, měl v plánu vyzkoušet jeho vynález na jednoduchých polích – i kolem jejich továrny na televize, rádia a součásti velkých sálových počítačů byly v soustředných kruzích uspořádané oblasti s pravidelně rozmístěnými čidly, reagujícími na tlak, pohyb, teplotu, samozřejmě na změnu světla nebo na zvuk. Vždycky na jednu z těchto kvalit. Metoda, která působila, říkejte si co chcete, docela pozemsky, rozhodně žádná převratná novinka.

Ota, Leon, Borek a další tyhle strážné kruhy postupně zmapovali – cestou do práce nebo z práce v určených koridorech s vypnutými čidly se vždycky dalo nějak vybočit z řady, ať už při ranním klukovském pošťuchování, nebo při unaveném zavrávorání odpoledne. Několikrát sehráli drobnou rvačku, ale vždycky toho včas nechali, aby nepřivolali lidské stráže. Je pravda, že tihle drábové se mezi dělníky moc nehrnuli, i při všech těch kamerách kolem to mohli pěkně schytat.

Leon, který se zajíkal tak, že se mu stěží podařilo vyslovit delší větu, pajdal a dokázal oblafnout test, takže mu naměřil dočista zanedbatelnou inteligenci, dělal vrátného. Vedení ho považovalo za spolehlivého udavače, protože tu a tam přišel do příslušné kanceláře a vykoktal obvinění, které (a toho si nikdo ze šéfů nevšiml) bylo vždycky těsně pod hranicí napomenutí s puntíkem. O té hranici rozhodovali Oratové (nebo jejich stroje, to nikdo z lidí nevěděl), a Leon uměl myslet jako oni. Leon si ve vrátnici postavil počítač. Některé díly se daly pořídit přímo ve fabrice, jiné vyměnit se spřátelenými pracovníky z jiných továren; k tomu dobře posloužily veřejné oslavy, obzvlášť oslava Dne navštívení, kdy ukázněně jásající občané směli překračovat hranice okresů i bez povolení a vlak byl zadarmo. Pár věcí se ovšem muselo propašovat ze zahraničí, to bylo víc než obtížné; díly nesměly vypadat na to, čím doopravdy byly, ale jako něco docela jiného, a stejně, i tak se dařil průměrně jeden pokus z deseti. Tyhle záležitosti organizoval tajný spolek, s nímž Leon před pár lety navázal spojení, ale nikomu nechtěl prozradit ani jeho název, natož kdo je jeho spojkou. Ani tajný spolek ovšem na hranicích nevítězil často a nejeden pašerák chtě nechtě sehrál pro televizi roli „sovětského vojáka“ a zmizel, ať už v táboře, či v neoznačeném hrobě.

Monitory v prosklené kukani vrátnice byly kvalitní, aspoň s tím se vápenický génius nemusel zdržovat, a vlastní počítač vestavěl do plastové krabice, v níž se nacházela oratská průmyslová televize, přesněji její vlastní počítač, který v případě ohrožení bezpečnosti nepotřeboval žádné přihlouplé vrátné, přepnul se do zvláštního režimu, kdy si otáčel kamerami, nastavoval čidla, přepínal je z pasivních na aktivní, takže mohla vysílat elektromagnetické pulzy, dávat ochromující rány, dokonce spouštět miniaturní výbuchy. Když Leon hovořil o zpětnovazebných okruzích, svítily mu oči za upatlanými brýlemi jako ty diody, z toho Borek jasně poznal, že je to skvělá, úžasná, pokročilá technologie a pro koktavého génia výzva jako hrom. Ovšem zároveň bylo zřejmé, že tenhle zázrak nepřesahuje Leonovy možnosti, a tím spíš Borek pochyboval… O Oratech. Existují vůbec? Kdo nám to vlastně vládne?

Někdy po Novém roce Leon oznámil (každému zvlášť, jak procházeli vrátnicí s kontrolním rámem), že propojil svůj počítač s oratským, zatím čistě pasivně, ale je dobré vědět, co všechno páni mimozemšťané vidí a slyší. Zatím ovšem Leonův výtvor neuměl oratský stroj ovládnout a řídit, to už chce vyšší dívčí, jak se vyjádřil sám geniální autor, takže příštím krokem mělo být pouhé vypínání jednotlivých polí s čidly. Všichni spiklenci měli od duchovního vůdce skupiny přesné instrukce. Ty si předávali výhradně při kontrole v rámu – stíny se od vrátnice držely dál, zřejmě jim detektory kovu nedělaly dobře.

V záležitosti stínů celá parta spoléhala na Borka. Když o nich před dvěma lety poprvé promluvil (bylo to ve vápenické hospodě, to ještě nebyl ženatý se Zori, takže tolik nespěchal domů), nejdřív se mu vysmáli.

„T-to je ne-nesmysl,“ prohlásil Leon. „Mu-musely by je zaznamenat p-přístroje. Když ne ka-kamery, tak m-mikrofony. Te-tepelná čidla. Ne-nebo t-tlaková. P-pohybová. T-taky máme kamery n-na infrač-červené a ultrafialové zá-záře-ní. A-a nic. Ni-nikdy nikde.“

„Chceš říct, že oratská technika by správně měla zachytit oratské stíny,“ řekl Borek zamyšleně. „Ale co když ne? Hele, uvažuj. Třeba nejsme první, koho zotročili.“ Rozhlédl se po svých posluchačích. Proti výrazu zotročili nikdo nic nenamítal. „Co když stíny, teda metodu sledování lidí prostřednictvím stínů, ukradli někomu jinému? Jinému národu na jiné planetě?“ Nápad, že by mohlo jít o technologii z této planety, si nechal pro sebe.

„Otroci všeho vesmíru, spojte se,“ zarecitoval potichu Ota. „Nojo, ale jak ty je vlastně vidíš? Čím je vidíš?“

Borek pokrčil rameny. „Moje máma je vidí taky. Může to být zvláštní nadání. Vždycky vykládala, že vidí smrt. Nebo ne že ji přímo vidí, ale vnímá nějakou přítomnost u lůžka umírajícího. A pak, když došlo k navštívení a Oratové začali přidělovat stíny, zjistila, že je dokáže nějak rozpoznat.“

„Jak vypadají?“ vyhrkl Tomáš, nejmladší z party, mladší než Borek.

„No jako stíny. Asi jako když se ti v srpnu v televizi spletou programy dohromady, chytáš duchy ze zahraničí, co se odrážejí přes ionosféru.“

Leon nasadil trpitelský výraz. Nesnášel tahle Borkova zjednodušení.

„Vlastně se podobají tomu, koho sledují,“ dodal Borek. „Podobají se mu čím dál víc. To je zvláštní…“ Ztichl, zamyslel se. Tohle se totiž vážně vymykalo pozemským možnostem. Ne, stíny jsou opravdu cizí, ale co – sluhové, nebo páni?

Pak už se o stínech nebavili a přešli k praktičtějím věcem. Ať už Borkovi věřili, nebo ne, jeho opatření proti stínům přijali a řídili se jeho varováním. Nač pokoušet štěstí.

Posledních pár týdnů Borek pracoval na zařízení, které mělo vyřazovat z provozu jednotlivé typy čidel. Navrhl ho Leon, společně ho zhruba dali dohromady – to byla pěkná fuška, vejít se ve vrátnici do slepých míst kamerového systému a k tomu zajistit, aby Borka nikdo neviděl tady a nikdo nepostrádal v expedici, ale tuhle techniku si nacvičili už v době, kdy Leon stavěl počítač a potřeboval veleobratné ručičky, aby ho vměstnal do oratské kastle, kde ho zaručeně nebude nikdo hledat.

Teď si to zopakovali za ztížených podmínek, kdy museli mít zapnutý rám vstupního detektoru, aby odpudili Borkův stín, tudíž bylo na Leonovi, aby signalizaci provozu detektoru předem vypnul. Ke všemu se přitom hádali, i když větší porci hádek si nechávali na řídké sobotní cesty do hospody v Králově Vápenici, kde Leon bydlel. Borek se domníval, že stačí vyřadit pasivní složku čidel, zatímco Leon trval na tom, že je potřeba oratské zařízení ochromit úplně, aby nemohlo popřípadě pálit elektrické nebo jiné rány naslepo. Oba měli své argumenty, jenže „slepík“, rušič pasivních čidel, už byl v podstatě hotov, kdežto druhá část úkolu – pracovně nazvaná „kurare“ – se nedařila. Každopádně se chystali vyzkoušet aspoň slepík, až bude mít Leon noční, ale určitě by bylo lepší neriskovat ani tu náhodnou ránu, kterou je strašil.

Před začátkem směny Borek vklouzl do vrátnice, stín nechal za bzučícím detektorem, vyhnul se kamerám a suverénně sáhl dovnitř krabice, kterou už měl Leon úslužně otevřenou. Ručičky, sondičky, pár pohybů, které si cestou důkladně promyslel, posunout tohle, přehodit drátek, Leon se nestačil ani koukat, a beztak musel aspoň navenek kontrolovat dělníky, trousící se od autobusů a dokuřující poslední cigaretu.

„Jak t-to sakra dě-děláš?“ sykl.

„Intuitivně,“ odsekl Borek. „Mám doma v garáži tvoje schéma, ne?“

„A s-s-stín ti ko-kouká p-přes rameno?“

„Myslím, že tomu nerozumí,“ řekl Borek vážně. „Vedle mám nákresy motorů a tak… Nerozezná jeden plánek od druhého.“ Opatrně vytáhl ruce z bedny počítače, odložil sondu, vyrobenou z obyčejné zkoušečky. Opatrně se narovnal, přesně odměřeným pohybem, aby zůstal mimo záběr kamery, couvl ke dveřím. Mrkl na oko kamery, správně, dívá se jinam, a podal Leonovi kopii jednoho úseku schématu s vyznačenými úpravami. „Hoď si to na monitor, než to začneš zkoušet.“

Leon zakoulel očima, ale neřekl nic. Jakmile Borek opustil vrátnici, přepnul mikrofon. Zatím si nikdo nevšiml poruch ve zvukovém záznamu z vrátnice – jednalo se o dobu, kdy to na chodbě hlučelo hlasy a kroky a uvnitř v kóji tedy bylo relativně ticho. Pokud by oratští přisluhovači chtěli něco analyzovat, zajímali by se o hovory přicházejících dělníků, ne o brumlání a pokašlávání toto blbečka v budce.

„Tak pojď,“ vyzval Borek přátelsky svůj stín. Připadalo mu, že se jeho stálý průvodce zarazil, ale jen na zlomek vteřiny.

Olga Jelínková, dříve lékařka, nyní ošetřovatelka v domově těžce postižených ve Vysokém Bransku, podle příkazu staniční sestry donesla komisi kávu.

„Nejdřív se napijte sama!“ štěkl předseda. Pochopitelně jí tu věc s projímadlem nikdy nepřišili oficiálně, to už by nepracovala tady, ale někde na ošetřovně v pracovním táboře, nejspíš v těch slavných uranových dolech. Každý okupant potřebuje uran, chtěli ho Sověti, chtějí ho Orati, není to legrační? No, asi ani ne. Spíš podezřelé. Kdo sakra jste, Orati?

Upila kávy a zašklebila se. „Já bych si to osladila, být vámi.“

V cukru byl jemně nadrcený diazepam, neměla ponětí, jak moc je to uspí a jestli vůbec, ale nemají vlastního řidiče a nebylo by nejhorší, kdyby tu naleštěnou popravčí káru někde opřeli o sloup. Její plány nikdy nepočítaly se zabíjením, i Smrťáci byli lidé a ne všem se tohle zaměstnání líbilo, třeba ta zrzka s drdůlkem, ta se vždycky tvářila znechuceně a chvějící se ruce strkala do kapes, možná živí pět dětí a chce jim zajistit budoucnost… Lidé už jsou takoví. Nechápou, že budoucnost, založená na prodeji svědomí, není zrovna zářivá. Dojde jim to, až když se stanou bezvýznamnou obětí v plánech někoho většího. Někdy ani tehdy ne.

„Máte nás doprovázet,“ pokračoval předseda už mírnějším tónem a podal jí seznam pacientů. Přelétla stránku pohledem. Dvaadevadesátiletá paní se zahraničním kardiostimulátorem (asi příbuzná někoho z vlády, někoho, kdo buď nedávno umřel, nebo šel do důchodu), dýchající preparát se zničeným mozkem po nesčetných mrtvicích. To není vražda, ale pohřeb. Dvacetiletý idiot, jehož úřady nedávno vyrvaly z péče matky – čert ví, jak ho dokázala tak dlouho chránit. Jeho pobyt v domově, to je něco jak týrání zvířátek, a matku už vlastně zabili úředním rozhodnutím před šesti týdny. Stará paní po úrazu hlavy, tu zbavíme půlprocentní šance na efektivní přežití. Ale tenhle… Před očima jí vyvstala tvář muže s přerušenou míchou, na dýchači. Úplně ochrnutý, naprosto normálně myslící člověk.

„Tohle,“ řekla, „to je vražda.“ Pocítila, jak se k ní přiblížil stín. V některých chvílích se na ni přímo nalepil, až jí připadalo, že z ní cosi nasává.

„Dáte mu do kanyly morfin, nic víc.“ Předseda měl kamennou tvář. Zrzavá občanka si strčila ruce do kapes bílého pláště. Druhá žena, starší, mohutná mužatka, se tvářila nadřazeně, ale tik pod pravým obočím nemohla skrýt.

„Ne. Za to nejsem placená.“ Věděla, že ten druhý muž, taková gorila ošklivá (ne, gorily jsou hezčí), se na ni napřáhne a udeří. Zajiskřilo se jí před očima, zavrávorala a upadla.

„Vstávej!“ houkl na ni.

Pomalu se zvedala. „Donedávna jsme byli občané a vy jste nás nesměli fyzicky napadat,“ zamumlala.

„Konečně nám povolili účinnější přesvědčovací prostředky,“ zašklebil se gorilí Smrťák.

Stín se na ni zezadu nalepil, jako by ji chtěl podepřít. „Účinnější? To si vážně myslíte?“ Druhé ráně uhnula. Mužatka tomu mlátiči chytila ruku a obrátila se na předsedu:

„Nemáme právo chtít vykonání příkazu po zaměstnancích! Paní Jelínková má pravdu. A násilí smíme používat v odůvodněných případech, pitomče!“

Dopadlo to tak, že si Olga šla ledovat čelist a se Smrťáky vyrazila staniční. Stín soucitně (proč ji napadlo zrovna tohle?) povlával v kamrlíku nad ní a podobal se jí čím dál víc. Měla bych si o tom promluvit s Borkem, pomyslela si. S jediným člověkem, kterému můžu věřit. Vlastně by se dalo věřit i jeho Zorce, jenže ta zatím nechce vidět věci, jaké opravdu jsou. Což nechce většina lidí, protože se s tím žije zatraceně těžko.

Skoro všechny sebevraždy – podle Olžiny teorie – způsobí nějaký druh prohlédnutí. Prostě člověka něco, nějaká událost (nebo řádná dávka alkoholu, či naopak vystřízlivění), přinutí náhle uvidět. Pravděpodobně se to děje i venku ve světě, mimo náš oratský skanzen. Utíkat odtud nemá valný smysl, ačkoli pro Borka možná ano, přece jen tam venku dostane příležitost žít aspoň trochu normálně. Jenom… Jak dlouho? Podepřela si hlavu loktem; stín jí zvědavě nahlížel do tváře, musela se usmát a připadalo jí, že jí úsměv oplatil.

Záleží na tom, jaké mají Oratové plány se Zemí. Olga nikdy nevěřila, že se jejich záměry omezí na vytvoření mrňavého skanzenu uprostřed Evropy. Ó ne, tady musí zákonitě dojít k expanzi, tihle mimozemšťané nepovolí, dokud nespolknou celý náš svět. Na nás prostě trénují. Jsme laboratoř. Laboratorní forma okupace.

Ano, to by byla jedna z hypotéz. Za předpokladu, že naši vládci jsou skutečně odjinud.

Přestalo ji bavit držet si pytlík s ledem na čelisti, čert vem otok, jde se makat. Nikdy nevydržela nic nedělat. Vrhla se do své nevoňavé práce s převlékáním, krmením, mytím a přebalováním, uklízela, drhla, hladila a utěšovala neutěšitelné a neutišitelné bolesti a jako obyčejně čekala, že do odpoledne ji ty ubohé dušičky v domově vysají dosucha, takže půjde domů otupělá a prázdná, vyhořelá jako pojistka. Místo toho v sobě cítila spoustu energie, vlastně čím víc jí vydávala, tím víc jí přibývalo.

„Co se to kruci děje?“ zeptala se potichu a vypadalo to, že se ptá svého stínu, protože nikdo jiný nablízku nebyl.

Zori si s dětmi hrála ráda. Všechno, co v jesličkách dělala, jí připadalo jako hraní a pořád jí nešlo na rozum, že jí za to ještě dávají plat, i když malý. V jednom kuse na své svěřence mluvila, zpívala jim a mazlila se s nimi. Vedoucí to neviděla ráda, ta dbala na správné, strohé metody výchovy a na pořádek, ale na druhou stranu si uvědomovala, že děti nebrečí, a to je dobře. Kromě toho Zora Jelínková měla neustále uklizeno, děti se u ní neuvěřitelně rychle naučily chodit na nočník, čímž klesla spotřeba plen, tudíž i pracích prášků a elektřiny, a i ta pračka, která jiným vychovatelkám vztekle poskakovala a vřeštěla, u téhle zaměstnankyně předla jako spokojená kočička.

Zori se ráda dívala, jak se v těch malých hlavičkách probouzejí myšlenky, jak čerstvé smysly zkoumají okolí a všechno zaznamenávají do mozků, čistých jako právě vyprané plínky, dupačky a slintáčky; čistých a dychtivých. Moc se snažila, aby si její děti přinášely z jeslí hezké záznamy, aby se jim ve snech převalovaly v hlavičkách písničky a smích.

Chtěla vlastní dítě, a teď už se ho třeba brzy dočká. Připadalo jí kruté, že ho bude muset dát v roce do jesliček, ale Hanka Mánková je hodná, a pokud tady bude ona, není se čeho bát. A kdyby její dítě nedostalo hodnou tetu, vynahradí mu to doma, stonásobně. Zastesklo se jí po Borkovi a děti okamžitě ztichly a podívaly se po ní, citlivá Míša začala nabírat.

„To je dobré,“ řekla jim Zori, „jsme tady spolu, a to se nám taky líbí, ne?“ A zazpívala jim. Nemyslela si, že je svět hnusný, myslela si, že svět je takový, jaký si ho uděláme – pokud nám stačí ten náš, malý a obyčejný.

Kája se hlásil na nočník, Máňa se styděla, že se počůrala do plínky, ale Zori ji utěšila, však to příště chytíme včas, pak byl oběd, větší děti spořádaně pracovaly lžičkami a snažily se i ty malinké, a to byla docela legrace, potom se šlo spinkat a Zori všem četla rýmovanou pohádku z knížky a dovolila Míše, aby se koukala na písmenka. Nikomu nevadilo, že si Kája s Míšou místo spaní potichu povídají. Zori je poslouchala a těšilo ji, že už nešišlají a Kája se dokonce naučil „ř“, a to mu ještě nejsou ani tři, a když ti dva povídálci konečně usnuli, zdřímla si také. Jenom chviličku.

Tomáš o první přestávce vyklouzl ven a vyzkoušel deaktivované pole (on sám tomu říkal obruč – podle tvaru) s detektory pohybu. Zvolil si k tomu místo za kotelnou, kam stráže skoro nikdy nechodily. Domluvili to s Leonem, když vezl vrátnicí hotové díly k počítačům, na které venku čekal náklaďák, stařičká, ale spolehlivá liazka. Oba věděli, že Borek by byl proti, ten trval na nočních zkouškách, jenže tím by se všechno zdrželo a Tomáš se tolik těšil, že jednou zdolají kombinované strážné pole Zdi a utečou na svobodu!

Zkouška vyšla, poslední Borkova úprava fungovala. Leon si oddechl, když krátké zavytí sirény ukončilo pauzu a nic se nedělo. Fajn, takže zítra jdeme na tepelnou obruč.

Borek se o tajném pokusu dověděl, když Tomáš zajel s vozíkem až k němu a pustil se do nakládání připravených beden – ručně, tyhle neměly víc než třicet kilo. Zvedali je společně, a přitom se docela dalo povídat. Borek se trochu naštval, i když byl rád, že zkouška dobře dopadla, a další pokusy za bílého dne Tomášovi zakázal.

Ovšem ten pitomý kluk se jen ušklíbl: „To určitě, taťko. Chceš tady skejsnout napořád?“

Na to Borek neodpověděl, protože jeho stín najednou zpozorněl a přiblížil se. Měl z toho nepříjemný pocit. Neměl ponětí, jestli stíny komunikují s lidskými úředníky, vlastně ani netušil, jak se dorozumívají s reálnými Oraty (pokud jsou reální). Ovšem k čemu jinému by sloužily než ke špehování? Udělal levou rukou smluvené znamení, že je blízko stín, a Tomáš umlkl. Naložili zbytek beden a Borek si na chvilku sedl na balicí stůl.

Stín se připlížil těsně k němu, zastavil se, jako by se na něj díval – skoro se zdálo, že chce něco říct. Pak ucouvl a mlžnatou končetinou udělal pohyb, jako by Borka zval.

„Mám jít s tebou?“ podivil se Borek. Takové chování u stínů nikdy nepozoroval, ani máma o ničem podobném nemluvila, a ta je přece viděla od samého začátku.

Stín gesto zopakoval. Borek seskočil ze stolu – jenže v tom okamžiku přivezli televizory k balení a místnost ožila horečnou aktivitou. A pak pro něj přišli.

Dva drábi s pendreky obsadili východy, úředník s červenou páskou na rukávě přistoupil k němu. „Ukážete nám skříňku,“ zavelel.

Borek tu a tam z továrny vynášel materiál, který potřeboval na opravy aut, ale ne moc často, a toho dne měl dokonale čisté svědomí, takže klidně vykročil. Zato stín se rozčileně třepetal kolem něj, až se mu dělaly mžitky. U skříněk čekal další dráb a vedle něj svačinářka Týna. Z jejího výrazu ho zamrazilo.

Každý ve fabrice znal její příběh, banální historii chytré holky, která chtěla studovat, ale její táta se v hospodě dopustil nějakého neuváženého výroku, kdosi ho udal, a už jel do tábora a Týna měla po studiích. Snažila se zalíbit vrchnosti, organizovala oslavy Dne navštívení, vystupovala s recitací, psala scénky, a leckdo ji podezíral z udavačství, jenomže obviňujte holku, která má roznášení jídla v popisu práce, tudíž musí chodit i do kanceláří…

Drábové se zase rozestavili do vchodů. Nikdo sem nesmí vejít, aby neviděl Týnu udavačku, pochopil Borek. Ale co na mě může mít? Vybavil si, jak Ota popichoval Tomáše, že si ji namlouvá (není ona pro tebe moc chytrá, vole?).

„Krade součástky, montuje doma televize a obohacuje se,“ prohlásila Týna a ukázala na Borka prstem.

„Otevřete skříňku!“ přikázal úředník v šedé uniformě, jeden z vedení.

Borek nastavil heslo na dvířkách. Přemítal, kdo všechno tu kombinaci zná. Celá parta. Tomáš také. Že by Týnu tak miloval? Ale jak by to z něj vytáhla, pod jakou záminkou? Trhl pokřivenými dvířky, otevřel a vykulil oči na desky s tištěnými spoji. „Kde se to tady…?“

Dráb ho zezadu pevně sevřel. Borek se nebránil, jen zíral na ty desky. Z tohohle by nesestavil televizi ani náhodou. Jenomže to správně neměl vědět. V hlavě měl zmatek. Odvedou mě k výslechu? Mám mlčet, nebo hlasitě protestovat? Podíval se na Týnu a poznal, že ho nenávidí. Nejspíš proto, že ho tak hnusně podrazila. Ví o tom Tomáš? Jede v tom s ní?

„Ty si myslíš, že tě tohle dostane na školu?“ zeptal se jí. Mluvil potichu, klidně, i když klidný nebyl ani trochu. Co teď bude se Zori?

„Ohrožuješ všechny!“ vypálila vztekle. „Někdo tě musel zastavit!“

„Nemluvit!“ zařval dráb, ale to ani nemusel, protože Borek oněměl. Tomáš jí všechno prozradil! Týna z jeho vyprávění usoudila, že duší celého spolku je Borek a že nutí jejího kluka k riskantnímu útěku přes Zeď. Nojo, tak nějak to muselo být.

„Ty huso,“ vydechl a dostal za to dloubanec pendrekem do žeber.

Zavřeli ho do policejní dodávky, dozadu za mříž. Viděl oknem, jak jdou dělníci domů a nikdo se neohlíží. Potom dopředu nasedl policista, který měl toho dne v továrně službu, a jeden z drábů. O chvíli později se Borek seznámil s vnitřkem policejní stanice v Králově Vápenici. Nic pro turisty. Žádný výslech, nikdo se ho na nic neptal. Přecházeli tam za mříží, občas se po něm někdo kose podíval. Stín se usadil na protější lavici. Vypadal schlíple. Přičítám mu lidské vlastnosti, pokáral Borek sám sebe.

„Kdybys tak mohl ohlídat Zori,“ řekl mu. „Mě asi pošlou rovnou do dolů a tam už další stráž nebudu potřebovat.“ Stín se zavlnil.

„S kým to mluvíš?“ ozval se strážník od stolu před celami.

„Se sebou. Třeba jsem cvok,“ odpověděl Borek.

„To ti nepomůže,“ mínil strážník.

„Jo, já vím.“ Borek se natáhl na lavici a zavřel oči. Rozhodl se, že se vyspí, a tak usnul. Ani nevěděl, že má tak pevnou vůli. Když ho ráno probudil ryk policejního budíčku, stín byl pryč.

Při posledním denním kafi se Olga dozvěděla, že auto s komisí havarovalo. Nic nápadného, na silnici zůstalo po zemědělcích blátíčko, řidič jel moc rychle a sklouzl do příkopu. Předseda na sedadle spolujezdce utrpěl otřes mozku, ostatní jenom pár oděrek. Všichni jsou v nemocnici.

Ti se o ně teda starají, přemítala Olga líně; na osudu Smrťáků jí zase tolik nezáleželo, a vlastně se ani nezdálo, že by za havárii mohla její uspávací káva. Nebo jim teď odebírají krev a chystají se na mě? Zasmála se, ale vtom se před ní objevil její stín a jako by ji obalil. Objal. Bezděčně se pokusila vyprostit, ale vyprošťujte se něčemu, co nemá žádnou hmotnost! A pak ji udeřilo poznání. Něco se stalo. Něco s Borkem.

Zbytek denní služby prožila jako ve snu – v noční můře, nebo pod vodou, která brání v pohybu, v dýchání, vlní se a rozplizává okolí, takže se nedá nic pořádně rozeznat. Vrážela do věcí, až jí staniční dala dýchnout, a když trubička nezměnila barvu, začala drmolit něco o úrazovém krvácení.

„Houby,“ řekla Olga. „To bude přechodem. Uklidím na osmnáctce a vypadnu.“ Za pět minut jí končila pracovní doba, převlékání postelí zabere půlhodinku, přitom si popovídá s obyvatelkami, které si pobyt vysloužily prostě tím, že zestárly. Bály se komise, ale současně se jako všichni místní chovanci sázely, na koho příští týden Smrťáci přijdou. Byla to divná, morbidní hra, jenomže co zbývá lidem na samém konci?

Dobíhala autobus. Dnes neřídil Vztekloun, který na lidi obyčejně celou cestu řval a nikdy na nikoho nepočkal, ale Mánička – podle těch přerostlých vlasů; kdo ví, jak dokázal unikat povinnému sestřihu. Usadila se vzadu, zavřela oči, ale ke spánku měla daleko.

Blížili se ke Králově Vápenici. Někdo vedle ní se zvedl, podívala se tam, ale sedadlo bylo obsazené, ta ženská v šátku se ani nehnula. Pak jí to došlo. Autobusem se pohyboval stín a mířil k řidiči. Nalepil se na něj zezadu, aspoň jí to tak připadalo, a vzápětí autobus zastavil.

Vyskočila na nohy. Tady bydlí Leon, jednou ji za ním Borek vezl, když mu bylo špatně, vařila mu něco na trávení…

Řidič se na ni otočil. „Vystupujete?“ Pohled měl divně zamžený. Kývla, poděkovala a vypadla. To se dějou věci, opakovala si v duchu, to jsou věci…

Leon byl zaražený – jako hřebík; tak to říkávali, když byla na gymnáziu. „Ně-někdo ho p-podrazil. Vlastně n-nás,“ vykládal, „b-bez Borka se o moc dá-dál nehnem. Já n-nemám t-ty jeho ruce, chápete, dělba p-práce, já vy-vymyslím, B-borek u-udě-lá…“

„Že by zradil někdo z vás? O tom pochybuju.“ Dobře věděla, jak jsou ti kluci nažhavení na zdolání Zdi, a věděla i to, že mají jakousi podporu zvenčí. Ale ta jim momentálně k ničemu není. To tady, doma, někdo nechtěl, aby se jim to povedlo. Hm. Co takhle ženská? Zamumlala to nahlas a zahlédla za Leonovými brýlemi záblesk. Aha!

„N-ne, b-blbost,“ zapřel to.

„Čeho se bojíš? Vypadám na mstitelku?“ houkla na něj.

Urovnal si brýle na nose.

„J-jo,“ řekl. „T-to teda vy-vypadáte.“

Před domem stepovala Zorka. Nevěděla nic, a přitom věděla všechno, jak už to tak bývá u opravdu milujících žen nebo matek. Olga byla tak utahaná tím cestováním (většinou šla pěšky, jenom na pár kilometrů po staré polní cestě se svezla traktorem), že ani nepozdravila.

„Borka zatkli. Pojď dál,“ řekla úsečně.

„Já to věděla!“ vyhrkla Zori. „Chtěl utéct!“ Znělo to jako: Chtěl mě tu nechat! S pochopením a bezmocnou výčitkou. Sklonila hlavu, a ta pokora Olgu pěkně nadzvedla. Vůbec ho neznáš, sakra!

„Jo, ale s tebou! Proč myslíš, že nechtěl, abys měla břicho nebo mimino na zádech?“

Její hodná (někdy až moc) snacha Zorka zamrkala. „Nic mi neřekl.“

Olga postavila na čaj – bylinkový, s uklidňujícím účinkem. Léky z práce neodnášela, leda když šlo opravdu o život. „Když nic nevíš, nemůžeš se podřeknout.“

„Je to proto, že jsem hloupá,“ špitla ta hloupá holka.

„Jsi průzračná.“ Jako potůček na horách, a čistá a prostá jako okvětní lístek máku, ze kterého možná jednou bude opium, pomyslela si Olga, a tohle všechno ti měl dávno vysvětlit můj syn, který zase jednou příliš šetřil slovy.

Zori se rozplakala a do toho se usmála. „To je totéž. Říkáte to takhle, protože jste zvyklá na nemocné a umírající.“

Jo, máš v sobě pořádný kus empatie, děvče. Olga ji v duchu pochvalně poklepala po rameni. Ochutnala čaj. Snad nás to neporazí. „Napij se, je to lék.“

„Narostou mi po něm křídla, abych mohla doletět za ním? A i kdyby, jak mám vědět, kam letět?“

„Mluvíš jako kytka,“ řekla Olga unaveně. „Víš co? Běž domů, vyspi se do nějaké podoby, vhodnější na cestování, sbal si pár hadříků a něco k jídlu a přijď sem.“

„Kde je? Kam ho odvezou? Víš to?“ Poprvé své tchyni zatykala, ani si to neuvědomila. Olga se usmála.

„Ještě ne.“

Bylo to přesně tak, jak si Borek představoval. Žádné výslechy, žádné soudy. Stačilo obvinění; nikdo se nestaral, jestli nejsou důkazy podvržené. Systém stavěný na vysokou úspěšnost udavačů, i těch úplně pitomých. Už posté si položil otázku, čeho tady ti zatracení Oratové chtějí dosáhnout. K čemu jim bude zničení jedné mrňavé zemičky? Má to být opravdu laboratorní pokus, příprava na obsazení celého našeho světa?

Hodili ho na podlahu v plechové krabici vozu, kde nebylo čeho se chytit, takže se při drncání po mizerných silnicích v jednom kuse otloukal. Kam asi jedeme? Do uranových dolů? Do klasického vězení? Do zemědělského pracovního tábora? Uvažoval, kolik lidí už bylo ve stejné situaci – obviněni, ať už za něco, třeba protioratské výroky, za zanedbatelný přestupek, nebo za nic, vezeni do neznáma, každý se svým strachem, jestli na konci té cesty čeká opravdu tábor – a jaký – nebo jenom jáma v zemi, z níž stoupá puch rozkladu? Vyplatí se našim pánům a vládcům otrocká práce? Podle učebnic dějepisu není právě efektivní, proto otrokářská společnost zanikla. Další otázka zní, vyplatí se našim pánům hnojení této země lidmi? Možná v tom nevidí žádný rozdíl. Jsou jiní.

Vybavil si Orata, jak ho několikrát zahlédl v televizi, ale teď poprvé ho napadlo, že ta podoba jako by zdůrazňovala rysy, jaké si lidé představují u dokonalého vládce: vysoké čelo, oči daleko od sebe, s těžkými víčky, jež jako by skrývala tajné vědění, ústa s pevnými rty, a k tomu široká ramena, vysoká postava nabitá pružnou silou, energický krok. Orat pokaždé trochu převyšuje lidi kolem sebe, vždy má ladnější, vznešenější pohyby… Takového vládce bych si sám vymyslel. Prudké drncnutí, zhoupnutí. Odhodilo ho na stěnu i s těmi podivnými nápady, ale ani vězeňský náklaďák mu nevytřásl z hlavy otázku: že by se záměrně přizpůsobili našim představám? Nebo si je skutečně někdo vymyslel?

Auto zastavilo, do plechového vězení přibyli dva muži. „Čau, fešáku,“ pozdravil jeden s křivým úsměvem.

Škubnutí kabiny Borka postrčilo k němu. „Za co?“ zeptal se stručně.

„Pytláctví,“ odpověděl druhý. „A ty?“

Borek si představil srnu, chycenou do oka. Otřásl se a vzápětí se přinutil překonat odpor. Možná měli hlad. My taky jíme králíky nebo krávy. Někdo musí ta zvířata zabít, ne?

„Obohacování. Obvinili mě, že doma stavím televize.“

„A to fakt umíš?“

„Nevím, nezkoušel jsem to.“

Oba muži se rozchechtali. „No, jestli umíš aspoň spravit rádio, budou tě mít v táboře rádi!“

„Většinou spravuju auta,“ řekl Borek. To bylo docela dobré téma konverzace, o auta se zajímají skoro všichni muži. Na další zastávce přibyli tři lidé, z toho jedna žena. Za příživnictví, přiznala bez mučení.

„Paráda, máme vlastní kurvičku!“ zajásal pytlák.

Jeden z nových vězňů se zachmuřil. Ochránce lidských práv, odhadl ho Borek. Není marnější ilegální organizace v zemi, kde práva vytrhali i s kořínky. Jsou jenom tábory. A Zeď, o které toho z televize a rádia víme tolik, že je to až divné. Až to působí jako záměr. A co když ani venku není nic jiného než další tábory? Co když zahraniční vysílání je jenom kamufláž?

Potřásl hlavou a zahnal zbytečné úvahy. Ochránce práv se pral s pytlákem, což bylo legrační, při tom kodrcání, houpání a škubání, jímž je častovaly výmoly na silnici a zničené pérování náklaďáku. Zvedl se a dvěma kolébavými kroky se dostal k nim. Chytil je za ramena, kabina se zhoupla, všichni upadli. Prostitutka se zachichotala.

Borek se vyhrabal ze změti údů. „Neperte se, pánové,“ pronesl vážně. „Ubližování nejspíš obstarají oni.“

„Ty jedeš prvně?“ zeptala se žena. Měla obarvené vlasy, to Oratové neradi vidí, a na obličeji zbytky rozmazaných šminek, což je u většiny zaměstnání přímo zakázáno.

„Jo. To se dá i jinak? Myslel jsem, že…“ Borek se rozhlédl šerým vnitřkem vozu. Najednou mu připadalo, že všichni tady vědí víc než on. „Že je to na doživotí.“

„U politickejch,“ vysvětlil mu pytlák.

Ochránce práv sebou škubl – nezávisle na pohybu vozu. „Nesmysl,“ zamumlal.

„Jestli náhodou nejsme političtí všichni,“ poznamenal Borek tiše.

Než dokodrcali na místo, rozrostla se jejich společnost na jedenáct lidí. Borek si chvíli povídal s lékařkou, kterou zatkli za profláknutý zločin bránění růstu národa. Vymýšlela pacientkám – bezdětným nebo s méně než třemi dětmi – diagnózy, aby do pětatřiceti let nemusely každoročně na povinné umělé oplodnění. „Předpokládám, že budu léčit nemoc z ozáření a nebudu na to mít prostředky,“ vyjádřila se rezignovaně. „Nastudovala jsem si to. Pro jistotu.“

Borek jí vyprávěl o své matce a jejím malém, bezvýznamném tažení proti eutanázii.

„Vytvářejí tady společnost mladých, zdravých a úplně tupých hovádek,“ prohlásila.

Potřásl hlavou (a div si ji neulomil, jak vůz vjel do rigolu). „Bude to složitější.“

Nehádala se s ním. „Nám se teď svět každopádně dost zjednoduší,“ řekla a Borek, pytlák i prostitutka zachmuřeně přikývli.

Konečně náklaďák zastavil a otlučené pasažéry vyhnali ven, spočítali, čtyřem nasadili pouta a všechny dostrkali k vysokému drátěnému plotu. Otevřela se brána, za ní ležel bezpečný koridor – přesně jako u fabriky. Borek usoudil, že rozmístění detektorů bude stejné, čidla jednoho druhu v mezikruží, volný kus, další střežené mezikruží. Všiml si nenápadných značek, zaznamenal kamery, jestlipak mají infravidění? Beztak mají, z vězení se obvykle prchá v noci, ne? Strážci měli nějaké normální zbraně, pušky, samopaly, pistole, ale i něco, co vypadalo na elektrické rány, nepříjemné rozevřené čelisti. A pendreky, jak by ne. U brány zastavil další náklaďák, vyklopil další várku vězňů. Mezitím už Borkova skupina došla ke skále, v níž se otevřel tunel. Tlustý kovový plát (ale klidně to mohla být keramika nebo odolný plast) se nezvedal, ale zajížděl dolů do země. Ne-lidský způsob, nebo záměrná odlišnost?

Nováčci bezděčně zpomalili, dozorci je popohnali pendreky. Borek se nadechl (všiml si, že to udělali skoro všichni) a rychle překročil místo, kam se schovala brána. Vzápětí se rozeřval alarm; pěkný šok. Lékařka, nejstarší z jejich skupinky, asi omdlela, upadla a rovnou pod ní se začala z pěticentimetrové mezery ve skále zvedat kovová brána. Borek se otočil, chytil ženu pod rameny a smýkl jejím tělem k sobě. Jo. Venku by jí bylo líp, ale radši tady, než na dvě půlky.

Neměl ponětí, co provedl, ale dozorci se na něj vrhli a začali ho mydlit hlava nehlava. Skrčil se, svinul do klubíčka, chránil si hlavu, krk a břicho. Netrvalo to dlouho. Řev poplachu, který bolel víc než rány, utichl, kolem jako by se najednou udělalo prázdno, tak hutný to byl zvuk. Bolestivé kroky. Někdo zděšeně vyjekl, někdo jen vydechl, ozvalo se šoupavé couvání několika nohou. Borek natočil hlavu a zamžoural. Uviděl svažující se rampu nebo možná schodiště, jasně osvětlené a sahající až ke stropu té rozlehlé umělé jeskyně, a na něm Orata v celé kráse, v zeleném hábitu přes černou kombinézu, s chrániči předloktí, jako měli rytíři nebo gladiátoři, přinejmenším na obrázcích, ale v tomhle případě šlo spíš o nějakou elektroniku, snad komunikační zařízení.

A dozorci jsou z něj celí podělaní, postřehl Borek, i tamhleten se zlatými výložkami a lampasy, úžasná uniforma, takhle prý vypadají vrátní velkých zahraničních hotelů… Skoro se zasmál.

Někdo do něj kopl, pochopil, že se má zvednout. Brána znovu zajela do země, prošla druhá skupina. Nováčci se museli svléknout, pak je rozestavili na ploše, zjevně určené pro nástupy mnohem většího množství lidí.

„Určí nám práci. Neschopní do plynu,“ utrousila koutkem úst lékařka, která vypadala bez šatů úplně stejně jako s nimi; Borkovi kdovíproč připadalo úžasné, jak může osobnost úplně vymazat vzhled. „Mimochodem, díky.“ Vysloužila si dloubnutí, ale dost šetrné; možná měli dozorci příkaz nelámat nováčkům kosti hned napoprvé.

Muži a jedna žena v uniformách procházeli mezi nimi, pozorně je zkoumali, přejížděli jim po šíjích a zádech bzučícími strojky – jako na holení – a mumlali si mezi sebou. Nebylo jim rozumět, přestože mumlali česky. Potom podali hlášení veliteli se zlatými lampasy, a ten vykročil k Oratovi na schodišti. Taky se před tím nadechl, zaznamenal Borek s malým zadostiučiněním. Přesto, že jemu samotnému se s pohmožděnými žebry dýchalo špatně.

Orat vyslechl hlášení, rozmáchl se a dal veliteli pořádnou facku. „Pravou rukou,“ sykla lékařka vedle Borka. Hrají si na praváky, kývl v duchu. Ne, to před námi hrají praváky, opravil se. Kruci, asi jsou vážně opravdoví. Velitel zavrávoral, couvl, pak se narovnal a prkenně kráčel zpátky. Z nosu mu tekla krev a už od schodů řval na podřízené. Borek s obavami čekal další nakládačku, ale dozorci se místo toho postavili do řady před ně. Promluvila ta žena, měla pro ten účel vhodný hlas – její řezavý soprán se decibely málem vyrovnal zdejšímu alarmu.

„Někdo z vás má s sebou stín,“ prohlásila a rozhlédla se s rukama v bok. „Někdo musel zatajit své postavení. Kdo z vás náleží k vládním kruhům?“

Ticho. Vězňové si vyměňovali užaslé pohledy. Lidi z vládních kruhů nejspíš nahatí vypadají dost stejně jako my nevládní – Borek se skoro bavil.

„Potom mezi vámi musí být těžký zločinec, a došlo k chybě v záznamech,“ pokračovala dozorkyně. „To není jeho chyba a nebude za to potrestán, pokud se ihned přizná.“

Borek se soustředil na pátrání po stínu. Vyvádělo ho z míry, že Orat stín nevidí. Kruci. Tamhle je! Ten mizera se schovává u pódia (odtud se zřejmě vydávají důležité rozkazy, nebo že by se tam popravovalo?), stín ve stínu, ale já tě vidím! Kvůli tobě mi div nepřerazili žebra, kvůli tobě tady tvrdneme nahatí a začíná nám být zima… Stín skutečně povylezl, možná se rozhlížel. Do háje, to je ten můj, vzdychl Borek, neposlechl mě, nezůstal se Zori… A v téže chvíli ho napadlo, že se stín bojí odhalení.

Masírovali je – naštěstí jen slovně – ještě chvíli, než to vzdali. Vězňové dostali hrubé semaforově zelené nebo jasně červené kombinézy, čisté prádlo, zašedlé věčným dezinfikováním, šněrovací boty a další příslušenství. Rozdělili je a odvedli do jednotlivých chodeb, které začínaly v zadní části vstupní jeskyně.

Borek se spolu s pytlákem octl v cele, kde už bylo osm mužů. Pytlák se bez okolků hrnul k volné palandě (tvrdý plastový povrch, tenká matrace, asi molitan, složené deky), na Borka zbyla ta horní. Čekal nějaké přivítání, třeba i hrubé, s vulgárními výrazy, nějaké to pošťouchnutí, možná rvačku, prostě cokoli, ale tihle lidé jen tak posedávali nebo polehávali a na nováčky se ani pořádně nepodívali. Připadalo mu to jako špatná zpráva.

Mezi přikrývkami našel list s domácím řádem. Z něj se dověděl, že bude kopat tunel. Denní řád. Příkazy, zákazy, pravidla. Jako ve fabrice, pomyslel si. Lehl si na palandu a čekal, až mu někdo něco přikáže. Stín prolnul mříží, přiloudal se blíž a opatrně se uložil vedle něj.

Pocit neskutečnosti toho, co se děje, se jí držel a nepouštěl. Jako by se vůbec neprobudila, jako by tiché šátrání a balení v řídké tmě před rozedněním bylo pokračováním divných snů, i krátká cesta k Olze se zdála zmatená a zvláštně průzračná, jako by procitající barvy kolem netáhla k zemi žádná gravitace. Zori měla také tak lehký krok, jen vzlétnout. Poprvé v životě zanedbala povinnost, poprvé nešla do práce; její svět se octl v troskách a ona přes ně přetančila. Představa, že ji chytnou a rovnou postaví ke zdi, bez zavázání očí, pohled do hlavně neznámé, ale docela jistě černé, černočerné zbraně, krátký okamžik palčivosti a pak, pak se neví, ta představa ji vůbec neděsila. Rozplakala se, protože jí bylo líto dětí, těch v jesličkách a těch vlastních, nenarozených, a k Olze došla v slzách.

Tchyně si ji prohlédla a pokývla. Staré manšestráky, důkladné pohorky, flanelová košile přes zašedlé tričko, šusťáková bunda. Sama by se nevystrojila lépe.

„Myslím, že musíme na západ,“ promluvila Zori ostýchavě.

„Jak dlouho si to myslíš?“ Olga na ni vrhla zkoumavý pohled.

„Od rána. Jak jsem vstala, tak…“ Zori si vybavila svoje předjitřní tiché prohledávání skříně a zásuvek. Někdo byl u ní a šeptal. Ten pocit lehkosti a samozřejmosti, tolik povědomý ze snů… Vzpomínání na něco, co nikdy nevěděla… „Poznám tu cestu,“ řekla a věřila tomu.

Olga se ohlédla po svém stínu. Jako by krčil rameny.

Vyrazily pěšky, ale asi kilometr od vesnice potkaly traktor, mířící jejich směrem, a stoply si ho. Traktory neustále jezdí sem a tam a rozumný stopař se neptá, proč, kam, nebo co vezou. Olga si soukromě myslívala, že nejméně polovina těch cest je ilegálních. Překračování hranic mezi okresy je v traktoru nejsnazší. Zemědělská družstva nebo státní statky si vyměňují materiál, obilí, sadbové brambory, stromky do školek nebo sadů, hnojiva, a úředníci na hranicích (na to je potřeba hodně lidí, kteří nejsou příliš chytří a možná by se na žádné jiné zaměstnání nehodili; plná zaměstnanost – náš cíl) rozumí zemědělství jako kůň kafi, takže drobnému meziokresnímu pašování čehokoli se u nás daří skvěle.

Řidič nic nenamítal, když seskočily v hájku kousek před stanovištěm stráže, a za hranicí na ně počkal. Cigarety, nebo vodka, přemítala Olga, rozhodně pod těmi pytli něco má. Možná taky maso, obložené ledem; vepřové, které jde jinak prakticky všechno do Prahy, pro vládu a její přisluhovače. Nebo na vývoz, může to být finančně výhodné, práce je u nás levná. Co asi dělají Oratové s penězi, pozemskými penězi, jež nejsou nic víc než symbol? Bůh ví. Čert ví.

Rozloučily se s traktorem před dědinou jménem Blata, Blatná, nebo tak nějak; ceduli zčásti sežral rez nebo zub času. Šly lesem a cestou sbíraly všechno, co bylo jedlé – nebo na prodej jako koření. Zori bolely nohy, a teď i záda, ale i tak musela obdivovat Olgu, která se vždycky zastavila, očima zrentgenovala okolí a vrhla se po jediné houbě nebo keříku s bobulemi v příslušné oblasti. Košík, který odněkud vyčarovala, byl brzy plný.

Večer, když už Zori padala únavou („Nezvyk,“ smála se Olga, i když tady nebylo k smíchu vůbec, ale vůbec nic), daly nasbírané koření a houby hodným a statečným lidem, kteří je nechali přespat na půdě. Vůně sena a mírně zatuchlých dek, cizí tma, a v ní už zase někdo šeptá… Tentokrát Zori šepotu nerozuměla. Zatřásla hlavou; teď, v cizině jiného okresu, s tím olovem únavy v těle, jí záhady začínaly vadit. Olga k ní vleže otočila hlavu.

„Co je? Něco vidíš?“

„Ne, jen slyším. Jako šeptání.“ Zori se slabě, omluvně usmála.

„To je můj stín,“ řekla Olga klidně, jako by o nic nešlo. „Já ho vidím, ty zase slyšíš.“

Zori na ni chvíli nechápavě civěla, pak klesla do sena, zakrytého dekou. Ráno jsem měla svůj vlastní, napadlo ji, není to hloupost? Zašeptal mi, kam mám jít. Zatím jdeme správně, i když vede Olga. Jsou ty stíny domluvené?

„Copak nám pomáhají?“ hlesla, ale nepočkala na odpověď, propadla se do spánku a snu o cestě, ubíhající pod kolem. Skutečně pod kolem; v tom snu jela na bicyklu.

Před svítáním poutnice vzbudila paní domu, která už ve čtyři chvátala do kravína, a připomněla jim kola.

Cože? Zori užasle zamrkala, jestli se jí to ještě nezdá. Prosím, chci se už jednou probudit! Ale nebyl to sen. Olga se večer domluvila s hostiteli, že odvezou dvě kola jejich dospělému synovi v Kradmé Lhotě. Bylo to nějakých patnáct kilometrů a ty poslední do kopce. Odevzdaly bicykly celé a neporušené, snad jen unavené a trochu uprášené, babičce, která hlídala dům, zatímco byli dospělí v práci a děti ve školce a ve škole, vyšly z vesnice a bez domlouvání mířily pořád do kopce. Bylo to pěkně ostré stoupání.

„Tady lidi tajně zkoušejí rogala,“ zasípala Olga a rozkašlala se.

„To se nesmí?“ zeptala se Zori. Nepřekvapovalo ji, že je něco zakázáno, se zákazy žila od malička – v době navštívení jí byly tři roky.

„Děláš si srandu?“ Olga se opřela rukama o kolena a dýchala a funěla. „Létání, milá Zorko! Vidíš svět! Shora!“

„No a?“

„Vidíš dál,“ vzdychla Olga zasněně. „Ne, to nemůžou připustit. A my zase nesmíme připustit, aby z nás udělali stádo.“

Zori si pomyslela, že by se v tom stádě cítila docela dobře, s Borkem, s dětmi, časem možná ve vlastním domečku – nebo třeba v přístavku u Olgy; uznávala, že s jejími rodiči není všechno v pořádku, i když na druhou stranu by nebylo snadné opustit je…

„Asi jsem kráva,“ řekla vážně. Nechtěla tím komentovat svou inteligenci, jen vyjadřovala pocit, že jí nevadí úplně průměrný život.

„Ovečka,“ zasmála se Olga. „Jenže jak vidíš, oni nenechají v klidu žít ani ty nejpokornější. Ovečku zaženou do kouta a ona začne kousat a kopat.“

„Nechci nikoho kousat,“ bránila se Zori.

„A co budeš dělat, až dojdeme na místo. Do tábora. Hm?“

Zori pomalu vykročila, Olga se těžce sápala za ní. Čekala jsem, že mi zase někdo něco pošeptá, uvědomila si Zori. Jsem vážně ovce. Musím přece vědět, co dělám a proč. Chtěla přemýšlet dál, ale najednou byly nahoře a před nimi se někdo chystal k letu. Rogalo bylo obrovské a ten muž mladý a Zori čímsi připomněl Borka. Z každého jeho pohybu čišela cílevědomost a odhodlání. Třeba i ke smrti, napadlo ji, a ten nápad jako by nebyl její.

Olga se zastavila vedle ní, chytila ji za ruku. Nerušme ho, znamenalo to. Zori nechtěla rušit, jen jí už zase tekly slzy. S tím úžasným křídlatým strojem by se dala přeletět Zeď, jako přes ni létají přesně evidovaná a řádně prověřená letadla. Ale žádný úředník nepovolí přelet ptačího stroje. Střílejí na ptáky? Asi ano. Jenom někdy se netrefí.

„Je to sázka,“ zamumlala Olga. Hlavou se jí mihla vzpomínka na budoucnost, která by možná nastala, kdyby teď nebyla na cestě, na pouti. Stojí sama před komisí Smrťáků a snaží se dokázat, že ještě může pracovat, že se ještě udrží na nohou a má dvě zdravé ruce. Předseda se tváří vážně, skoro pietně, ale krčí rameny a stáčí palec k zemi.

Letec si zapnul popruhy a rozběhl se, skok přes okraj srázu, do prázdna, ale přátelský vítr, sabotér snahy úředníků držet všechno a všechny při zemi, mocně zadul, zabral za křídla, už letí…

„Výš, ještě výš,“ šeptá Zori, i když neví proč, a Olga na ni upře zvláštní pohled. Stín se chvěje jakoby námahou, trochu se zvedá, jako by si stoupal na špičky, i když žádné nemá.

Je to dlouhý let a ani jedna z žen na vrcholku kopce není tak bystrozraká, aby viděla, kde skončí. Nebýt výbuchu, rudých plamenů a černého dýmu, otřesu, který je skoro shodí, skoro srazí na kolena.

„Mají tam ty detektory,“ ozvala se Olga po chvíli ticha. „Pohybu nebo tepla, kdo ví.“

„Detektory stínu,“ řekla Zori a podívala se přímo na stín, který Olze ležel u nohou, a potom jakoby na ten, který vlál ve vzduchu vedle ní. „Země, nad níž nelétají ptáci.“

A zase mluví jako kytka, pomyslela si Olga. „Prostě trénovat přelet Zdi je zakázáno,“ uzavřela logicky a racionálně, aby to vyvážila.

Nebyl to žádný důl, ani uranový, ani jiný. Vězňové se pomocí převážně ručních nástrojů prokopávali, prokousávali, prohlodávali skálou jako krtci. Někam. Hned první den v práci Borek zaslechl anonymní šepot o směru těch tunelů, které kopou. Pod hranici, pod Zeď, jednou vylezeme na druhé straně a zbytek světa z toho bude paf. Nečekaný útok? Proč by ale používali jinou taktiku než při navštívení?

Možná bylo světu celkem fuk, když Oratové obsadili malý, bezvýznamný státeček? Možná byl ten svět venku připraven bránit se, kdyby pokračovali dál, ale oni s nimi naším jménem tak trochu obchodují nebo si aspoň hrají na obchod, pomalu utahují šroub izolace – předchozí páni této země jim to zatraceně usnadnili, to je fakt (jen se nabízí otázka, jestli v tom nebyl přímo úmysl!) – a ten velký svět ukolébávají, až začne poklidně podřimovat. A potom nespustí žádnou palbu z nebe, ale vyhrabou se ze země. Kuk, překvapení!

Měl spoustu času na vymýšlení více i méně šílených hypotéz; práce ho zase tolik nenamáhala, i když pohmožděné části těla bolely a zpočátku se těžko rozhýbávaly. Nakládal hlínu a kamení na vozík; ruce, lopata, k břemenům se vždycky uměl postavit, potom na chvíli dostal sbíječku, ale vystřídali ho dřív, než se mu drnčení mohlo zarýt do všech kostí a rozdrobit je. Někdo tady v té partě myslel. Vedoucí směny s červenou páskou na rukávě ostře zelené kombinézy, jo, ten na to vypadá. Nejspíš si toho jeho střídání nikdo z dozorců nevšiml, dělá to chytře, vždycky když jdou kouřit nebo svačit nebo čůrat.

Ne, práce nebyla tak hrozná, jenom trvala trochu déle, než by bylo pro tělo dobré. Přestávky na napití a čůrání byly jen trochu nepohodlně daleko od sebe. Jídla, jak zjistil už druhý den, bylo zase trochu málo, ne že by je vysloveně trápili hladem, chybělo jenom pár kalorií do nasycení. Na hygienu bylo nepatrně méně vody, než by mohlo stačit na slušné umytí, a v cele bylo trochu moc lidí na jeden záchod. Když pomineme absenci soukromí, měli tu lidé zase jen o malinko méně prostoru, než by potřebovali k volnému dýchání. Bylo tu trochu chladno, ne moc, ale přece. A málo světla; zářivky zaručovaly bezpečnou cestu, ale nedalo se při nich číst, i kdyby bylo co, a člověk nikomu pořádně neviděl do obličeje.

Tu a tam tohle všechno někomu vlezlo na mozek. Třetího dne pobytu se Borek připletl k záchvatu. Byli tu na ně zvyklí, to jen pro něj to bylo nové. Ten chlap řval, tekly mu slzy a stříkaly sliny, mlátil kolem sebe, vrhal se na zem a zase vyskakoval, vyrazil hlavou proti skále… Borek nezaváhal, skočil na něj a přidržel ho. Nepřemýšlel o tom, proč nikdo z přihlížejících nezasáhl, ale vzápětí pochopil. Řekla mu to první rána pendrekem, která samozřejmě nebyla poslední; dozorci nerozlišovali, kdo začal zuřit, a zpracovávali oba na jednu hromadu. Odnesli je, až když se přestali hýbat, což postiženému trvalo dost dlouho.

Borek si nebyl jistý, jestli ho nesou, nebo táhnou, ani jestli se pohybují po zemi, nebo po stropě, všechno se obracelo, kolem něj i v něm, možná zvracel, odněkud mu tekla krev, bolesti se vzdalovaly a zase blížily, aby si z něj kousek uhryzly, šedivou, zoufale zašlou místnost, kde ho složili, ani nevnímal, ale poznal hlas, který se ho na něco ptal.

Takže moje známá doktorka neléčí nemoc z ozáření, kterou si nastudovala, pomyslel si, než se vzdálil. Když se podruhé při svém oběhu kolem vědomí přiblížil, řekl jí, že záchvat dostal ten druhý, a jak to bylo. Ošetřila oba, tomu druhému píchla nějakou injekci a celou dobu nadávala, že nemají rentgen a obvazy se vyvařují pořád dokola. Zjistil, že neslyší na jedno ucho, ale když mu stáhla žebra těmi zašedlými a flekatými obvazy, mohl aspoň trochu dýchat. Zastavila mu krvácení z nosu a nic víc už nemohla, protože pro něj přišli a odtáhli ho – doslova – do cely. Nepamatoval si, jak se dostal na svoji horní palandu, ale čekal, že z ní určitě spadne, protože cela rotovala jako planeta. Napadlo ho, že by Oratové mohli zavést do škol učení o tom, že je Země placatá, a prošlo by jim to, jen co vymřou ti, kdo se to učili jinak. Přišlo mu to k smíchu a jeden z dozorců zakroutil hlavou a prohlásil, že tenhle se zcvoknul hned na začátku, ten nevydrží.

Nechali ho a šli pryč a z kouta se vyplížil stín. Borek se při oběhu, na který si už pomalu zvykal, právě vzdaloval, ale někdo mu to zarazil. Stín ho ošetřoval. Léčil. A laskal.

„Kdepak jste se tu vzaly, dámy?“ promluvil za nimi sebevědomý hlas. Obě se otočily. Muž se dotkl štítku čepice, mohl to být náznak zasalutování nebo symbolické smeknutí. Usmíval se, zjevně nedotčen tragédií, která se odehrála prakticky na dohled.

Olga na něj napřáhla prst. „Ty… Ty?“ vypravila ze sebe.

Jeho úsměv zmizel, mezi obočím se mu objevil čitelný otazník.

Zori se podívala na Olgu, pak na neznámého. Uslyšela šepot.

„Máte stín,“ vyhrkla.

Obočí se svraštilo.

„Cože?“

„Máš stín, Libore,“ potvrdila Olga.

„Nesmysl. Jsem záškodník, ale ne zločinec,“ nasupil se muž. „A vůbec, my se známe?“

„Už je to tak,“ přisvědčila Olga. „To nic, je to dávno. Pětadvacet let, vynálezče.“

„Já…“ zakroutil hlavou. „Olina?“ Nejistě si ji prohlížel. „No jasně… Večer trampské písně, ne? Kam jsi to zmizela? Všichni chrápali, vzbudil jsem se v poledne…“

„Nechtělo se mi čekat, až se proberete.“ Olga se otočila ke skupince stromů nad srázem, kde parkovalo… letadlo? Muž jménem Libor (podezřelé, pomyslela si Zori, neříkají mu doma Borku?) pokrčil rameny.

„Jsem holt pořád vynálezce. Tohle je motorové rogalo. Ve světě normálka, tady rarita, vlastní konstrukce, všecko vyrobené poctivě na koleně!“ Rozhodil rukama, rozzářil se, a vtom ho Zori poznala. Totiž poznala v něm kus svého Borka. Tohle setkání že je náhoda?

„Vypadá jako Foglarovo létající kolo. Z ježka v kleci,“ poznamenala Olga. „Trénuješ na Zeď?“ Koketně přimhouřila oko. Zori to na okamžik přišlo k smíchu, jenže ten chlap byl stejně starý jako Olga, pro něj to bylo v pořádku.

Zamnul si bradu rukama s dlouhými, pevnými prsty, které Zori také poznávala.

„Chudák Jindra zabloudil nad jejich ostřelovací pole… Měl zatočit doprava, ale on to vzal rovnou přes hranici… Nesledoval vás nikdo? Montoval jsem to tady půl dne.“

„Ani jsme si tě nevšimly,“ řekla Olga.

„Jo. Bylo tady na koukání jiné drama.“

„Neseme si vlastní drama s sebou,“ pokračovala Olga a Zori najednou zatrnulo. Ona tím někam míří! „Jdu si do tábora pro syna.“

„A já pro muže,“ připojila se Zori. „Borka. Jmenuje se vlastně jako vy.“

„Tábor,“ řekl Olžin známý bezvýrazně. „Dvě ženské jdou přepadnout tábor kopáčů… To mě podrž. Nedostanete se ani přes hranice toho okresu. Je to něco jako kdysi býval vojenský prostor! Pohraničí, chápete? Pár kiláků za táborem už je Zeď.“

„Co je s tou okresní hranicí?“ zeptala se Olga věcně. „Jaká tam mají čidla? Tlaková? Pohybová? Tepelná?“

„Asi od každého něco. Nemáte šanci, dámy. A vůbec, co pak? Chcete ty oratské vojáky svést? Nebo ukecat k smrti?“

Zori mžikla, jak jí najednou svitlo. „Zadní vrátka!“

Podíval se na ni, oči zelené málem jako Orat. „Co ty jsi zač, děvenko?“

„Nový druh kytky,“ odvětila Olga. „Nebo chmýří z pampelišky. Skoro nic neváží.“

„Jsou tam chodby,“ promluvil jakoby proti své vůli. „Staré tunely, dlouhé desítky kilometrů, o kterých nikdo z Oratů neví. Některé údajně procházejí pod Zdí, pár lidí prý už tudy zdrhlo, ale je to o hubu, závaly, spodní voda… Původně to byly doly, takže to jde hodně hluboko a někde je i plyn…“

Zori sledovala Olžin pohled. Na konstrukci bez kabiny, trochu podobné ptačí kostře, visela plynová maska.

„A tábor? Oratové pokračují v dolování? Proto kopáči?“ zajímala se Olga. Zori netrpělivě potřásla hlavou.

„Vždyť je to jasné,“ prohlásila. „Je to jako hra. Test! Bludiště. Musíme projít bludištěm, a on zná vchod.“

Letec a vynálezce najednou divoce zatěkal pohledem. „Vy… vy dvě…! Tři lidi můj stroj neunese!“

Olga naklonila hlavu, naslouchala šepotu. Zori se spokojeně usmála, protože už začínala rozumět. Tři lidé, dva stíny.

O krátkou chvilku a jednu prudkou hádku později se obě připoutaly řemeny, kterých měl Libor nadbytek, ke konstrukci; pevně, ale tak, aby se mohly otevřením jediné přezky uvolnit. Zori měla batohy, protože vážila méně – necelých padesát kilo. Letec se nasoukal do postroje. Motor zavyl nečekaně vysokým hlasem, lehoučká kolečka se rozjela, pilot i cestující jim ještě pomohli – rozběhli se rychlostí postaviček z kreslených večerníčků. Přehoupli se přes kraj, pod sebou měli prázdno, nad sebou nebe, před sebou oratské smrtící nástrahy.

To se mi zdá, říkala si Zori, tohle se nemůže dít mně, té poslušné, pilné, nudné holce, která nikdy nechodila za školu, nevynechala v práci a nikomu neodmlouvala. Buď se mi to zdá, nebo teď, hned, za chvilinku umřu. Kdo dostal ten šílený nápad, že nás stíny nadlehčí?

Libor tvrdil, že překračují nosnost jeho letounu málem dvojnásobně, minimálně o třetinu, ať nežeru… Nepřistaneme, ale spadnem. Možná žuchneme na zem ještě před tím pásem oratských detektorů, které spouštějí palbu. Když se nezabijeme, pošlou nás do tábora, a to jsi koneckonců chtěla, Oli, no ne? Olga klidně přisvědčila a řekla, že mu bude cestou v policejním voze nebo vězeňské sanitce vyprávět o komisích Smrťáků, a mimochodem, jestli ti to ještě nedošlo, Borek je tvůj syn.

Letec Libor byl v šoku, ale vůbec o jejích slovech nepochyboval. Musela na něj tehdy udělat docela dojem, myslela si Zori a naslouchala šepotu. Stíny se hádaly jako oni. Kam asi zmizel ten můj? Zastavil se za mnou a zase vypadl. Úplně jako tenhle Libor v Olžině životě. Poslal mi ho Borek, abych znala cestu? Dá se s nimi domluvit?

Myšlenky, nápady, kroužily jí v hlavě a kolem ní, vznášely se, a kupodivu se vznášelo i jejich směšné letadélko, vůbec se nepokoušelo padat. „Koukněte!“ zařval Libor. „Dolů!“

Pod nimi bylo rozryté spáleniště, na němž se povalovaly trosky rogala a člověka. Pádem by se tak nerozprskly; rozstřílely je oratské automatické zbraně. Výbuchy pak zajistily, aby opravdu nikdo nepřežil. Ani mravenec.

Přelétli ten hrozný kousek země, pak načechraný lesík, po pravé straně viděli louku, na níž se patrně běžně přistávalo, ale tu nechali za sebou a letěli dál. Jestli nás zdola někdo uvidí… tak naše pouť skončí, řekla si Zori. No a co?

Olga viděla stíny ukryté pod křídly, vzdouvajícími se jako padák, oni nás vážně nadnášejí, propána, a to setkání s Liborem, jak to dokázali, jak to zařídili? Ke všemu si uvědomovala, že ji to vůbec nepřekvapilo, že prostě něco takového očekávala a že ji ani trochu nezaskočilo vidět Libora se stínem, však on si ho zaslouží… Zarazila se, desítky metrů nad krajinou a – jak doufala – hluboko pod úrovní, sledovanou radary. Zaslouží? To jsem si vážně pomyslela?

„Hojíš se náramně rychle,“ poznamenal vedoucí směny, vězeň s páskou na rukávě.

Borek se opatrně usmál. Pochodovali šerou chodbou s kolejničkami, musel se dívat pod nohy, aby neškobrtl o pražec, protože to by bolelo, a hodně. „Ráno mi řekli, že kdo nevstane, nedostane najíst.“

„Máš rozum,“ ocenil ho spoluvězeň. „A odvahu.“

„Byla to ztřeštěnost.“ Borek po něm šlehl pohledem. „Teď si myslíš, že ještě nejsem utahaný a podvyživený a přinesl jsem si zásobu vitaminů. A že mě to rychle přejde.“

„A čteš myšlenky… Hele, já jsem Honza. Udělali mě vedoucím směny, protože jim usnadňuju život. Chápeš?“

Borek kývl, opatrně, jako ostatně prováděl všechny pohyby. Ovšem začínal mít dojem, že mu včera nic nezlomili. Experti. Nepoškodit pracovní sílu. Stejně by nejspíš nevstal ani kvůli jídlu, nebýt stínu.

Pamatoval si noc plnou bolesti, která přicházela, nečekaně útočila znovu a z jiného místa, aby byla vzápětí ztišena čímsi, co se na ni položilo jako jemná, ale úporná pavučina a zadusilo ji. Potom přišlo chvění, něžné vibrace, kruci, bylo to tak… erotické. Až moc, a nedalo se tomu bránit, ve zmateném snu se miloval se svou malou, křehkou Zori – a to mokro na dece, které do rána ztuhlo a zanechalo po sobě flek… Zčervenal; ještěže to nebylo vidět. Hrátky se stínem, koho by něco takového napadlo. Navštivte oratské stínové lázně. Léčba sexem. Ach jo, Zori. Připadal si skoro nevěrně.

Honza mluvil dál: „Víš co? Já si stejně myslím, že to chtělo odvahu. Jednou mi třeba povíš, za co tě sem poslali. Ale doopravdy. Obohacování, pch. Blbost. A já ti pak povím… Prostě taky ti něco povím.“

Borek mu věnoval další rychlý pohled. Udavač provokatér? Ne, asi ne. Jsme kousek od hranic, od velké Zdi – to nějak věděl od noci. (Řekl… řekla mi to. Stín. Ona.) Jsme tu zakopaní v zemi, a podle toho, jak jdeme z kopce, dost hluboko… Nic netěžíme… Podhrabáváme se pod Zdí? Má snad Honza plán, jak předběhnout Oraty a jejich útok na zbytek světa, jak s posledním kopnutím motykou nebo zavrtáním sbíječky vypadnout na svobodu, a tomu světu s předstihem oznámit, co přijde teď?

„Něco jsem zaslechl,“ připustil.

„Na každém šprochu… Znáš to,“ zazubil se Honza. Pak už došli na své pracoviště a pro Borka nastala krutá šichta, asi nejbolestivější v životě. Až dosud netušil, že prožil celých čtyřiadvacet let jako v bavlnce a že nesvoboda, kterou někteří nespokojenci v tom pseudokomunistickém zřízení vydávají za utrpení, vlastně žádné utrpení není, tomu tedy věřte, vážení. Nejhorší omezení svobody je totiž bolest.

Jeho ideologicky pochybené úvahy přerušil jek alarmu. Opatrně odložil sbíječku a rozhlédl se. Všichni strnuli a dívali se dopředu, ve směru ražby – nebo spíš kutání, ten starý výraz se zdál výstižnější. Vězeň, který poplach spustil rázným kopnutím, polekaně uskočil. Ostatní couvali pomaleji.

„Říkáme tomu zamoření,“ zašeptal za Borkem Honza. „Právě jsme pronikli do střežené oblasti. Nemám ponětí, jak to dělají, ale když tam někdo vstoupí, je po něm.“

„Zaměřit ho můžou nějakým tepelným čidlem,“ promluvil skoro proti své vůli Borek. „A pak ho třeba něčím ozářit. Jako ta léčba nádorů, prostě se dva paprsky zkříží v přesně určeném místě.“ Dohromady nic zvláštního, nic nepozemského… Ale z velína v jeskyni, nebo spíš nad ní, to je dost daleko na zaměření. Paprsky (jakéhokoli druhu) by byly málem rovnoběžné. Co když se právě tady přidalo něco shora? Co když…

„…jsme už pod Zdí?“ dokončil nahlas. V tom randálu Honza jeho slova mohl leda nahmatat, slyšet ho zaručeně nebylo. Asi je nahmatal,

protože ho rozjařeně plácl do ramene – a hned se omluvil, když viděl, jak Borek podklesl v kolenou, div neupadl. V té chvilce blízké bezvědomí se mu před očima objevilo Leonovo schéma rušiče. Znal ho do nejmenších podrobností, vždyť se v něm vrtal už dva roky. Kéž bych ho tu měl!

Přistáli tvrdě na louce u potoka, která shora vypadala krásně rovně, ale ve skutečnosti tam vysoká tráva skrývala stovky, tisíce hrbolů a krtin. Zori se včas odepnula od konstrukce, dopadla na zem nemotorným kotoulem přes rameno, hned na to pružně vyskočila a hrnula se za rozkymáceným letadélkem, které koktavě brzdilo. Olga se zvedala o kousek dál, hekala přitom, ale vypadala spokojeně. Pilota museli z popruhů vypřáhnout jako utahaného koně. Naříkal, nadával, brblal a vrčel, až ho Olga okřikla a zeptala se, co sakra tak sténá, když je celý. Vrhl na ni ošklivý pohled, zůstal v předklonu a masíroval si kolena a s tichým sykáním mezi zuby vysvětloval, že kormidlování celým tělem – jinak to v tomhle stroji nejde – je zatraceně namáhavé a bolí z toho celý člověk.

„Teď ho musíme rozebrat. Nemám ponětí, jestli tohohle ptáčka někdy dostanu zpátky, ale nechci ho nechat napospas nějakým odporným zrádcům lidstva,“ prohlásil. „Do toho, fofrem, kdyby nás někdo zahlídl, jsme v háji.“

Rozebírání jim ovšem trvalo tak dlouho, že by případný zrádce lidstva ani nemusel s udáváním moc spěchat. A co teprve než odtahali všechny díly do bezpečí, což byla jeskyňka v pískovci pod malým, asi metrovým vodopádem, vzdálená necelý kilometr od místa přistání.

„Možná mého sokolíka použije někdo jiný,“ pravil teskně Libor, když s tím byli konečně hotovi a slunce se schovalo za nevysoké vršky a oblé, členité skalky. „Někdo mladý, nadšený po mně převezme štafetu, až už tu nebudu…“

Olga zvedla oči k tmavnoucímu nebi. „Někdo jako Jindra?“

Libor zmlkl, zatvářil se ukřivděně.

„Kde má to bludiště vchod?“ ozvala se Zori. Zvládla stovky bludišť v dětských přílohách novin, natrénovala si i ty opravdu složité labyrinty – loni, když jí hrozilo přeložení do školky. Milovala bludiště a vždycky našla cestu rovnou doprostředka – ovšem jenom tužkou na papíře, ve skutečnosti to jistě bude napínavější.

Ty jsi vážně jako dítě, myslela si Olga, dívala se na svou snachu a sledovala, jak se její vlastní stín sklání k Zorčině hlavě, jako by chtěl vychutnat její čistou mysl, nezatíženou špatnými zkušenostmi. A já kdovíproč doufám, že tě někdo – příroda, či Stvořitel – na pravém místě okořenil špetkou geniality.

Libor se protáhl, zalupalo mu v kloubech. „Ještě je to kus cesty. Přespíme na tajném stanovišti.“

Tajné stanoviště byla opuštěná chata, která se už dost značně rozpadala a za deště by nepředstavovala žádný úkryt, zato měla pod křivými a prohnilými prkny podlahy sklípek, kde se našly staré matrace a deky, a také suchary, kotlík a čaj. „A jako zvláštní odměna křížaly,“ prohlásil Libor hrdě.

„Co jste to za tajný spolek?“ zeptala se Olga s plnou pusou. Seděli všichni v jednom koutě a tiskli se k sobě – báli se udržovat ohýnek, uhasili ho, jen co si uvařili čaj, a venku nebylo nejtepleji.

„Archeopteryx,“ odpověděl Libor. „Nebyl si úplně jistý, jestli má být ještěr, nebo pták, jestli se má plazit, hopsat, nebo lítat.“

„A vyhynul,“ podotkla Zori. Dinosaury a další zajímavé tvory také nastudovala kvůli té školce – děti od tří let výš jí většinou připadaly chytřejší, než byla sama.

„Jo,“ přitakal zachmuřeně. „Vyhynul. A co myslíš, že čeká nás? Možná nevyhyneme fyzicky, ale duch lidstva? Ten bude v prdeli, jen co Oratové dobudou zbytek světa.“

Zarazila se. Doma – a v práci obzvlášť – nikdy nesměla promluvit sprostě. Měla v tom ohledu tak tvrdý výcvik, že se jí z hrubých výrazů dělalo nevolno. Jenomže Létající Libor měl ksakru pravdu! „Tajný spolek Archeopteryx,“ zopakovala. Předškolákům by se to líbilo.

Začala podřimovat, i když ti dva si povídali dál, v polospánku se vracela do jeslí, které jí přerostly ve školku plnou nadaných dětí, ty už nemůže nic naučit, protože všechno umějí, a najednou se jí někdo ptá: „Proč chceš projít pod Zdí, když tady jsi doma?“

„Protože… Protože přece…“ trápila se ve snu, tu správnou odpověď už měla na jazyku, jen ji tím těžkým, neohrabaným jazykem vyslovit… „Musím zachránit svět?“ vypravila ze sebe nejisté a probudila se.

Pořád si povídali, tiše se smáli nějakým vzpomínkám, které s nimi Zori nemohla sdílet, oni přece žili ve svobodné zemi, vždyť tehdy se dokonce mohlo cestovat do zahraničí! Měli Tuzex! Měli obchody s módními oděvy, ne jednotné odívání, které se fasuje u zaměstnavatele, po ulicích se pohybovalo mnohem méně lidí ve stejnokrojích, divadla byla i v menších městech a v kinech se promítaly i zahraniční filmy, ve škole se učily cizí řeči a vycházely překlady knih, dokonce se dovážela auta, Borek jí ukazoval staré obrázky z časopisů, Zori autům nerozuměla, ale poznala krásu a eleganci, když ji viděla, vlastně i ty časopisy tehdy byly barevnější a bylo jich víc… Vzdychla, potichu, ale Olga ji zaslechla.

„Copak, nemůžeš spát?“

„Vzbudil mě sen,“ zívla Zori. „A pak… Měla bych jít spát jinam. Třeba nás zítra zastřelí. Nebo na nás spadne ten… zával.“

„Jak to spolu souvisí?“ nechápala Olga.

Zori se hrozně červenala, připadalo jí, že ve vteřině chytne plamenem, ale řekla to: „Myslela jsem, že byste se třeba chtěli milovat.“ Zakryla si rukama obličej, i když byla tma jako v pytli.

„Mládí,“ vzdychla Olga. „Jen klid, mě nic takového ani nenapadlo.“

„Mě jo,“ broukl Libor a Zori ovanul malinký soukromý průvan, jak se Olga prudce otočila k němu.

„No to je vážně milé. Od vás obou,“ pronesla pomalu. „Moc milé. Jenomže mně je zima a nejsem zvyklá za takových podmínek…“ Odmlčela se a dokončila jiným tónem: „Vůbec nejsem zvyklá. Mužů, o které bych stála, je hrozně málo, a ta hrstka zase nestojí o mě. Tak, končím diskusi. Zkusíme spát?“

Po zbytek noci měla Zori normální sny – normální za těchto okolností; zdálo se jí o samých bludištích a labyrintech. Až k ránu potkala stín, který patřil k Borkovi, věděla to jistě, se snovou jasnozřivostí, ale teď se podobal jí a šeptal jejím hlasem.

Práce v tunelu se zastavila jen na pár minut. Borek ostražitě sledoval dozorce, jak mluví do vysílaček; pravděpodobně se domlouvá s velínem – žádá o vypnutí ochrany.

„Tohle už se stalo i dřív?“ zeptal se Honzy.

„V jiných chodbách,“ odpověděl šeptem Honza. „Vedou různými směry a v různých výškách.“

„Jo, některé už dosáhly pod Zeď,“ rozvíjel Borek myšlenku. „A když se pokračuje v kopání, musí dozorci vždycky na začátku směny požádat o deaktivaci detektorů?“

Spoluvězeň na něj pohlédl s jistou úctou. „Nejspíš. Zjistím to. Znám pár spolehlivých lidí.“

Dozorce, který stál nejblíž k nim, odložil vysílačku a ukázal na Borka. „Ty! Chytni vercajk a vrať se támhle! Dělej!“

Studený pot, pomyslel si Borek, tak se tomu říká a je to pravda. Možná teď umřu. Pomalu, s námahou se sehnul, zvedl vrtačku a ztěžka vykročil. Před ním znepokojeně zavlál stín. Ne že by ho bylo nějak zřetelně vidět, ale zdálo se, že se tváří skoro jako Zori. A napůl jako máma. Borek se usmál. Má to jednu výhodu – rázem bude po bolestech. Zpomaleně ho míjely obličeje, vyplašené i ustrašené, ale na většině byla znát úleva: nejsem to já, los padl na jiného.

Takhle se cítil Tomáš před pár dny za fabrikou? Houby, ten do nebezpečné zóny nakráčel s nadšením… Borek si vynadal do zbabělců, ale nic naplat, prostě se bál.

Stín se držel před ním. Poslední metr. Půl. Zvedl sbíječku a už už ji přikládal ke skále. Stín neuhnul. Naopak, prudce se přitiskl ke kameni přesně v místě, kam se Borek chystal zavrtat.

Blesk, okolí zrudlo, pekelná barva, taková na světě neexistuje. Drtivý tlak, rotace, jako na řetízkovém kolotoči pro velké, na který vlezl jako tříletý; zrovna takhle zle mu bylo. Vzdušný vír ho zvedl a udeřil s ním o strop tunelu. A nepouštěl ho, držel ho tam připlácnutého jako mouchu. Dole se něco hemžilo. Bezvýznamný hmyz, mravenci, mouční broučci chycení sítem. Podlaha se vlnila, strop se chvěl. Měl oči na všech stranách hlavy, všechno viděl, hmatal hrůzu, slyšel útěk dozorců, cítil ve skále vibrace, které ji nutily puknout a určovaly (jen to spočítat) přesný směr budoucí průrvy.

Klesal dolů v oblaku prachu a drti, nebolelo to – nebo mu někdo Leonovou rušičkou vypnul čidla bolesti. Mrkal, a když zjistil, že má ruce, protíral si oči, zanesené prachem jako sto let neotevřená hrobka. Zrušené muzeum. Zakázané kouty paměti.

Stín klesl na něj, v tom prašném víření se jevil spíš jako kousek prázdného prostoru zvláštního tvaru.

„Tys to spustil místo mě,“ zachrčel Borek. „Jinak by mě to spálilo. Že jo?“ Stín mlčel.

V dálce řval dozorce do vysílačky, ozýval se dusot nohou, teď už zbytečně prchajících – kam? Do bezpečí? Nikde není bezpečí, myslel si Borek malátně. Následovala další malátná myšlenka: měl bych se aspoň plazit. Kam? Dopředu.

Zkusil se plazit. Nahmatal trhlinu ve skále – byla asi tři metry od něj. Blbost, mám snad dálkový hmat? Ale vlezl do ní, byla ještě teplá a trochu svítila. Zvedl se a lezl po čtyřech, trhlina se zúžila, opřel se, stěny mu pomohly vstát a neupadnout, potácel se, vlastně nepotácel, na to potřebuješ prostor, tady žádný nebyl, tlačil se a dral dál, někam ven. Jako by se ještě jednou rodil, hloupý nápad, rodit se takhle velký a neskladný. A potom najednou šel, pořád rovně, i když se už nedotýkal stěn a neodíral se o ně boky a rameny; někdo ho podpíral. Stín. Neříkal nic a Borek mlčení neporušil. Ticho, kroky, nehlučné v jemném prachu.

Neměl ponětí, jak dlouho šel a kolik ušel. Najednou před ním bylo světlo, potom se rozsvítilo všude kolem něj, tráva, louka, les, potácel se dál, pak ho obstoupili nějací lidé, mluvili cizí řečí, asi německy, mžoural na ně, nakonec ze sebe nejspíš něco vypravil, protože přivedli tlumočníka.

Řekl jim to. O oratských krtcích. Ale jsou to všechno lidé, víte? Orati nevrtají a nekopou, na to mají nás. Doufal, že mu rozuměli napoprvé, protože se něco v něm začalo hroutit a sypat, vypadalo to na docela příjemné umírání. Nechali ho ležet nebo ho možná někam nesli. Zahlédl nějaké hadičky. Potom dlouho nic a pak stín, který se k němu tiskl a hladil ho. Hladila.

Vchod do podzemí byl zarostlý nesympatickým, ježatým houštím a páchl. Hadovky a hníky, vysvětlila Olga a dodala, že to jsou houby. Málokdo dostane chuť zkoumat nevábnou skalku za křovím, kde to takhle smrdí. Libor se tvářil, jako by to byla jeho zásluha, ale Zori pochybovala, že by sem ty houby někdo vysadil. Ale aspoň že ten jejich ptakoještěří spolek věděl, kudy do bludiště.

Prodrali se trním, pročvachtali louží, porostlou žabincem, která nevědomky sloužila jako další odrazovací faktor, a protáhli se mezerou mezi zvětralými skalními stěnami (vypadala úplně přírodně) do chodbičky, do jaké člověk nesmí ztloustnout. Libor měl potíže, a to ani moc tlustý nebyl. Zato pak! Chodba jako v muzeu hornictví (v Králově Vápenici jedno bylo a Oratové ho nechali, protože mají úctu k práci), v expozici demonstrující středověké poměry, chmurná, temná, hrozící zborcením – a těm, kdo mají kliku, pouze záchvatem klaustrofobie.

Libor rozsvítil baterku. Na předloktí se mu houpala plynová maska – a Zori si vzpomněla na kanárky, které prý horníci používali jako indikátory. Za prvním pohybem chodby na ně čekalo překvapení – svíčky, zápalky, lano, lopatka a podivná baterka.

„Ta je na ruční pohon,“ pravil Libor hrdě. „Z dovozu! Takhle se mačká…“ Předvedl. Baterka vydávala zvláštní namodralé světlo.

„Pašovaná,“ vydechla Zori obdivně. Kvůli takové věcičce někdo tolik riskoval!

Chodba pokračovala rovně, mírně klesala a nevětvila se, jen byla místy širší, místy užší, chvíli šli po suchu, pak se zase brodili černou vodou nebo blátem. Přelezli něco jako zával – metr vysokou hromadu hlíny a kamení. Zori s obavou pokukovala po stropě, vypadal členitě, rozpukaně, a pokud byl vůbec podepřený, použité dřevo stejně dávno zpuchřelo a drolilo se. Představovala si, že slyší, jak se potichu rozpadá na prášek, a našlapovala opatrně a bála se i promluvit, aby ty křehké trámy nenarušila zvuková vlna. Počáteční napětí se ale postupně změnilo v otupělost, tím spíš, že si připadala nevyužitá i jako luštitelka bludišť.

Křižovatka! Zori setřásla ospalost, rozhlédla se. „Rovně,“ prohlásila.

Olga na ni upřela pronikavý pohled. Se svíčkou v ruce působila důstojně, trochu jako jeptiška, které Zori viděla jenom na obrázku; Oratové se v názoru na kláštery a mnišské řády vzácně shodovali s předchozími vládci a zakázali i ty, které zázrakem přežily do devadesátých let. „Máme jasno v tom, kam míříme?“ zeptala se.

„Na svobodu!“ vyhrkl Libor.

„Za Borkem,“ řekla tiše Zori. Na smrt, pomyslelo si něco v ní, možná stín. Nebylo ho v té tmě s blikáním baterky a svíčky vidět (beztak to nebyl ten její, kterého za ní poslal Borek), ale šeptal jí.

„Dobře.“ Olga si jednou rukou popotáhla řemen batohu. „Pověz, Zorko, kudy bys poslala Libora na svobodu.“

„Tudy,“ ukázala Zori. Byla si tím jistá, i když nevěděla, jak to ví. Ti dva si vyměnili pohledy.

„Rozdělíme se?“ navrhla Olga.

Libor přešlápl a přestal mačkat baterku, takže se na křižovatce ještě víc setmělo. „Nechceš jít se mnou?“ vyhrkl. „Jestli… patřím k té hrstce, tak… bych to s tebou chtěl zkusit. Ta… přestávka… mě mrzí, vážně.“

„Přestávka? Čtvrt století jako přestávka?“ Olga se zasmála, ale hned zase zvážněla. „Víš, ženská se dokáže obejít bez mnoha věcí. Vlastně se dokážeme vzdát skoro všeho. Ale jednou přijdeme na to, že je něco, čeho se nevzdáme. Někdo, koho se nevzdáme. Nikdy.“

„Zastřelí vás nebo zavřou! Já mám aspoň malou šanci, že mě ty jejich pasti, ty paprsky shora, nedostanou, jenže vy jim chcete nakráčet rovnou do náruče! Ani ho neuvidíte, ani to vám nedovolí!“ Zmlkl, když uviděl jejich výrazy. Byly úplně stejné. „Vy chcete umřít?“ zašeptal.

„Radši bych žila,“ odpověděla Zori upřímně. „Ale ne bez Borka.“ Zaposlouchala se do ševelení stínů – zřejmě spolu ty dva, Olžin a Liborův, vedly konverzaci. A schvalovaly její odpověď.

„Mám skvělý geny, jak tak koukám,“ zamumlal Libor. „No, zkusím je ještě použít.“ Mávl rukou směrem k chodbě, kterou mu Zori vybrala. Těžce vzdychl, obrátil se a vyrazil směrem ke svobodě.

„A poslední pokušení je pryč,“ řekla Olga, když jeho světýlko zaniklo ve tmě. „Hodně štěstí, s tím šířením genů,“ dodala a znělo to dojatě.

Pokračovaly dál. Teď už se chodba co chvíli větvila nebo křížila s jinými, a Zori ani jednou nezaváhala. Olga se jí neptala, jak si může být tak jistá, jenom jak se její únava stupňovala, připadalo jí, že určitě vyjdou až někde u Baltu. Není tahle kaluž cítit nějak slaně? Moře, studené i v létě, co když nás zatopí? Nebylo by příjemnější utonout v teplé vodě?

Zori neměla hodinky a ty Olžiny se zastavily hned po přistání, asi tím nárazem. Když už opravdu nemohly, rozhodly se, že je buďto noc, nebo už toho moc nachodily, a uložily se na suchém místě k odpočinku. Zhasly svíčku, i když měly ještě zásobu. Zori měla nejdřív pocit, že náhle oslepla, a pak uviděla stín. Podobal se Olze i jí, a trochu i Borkovi, a byl netrpělivý, hrozně netrpělivý. Nejradši by chvátal dál, za Borkem – a za jeho stínem. Možná jsou kamarádi, přemítala Zori. Taky se jim stýská. Zavřela oči a pomalu splynula s temnotou. Neměla žádné sny.

Borek žasl, jak se o něj starají. Tlumočník mu vysvětlil, že má zlomená tři žebra, lýtkovou kost, nějakou kůstku v levém zápěstí a prasklou lebku na temeni.

„To jak se mnou ten vír praštil o strop,“ souhlasil Borek. Vzápětí se ho začal nějaký agent vyptávat na přesný průběh té události, ale plavovlasá lékařka, tak pěkná, až se před ní styděl, ho zahnala a pro změnu ho vyzpovídala sama ohledně alergie na anestetika. Vůbec ho nenapadlo, že mu chce ty ranky zašít, a k tomu ještě zajistit, aby ho to nebolelo.

Řekl jí to a vysloužil si úsměv, který byl možná trochu soucitný, ale zase ne tolik. Ten tlumočník mu vadil. Potom objevil, že existují snímatelné dlahy, a chvíli si dělal starosti, co mu provedou s hlavou, která sice bolela, ale jinak fungovala, a ulevilo se mu, když se dozvěděl, že na hlavu žádné dlahy nejsou a kost drží pohromadě a zahojí se sama. Jakmile dostal nemocniční košili (vrchol přepychu z drobně vzorkované, na dotek skoro mazlivé bavlněné látky), rázně si vyžádal toho agenta. Nesejde na tom, čí je to agent. Je ze světa, ne? A svět je v ohrožení.

Agent ho pozorně vyslechl a natáčel si ho na magnetofon, podobný zapalovači. Však Leon často básnil o miniaturizaci a tvrdil, že ve světě už zaručeně úžasně pokročila.

„Tohle už jste víceméně říkal,“ řekl agent ústy tlumočníka. „I když některé podrobnosti mohou být velmi užitečné.“

„Neutěšujte mě, radši mi věřte,“ zavrčel Borek.

„Dokázal byste nakreslit schéma toho rušiče? Který vynalezl váš geniální přítel Leon?“

„Dejte mi papír a tužku,“ odvětil Borek. „Jo, a gumu.“ Poskytli mu i desku na podložení, podepřel si ji zdravým kolenem bez dlahy a pustil se do práce.

„Víte,“ ozval se agent, „věříme vám. Nejste první, kdo se dostal přes Zeď, i když, bohužel, pokusy o útěk přežije málokdo. Navíc to, co říkáte, dobře zapadá do teorií některých našich psychologů, sociologů a politologů. Teorie stupňovité expanze.“

Borek jen zamrkal, vzhlédl od kreslení. Nechal si to od tlumočníka zopakovat. Zakroutil hlavou, že nechápe.

„Oratové nás napadli,“ vykládal agent pomalu, jako pohádku, a ještě dělal pauzy na překlad. „Obsadili však jen několik států – celkem šest, pokud tedy nepočítám základny v Antarktidě a u severního pólu.“

A na Měsíci, pomyslel si Borek a zase užasle zamžikal, co ho to napadá.

„V Evropě si vybrali Československo, potom dva státečky v Africe, jeden v Jižní Americe, Mongolsko, Irák… Teoretici se domnívají, že volili národy nějak hendikepované…“

„Zamindrákované,“ řekl Borek, tlumočník to přeložil a agent překvapeně zvedl obočí.

„Přesně tak,“ kývl. „Vycvičí si je podle svých představ a nabídnou jim něco jako dozor nad zbytkem světa – až tady bude všechno jejich.“

„A mezitím svět ukolébají prohlašováním, že tu jenom provádějí výzkum a že jim těch pár vzorků stačí,“ pokračoval Borek.

„Dostaly se k vám naše noviny a vysílání?“ vyhrkl agent spontánně a hned se zarazil.

„Ne, aspoň ne ke mně. Tohle mě prostě napadlo.“

Dostalo se mu dalšího pokývnutí, působilo pochvalně – hvězdička pro pomalejšího žáčka. Pro ně jsme zaostalí, rovná se přihlouplí, pomyslel si Borek a najednou se ho zmocnila zběsilá chuť opravdu jim vládnout a rozkazovat, třeba i pod oratským vedením. Jo, to je holt psychologie, vzpomněl si na dědečkův oblíbený výrok, i s tím jeho pohrdavým protažením. Oni nás znají. Jak nás můžou tak dobře znát?

„A to se jim také podařilo,“ dokončil agent schlíple. „Varovné hlasy byly potlačeny, protože to bylo pohodlnější. Nikdo se pořádně nepřipravil na obranu. Zpočátku vyspělé státy posílaly špiony, kvůli technologiím, víte, jenže nikdo z nich se nevrátil. Dost se ujal názor, že tady žádní cizinci nejsou, že jde o utajenou extrémní totalitu Rusů, nebo možná Číny… Obavy z připravovaného úderu tím sice nezanikají, ale nikdo neočekává neznámé technologie, neznámé zbraně…“

„Takže,“ uzavřel Borek, „až Oratové vylezou těmi tunely ven, klidně si provedou, co se jim zlíbí, a celý svět se promění v ušněrovaný Blbákov.“

Tlumočník měl s tím výrazem drobné potíže a bylo znát, že je z rozhovoru poněkud vyděšen. Agent mávl rukou.

„Kdeže. Pravděpodobně to bude mnohem horší. Totální otroctví. Aspoň my si to myslíme.“

„My? Nějaký tajný spolek?“ Borek se trochu rozveselil. Asi mají taky tajné spolky. Jako doma!

„Není tajný a má – umírněnou – podporu mnoha vlád. Jmenuje se Archeopteryx, jestli vám to něco říká.“

„Jo, školy u nás ještě fungují.“ Borek se zamračil. „Ten pták. On ale vyhynul, ne? Nebo možná ani neexistoval.“ Podíval se přímo na agenta, agent se podíval na něj a v očích už neměl ani špetku vlídného, shovívavého pohrdání. Byli si rovni; dva lidé, kteří vědí a tuší.

Potom Borek dokončil hrubé schéma Leonova rušiče. Agent prohlásil, že tahle věcička se může hodit, načež se sbalil i s tlumočníkem a nechal ho napospas ponurým myšlenkám. Doktorka nakoukla do pokoje a usmála se na něj – ale mělo to jen slabý léčebný efekt. Z kouta se připlížil stín a zalezl k němu pod deku. Povídali si – totiž Borek povídal o tom, co ho trápí, stín poslouchal a mlčky projevoval souhlas a účast.

„Copak nepatříš k Oratům?“ zeptal se Borek. Stín se zavlnil a odtáhl. Ne?

„S kým si to vykládáte?“ ozval se ode dveří měkký medový hlas. Další krasavice! Borek se nadzvedl (tiše přitom hekl) a prohlížel si ji jako obraz nebo sochu – takhle se někdy dívala Zori na něj. Ach kruci, Zori! Kde jsem tě ztratil?

„Jenom se stínem,“ odpověděl podle pravdy. „Vy mluvíte česky?“

„Moji rodiče po osmašedesátém emigrovali do západního Německa.“ Přistoupila blíž, přitáhla si pohodlnou čalouněnou židli na kolečkách. A k tomu otočnou, všiml si. Lidé si hrají a hrají, když nemají co na práci a jsou najedení… „Jsem parapsycholožka. Nebo jestli je vám bližší název senzibil…?“

„Není mi to blízké,“ řekl. „Totiž ty pojmy.“

„A praxe?“ Měla širokou pusu, určenou k tajemným úsměvům. „Telepatie? Telekineze? Čtení myšlenek a hýbání předměty?“

Nemusíš mi to překládat, pomyslel si. Trochu u něj klesla v ceně.

„Ne, jen vidím stíny. Neslyšela jste o nich?“

„Pokládali jsme to za… okupační legendu. To znamená…“

„Nepřekládejte mi to,“ požádal. „Prý je mají přidělené vládní úředníci, ale v televizi je nerozeznám, u nás doma máme mizerný signál. Viděl jsem jednoho u ředitele fabriky. Taky u starosty Královy Vápenice, když zašel do hospody. Zřejmě je mají i podezřelé osoby, jako moje matka. Ona je… odpůrkyně eutanazie. No, údajně hlídají zločince, ale nevím, žádného neznám a dovnitř do táborů asi nesmějí.“ Uvědomil si, že ho zase rozbolela hlava. Nebylo divu; krásné, nalíčené oči parapsycholožky se do něj zarývaly jako diamantový vrták. „Nechte toho,“ řekl.

„Takže to poznáte,“ konstatovala.

„A co?“ Telepatický útok? Jen počkej, krásko, někdo ti to vrátí i s úroky. Koutkem oka zahlédl stín, jak se na ni zezadu lepí. „Bude vám špatně,“ varoval ji. Vzápětí zbledla, přitiskla si dlaně na pusu, vyskočila a vyběhla z pokoje. „Díky, stíne.“ Borek zavřel oči a čekal na hojivý dotek.

Konečně zase narazily na pramen a mohly si nabrat vodu do polních láhví – získala tím sice ošklivou plastovou příchuť, ale co naplat. Zori vytáhla další kus tvrdého domácího perníku, Olga s provinilým výrazem vylovila z batohu křížaly. Od Archeopteryxů.

„Určitě už tady bloudíme nejmíň tři dny,“ vzdychla a stáhla si vlasy gumičkou. „Jestli najdeme silnější pramen, tak si ty vlasy umyju. Klidně bych si dala říct i rezavou špitální sprchu.“

Zori si představila koupelničku v podkroví a zavrtěla hlavou. „Chtěla bych jezírko, zahřáté sluncem, bez chloru a bez kachliček, žádné startovací bloky, žádný pokřik tělocvikářky… Jenom nebe a tráva nebo rákosí. A kačenky. A… nebyla bych tam sama.“

„Nějak se ti změnila měřítka. Myslím měřítka života,“ podivila se Olga. Dobrodružství je pro mladé, usoudila v duchu, mně se naopak svět smrskává na tělesné pohodlí.

„Asi ano,“ přisvědčila Zori. „Na světě je toho mnohem víc, než bych čekala. Aha, a nemysli si, že bloudíme. Míříme rovnou do středu bludiště, přesně jako v hádankářském koutku v novinách.“

„Jak to víš?“

„Jdu tam, odkud to na mě volá.“

„Jako kytka za sluncem,“ vyslovila Olga zasněně.

Na příští zastávce na chvíli usnuly a probudil je výbuch. Nebo možná spíš tlaková vlna. Skály kolem se zatřásly, s poutnicemi zalomcoval poryv průvanu. Uslyšely vzdálený jekot. Stín se vmáčkl mezi ně a vibroval ve stejném rytmu, v jakém kolísal ten kvil.

„Třeba odstřelují skálu,“ ozvala se Olga, když se všechno uklidnilo. „Teď víme, že jdeme správně.“

Unaveně ťapaly dál a Zori uvažovala, jestli si nemá zout boty, ale rozhodla se, že ty puchýře by naboso bolely ještě víc. Měly by víc místa, nafoukly by se, no ne? Jak tak ztěžka postupovaly, zmocňoval se jí divný pocit. „Nejdeme do středu bludiště.“

„Ale byla sis tak jistá!“

„Není to jako pavučina, ale jako chodbičky lýkožrouta.“ Zori vraštila obočí a Olga se musela zasmát, jak se její mladé, hladké čelo pokouší vytvořit vrásky. „Prostě to nemá prostředek.“

„Fajn. Tak kam jdeme?“

„Do jejich doupěte.“

Olga bezděčně zatajila dech a rozhlédla se. Něco je jinak, ale co? Je to jen tím, že mám čím dál větší strach?

„Už mi nešeptá.“ Zori se vyplašeně rozhlédla. „Vidíš ho někde?“

Olze konečně došlo, o čem to mluví. Její – jejich – stín se ztratil. Okamžitě ji napadlo, že Zorčina jistota pramenila z podvědomé komunikace se stínem. Co teď? A pak zahlédla světlo. Vlastně se daleko před nimi jakoby rozednívalo.

O pár desítek metrů dál vklopýtaly do ohromné jeskyně, nebo spíš nad ni – octly se na jakémsi ochozu, lemujícím rozlehlý podzemní prostor. Opatrně vyhlédly přes zábradlí. Dole se hemžili lidé ve vězeňských stejnokrojích jasných barev, dozorci v tmavozeleném. Na opačné straně ochozu a schodištích přecházeli Oratové a stíny. Ty si vetřelkyň všimly jako první. Shlukly se, daly hlavy dohromady. Olga poznala ten svůj; ukazoval na ně a vzrušeně vlál. Pak se k nim otočil první Orat. Nebylo úniku.

Borek si připadal zoufale neužitečný, i když usilovně cvičil všechny cviky, které ho naučili, i když za ním denně chodil agent Dittrich, dokonce přivedl svého nadřízeného (Borek zpočátku nevěděl, jestli oficiálního, nebo z toho ne-tajného spolku, a radši se neptal, ale brzy pochopil), který byl téměř dojat snahou vězňů – čímž myslel všechny obyvatele Československa – dostat se na svobodu.

„Jednak je báječné slyšet, že jste se nevzdali,“ prohlásil, „jednak v tom vašem schémátku je pár chytrých drobností, aspoň to tvrdí naši odborníci… Požádáme jménem vašeho přítele Leona o patent. Když mi sdělíte jeho údaje…“

„Ne,“ řekl Borek, aniž by čekal na překlad. K vlastnímu údivu začínal trochu rozumět. Nejspíš v jeho paměti ožívala slovíčka, která ho kdysi naučila máma.

Dittrichův archeopteryxí šéf se zarazil, potom pokývl. „Rozumím. A chápu.“

„Mám dojem, že brzy nebudou žádné patenty platit,“ vysvětlil Borek. „Taky chápu, že se držíte zvyků. Tradic. Všeho toho, co už dlouho nevydrží.“

„Bohužel jeden uprchlík postoj vlád – ani té naší – nezmění.“ Němec se shrbil a zmenšil. „Musím jít. Máme napilno. Ukládáme informace… Pro případ, že lidstvo přece jen přežije a osvobodí se.“

Borek si představil obrovské bedny s knihami a magnetofonovými páskami, jeřáby, které je spouštějí do hlubin dávno vytěžených dolů… Ne, pitomost, počítače se už vejdou do aktovky a místo neskladných cívek mají mrňavé, úplně placaté disky – to už viděl na vlastní oči, když mu hodná doktorka večer pustila film na dobrou noc. Otázka je, jak dlouho tyhle disky vydrží. To se za krátkou dobu, co jsou na světě, nedalo prověřit.

„Ty nejdůležitější by se měly tesat do kamene,“ zamumlal, Dittrich se obrátil k tlumočníkovi, jeho šéf se nevesele zasmál i bez překladu. Další potomek emigrantů.

Parapsycholožka se nenechala odradit prvním neúspěchem a vyptávala se na stíny, jako by o nich chtěla napsat disertaci. Kromě toho měl Borek dojem, že se zajímá i o něj. Neměl sklony ke zbytečné skromnosti, ale v Posledním Dvoře ani v Králově Vápenici prostě nebylo tolik žen, aby z jejich zájmu nějak zpychl – ostatně Zori je všechny zastínila; ne, přezářila je jako letní slunce i ten nejkřišťálovější lustr. Teď tu ovšem nebyla, takže tuhle hezkou, upravenou ženskou přinejmenším vnímal a věty „Říkejte mi Hermino…“ a „vlastně, nemohli bychom si tykat?“ mu dávaly dost zřetelný signál.

Stín byl znepokojen. Možná žárlil. Žárlila. Borek ochotně a pravdivě odpovídal na otázky, jež Hermina četla z bloku (nebyl to normální blok, ale nějaký druh počítače a měl monitor, na který se dalo psát takovou krátkou tužkou – Leon by chrochtal blahem, vidět to). Sám se chvílemi divil, na co všechno si vzpomíná. Na okrajích vědeckého zaujetí stíny se Hermina snažila zjistit něco o jeho zvláštních schopnostech. Řekl jí, že ho poslouchají stroje, že je fakt dobrý opravář aut. Pokrčila rameny – ale druhý den se k tomu tématu vrátila, skoro jako by jí někdo vysvětlil, jaká auta v Československu jezdí a jak moc zlaté ručičky jejich opravář musí mít. Řekl jí o stínu své matky a o tom, že s tím jeho nějak komunikoval. Možná. Vylíčil jí scénu při svém příchodu do tábora kopáčů. „Zřejmě si tam vězňové nemají brát s sebou stíny, a ty to zřejmě mají vědět, jen ten můj se zachoval jinak.“

Na oplátku mu vyprávěla o diplomatických stycích německé vlády (u vlád jiných států to bylo stejné) a Oratů. Mimozemšťané měli ve většině velkých zemí něco jako velvyslanectví. („U nás cizí velvyslance zrušili, protože by zbytečně odváděli pozornost od domácích záležitosti, které jsou pro nás důležitější,“ poznamenal Borek.) Ukazovali se při obzvlášť významných oficiálních příležitostech a mluvili pořád stejně o dobrých sousedských vztazích, o tom, jak studují lidstvo na vybraných vzorcích pozemské populace a usilovně se snaží nijak neškodit, a promiňte laskavě drobná omezení, potřebujeme ke své práci klid… Na ty kecy by stačili naprogramovaní roboti. A texty by mohli opsat ze starých komunistických brožur.

„Zčervenal jsi,“ řekla Hermina.

„Jo, vzteky. Drobná omezení!“ Sevřel pěsti, i levou, a překvapeně objevil, že už to nebolí. Úžasné hojení. Stíne nebo stínko, jak tohleto děláš? A proč? „A nikoho to netrklo?“

„Lidé umějí být velmi, velmi nechápaví,“ pravila Hermina vážně.

Byli docela kamarádi, i když s Dittrichem si rozuměl přece jen líp. Od Herminy zase od třetího dne dostával pusu na rozloučenou. Takovou společenskou, ale nebylo to špatné. Stejně jí trvalo týden, než se vrátila k té malé nepříjemnosti při jejich seznámení. Borek už na tu otázku čekal – musela být zvědavá, jak to udělal.

Chtěl jí to normálně říct, jenomže stín se úplně splašil. Poletoval mu kolem hlavy, až to lechtalo, snažil se mu ucpat pusu, to samozřejmě nemohl, jen tím u něj vyvolal pocit závrati. No tak ne, vzdychl Borek. „Promiň, Hermino. Teď ti to nemůžu vysvětlit. Nejdřív si musím něco… promyslet.“

Udělala na něj kulaté oči, zvedla se a odkráčela. Dobře si všiml, jak se nese. Jasně, to aby mu bylo patřičně líto, že odchází.

„Tak pojď sem,“ vyzval Borek stín – pořád častěji v duchu říkal stínka. „Fakt si to musíme vyjasnit. Přišlo ti neškodné, že o vás mluvím…“

Souhlasné zavlnění.

„Ale kdybych prozradil, že jsi tady a co pro mě děláš (vzpomněl si na včerejší noc – no, o tom by ovšem neřekl nikomu), to by vadilo?“

Poplašné ucuknutí, prudký pohyb, dokonce závan vzduchu, v místě, kde by člověk čekal obličej, se vytvořilo temné O.

„Nebezpečí?“ pokračoval Borek. „Mohli by ti ublížit?“

Znovu ten poplach. Úlek. Takže asi mohli.

„Není od tebe moc chytré, že to připouštíš,“ řekl Borek. „Zatraceně, nemůžeme se domluvit nějak rozumně? Nemám poprosit o tu duchařskou tabulku? Nechceš na mě třeba mávat morseovkou?“

Stín se k němu přitiskl. Ne, jednoznačně přitiskla. Obklopila ho svou vřelou náklonností. Svou láskou. Svou léčivou mocí. Svou… Náhodou pootočil hlavu a zahlédl postel asi metr pod sebou.

A samým leknutím žuchl dolů. Au. Ještěže tu měli tak pružné matrace.

Seděly na tvrdé pryčně v cele, vzdálené od ostatních, naprosto vyčerpané výslechem. Vyslýchali je lidé – muž a statná žena – za přítomnosti jednoho Orata, který hrozivě čněl nad nimi, i když se posadil, a několika stínů, mezi nimiž byl i Olžin. Vyslýchající o nich zjevně nevěděli.

Olga se netajila tím, proč tu je. Přišla za synem. Jak ví, že je právě tady? Mateřská intuice. Žena v uniformě zvýšila hlas, Olžin stín se připlížil k Oratovi, a ten zvedl paži. Další otázka. Vchod? Narazila na něj, náhodou. Někde o té poddolované hoře četla, tak to zkusila. Podruhé by ho určitě nenašla, zaručeně ne. Přes hranice okresu? Normálně. Nástrahy? Ne, žádné neviděla. Trvalo to dlouho, ale nikdo ji nebil.

Když přišla na řadu Zori, vypověděla prakticky totéž. Přece jim nebude vykládat o Liborovi a tajném spolku. Usmála se na stín, ten jí úsměv oplatil malou hřejivou vlnkou. Proč nevyslechnou jeho? Ale to jim neřekla, ať si poradí sami.

V cele bylo trochu chladno, i když ne moc, ale byly docela rády, když se k nim vrátil stín a zahřál je. Dostaly napít a byly dokonce umyté – odporně chlorová voda jako v nemocnicích, sprcha zarezlá, kachličky oslizlé, ale lepší než špína z cest.

„Co s námi udělají?“ položila Zori řečnickou otázku.

„Usmaží si nás na másle,“ zívla Olga, nedbajíc na zděšené zaplápolání stínu. „Ne, mě uvaří v papiňáku, jsem stará a tuhá,“ opravila se. „To byl vtip,“ uklidnila stín. „Buď nás zastřelí, nebo zapřáhnou. Do práce,“ dokončila už vážně.

„Necháme se překvapit,“ kývla Zori. Červená vězeňská kombinéza jí neuvěřitelně slušela, až si Olga dělala starosti, co na to zdejší dozorci. Spaly dobře, Zori se zdálo o Borkovi a nějaké krásné blondýně, která po něm očividně jela, a jemu to nebylo protivné – ale nic víc. Věděla, že myslí pořád na ni.

A ráno – přesněji řečeno v době, kdy tady měli budíček – je odvedli po schodech nahoru a ubytovali u Oratů. Dozorci, kteří je doprovázeli, se tvářili zaraženě. Stín se k nim nepřidal.

„Tohle je… normální byt,“ hlesla Zori a klesla do křesla v obýváku.

„Kvalitní,“ ozvala se Olga z kuchyně. „V ledničce a spíži neuvěřitelné zásoby. Funkční sporák. A co je tohle… Já omdlím. Jestli se nepletu, dali nám mikrovlnnou troubu. I s návodem.“

„Je tady knihovnička,“ rozhlédla se Zori. Musela vstát a podívat se. „Vážně. Opravdové knihy, ne jenom příručky a učebnice.“ Pustila televizi a strnula. Barevná! Znala asi tři rodiny, které oplývaly takovým přepychem. „Já to nechápu.“ Vrátila se do křesla a strnule se zahleděla před sebe.

„Možná nás vážně chtějí vykrmit.“ Olga listovala v návodu k mikrovlnce. „Nevidím důvod, proč se tomu bránit.“

Že je pozorují, na to přišly až za pár dní – kamery byly opravdu malinké a vtipně ukryté. Olga jednu ve vzteku rozbila a za pět minut přišel muž v montérkách a instaloval novou. „Nedělejte to,“ poradil jí. „Přiděláváte nám práci.“ Nic víc neřekl – možná ani víc nevěděl.

„Budeme jim přidělávat práci?“ obrátila se Olga k Zori.

Zori jen zavrtěla hlavou a schoulila se v křesle.

Toho dne se Borek osprchoval bez pomoci. Bez dovolení si sundal dlahy, protáhl klouby, a když se nic nedělo, pustil se do zkoumání složitého zařízení v koupelně. Po chvilce usoudil, že to zase tak složité není, nastavil si středně teplou vodu a střední sílu masážních trysek a vychutnával si ten pocit svobody. Potom se utřel do osušky, která byla nádherně měkká a huňatá – jako živá – a zamračil se na nemocniční košili.

A přesně v tom okamžiku vešla dovnitř ošetřovatelka. Byla zhruba ve věku jeho matky, takže ho aspoň tolik neuváděla do rozpaků. Pokusil se jí vysvětlit, že chce šaty. Zamyslela se, změřila si nejdřív jeho, potom hromádku odložených dlah na posteli, a kývla. Odemkla skříňku ve stěně a vytáhla nějaké šaty. Borek se na ně nedočkavě vrhl, a teprve když už byl oblečený, všiml si, co to na sebe v chvatu naházel. Páni! Kam se hrabe Tuzex!

Ošetřovatelka se usmívala, kroutila hlavou a něco mumlala. Pochopil, že mu to asi sluší. Přistoupila k němu, prohrábla mu prsty vlhké vlasy a znovu spokojeně pokývla.

Na další konverzaci nebyl čas. Do pokoje vstoupila celá delegace. Lékařka, agent Dittrich (který byl, jak se Borek nakonec dozvěděl, nejen členem spolku Archeopteryx, ale i příslušníkem policie, tudíž oficiální osoba), tlumočník, neznámý muž v obleku, jaký se hodí pro úředníky z libovolného století, a Orat, který nad celou společností důstojně vyčníval.

Lékařka se pokusila pacienta vrátit do postele, ale Dittrich ji jemně odtáhl.

„Zdá se, že vaše zranění nebyla tak vážná,“ promluvil Orat česky, bez přízvuku.

„Léčil mě stín,“ řekl Borek. „Chcete mě zpátky, co?“

Orat zvedl obočí v napodobenině lidského údivu. Nebo ocenění, čert ví. „Nepokusíte se o nějaký zoufalý čin?“

„Ne. Zoufalství na tomhle světě by mohlo dosáhnout nadkritického množství.“ Borek se zarazil a dodal: „Takhle by to vyjádřila moje matka.“

„My víme. Známe vaši matku. Odvezeme vás k ní a k manželce.“

Borek si pomalu, jednoho po druhém, změřil lidi v místnosti. Pět lidí, a žádný z nich mu nemůže pomoct, protože o něm rozhodl někdo lhostejný nahoře.

Odvrátil se od Orata. „Není v tom velký rozdíl,“ řekl Dittrichovi. „Pár dní, možná týdnů, a budeme na tom všichni stejně.“

Úředník v obleku se zašklebil a ošil, lékařka sevřela pěsti (spíš pěstičky, co se týče bojových vlastností), tlumočník krátce zaševelil a zmlkl. Dittrich zaťal zuby a upřel zrak na podlahu. Orat se usmál a jeho hlavu na zlomek vteřiny zahalil zelený přísvit. Takže to není žádný trik…

„Jdeme?“ A pokynul Borkovi dlouhou rukou.

Vykročili spolu, úředník zůstal vzadu. Od stěny se odlepil stín a připojil se k nim.

Borek viděl Zeď poprvé na vlastní oči, a k tomu si ji mohl prohlédnout z obou stran, viděl, jak se otevírá vysoká, mocná brána, vlastními kroky si změřil tloušťku Zdi. Přesně uprostřed toho úseku, který musel přejít pěšky, si ho předali dva Oratové, krátce se pozdravili ve své řeči, připomínající bubny a bubínky různé velikosti, ale určitě si neřekli nic podstatného, protože všechno podstatné už věděli. Stín se Borka držel jako klíště.

Nebyla to dlouhá cesta; za pár minut zastavilo Oratovo luxusní auto (značka Borkovi nic neříkala) před branou tábora kopáčů. Přesně to jsem čekal, pomyslel si Borek. Vystoupil, ohlédl se. Orat zůstal sedět vzadu, jen mu pokynul. „Brzy na shledanou!“ rozloučil se. Borek sám prošel volným koridorem, mezi strážemi, až k té nepříjemné, nelidské bráně. Jednu věc nechápal. Proč se všichni ti strážci a dozorci koukají tak vyděšeně. No vážně, hleděli na něj jako na nevybuchlou bombu, se strachem a jakousi poplašenou úctou.

Brána se zasunula do stropu, zůstal ve známé jeskyni, v šeru. Najednou se objevilo světlo; ozářilo jedno ze schodišť. Stín se pohnul směrem ke schodům a rozevlátými (jak jinak) gesty ho zval za sebou. Vystoupili až nahoru, octli se v chodbě s mnoha dveřmi. Nad jedněmi se rozsvítilo světlo, otevřely se. Borek vstoupil, stín zůstal venku.

Olga seděla v obýváku a dívala se na televizi. Na zprávy, které dřív nemohla ani cítit. Jenomže tady dávali skutečné zprávy, z domova i ze světa – napoprvé to byl šok, ale zvykla si. Člověk si opravdu zvykne na všechno, i na pomalu nadcházející konec světa. Totiž, světa ani tak ne, spíš lidstva. A svůj vlastní, protože z těch zpráv už jí bylo jasné, že nedokáže přijmout nabídku, kterou jí Oratové co nevidět předloží.

Kolem úst jí chvílemi zahrál úsměv, když pomyslela na to, co ti dva mladí – její rodina – dělají vedle v ložnici, i na to, jak šikovně Borek vyřadil kameru, aniž ji poškodil.

Zívla. Škoda spát, když tohle je poslední zbyteček času, který máte. Na druhou stranu, jaký má smysl bdít a trápit se a vzpomínat na krutosti života, jež nikdy nebudou vyváženy šťastným koncem? Naposled pohlédla na obrazovku, kde právě předváděli stádo lidí s tupými výrazy, slintající dobytek, jemuž velel mladý krasavec na futuristickém traktoru. Nenamáhala se počkat, až jí hlasatel prozradí, zda jde o simulaci, nebo realitu někde na opačném konci světa, v některé ze šesti pokusných zemí. Vypnula televizi a usnula.

Borka vzbudil stín. Přitiskl se k němu a sdělil mu naprosto zřetelně, byť ne slovy, že má právě tak čas na snídani, hygienu a oblékání, než pro něj přijdou.

„A pro mě taky,“ ozvala se Zori, vymotala se z jeho objetí a svižně vyskočila. Než mu přenechala koupelnu, stačil se nasnídat – matka se v kuchyni pohybovala naprosto suverénně a její snídaně byla jako z reklamy. Pokud by existovaly reklamy na nezdravou výživu. Potom společně bádali nad oděvem, který jim Oratové přichystali, až Borek coby technický talent přišel na to, kam patří nohy, ruce a hlava. Zvenčí ty šaty vypadaly jako háv, ale při pohybu přilnuly k tělu, což působilo elegantně a půvabně, obzvlášť u Zori.

Objevil se Olžin stín. „Kdes byl, tuláku?“ oslovila ho, on k ní láskyplně přilnul – a vzápětí se zděšeně odtáhl. „No ano,“ kývla na něj, „já už vím.“

Dozorce s prázdným, otupělým výrazem, který Olze připomněl záběry ze včerejších zpráv, je odvedl dolů do jeskynní haly, kde je předal Oratům. S nimi pak přešli do sněhobílé, zářivě osvětlené síně, kde už v pohodlných křeslech posedávalo pár lidí.

„Libore!“ vyhrkla Olga a rozběhla se k němu.

Borek tázavě pohlédl na Zori.

„Tvůj otec,“ zašeptala. „Je z tajného spolku…“

„Archeopteryx,“ řekl. Nezeptala se, jak to ví. Připadalo jí, že by to našla ve vlastní paměti, kdyby se snažila. Ale nechtělo se jí hledat.

Usadili se do jednoho křesla – vešli se do něj oba, jen se k sobě museli trochu přitisknout. Zori si všimla, že Olga s Liborem udělali totéž a že se drží za ruce.

V místnosti bylo několik Oratů, oblečených podobně jako jejich nedobrovolní lidští hosté. Domlouvali se mezi sebou, úsečně gestikulovali, potom se jeden postavil do čela místnosti – totiž, jakmile si tam stoupl, bylo jasné, že je to čelo, i bez pódia nebo řečnického pultu.

„Vy,“ začal bez úvodu, „jste vyvolení. Někteří vidíte nebo slyšíte stíny, které jsme vám přidělili – ze zcela jiných důvodů než u úředníků či zločinců. Stíny patří k rase, jež se uvolila s námi spolupracovat a pomáhat nám, a v případě vaší země, výhledově celé planety, nám především pomáhají v rozpoznávání zvláště nadaných jedinců. Lidí s přirozenou autoritou; těch, kdo se narodili, aby řídili a vedli.“

„Stíny tedy nejsou jako vy, Oratové?“ ozval se kdosi.

„Je to porobená rasa. Jako my,“ zašeptal Borek.

„Neměli na vybranou,“ přidal se Libor. „Vždycky jsou dvě možnosti,“ opravil ho Borek.

Dvě možnosti? Zori na něj vrhla zmatený pohled, nadechla se… A neřekla nic. Začínala chápat a propadat se do temnoty. Kolem to tiše bzučelo; lidé si šeptají, ale šeptání nepomůže.

Orat zvedl paži a umlčel je. „Nabízíme vám – a několika stovkám vám podobných – vládu nad touto zemí, nad tímto národem. A posléze nabídneme vašemu národu vládu nad touto planetou. Osvědčili jste se, vyhovujete našim požadavkům.“

„Teď konkrétně,“ promluvil druhý Orat a chystal se pokračovat, ale vtom Borek vstal.

„Ne,“ řekl. Točila se mu hlava, bylo to moc rychlé, nebyl připraven na takové rozhodnutí, ale měl vedle sebe Zori a z druhé strany stín, který mu srozumitelně sděloval všechno, s čím až do téhle poslední chvíle váhal: bolest, zahanbení, zoufalství z vlastního přežití.

„Proč?“ podivil se Orat, tentokrát bez hraných lidských gest, jen se zeleným zábleskem kolem hlavy. „Lidé si vás váží. Jste přirozený vůdce, i když o tom ještě nevíte. Dokonale odhadujete, co si ostatní myslí, co cítí… A vaše žena v sobě má samotný základ pečovatelství a mateřství, všechny děti se jí rozběhnou do náruče, všechny udělají, co jim řekne… Jste skvělý pár, jste vzor…“

„Ne.“ Borek se podíval na Zori a zjistil, že už nesedí, ale stojí vedle něj.

„Dráb není vzor,“ řekla, trochu se přitom zajíkla. „A tohle není budoucnost. Chci tu druhou možnost.“

„Jiná možnost nepřipadá v úvahu,“ namítl Orat. Stín – ten Olžin – se k němu přiblížil, přitiskl se mu k čelu. „Ach,“ hlesl Orat. „Smrt?“

„Co se toho týče, chtěl bych vás poprosit o laskavost,“ ozval se Libor a také se zvedl, Olžinu ruku ale nepustil. „Snad si můžete dovolit zachovat se trochu… velkoryse.“

Startovali – už podruhé – z toho kopce, jehož nadmořská výška nebyla nic moc, to jen nad okolní plochou krajinu tak vyčníval. Směšně křehké letadélko neslo čtyři lidi, připoutané ke konstrukci z důvodů, které Olga nazvala rituálními. Pod jeho křídla se natlačilo snad tucet stínů, možná víc. „Kdyby se mohli zabít s námi, udělali by to,“ řekl Borek Zori a políbil ji na ucho.

„S tebou bude smrt krásná,“ zašeptala a naklonila se k němu jako květina. Jeho stín si myslel (myslela) totéž.

Vzlétli. Oratové jejich let natáčeli, tak jako si pořizovali záznamy o všem, co vykonali na dobytých planetách. Neměli však takovou kameru, která by dokázala natočit stíny, a tak se poslední let Liborova stroje na záznamu podobal zázraku a porušení fyzikálních zákonů.

Mohl jsem pronést něco historického, pomyslel si Libor, něco jako „Morituri te salutant“. To je fuk. Letím se svou dávnou láskou, se svým skvělým synem a jeho milovanou, co víc si člověk a letec může přát?

Borek se držel Zori a vyhlížel si nejlepší, nejkrásnější místo ke skoku. Měl dost času, stíny se hned tak neunaví. Zori si vedle něj připadala nádherná jako umírající kytka v křišťálové váze. Olga se rozjařeně, divoce smála všem krátkozrakým komisím.

Tak je zachytily kamery. Tím záznam končil, u všech bez rozdílu, ani jediná nenatočila pád – když si Oratové filmy přehrávali, viděli na konci jen stíny.

VLADIMÍR ŠLECHTA

KREV ANDĚLA

Vlastně se tam šel podívat na ty kluky. Prošel dveřmi pro personál, prosmýkl se kolem zadní strany obchoďáku a zastavil se ve tmě u nákladové rampy. Obrovské parkoviště bylo teď, v devět večer, skoro prázdné. Úplně na konci se mokře leskl transit s luminiscenčním obrázkem rozesmátého počítače a s nápisem Computer Stayer – klenot na vašem stole.

Drobně pršelo, a tak si Kryštof přetáhl přes hlavu kapuci. Ještě že si vzal přes plášť bundu.

Zašmátral v kapse, vytáhl cigaretu. Nedostal se k tomu, aby si zapálil.

Před vstupem do obchoďáku, pod plechovou střechou, dunělo arabské techno. Kolem obrovského přehrávače se tam nakrucovali čtyři týpci. Snědí hoši, ověšení třpytivými řetízky, navlečení v plandavých kalhotách a neuvěřitelně pestrobarevných bundách. Na jejich oblečení se snoubila fialová se zelenou a růžová s blankytnou. Jak řekl Herr Röhrer: oblečení pro teplouše. Tihle čtyři hoši však nevypadali nijak teploušsky, spíš pořádně drsně.

Herr Röhrer z nich byl hodně nervózní. Nějaká svoloč, jak řekl doslova, si tady dělá soukromý mejdan a odhání slušné zákazníky. Zkusil na ně poslat Rubera z ochranky, ale ten se vymluvil. Za těch pár euro, co mu tady platí, si přece nenechá vrazit kudlu do břicha. Herr Röhrer pak chvíli vykřikoval, že zavolá Stadtpolizei, ale neodhodlal se k tomu. Vůbec nestál o to, aby mu ti kluci pak hodili cihlu do výkladní skříně.

Týpci se vlnili kolem přehrávače v domnění, že jsou páni světa, nebo alespoň tohohle změkčilého Bavorska. Automatický bubeník vytloukal opakující se rytmy a do toho kvílely protahované tóny jako když taháš kočku za ocas (copyright: Herr Röhrer).

Snad by se tam nakrucovali až do zavíračky a ještě dál, kdyby se tam nebyla objevila Nelly.

Kryštof si jí všiml v okamžiku, kdy se zhmotnila na okraji parkoviště. Vynořila se ze tmy a mžení, jako by ji přivolalo kouzlo. V té chvíli Kryštof samozřejmě ještě nevěděl, že se jmenuje Nelly.

Přicházela po zvláštní, velice komplikované trajektorii. Chvíli šla obloukem, asi dvakrát se vrátila. Zdálo se, že si nedokáže vybrat, kudy má vlastně jít. Ale ona to dobře věděla. Prostě jen zůstávala v mrtvém úhlu obou bezpečnostních kamer.

Koneckonců: i auto s luminiscenčním logem (Computer Stayer – klenot na vašem stole) stálo mimo zorné pole záznamových zařízení.

Ta holka byla, jak se říká, dospělejší. Mohlo jí být asi tak šestadvacet, což pro devatenáctiletého Kryštofa představovalo závažnou psychologickou bariéru. Měla hubený obličej, jednoduchý a docela hezký. Vlasy si svázala do koňského ohonu. Ruce měla nacpané v kapsách vojenské bundy, která jí byla o dobrá dvě čísla větší. Ta bunda s asymetricky řešenými kapsami a mnoha šikmými zipy byla nejpodstatnější částí jejího oblečení. Pod drtivým zjevem bundy zanikaly oprané džínsy i černá vojenská bagančata.

Prošla dlouhou cestou a už by se byla dostala ke Kryštofovi, když ji napadlo, že mu předvede malé soukromé divadlo. Zastavila se na rozhraní světla a tmy. Podívala se po obou kamerách a popošla blíž k těm klukům.

Věděli o ní, ale nejspíš si mysleli, že se vyhýbá jim. Tak to bylo správné. Tihle kluci pocházeli z maskulinní kultury, kde ženské jsou jen pipiny, které se mají držet doma, být zticha a občas slíznout pár facek.

Za pár okamžiků měl být jejich světonázor rozmetán na střepy.

Nelly se zastavila na samém okraji zorného pole kamer. Dívala se na ně, usmívala se.

Jeden z nich na ni křikl. Za chvíli už pokřikovali všichni.

Nehýbala se, jen se usmívala. Po asi dvou minutách jim odpověděla. Houkla na ně pár slov v jejich vlastní řeči.

Musela to být nějaká děsivá urážka, protože se po ní vyhrnuli všichni. Pár kroků ustoupila, takže se rvačka odehrála mimo záznam.

Pustila se do nich rychle, tvrdě a bez slitování.

Vše se odehrálo během několika sekund. Kryštof si později nemohl vybavit, co jim to vlastně udělala.

Jednoho praštila do obličeje. Křuplo to. Dalšímu dupla vojenskou botou na nárt. Taky to křuplo. Třetího nakopla do prsou. Neodlétl. Jenom vyhekl, zůstal stát a pak se svezl k zemi.

Ale co udělala tomu čtvrtému? Kryštof si nějak nevzpomínal. Výkřiky bolesti přehlušilo dunění arabského techna.

O pár vteřin později se Nelly zastavila před Kryštofem. Vytáhla z bundy cigaretu: „Dáš mi oheň, Kryštofe?“

Pokusila se i o háčkované š ve slově Kryštof, ale na první poslech bylo jasné, že hochdeutsch rozhodně není její mateřština. Vyslovovala drnčivě, jaksi francouzsky.

Kryštof, s nezapálenou cigaretou visící na spodním rtu, cvakl zapalovačem. Dívka se naklonila k plamínku a zhluboka se nadechla skrz filtr.

Vyfoukla kouř a pronesla svou druhou větu: „Hlavně jim nic nepodepisuj!“

„Cože?“ zachraptěl a v ohromení přešel do češtiny.

Vzápětí se z amplionu ozval nakřáplý hlas Herr Röhrera: „Herr Ma-kov-sky nechť se okamžitě dostaví do kanceláře vedoucího.“

Z toho hlasu bylo znát, že má Kryštof průser. Co udělal? Spletl cenovky na pomerančích? Nebo vyexpedoval celer do přihrádky pro kedlubny?

Schoval nezapálenou cigaretu a vydal se okolo temné strany obchoďáku. Ani za nic by nebyl prošel kolem potlučených kluků. V duchu si gratuloval, jak je dobře, že si nezapálil. Herr Röhrer kouření nesnášel.

V kanceláři vedoucího seděli dva chlapíci a Herr Röhrer z nich byl pěkně vystrašený. Tak vystrašený, že měl pro Kryštofa připravenou obálku s mzdou.

„Herr Ma-kov-sky!“ vykřikl, sotva Kryštof vešel. „Smlouva je neplatná! Lživě jste uvedl, že máte občanství.“

„Neříkal jsem, že mám občanství,“ ohradil se Kryštof, „ale závazný příslib.“

„Máš hovno!“ zavrčel první z cizích chlápků, nařvaný pořízek v kožené bundě. Obličej měl zbrázděný jizvičkami a prošedivělé vlasy ostříhané tak nakrátko, že mu prosvítala lebka.

„Byl byste tak laskav a posadil se, pane Makovsky?“ ozval se druhý. Tenhle měl uhlazenější vystupování a pro ten účel si dokonce oblékl šedé vlněné sako s kravatou. Pod nosem si pěstoval kratičký, takříkajíc germánský knírek.

Kryštof zůstal stát. Cítil, že tohle bude opravdu veliký průser. Kardinální.

„Jsme z úřadu pro imigranty,“ vysvětlil Knírek. „Já se jmenuji Klimt a tady můj kolega je Herr Brunnhuber. Ptáte se, proč jsme vás navštívili v pátek večer? To proto, že jsme vás hledali docela dlouho. No, tak si už sedněte…“

„Proč jste mě hledali?“ zablekotal Kryštof. „Jsem normálně přihlášenej… Mám trvalý bydliště.“

„Kecáš,“ zavrčel Brunnhuber. „Schováváš se jako zajíc.“

Pohnul se a Kryštof pod jeho bundou na okamžik zahlédl pažbu pistole.

Od kdy nosí úředníci pistoli? napadlo ho.

„Závazný příslib vašeho občanství byl přehodnocen,“ řekl Knírek vlídně. „Žádný příslib nemáte. Což je problém. Nevíme, co s vámi, mladý muži. Padl i návrh, že byste měl být deportován.“

„Deportován? Kam?“ zajíkl se Kryštof.

„Kam jinam, než do vaší otčiny…“

Skutečně použil slovo Vaterland.

Pod Kryštofem se podlomily nohy, kecnul si na nabídnutou židli. Vzpomněl si na článek v Bildu Sběrný tábor Beroun 2. A ty fotky, co k tomu patřily! Potrhané vojenské stany, vyrovnané do řad, táhnoucích se k obzoru. Před stany posedávají domorodci s vyhaslýma očima, v bahně se popelí ukoptěné děti. Desetitisíce utrápených lidských bytostí tam přežívají ze dne na den už víc než deset let. Obyvatelé České republiky, kteří nedokázali včas utéct. Pořád jich tam prý žijí ještě čtyři miliony!

Alespoň takhle to psali v Bildu.

„To přece není možné,“ zablekotal Kryštof. Je přece studentem prvního ročníku Universität v Passau, na studia si vydělává tady v obchoďáku… Vlastně už si nevydělává. Herr Röhrer ho právě vyhodil. Nařvaný chlapík vstal ze židle: „Tak půjdeme, mladej…“

„Půjdeme? Kam?“

„Nesnažte se vzpírat, Herr Makovsky,“ řekl laskavě Knírek. „Jenom byste to zhoršil.“

Popadl Kryštofa za loket a postrčil ke dveřím. Ještě než ho vystrkali ven, vrhl se na něj Herr Röhrer a serval z něj firemní plášť s nápisem Obchodní dům KUKI, jsme tu jen pro vás.

Ani si nestačil všimnout, co se stalo se zmasakrovanýma klukama. Zmizeli ve tmě a v dešti, vzali s sebou i přehrávač. Pod plechovou střechou se znovu rozhostilo ticho, rušené jen bubnováním dešťových kapek.

Naložili ho do černého BMW. Pořízek se ujal řízení, šlápl na plyn a rozjel se velice zhurta. Zakroužil k výjezdu na autostrádu.

V okamžiku, kdy se dotkli rozhraní mezi žlutým světlem luceren a promoklou nocí, vyrazil ze tmy bílý transit. Byl to ten s luminiscenčním nápisem Computer Stayer – klenot na vašem stole. Smykem zastavil před černým BMW a nabídl mu zadní nárazník. Žádný náraz se však nekonal, pořízek zašlajfoval včas.

Z transitu se vyhrnuly dvě postavy. Jedna z nich práskla do čelního skla kladivem, sklo se rozlétlo na milion střepů.

Druhá (byla to Nelly) dovnitř nastříkala nějaký sprej. Dala si tu práci, že si lehla na kapotu BMW. Pustila to Knírkovi i narvanému Brunnhuberovi přímo do obličejů.

Jimmy se oháněl hasicím přístrojem a smýval z transitu logo s rozesmátým kompjutrem. Společně s luminiscenčními malůvkami stékal i bílý podklad. Na povrch se drala tmavá barva.

Vytáhli Kryštofa ven a nacpali ho do transitu. Tentokrát to byli oni, kdo vyrazil velice zhurta.

Jimmy byl, jak se říká, Bavorák jako poleno. Nejspíš se považoval za počítačového mága. Proto ta přezdívka. Byl drobnější, hubený, přihrbený. Vypadal jako kluk, dokonce měl tvář zarudlou pubertálními pupínky, ale možná mu táhlo už na třicítku. Patřil k lidem, pro které baseballová čapka s kšiltem dozadu a příliš velké džíny nikdy nevyjdou z módy. Tyto dvě oděvní součástky vkusně doplnil bílo-červenou bundou s reklamou jakési betonářské společnosti.

„To je pro tebe,“ natáhla Nelly ruku a podala Kryštofovi cigaretu. Škrtla zapalovačem. Kryštof vtáhl nikotin, okořeněný nasládlým pachem.

„Jistě byste rád věděl, mladý muži, co se to s vámi stalo,“ řekl poslední z trojice. Zjevně to byl Pan šéf: s nikým si netykal, ani s Nelly, ani s Jimmym. Na sobě měl šedé vlněné kalhoty, turistické boty a velmi decentní olivově zelenou turistickou bundu, pod níž vykukoval límeček košile s uvázaným motýlkem. Profesorovi mohlo být padesát, nebo i víc. Vlasy měl sčesané dozadu, na nose mu seděly brejličky se zlatou obrubou a pěstoval si prošedivělý plnovous. Mluvil pečlivou hochdeutsch. Později se Kryštof dozvěděl, že profesor, mimo jiné, přednáší práva v Mnichově.

„Jo, to bych rád věděl,“ přikývl Kryštof.

„Mohu vám prozradit, že pánové Klimt a Brunnhuber nejsou z úřadu pro imigranty. Klimt tam ještě nedávno pracoval, Brunnhuber je bývalý voják.“

„Takže mám pořád ještě příslib občanství?“ vyhrkl Kryštof.

„Bohužel, mladý muži, musím vás zklamat. Pro Klimta a Brunnhubera není nic jednoduššího, než nechat váš příslib zrušit a poslat vás do Česka.“

„Tak co mám dělat?“ rozhodil Kryštof ruce. Už se nebál. Z cigarety vdechl nějakou látku, která ho rozjařila a zbavila strachu.

„Klimt a Brunnhuber chtějí vaše dědictví.“

„Nemám žádné dědictví!“

„Ale ano, máte. Dědictví po otci.“

„Vůbec si na otce nepamatuju! Zabili ho při nepokojích, když mi bylo sedm!“

„Vaše dědictví se skrývá v troskách města Krumau. Jenom vy ho můžete vyzvednout. Proto vás ti dva unesli. Chtěli vás použít jako mapu, jako klíč. Nesouhlasil jsem s tím. Proto jsme pro vás přišli.“

„A co chcete dělat teď?“

„Půjdeme tam s vámi. Až získáte to, co vám patří, osvobodíte se. Takoví jako Klimt a Brunnhuber už na vás nedosáhnou.“

„To znamená, že půjdeme do trosek města Krumau?“

„Ano. My všichni musíme ujít obtížnou cestu. Na jejím konci čeká odměna. Vlastně – už jsme vyrazili. Myslím, že nemáte na výběr, mladý muži. Jste něco jako vyvolený. Formálně se vás však zeptám: souhlasíte s tou cestou? Necháte se námi doprovodit, abyste naplnil své předurčení?“

„Jistě!“ vyhrkl Kryštof s hlavou nafouknutou růžovými skvrnami a sladkými šepoty. Život je skvělý! Svět je báječný! Vzhůru za dobrodružstvím! Hurá! Sláva nazdar výletu!

„Nevěděli jsme, jaký máš číslo bot,“ vmísil se do hovoru Jimmy, „koupili jsme osmičky i devítky.“

„Devítky.“

„Fajn. Takže se přezuj, protože v těchhle křuskách bys daleko nedošel.“

Transit uháněl po noční silnici. Řídil profesor, Nelly seděla vedle něj, zatímco Jimmy a Kryštof se rozvalovali vzadu. Na čelním skle se rozpleskávaly kapky deště.

Jak se vydýchával, vyprchávala z Kryštofa droga a s ní i euforie. Místo toho se mu začínal houpat žaludek. Chvílemi se bál, že začne zvracet.

Jimmy měl na klíně rozsvícený monitor zvláštního notebooku, velkého asi jako kancelářský papír a jen o něco málo tlustšího. Na monitoru svítilo a pohybovalo se množství různobarevných bodů.

„Blížíme se k zelený hranici,“ řekl Jimmy. „Měli bysme začít schovávat mobily.“

„Pane Makovsky, byl byste tak laskav a dal svůj mobil Nelly?“ ozval se od volantu profesor.

„Jistě,“ kývl Kryštof a podal mobil dívce. Ta ho popadla, přidala k němu svůj. Třetí jí dal profesor. Nelly je uložila do lesklého pouzdra, vyrobeného jakoby z hliníku. Kryštof si všiml, že ve středu Jimmyho notebooku rázem pohasla nejjasnější skvrna.

„Ještě váš mobil, Jimmy,“ upozornil profesor.

„Vám hráblo? Chcete zhasnout všechny mobily najednou? Jestli mají vojáci program, který jim oznámí, že před hranicí zmizely signály ze čtyř telefonů, tak rovnou písknou poplach!“

„Nebuďte paranoidní, Jimmy. Oni přece nic takového nemají.“

Jimmy podal Nelly telefon. Kryštof se díval na notebook: další skvrna v prostředku zhasla, když Nelly vložila mobil do pouzdra.

„Ty monitoruješ mobily v okolí?“ podivil se.

„Jistě. Chytám echo ze stacionární družice. Tyhle bílé tečky jsou mobily a tyhle modré navigátory v autech. My v autě navigátor nemáme. Osobně jsem ho vymontoval, takže o nás družice neví. Museli by přejít na vizuální záznam, ale to už se dneska nedělá.“

„A co tyhle zelené jiskřičky?“

„To jsou očipovaní rysové v Böhmerwaldu. Docela se rozmnožili, mršky, co?“

„Všechno to nejsou rysové,“ vložila se do hovoru Nelly.

„Jasně, zapomněl jsem na Lynxpartu.“

„Na Lynxpartu bys neměl zapomínat ani na vteřinu.“

Pravý horní roh monitoru se rozzářil. Znamenalo to, že tam někde je spousta mobilů na víceméně jednom místě.

„Co to tam je?“ podivil se Kryštof.

„Coby, přece Sanatorium.“

„Ale to je hluboko v zakázané zóně!“

„No právě, vždyť povídám, že jsme blízko hranice. Profesore, blížíme se k odbočce.“

Sanatorium? Místo, kde si nemocní kupují zdraví, alkoholici játra, tuberáci plíce, stařeny mládí a starci pohlavní svěžest – pokud mají dost peněz.

„O Sanatoriu se říkají děsné věci,“ řekl Kryštof. „Prý se tam provádějí transplantace orgánů, ukradených jiným lidem. A genové omlazování…“

„Termín genové omlazování je nesmyslný,“ ozval se profesor. „Kde že je ta odbočka?“

„Tady.“

Profesor prudce zatočil volantem.

„Šéf Sanatoria, kterému říkají doktor Mengele, je profesorův dobrý známý,“ vysvětlil Jimmy.

Asi tak čtyři kilometry mlčeli.

„Neunesli jste mě kvůli orgánům, že ne,“ ujistil se Kryštof.

„Ne – ale i kdyby, už bys stejně nemohl nic dělat.“

V nočním dešti se objevila polorozbořená stodola. Profesor zajel do prázdného otvoru po vratech, zhasl světla a vypnul motor.

„Helejte, po hlavní silnici nás právě minuli Klimt a Brunnhuber,“ ohlásil Jimmy. „Ti blbci se vůbec nenamáhají vypínat mobily.“

„Mají povolení ke vstupu do České kotliny,“ vysvětlil profesor. „Volný pohyb. Jaké hlásí počasí na zítřek?“

Jimmy na monitor zaťukal magnetickou tužkou a přepnul na internet. Vyhledal příslušnou stránku. „Zataženo nízkou oblačností, déšť. Vizuální sledování jim bude na prd.“

Když posklápěli sedadla, vzniklo uvnitř transitu slušné letiště, na kterém se pohodlně vyspali všichni.

Kryštof se v noci probudil. Vymotal se ze zapůjčeného spacího pytle a vylezl z auta, aby se vymočil. Za zřícenou zdí šuměl déšť.

„Chceš utéct?“ ozvala se za ním Nelly.

„Myslíš, že bych měl?“

„Byl bys blázen. Čeká tě ohromnej balík.“

„Jak mám vědět, že mě nakonec nekopnete do zadku a neprodáte do Sanatoria na orgány?“

„No, kdyby to záleželo jen na nás, nejspíš by to takhle dopadlo. Ale tam v kopcích je někdo, kdo tě ochrání.“

„Kdo?“

„Anděl.“

„To je přezdívka?“

„To je skutečnost. Tak o něm mluví doktor Mengele: anděl, kterej sestoupil na zem.“

Deštěm a mlhou stoupali do kopců. Tohle už bylo zakázané pásmo. Kryštof si nedělal iluze: kdyby ho tady chytili, mohl by svůj příslib občanství tak akorát políbit na rozloučenou. Jenomže vojáci NATO byli tím nejmenším ze všech nebezpečí. Za pomyslnou čárou, kterou ráno překročili, se nacházela země bez práva a bez zákonů. Podle pověstí se v ní pohybovaly nejrůznější bandy. Kdo jim padl do drápů, mohl si gratulovat, pokud ho pouze prodali do Sanatoria.

Proto ty zbraně. Nelly táhla na rameni nepromokavé pouzdro s loveckou kulovnicí, Jimmy si zase přivěsil k boku obrovský kolt. Ke koltu patřil i nábojový pás. Myslí si snad Jimmy, že se tím změnil z rachitika na kovboje?

Šlapali od rána, na zádech vlekli batohy. I Kryštof, který byl zvyklý běhat dvanáct hodin po obchoďáku, necítil nohy. Jimmy a profesor na tom byli ještě hůř.

Trasa kopírovala zbytky staré asfaltky, kterou však rozryly kořeny stromů a rozplavila tekoucí voda. V minulých letech pročesaly smrkový les vichřice. V pásech polomů vyrazila změť bříz, buků, dubů a lísek. Nestačilo prostě jít: museli obcházet výmoly a vývraty, přelézat padlé stromy, prodírat se houštinami.

V zelených nepromokavých kabátech byli takřka neviditelní. V takovémhle počasí je nemohly zaznamenat ani ty nejmodernější sledovací systémy. Nelly vyhledávala cestu v úvozech, dávala pozor, aby nikdy nevyšli přímo na hřeben.

Někdo jim tady zhruba vyznačil cestu, ovšem vyznačil ji tak, že ji zakreslil do počítače. Profesor co chvíli roztáhl deštník s maskáčovým potahem. Pod jeho ochranou vybalil Jimmy notebook a zkontroloval, zda se příliš nevzdálili od ideální trasy.

Notebook přijímal signál ze stacionární družice, ale nehlásil se, takže byl pro družici neviditelný. Jimmy na tuhle vychytávku několikrát pyšně upozornil.

Deštivý březen pozvolna přecházel do dubna. Keře se obsypaly světlounce zelenými lístky, tráva rostla takřka před očima.

Blížili se k cíli, k radiomajáku, představovanému rudou skvrnou na monitoru. Tam je měl čekat anděl.

Nedošli tam. Z deště se vynořil osamělý muž a zastoupil jim cestu.

„Opozdili jste se,“ řekl. „Radši jsem vám šel napřed.“

Kryštof se zajíkl. Jeho první myšlenka byla: Jak si mohl myslet, že nás v rozmáčeném lese najde?

Jeho společníci ztuhli v polovině pohybu, jenom Nelly zkusila shodit z ramene pouzdro s puškou. Bylo to však k ničemu, neznámý měl zbraň v pohotovosti.

Byl hubený, nevysoký, oblečený v uválených džínsech a zeleném ponču americké armády, z něhož utrhl kapuci. Přední díl ponča si hodil přes rameno, vespod byla vidět vojenská vesta s velkými kapsami. Nahé paže měl muž pokryté čerstvými i dávno zajizvenými šrámy. Obutý byl v odřených kotníkových adidaskách. V dlouhých špinavě blonďatých vlasech, splihlých deštěm, měl vpletené havraní péro. V jeho hubené, přísné tváři planuly dvě nesmlouvavé oči.

Křížem přes prsa mu na řemeni visela polní taška a na druhém boku automat FAMAS, podobný škatuli.

„Kde jsou Klimt a Brunnhuber?“ zeptal se.

Profesor zamžoural přes zlaté brejličky: „Nějak jsme se s nimi nepohodli.“

Muž se ohlédl k dívce: „Co mi k tomu řekneš, Nelly?“

„Podle toho, co má Jimmy na monitoru, jsou Klimt a Brunnhuber na druhé straně kopce.“

Muž udělal pár rychlých kroků a zastavil se před Kryštofem: „A kdo jsi ty, chlapče?“

„Kryštov Makovský…“

„Já jsem Havran,“ podal mu chlapík ruku. Byla hubená, tvrdá a mokrá deštěm.

„O kus dál si odpočinete,“ oznámil jim.

Na svahu zůstala zřícenina víkendové chalupy. Krov se už dávno prolomil dovnitř, v návějích prsti vyrostly břízy. Přízemí, zaváté hlínou, se podobalo jeskyni. Strop však zbudovali z železobetonových překladů, takže vydržel. Funkční zůstal i krb s komínem. Teprve po soumraku jim však Havran dovolil, aby zatopili.

Temná prostora byla osvětlena plameny i bledým svitem Jimmyho notebooku.

Počítačový mág si nedal pokoj, musel alespoň chvíli brousit po internetu a odpovídat na maily.

Havran pečlivě vyslechl Kryštofův příběh. Pak se obrátil k profesorovi: „Co se stalo mezi vámi a Klimtem s Brunnhuberem?“

Profesor potřásl hlavou: „Ti dva byli hrozně nenažraní. Chtěli z toho vynechat mě a Nelly, aby zvýšili svoje podíly. Mne, chápete? Já jsem to celé připravil. Roky jsem dával dohromady podklady. Jimmy za mnou přišel. Udělali jsme jim jen to, co oni chystali pro nás.“

Havran se podíval na Jimmyho monitor: „Tahle bílá skvrnka jsou jejich mobily?“

„Jo,“ klepnul Jimmy tužtičkou a vyvolal lištu. „Tohle jsou jejich čísla.“

„Říkáte, že jsou na místě?“

„Celý den se nepohnuli.“

„Možná čekají na průvodce. Napadá mě – co když se domluvili s doktorem Mengelem? A on jim poskytl Lynxpartu? Viděl jsi tam během dne rysí čipy, Jimmy?“

„No, koukal jsem na monitor jen občas. Pár rysů se tam motalo, ale ne u nich…“

„Vidím to takhle,“ řekl Havran. „Lynxparta brousí kolem. Hledají nás. Bez Kryštofa a bez Jimmyho nesvedou Klimt s Brunnhuberem nic.“

„Co budeme dělat?“ vyjekl Jimmy a mimoděk sáhl po svém obrovském koltu.

„Nech zbraň na pokoji!“ okřikl ho Havran. „Tady jsme v bezpečí, nenajdou nás! Odpočinete si a vyspíte se! Ráno vyhledáme Klimta s Brunnhuberem. Přesvědčíme je, aby zastavili nepřátelství.“

„Dáš jim snad část svého podílu, Havrane?“ zeptala se Nelly.

„Ne. Každý z vás, i oni dva, dostane milion euro podle dohody. Já si vezmu zbytek.“

„Tobě zbyde víc než deset,“ ohradila se Nelly.

„Dobře víš, Nelly, že ty peníze nechci pro sebe,“ vysvětlil Havran mírně. „Nakoupím potřebné věci a dopravím je do sběrných táborů. Cožpak nečtete noviny a nesledujete televizi? Nevíte, co se tam děje? Ti lidé nutně potřebují pomoc!“

Kryštof spal neklidně. Netrápilo ho ani tak to, kam jdou a co tam budou dělat. Na pořadu dne byly mnohem dotěrnější záhady: provázanost všech aktérů s děsivým Sanatoriem a tajemná Lynxparta, o níž Kryštof nikdy neslyšel, která však ostatní vystrašila k smrti.

„Ať jim pomůže Evropská unie,“ zahučel profesor. „Proč bychom jinak platili daně?“

Vyrazili za svítání. Podle notebooku se Klimt a Brunnhuber nacházeli asi šest nebo sedm kilometrů od jejich nočního tábora. Už nepršelo, mokrá tráva však máčela poutníkům boty, z keřů a stromů padaly spršky vody.

Vysoký les, zavalený trsy kapradí, se co chvíli střídal s houštinami v místech polomů. Nedalo se poznat skoro ani to, kde je nahoře a kde dole. Havran však neochvějně mířil správným směrem. Nepotřeboval se dívat do Jimmyho počítače.

Obešli vrchol, ocitli se na severním svahu.

Na malou chvíli se roztrhaly mraky. Přes polom se rozevřel výhled do daleka. Do krajiny byly stále ještě vtisknuté silnice, města i vesnice. Vltava se klikatila jako lesklý had. Všude převládala zelená. Les si bral území, které mu dřív patřilo.

„Támhle to je Vyšší Brod,“ ukázala Nelly.

Trosky se zdály být blízko, snad deset či patnáct kilometrů.

„Už jsi tu někdy byla?“ zeptal se Kryštof.

„Jo. Párkrát.“

Po celá staletí, už od středověku, byla Česká kotlina místem s nejhustší sítí sídel v Evropě. Posledních dvanáct let už to však neplatilo. Před dvanácti roky se tu přehnala etnická válka.

Etnická válka? Takovéhle věci se stávaly i dřív, v Bejrútu, Bosně, Čečně, Somálsku, v Kongu. Avšak v Čechách to byla první etnická válka na území skutečné Evropy.

Česká populace už od osmdesátých let dvacátého století stagnovala. Po přelomu tisíciletí se dostavil prudký pokles počtu členů majoritní společnosti, tedy Čechů. Češi stárli, umírali a noví se nerodili. Mladí odcházeli na západ – v Čechách nemohli uživit rodiny, protože ukrajinští gastarbeitři a vietnamští obchodníci srazili mzdy hluboko pod hranici, akceptovatelnou Středoevropany.

Uprázdněný prostor nasával imigranty jako vysavač. Česká kotlina se stala rezervoárem, shromažďujícím uprchlíky ze Somálska, Albánie, Afghánistánu, Indie. Prostřednictvím evropských grantů byly v Čechách založeny uprchlické tábory. Jen aby se, proboha, uprchlíci nepohnuli dál na západ, do Německa, do jejich Země zaslíbené. A uprchlíci se snažili, tvrdě dřeli za hrst rýže, získávali české občanství a pak do země přiváděli další příbuzenstvo.

Když pak přišel výbuch nenávisti, nebyla Evropa připravena. Evropský parlament žvanil o právech menšin, o pozitivních diskriminacích… NATO sice zahájilo bombardování Kladna, bylo však už pozdě. Kusy severních a západních Čech byly narychlo přičleněny k Sasku a k Bavorsku. Karlovy Vary s okolím se staly součástí Ruské federace. Zbytek území byl ponechán sám sobě.

Tak nějak to nechali vyhnít.

Kryštof měl štěstí. Jeho matka se dostala ven. Jiní lidé byli zastaveni na hranici a vráceni zpět. Ti, kteří přežili boje, hlad i dlouhé zimy, tam jsou dodnes. Živoří ve sběrných táborech. Evropská unie trvá na tom, aby zůstali v České kotlině. Pokud by Češi odešli, právní kontinuita by byla přetržena a na uprázdněné území by si začalo dělat nároky Rusko.

Ve chvíli, kdy se Havran vzdálil z doslechu, se Kryštof zeptal:

„Nelly, proč jsi říkala, že je to anděl?“

„To tvrdí doktor Mengele,“ vysvětlila mu svou špatnou němčinou s drnčivým, snad francouzským přízvukem.

„Tomu nerozumím…“

„Doktor Mengele říká, že na zemi odedávna žijí božské bytosti. Samotný Bůh si tady kdysi vyzkoušel Stvoření, ale moc jsme se mu nepovedli. Tak nás opustil. Nejspíš si plácá nějaké jiné lidstvo, lépe a radostněji. Má k dispozici celý vesmír, proč by se zdržoval s námi? Ale někteří jeho služebníci tady, jak by řekl Jimmy, zkysli. Bůh na ně zapomněl. Nevzal je s sebou.“

„Vážně si myslíš, že Havran je anděl?“

„Je to dobrá teorie. Stejně dobrá jako jiné.“

„Nějak tomu nerozumím.“

„Čemu na tom nerozumíš? Je to fanatik do ochraňování sirotků a vdov! Pronásleduje drancíře, nikdy se nestalo, že by při tom zabil nevinného. Dokáže překonat obrovské vzdálenosti během jediné noci. Zná budoucnost. Umí číst myšlenky.“

„Umí číst myšlenky?“

„Jo. Na tom ale není nic divného. Já taky někdy čtu myšlenky.“

„Tomu nevěřím.“

„Teď například čtu v tvojí hlavě. Chtěl by ses se mnou pomilovat. Nebo se pletu, Kryštofe?“

„Hm,“ zrudl a nedokázal ze sebe vypravit nic dalšího.

„Tak vidíš, že na čtení myšlenek nic není.“

Chvíli mlčeli.

„Poslyš,“ zeptal se Kryštof, aby zamluvil trapnou chvíli, „co ty máš společného se Sanatoriem a s tím doktorem Mengelem?“

Zdvihla levačku. „Tohle.“

Z kloubů jí vyrazily čtyři ostré čepele. Kryštof se zajíkl leknutím. Zaculila se: „Ještě pořád máš chuť se se mnou pomilovat?“

„Já…“ zajektal. Pak pravdivě dodal: „Už ne.“

„Chceš se zeptat, jestli jsem sháněla pro doktora Mengeleho maso? Ano, odvlékala jsem lidi do Sanatoria – ale jenom ty špatné. Lovila jsem bandity a mrchožrouty. Buď si jistý, že si všichni zasloužili zemřít, protože jinak by mě Havran zabil.“

Už si s ní vůbec nechtěl povídat.

V tu chvíli Nelly začenichala, zároveň se vepředu objevil Havran a zamával rukou.

„Něco se děje,“ vyjekla dívka. Během okamžiku měla kulovnici venku z pouzdra.

„Všichni do houfu,“ sykl Havran. „Nelly, hlídej pravé křídlo!“

Prodírali se houštinami. Po pár desítkách kroků už to cítil i Kryštof.

Pach hnijícího masa.

Klimt a Brunnhuber leželi na malé mýtině. Zřejmě zemřeli ještě té noci, kdy se pokusili zastrašit Kryštofa.

Brunnhuber ležel na břiše, v ruce svíral pistoli. Ten, kdo ho zabil, o zbraň očividně nestál. Koženou bundu měl rozervanou čtveřicí drápanců. Hlava, odervaná od těla, byla odtažená o kus dál.

Klimt už neměl oči, vyklovali mu je ptáci. Jinak až do pasu vypadal poměrně zachovale, ovšem podbřišek byl tvořen tmavočerveným chuchvalcem, z něhož někdo vytahal dlouhé šňůry střev.

Kolem bzučely mouchy, na mrtvolách se krmily tisíce červů. Vlnily se jako živý koberec.

Havran se podíval zblízka: „Nejdřív jsem měl pocit, že z Klimta kus sežrali. Ale ne. Tak daleko Lynxparta ještě nezašla.“

Profesor zbledl, Jimmy zvracel. Kryštof měl pocit, že omdlí. Nohy mu změkly, jako by je měl z hadrů.

„Jimmy!“ křikl Havran. „Podívej se na monitor! Jsou tam nějaké rysí čipy?“

„To je k ničemu,“ jektal Jimmy. „Čipy mají jenom někteří z Lynxparty! Co chceš dělat? Co chceš do hajzlu a do prdele dělat?“

„Musíme se dostat k Vltavě. Mám tam člun! Držte se pohromadě a za mnou! Je malá šance, že nás nenajdou! Pokud vyjdeme z lesa, nepůjdou za námi!“

V těsném hloučku se vydali dolů po svahu. Prodírali se podrostem ve vysokém smrkovém lese. Brodili se kapradím, nohy se jim zaplétaly do šlahounů ostružin.

Když obcházeli další z polomů, uviděl Kryštof, že asi kilometr dál na sever už les končí. Svítila tam svěží zeleň březových lístků. Před léty se tam rozkládala pole a louky, která zarostla jednolitým březovým hájem.

Podle toho, co říkal Havran, pro ně březový háj představoval bezpečné území.

Jenom jeden kilometr… Kryštof si málem oddechl, když Havran zavrčel: „Jsou tady!“

S připravenými zbraněmi se rozhlíželi na všechny strany.

„Na východě!“ vyhrkla Nelly. „Přibližuje se to k nám po vrstevnici.“

„Ježíši!“ zakvílel Jimmy.

Vlastně to viděl i Kryštof. Vrcholky kapradin se vlnily. Něco se prodíralo nízko při zemi.

„Ježíši! Do prdele!“ jektal Jimmy. „Tak už to odpráskněte!“

„Nestřílejte!“ zavelel Havran. „To je jen návnada! Nelly! Jisti svah nad námi!“

Pak se stalo několik věcí najednou.

Jimmy vystřelil ze svého obrovského koltu. Kulka těsně minula Kryštofa, profičela mezi stromy. O dvacet metrů dál ze smrkového kmene odlétly štěpiny.

Z kapradí se vymrštila žlutohnědá šmouha. Udělala jeden skok, druhý. Třetím skokem dopadla před Jimmyho.

Byl to obrovský rys, žíhaný a skvrnitý, se štětičkami na uších a s kratičkým, jakoby useknutým ocasem. Ze vzdálenosti tří kroků se postavil Jimmymu tváří v tvář. Zaskřečel, zaprskal jako podrážděná kočka.

Z kapradí vylétl matný předmět. Granát.

„Zavřete oči!“ stačil vykřiknout Havran.

Granát letěl plochým obloukem. Když dosáhl vrcholu, změnil se v malé slunce. Bleskl oslňujícím světlem. Zároveň se z něj vyvalil štiplavý kouř.

Oslepený Kryštof popoběhl pár kroků. Bolestivě narazil do smrkového kmene. Padl na zem.

Les vybuchl střelbou. Jimmyho kolt třikrát štěkl ohlušujícími dutými ránami. Rychlé výstřely z kulovnice zněly jaksi hutně: prásk – prásk – prásk – prásk! FAMAS ječel krátkými dávkami jako cirkulárka.

Trvalo to jen chviličku. Pak se rozhostilo ticho.

Slzící Kryštof se opřel o nejbližší kmen a zdvihl se ze země.

Mezi stromy se valil dým, vítr ho strhával k severozápadu. Za kouřovou clonou zůstal Havran, Nelly a profesor.

Jimmy, s koltem v třesoucí se pravici, stál asi deset kroků od Kryštofa.

Rys tam pořád ještě byl, skřečel a prskal.

Jimmy před tím vypálil čtyřikrát a netrefil ani jednou. Zdálo se to nemožné: rys stál přímo před ním. Znovu zdvihl zbraň, pečlivě zamířil.

Z kapradí se zdvihl někdo další. Někdo podobný rysovi, ale mnohem větší. Podobal se také člověku. Lidé však nemají rysí uši se štětičkami, kočičí tvář ani tělo porostlé žlutohnědou srstí.

Neznámý mávl pravicí. Z kloubů mu vystřelily čtyři lesklé drápy, vyrobené z chirurgické oceli.

Jimmy zaječel. Pistole odlétla na jednu stranu a ruka, uťatá v zápěstí, na druhou. Tvor se ohlédl po Kryštofovi. Jejich pohledy se setkaly. Co to bylo za tvář? Patřila tygrovi.

Z kouřové clony práskl výstřel z kulovnice. Na zlatohnědé srsti kočičího člověka se objevila rudá skvrna. Netvor sebou škubl, potácivě se pohroužil do kapradí. Rys, ten skutečný, už byl taky ten tam.

Na tohle Kryštof nikdy nezapomene: Jimmy si levičkou tiskne zápěstí zmrzačené pravice. Je bledý jako reklama na prací prášek a ječí: „Do prdele! Ježíši! Ta svině mi usekla ruku!“

Trvalo to jen chvíli. Nelly věděla, co má dělat. V batohu měla i lékárničku. Stáhla pahýl škrtidlem, postříkala ho ze spreje nějakou dezinfekcí, která zároveň zastavila krvácení. Ještě než pahýl obvázala, píchla Jimmymu injekci proti bolesti.

„Moje ruka,“ kvílel Jimmy. „Najděte mi moji ruku…“

Havran prošel kapradím sem a tam, zdvihl kolt. Vyházel z bubínku prázdné nábojnice. Posloužil si zásobní municí z Jimmyho nábojového pásu a doplnil komory. Pak si kolt zastrčil za opasek.

Porozhlédl se po Jimmyho ruce. Odlétla pět nebo šest metrů a zmizela v kapradí. Havran ji nenašel. Možná ji nechtěl najít.

„Najděte mi tu mojí zkurvenou, zasranou ruku,“ sípal Jimmy.

Kryštof ještě neviděl nikoho, kdo by byl takhle bledý.

„Drž už konečně hubu!“ zaječela Nelly. „Ta ruka je ti k ničemu!“

„Zavolejte vrtulník,“ blábolil Jimmy. „Odvezou mě do nemocnice a přišijou mi ji.“

„Zmlkni! I kdybysme zavolali vrtulník, kde by tady přistál? Nedostal by ses do nemocnice dřív než za čtyři hodiny! Museli by ti přišít ruku do hodiny a to nestihnou! Za hodinu začnou tkáně odumírat, můžeš mi věřit, protože já to vím dost dobře. Nemáme žádnej mrazicí kufr, abysme tam tu pitomou ruku dali! Přestaň ječet! Dojdeme do Krumlova a vybereme prachy! Pak si koupíš novou ruku! Lepší! Tahle byla stejně hnusná!“

„Musíme jít,“ řekl Havran. „Odrazili jsme je, ale můžou se vrátit.“

„Jo, jdeme,“ souhlasila Nelly. „Zvedni se, sračko. Nohy máš obě.“

Popadla ho pod levým ramenem a postavila.

Kryštofovi to připadalo neuvěřitelné: Jimmy sice ztratil ruku, ale tahle lapálie výpravu nezarazí. Show must go on.

K okraji vysokého lesa to měli už jen pár set kroků. Ocitli se v březovém háji, který vypadal jako bambusová džungle z dokumentárních filmů. Hubené kmínky rostly méně než půl metru od sebe. Březový háj byl neprostupný. Naštěstí jím vedla vydupaná cesta a Havran o ní věděl.

Jimmymu zabraly drogy a otupily bolest, takže šlapal sám. Pravici mu zavěsili do pásky, obvazem prosakovala krev.

Brašnu s počítačem od něj převzala Nelly. Na místě střetnutí stejně nechali většinu ze své výbavy: zelené kabáty, spací pytle, část jídla.

O dva kilometry později se Kryštof odvážil zeptat: „Co to bylo za mutanty?“

Havran se po něm vážně ohlédl. „Lynxparta jsou ochránci rysů. Kdysi, na začátku tisíciletí, tady vysadili rysy. Říkali, že je vracejí do jejich přirozeného prostředí. Jenže nikdo jiný už o rysy nestál. Myslivci i pytláci se je, v dojemné shodě, snažili vyhubit. Myslivci je pokládali za škodnou, pytláci chtěli mít rysí kůži jako trofej. Ale ochránci rysů se nevzdávali. Někteří z nich se nastěhovali přímo do lesů. Nechali se očipovat, aby na sebe přilákali lovce. Žili stejným způsobem jako rysové. V zimě i v létě se potloukali divočinou. Později jim doktor Mengele daroval vnější znaky šelem: uši se štětičkami, zatažitelné drápy. Na pokožku jim narouboval srst.“

„Proč na nás zaútočili? Proč zabili Klimta a Brunnhubera?“

„To ještě nevím. Oni nejsou útoční. Zabíjejí jen při ochraně svých totemových zvířat. Myslím, že je poslal doktor Mengele. Oni mu splácejí dluh.“

„Proč by je posílal Mengele?“ vmísila se do hovoru Nelly. „Co by z toho měl?“

„To se už brzo dozvíme…“

Do cesty se jim postavila mělká říčka. Vydali se po jejím břehu, kde vedla široká pěšina. Zelené břízy se nad nimi uzavíraly v jakési nápodobě románské klenby.

Kryštof nevěděl, kolik je hodin. Tipoval, že poledne už minulo, ale nebyl si jistý. Teprve teď si uvědomil, jak je závislý na svém mobilu. Používal ho místo hodinek i kalendáře. Ostatní na tom byli nejspíš stejně. Jenom profesor Einar měl na zápěstí náramkové hodinky, poznatky o plynutí času si však nechával pro sebe, jako by na ně měl monopol.

Od rána urazili nějakých pětadvacet, možná třicet kilometrů. Kryštofovi hryzal v žaludku hlad, ale nedokázal si představit, že by něco snědl. Vzpomínky na to, co se stalo s Jimmyho rukou, byly příliš čerstvé.

„Blížíme se k Vltavě,“ povzbudil je Havran. „Zbývají nám dva kilometry.“

Vzápětí kývl na Nelly, která nesla notebook: „Myslím, že nám přišla zpráva.“

Jak to poznal? Notebook nevydával žádné zvuky, žádné pípnutí či cinknutí, nic. Havran vycítil záchvěv elektromagnetického vlnění.

Zastavili se. Posadili Jimmyho do mokré trávy a Nelly odkryla monitor. „Máš pravdu, je tady mail. Pro tebe, Havrane. Od doktora Mengeleho.“

Havran párkrát ťukl magnetickou tužkou a na obrazovce se objevila zpráva psaná ručně. V němčině tam bylo napsáno PRO HAVRANA a dál už jen klikyháky, připomínající arabštinu.

Havran zprávu chvíli studoval, pak si otevřel nový soubor. Čmáral magnetickou tužkou, na monitoru vyskakovala podobná jakoby arabská písmena.

Ťukl tužkou, odeslal zprávu. Na to, že nevlastnil ani mobilní telefon, obsluhoval nejnovější výkřik techniky více než zručně.

„Co to bylo za písmo?“ zeptal se Kryštof. „Arabština?“

„Arabština určitě ne,“ řekla Nelly. Zřejmě o tom věděla svoje.

„Písmo bylo hebrejské, ale nebyla to hebrejština,“ pokrčil rameny Havran. „Nevím, jak bych vám to vysvětlil. Ten jazyk byl kdysi vytvořený pro komunikaci s anděly… No, ve skutečnosti je to jen mírně upravená hebrejština…“

„Jo tak,“ kývla Nelly. „Doktor Mengele je těmahle věcma přímo posedlej, že, profesore.“

„Co vám doktor Mengele psal?“ zeptal se profesor.

„Ptal se, jestli jsem anděl. Že by mě velmi prosil, jestli bych mu neposkytl svou krev.“

„Cožpak může někdo věřit na anděly?“ podivil se Kryštof. „Žádní andělé nejsou,“ poučil ho Havran. „Ne v téhle realitě.“ Chvíli mlčel a pak dodal: „Alespoň si to myslím.“

Kryštofovi to nepřestávalo vrtat hlavou: „K čemu potřebuje Mengele krev anděla?“

„Seš blbej?“ utrhla se na něj Nelly. „Decilitr andělský krve by ti zaručil nesmrtelnost.“

„Co jste odpověděl?“ zeptal se profesor.

„Napsal jsem: nejsem anděl, jsem Havran.“

„Hebrejským písmem a v jazyce andělů?“

„Ano.“

„Příteli, obávám se, že jste doktora Mengeleho akorát utvrdil v jeho bludu.“

„Já vím.“

Putovali podél říčky už jen chvíli, pak se ocitli v příbřežní vegetaci Vltavy. Havran tam měl ukrytý člun – dokonce i s lodníkem. Člun byl otřískaný, zažloutlý, před věky vyrobený z laminátu. Na zádi měl přivěšený motor.

Lodník, vousatý chlapík ve vybledlých maskáčových kalhotách a v montérkové blůze, se s Havranem pozdravil jen kývnutím. Rozložil na dno člunu pár špinavých dek, aby si měl Jimmy kam lehnout. Ostatní posedali kolem něj. V člunu snad kdysi bývaly lavice, teď z nich však zbývala už jen středová vzpěra.

Lodník nahodil motorek, páchl po lihu a běžel docela potichu. Člun si to namířil přídí do středu řeky a pak pěkně po proudu.

„Za jak dlouho budeme v Krumau?“ zeptal se profesor Einar a podíval se na své náramkové hodinky. Nikomu se neobtěžoval říct, kolik ukazují.

„Za dvě hodiny,“ řekl Havran.

„Vyřídíme to tam co nejrychleji. Jimmyho musíme dopravit do nemocnice ještě dneska. Do zítřka by nám už taky nemusel vydržet.“

„Souhlasím,“ řekl Havran. „Jimmy bude v nemocnici ještě před půlnocí. To slibuju.“

„Pak tedy musíme začít s hloubkovým vzpomínáním.“

Otočil se ke Kryštofovi: „Mladý muži, vzpomínáte si na Český Krumlov?“

„Jenom velice málo. Bylo mi sedm let, když začala válka… Vlastně si pamatuju asi jen válku. Výstřely, strach, mrtvé lidi na ulicích…“

„Od toho se musíte oprostit. Zapomeňte na válku. Připomeňte si lepší věci. Český Krumlov – to bylo město jako z pohádky. Starý hrad s věží, středověké domy, ulice dlážděné kočičími hlavami… Český Krumlov byl pro Německo tím, co Karlovy Vary pro Rusko. Kus Německa na českém území. Žádná východoevropská špína, ale solidní civilizace. Vzpomeňte, jak vypadal Krumlov před Vánoci. Rozsvícená světýlka, adventní věnce. Dobře oblečení lidé korzují v ulicích a popíjejí svařené víno. V krámcích si kupují drobnosti pro radost.“

„Čarodějnice!“ vyhrkl Kryštof. „V podloubí prodávali loutky a měli tam čarodějnice na košťatech. Vždycky jsem se jich bál a zároveň jsem si jednu přál k narozeninám!“

„Výborně! Herr Makovsky, potřebujeme, abyste si vzpomněl na všechno. Dokážeme povzbudit vaši paměť – na půl hodiny. Vezměte si tuhle pilulku. Uvede vás do stavu, podobného hypnotickému spánku.“

Podal Kryštofovi žlutě potaženou tabletu a ten se na ni nedůvěřivě podíval.

„Herr Makovsky, je nutné, abyste pilulku přijal s důvěrou. Nesmíte se vnitřně bránit, jinak se při vstupu do hypnózy zablokujete. Otevřete se, prosím.“

„Havrane?“ zeptal se bojovníka. „Mám to udělat?“

Havran kývl: „Nic se ti nestane.“

„Tak dobře…“ Vzal tabletu a nasucho ji spolkl.

Zavřel oči.

„Představte si teplý jarní den,“ promluvil profesor. „Vracíte se ze školy. Už brzy skončí váš první školní rok a začnou vaše první prázdniny. Těšíte se na ně. Jdete po ulici a kolem proudí turisti. Mluví německy, ale najdou se mezi nimi i Japonci a Holanďané… Po Vltavě plují lodě. Rafty, laminátové pramice, kánoe…“

„Jdu po ulici,“ přikývl Kryštof.

„Právě vám skončila škola. Kam se vracíte?“

„Jdu do práce za tatínkem.“

„Ale tatínek tam není. Má nějaké jednání…“

„To nevadí. Je tam hodná paní. Říká mi: Ahoj, Kryštůfku, jak ses měl?“

„Víte, co budete dělat, dokud se váš otec nevrátí. Těšíte se na to.“

„Tatínek mi sehnal hry pro děti, takové, jaké hrál, když byl on sám dítětem. Autíčko Putt-putt a Tlustého medvídka… Zapnu počítač a budu si hrát.“

„Zapněte počítač. Nejdřív musíte zadat heslo.“

„Ano. Ta hodná paní, tatínkova sekretářka, říká, že se nesmí dívat. Takže napíšu: ma, jedna, ko, dva, vi, tři, ce.“

„Cože?“

„No přece makovice a po každé slabice číslo. Jedna, dvě, tři…“

„Was ist das – makovice?“

„To je přece přezdívka. Makovský – Makovice. Říkali tak mně a přede mnou i mému tatínkovi, když chodil do školy.“

„Aha… To je vlastně jedno. Můžete se probrat, Herr Makovsky. Máme to.“

Kryštof otevřel oči. Člun se hnal jazykem v troskách rozbořeného jezu. Trochu to házelo, ale vousáč u motoru si věděl rady.

„Co se stalo?“ vyhrkl Kryštof.

„Ty vole,“ zakřenila se Nelly. „Tomu já prostě nemůžu uvěřit. Tvůj fotřík ti svěřil přístupový heslo do banky.“

„Ano, můj táta byl bankovní úředník…“

Teprve teď mu to došlo: „Takže my jedeme vybrat banku? Vzít zlato ze sejfu?“

„Ne!“ vysvětlil profesor Einar. „Žádné zlato, žádné šperky. To by byla krádež.“

„Tak co?“

Neodpověděli mu. Nakonec se uvolil Havran: „To, o co nám jde, je databáze. Harddisky počítačů, papírová agenda. Stavební spoření, smlouvy a pojistky. V podstatě nám stačí jen čísla smluv, jména, data a částky. My ta data nekrademe, zachraňujeme je. Za zákonem stanovenou provizi, tedy šedesát procent, je vrátíme právoplatným vlastníkům. Pokud nějací vlastníci jsou.“

„A pokud nejsou?“

„Pak to všechno zůstane nám.“

„Tohle je možné? Takhle to opravdu funguje?“

„Už jednou se nám to povedlo,“ přikývl Havran.

„Evropskou ekonomikou to pěkně zatřepalo,“ usmála se Nelly. „Proto zvedly banky zákonné pojištění a poplatky.“

„Aha… Kolik myslíte, že tam bude peněz? Pro nás?“

„Odhadujeme čistý zisk patnáct až dvacet milionů euro.“

„Cože? A já z toho taky budu něco mít?“

„Pro každého z vás jeden milion a zbytek pro mě,“ řekl Havran.

„Ty peníze použiju, abych pomohl lidem v České kotlině, už jsem to říkal.“

Člun uháněl po kalné hladině, po obou stranách ubíhala zelená stěna. Znovu začalo pršet. Jimmy ležel na zádech, oči měl zavřené. Zdálo se, že umřel.

„Jedno nechápu,“ zavrtěl hlavou Kryštof. „Jak jste věděli, že znám přístupové heslo?“

„To je starý český sport,“ zasmál se řezavě profesor. „Udavačství. Někdo napsal udání, chlapče. Nejspíš ta milá slečna sekretářka. Bankovní úředník prozradil kódy svému sedmiletému dítěti. Ty Čechy jsem nikdy nechápal! Váš otec byl placený dobře, Herr Makovsky! Mohl si najmout pečovatelku! Ale ne. Udělal si chůvu ze sekretářky, placené firmou! Zařídil si z kanceláře školní družinu… Udání se dostalo ke mně. Byl jsem firemním právníkem. Nevěděl jsem, co s tím mám dělat. Ta věc byla neslýchaná!“

„Proč jste jednoduše nezměnili hesla?“

„Změnit hesla? To prostě nešlo, systém byl nastavený tak, že heslo znali vždycky jenom dva lidé. Jakákoliv změna hesel by prosákla na veřejnost! Chytily by se toho noviny! Důvěryhodnost banky by byla zničena! Víte, co by to udělalo s klientelou? Utekli by od nás! Váš otec měl štěstí, že vypukla etnická válka. Byl by si odseděl pět let natvrdo.“

„Mého otce zabili na začátku války.“

„Stejně měl štěstí,“ zasmál se profesor Einar nepříjemně.

Během etnické války nebyly v Českém Krumlově použity žádné těžké zbraně. Nestřílely tu tanky, nedopadaly sem bomby. I když byl Český Krumlov vyškrtnut ze seznamu UNESCO, Bavoři ho nepouštěli ze zřetele. Stále ho pokládali za své území. Sousedství Sanatoria mělo pro Krumlov dobrý i špatný význam. Doktor Mengele vzal město pod patronaci a občas, když se v troskách usídlili nájezdníci, sem poslal svou ochranku, aby se pocvičila v taktice a zabíjení. Kdyby však nebylo vlivu doktora Mengeleho, už dávno by byl Český Krumlov vyrvaný pustině a začleněný do civilizované Evropy.

Český Krumlov se za dvanáct let příliš nezměnil, jenom posmutněl. Pocuchala ho sice povodeň a v opuštěných zahradách vybujely traviny, stále se však podobal zhmotněné pohádce. Byl jako hrad Šípkové Růženky, ve kterém namísto šípkových keřů vyrostly břízy a lísky.

Ulice, dlážděné kočičími hlavami, zarostly vysokou trávou. V ní stále ještě postávaly stolky a židličky kavárenských předzahrádek. Z obchůdků se vysklenými výlohami draly semenáčky stromů.

Nastávala fáze celé operace, kvůli které sem dopravili Jimmyho. Nelly do něj napíchala celou svou lékárničku – glukózu, látky tišící bolest i povzbuzující drogy, Jimmy se vyškrábal ze člunu na nábřeží a vyrazil jako robot.

Banka nebyla daleko. Ostatně: v Českém Krumlově se jen máloco nachází víc než kilometr od Vltavy.

V troskách čekal tým, přivedený Havranem. Asi padesátka mužů a žen v montérkách, maskáčích a rozdrbaných vaťácích tady odvedla velký kus práce. Vyklidili vstup do bankovního sklepení, na ulici vykopali kabel nízkého napětí a připojili ho na dovezenou elektrocentrálu. Nějaký šikovný elektrikář se pošťoural v rozvodech, takže teď bylo zařízení banky pod proudem.

Lidé, které sem Havran přivedl, vypadali neuvěřitelně zchátrale. Jaksi zmatněli. Bídné roky je připravily o značnou část chrupu, do tváří jim vyryly hluboké rýhy. Jediné, co na nich vypadalo k světu, byly zbraně – ohmatané kalašnikovy, lovecké kulovnice, brokovnice s pistolovými pažbami.

Byli neklidní. Doneslo se jim, že doktor Mengele vyhlásil Havranovi válku. Znovu a znovu se ho ptali šeplavými, znepokojenými hlasy, on je uklidňoval. „Nikomu nebude ublíženo, to slibuji,“ opakoval pořád dokola.

V přízemí banky, ostatně jako ve většině takových zařízení, se dřív nacházelo zákaznické centrum. Stoly a židle, vyrobené z lepených pilin, se ve vlhku rozsypaly na kousky. Počítače a monitory už někdo odnesl či roztřískal na kusy.

Jimmy měl ovšem počítač s sebou, jen se potřeboval připojit. Konektorů bylo ve zdi několik. Jimmy je odborně okoukl a jeden si vybral.

Na ulici posbírali pár plastikových židliček a stolek, vzali je dovnitř, aby si měl Jimmy kam sednout a rozložit nádobíčko.

Havran se po vnitřním schodišti přesunul ke sklepení. Pod pseudostředověkým domem se nacházel železobetonový bunkr, uzavřený pancéřovými dveřmi. Kryštof tam šel taky. Hlad a únava způsobily, že nebyl úplně při smyslech. Opřel se o zeď, pokrytou mokrými fleky. Usínal ve stoje.

Pancéřové dveře byly dost velké, aby jimi projela dodávka. Otázkou zůstávalo, jak by sem tu dodávku dostali. Nejspíš tu chtěli postavit velký nákladní výtah, ale k tomu už se nedostali.

Havran zaklepal kotníkem na pancéřování. Neozval se žádný zvuk.

Shora zněly hlasy. Jimmy, nabuzený drogami, se s vervou pustil do práce. Dokonce se mu vrátila dřívější žvanivost.

„Potřebuju kabel, Nelly. A redukci. Tuhle ne, zkusíme támhletu. Profesore, mohl byste použít vysavač? Tenhle konektor musí být úplně čistý… Výborně, jsme onlajn… Zadávám kód… Do prdele!“

„Co se stalo?“

„Ale nic. Ta pravá ruka mi opravdu chybí!“

Vzápětí zahlaholil: „Heslo přijato! Ale neradujte se, přátelé, ještě jsme nevyhráli! Jenom jsme zaťali první drápek! Musíme rozšířit škvíru! Spouštím vlastnoručně napsaný prográmek… který jsem sepsal v dobách, kdy jsem měl ještě dvě ruce…“

Chvíli se nedělo nic.

„Jupí! Jupí jupí jou! Máme to v kapse! Nahrávám databázi! Jména, částky, data, čísla smluv.“

„Ještě zkus otevřít dveře ke schránkám, Jimmy.“

„Jo, pokusím se. Netuším ale, v jakém stavu budou servomotory.“

Od pancéřových dveří se ozvalo zabzučení a pak cvaknutí. Kryštof se rázem probral z dřímoty.

„Něco se děje,“ křikl nahoru.

Havran se opřel do dveří. „Západky vyskočily, ale panty jsou zatuhlé! Pojďte mi pomoct!“

Profesor s Nelly sešli dolů, přivedli i Jimmyho. Společně zatlačili na pancéřování.

„Musíme to rozhoupat,“ navrhl profesor. „Raz, dva tři, teď. A ještě jednou.“

Třikrát do dveří prudce šťouchli, napočtvrté bylí úspěšní. Dveře se neochotně pootevřely. Vnitřní prostor se sykotem vcucnul vzduch. Znělo to, jako by se sklepení nadechlo.

Nelly vytáhla chemickou pochodeň, zlomila ji a vešla dovnitř.

„Není tady moc vzduchu,“ ohlásila. „Zřejmě to tady začalo hnít, ale klapky na ventilaci spadly a sklep se hermeticky uzavřel. Vidím dveře k bezpečnostním schránkám. Támhle vzadu je archiv. Dveře vypadají obyčejně, zkusím je vykopnout.“

Ozvalo se zapraštění. Nellym hlas pak zazněl přidušeně: „Jsou tady papíry. Pár tun písemností.“

Strčili do pancéřových dveří ještě víc. Otevřeli je dokořán, aby dovnitř pustili vzduch a světlo. Vešli za Nelly.

Ocitli se v místnosti s masivním stolkem a několika zteřelými křesly. Klienti si tady ukládali šperky a tajemstvíčka do bezpečnostních schránek. Samotné dveře k bezpečnostním schránkám se nacházely po levé straně. Byly zpevněné, ale ne pancéřované. Neovládal je počítač, zamykaly se na klíč. Nedalo by takovou práci je vyrazit, nejspíš by stačilo beranidlo nebo granát.

Jenomže, jak řekl Havran, nepřišli sem hledat zlato. Jejich cíl se nacházel na druhé straně klientské komory. Za obyčejnými dveřmi, které Nelly vykopla, byla místnost plná regálů, naplněných šanony.

Profesor si posvítil baterkou, zalistoval písemnostmi: „Tohle všechno se nám hodí. Originály smluv. S tímhle budeme mít mnohem lepší právní pozici.“

„Dobře,“ přikývl Havran. „Nechám přistavit náklaďák. Naložíme to a já vás pak doprovodím na hranice. Půjčím si od někoho mobil a zavolám vojákům. Na hranici bude čekat vrtulník a dopraví Jimmyho do nemocnice.“

Vykročil ke schodům. Byl už skoro venku, když se zastavil. „Myslím, že dorazil doktor Mengele,“ řekl přes rameno.

Nelly popadla kulovnici a pohnula se za ním, zatímco tři ostatní se mimoděk stáhli co nejhlouběji.

„Havrane,“ zazněl zvenku hlas, zesílený megafonem. „Jsi tam?“

Hlas zněl trochu mečivě a trochu unaveně. Maličko řezavě a taky výsměšně. Patřil někomu, kdo má obrovskou moc a jemuž slouží lidské city, jako je strach, bolest, lítost a hrůza, jenom pro pobavení.

„Havrane! Já vím, že jsi tam! Poslouchej! Mám pro tebe návrh.“

Pauza. Jako by si majitel toho nepříjemného hlasu potřeboval oddechnout.

„Doktor Mengele vylezl z nory,“ hlesl profesor Einar. „Doufám, že ho zabijete, Havrane.“

„Tolik jsem o tobě slyšel, Havrane. Ty o mně určitě taky. Dneska se konečně setkáme… Potkal ses s Lynxama, že? Líbili se ti? To já jsem je udělal. Víš co, Havrane? Přinesli mi Jimmyho ruku.“

Zase pauza. Do megafonu se přenášelo chrčivé oddechování. Vlastník hlasu vykouřil příliš mnoho cigaret.

„Jimmy? Chceš zpátky svoji ruku? Mám ji tady v mrazicím kufru. Můžu ti ji přišít, donesli mi ji včas.“

Pauza.

„Nelly? Jsi tam taky, holka zlatá? Proč jsi nezůstala se mnou? Chtěla ses postavit na vlastní nohy? Na ty své rozkošné dlouhé nožky? Myslel jsem, že jsi chytřejší.“ Sípavé oddechování do megafonu.

„Havrane? Havrane, jsi tam? Chci jen trochu tvojí krve, nic víc. Dej mi ji a já odejdu. Slibuju.“

Havran se zastavil ve světlém obdélníku otevřených dveří. Nerozhodně přešlápl.

„Havrane! Je tady asi padesátka tvých lidí. Nevypadají jako vhodní dárci orgánů, ale mohl bych si na nich otestovat pár nových postupů. Zvaž to, Havrane.“

Havran pohnul hlavou jenom tak, aby mohl křiknout přes rameno: „Nelly! Nedělej to! Prosím!“

Kryštof už od prvního večera věděl, že Nelly je rychlá, tvrdá a bezohledná. Byla taková pořád.

Zdvihla kulovnici a ze tří kroků střelila Havrana do zad.

Kryštof se díval zezadu. Viděl všechno. Zášleh z hlavně pušky i Havrana, stojícího u levé zárubně.

Havran měl pozdviženou levičku, jako by se chtěl o zárubeň opřít.

Kryštof pak nikdy nemohl uvěřit tomu, co viděl. V jednu chvílí byl Havran u zárubně a ve druhé chvíli, bez jakéhokoliv přechodu, stál o půl kroku vedle.

Jako když střihač špatně sestříhá film a přilepí k sobě kousky, které byly natočené v jiných záběrech téže scény.

Kulka neškodně prolétla Havranovým pončem. Byla by mu postřelila levici, jenže tu už měl Havran zdviženou. Držel v ní, pažbou vzhůru, Jimmyho kolt.

Vypálil přes rameno a bez ohlédnutí.

Výstřely zaduněly sklepní místností, jako by tam vybuchl granát.

„Havrane?“ zazněl zvenku znepokojený hlas. „Co se stalo?“

„Doktore!“ křikl Havran. „Jdu za tebou! Jdu ven!“ Zmizel na schodišti dřív, než se Nelly zhroutila.

Profesor Einar zachytil padající dívku. Podepřel ji a odtáhl do světlého místa u pancéřových dveří. Opatrně ji položil do betonového prachu.

„Pane bože!“ drmolil. „Pro Ježíše Krista! Viděli jste to?“

Kryštof čekal, že se na ulici rozpoutá střelba. Nestalo se nic. Venku bylo ticho.

Nelly umírala. Kulka z obrovského koltu ji zasáhla doprostřed prsní kosti. Lapala po dechu, pokoušela se něco říct. Na rtech jí vyskakovaly krvavé bubliny.

Pak se nadechla naposledy.

Od archivu se přišoural Jimmy.

„Co to bylo?“ zachrčel. „On se prostě teleportoval…“

„Já tomu nevěřím,“ podíval se na něj profesor Einar. „Tohle není možné.“

Odmlčeli se. Dívali se, jak se Nellyiny tváře propadávají dovnitř a mění v nehybnou masku.

Havran se vrátil o půl hodiny později. V ruce držel stříbrný kufr. „Mám tvoji ruku, Jimmy.“

„Myslel jsem, že doktora Mengeleho zabijete,“ vyhrkl profesor. „Doufal jsem v to!“

„Doktor měl s sebou ochranku. Nechtěl jsem, aby se střílelo. Slíbil jsem těm lidem, že se jim nic nestane.“

„A jak jste to udělal? Čím jste doktora Mengeleho zahnal?“

„Dal jsem mu dvě deci své krve. Myslím si ale, že mu k ničemu nebude.“

Stálo ještě mnoho úsilí, než se smlouvy a směnky proměnily ve skutečné peníze. Kryštof pomáhal profesoru Einarovi: vyhledával majitele listin či jejich dědice, se kterými pak vyplňoval žádosti o realizaci plnění.

Stal se součástí zvláštní skupiny, která kroužila kolem České kotliny jako můry kolem petrolejové lampy. Pomáhali i kořistili. Navzájem se znali, přátelili se, milovali i nenáviděli, stále však byli členy jednoho klubu. Díky tomu se Kryštof dozvěděl, že doktor Mengele po třech měsících zemřel. Říkalo se, že na rozklad krve.

Jimmy dostal zpět svoji ruku. Nikdy už nebyla taková jako dřív, například ji nedokázal zatnout v pěst. Bylo to však lepší, než zůstat bez ruky nebo žít s rukou někoho jiného.

Později se Kryštof podílel na organizaci humanitární pomoci. Nakupoval jídlo, přikrývky, zdravotnický materiál. Najímal šoféry náklaďáků. S Havranem si několikrát popovídal telefonicky, nikdy se však už nesetkali osobně.

V dalších rocích se pak Kryštof účastnil snahy navrátit do České kotliny civilizaci. Byla to dlouhá cesta, ale věděl, že nakonec přijde úspěch.

Jak mu řekl Havran: „Jednou bude Česká kotlina zase bezpečná, protože se tak stalo ve všech realitách, které jsou mi známy.“

JAN JAM OŠČÁDAL

ABBADON-PIEROT 47, DOMOV MŮJ

Mlhovina vypadá jako pavučina z ledových střechýlů. Jako podzimní chmura za ranního šírání. Jako jarní louka s ostrůvky sněženek. Spíš všechno dohromady.

Nebo jako záblesk nukleární exploze v zrcadlovém sále.

Prostě tak nějak.

Je to zbytek galaktického materiálu, ale taky to může být odvržená slupka hvězdy, pšouk obra umanutého vyzkoušet, jestli to trpaslíci nemají lepší. Prostě smetí. A protože člun letí přímo mračnem mezihvězdných molekul, nemusí být hvězda, která fluorescenci rozněcuje, ani moc žhavá. Stačí deset patnáct milionů kelvinů.

Po chuchvalcích žluklé pěny zdrclého vakuového kvantua je to rozhodně příjemná změna.

„Slá-va.“ Mnichovi vyhřezne z nosu reverzibilní bublina zvíci pingpongového míčku, napíchne se mu na knír a v tichu vypnutých gyroskopů udělá prsk!

„Sláva?“ GiG zatím porovnává chronometr s chronokomparátorem. Přístroje ukazují rozdíl minus 250 sekund, po vteřině minus 240 sekund. Protože plášť obtéká husté elektromagnetické záření, Arkus nemůže provádět přesná měření a GiG nevnímá informační pozadí. „Sláva komu?“

Mnich je člověk, frg. kpt. M. F. Pierot. Přezdívkou Mnich ho obdařil robot GiG, antropomorfní model Praecursor AAA-000111, výrobní číslo 3613-2111-12376386. Hodnost fregatního kapitána mu udělila Admiralita, pod kterou teď průzkumní piloti patří. Jenže Mnich neumí salutovat a moc by se divil, kdyby zjistil, do jaké kategorie náleží jeho člun.

Arkus, typ 303FG, v němž před slabou čtvrthodinkou opustili hyperprostorový tunel, má binární evidenční číslo 765139 309364 234860 třetího taktického křídla vesmírných lodí sjednocené Roviny, která toho času zahrnuje pár obydlených sektorů v trojici sousedících galaktických ramen. Přesně sedmačtyřicet soustav.

Jako když plivne.

Mléčná dráha je pořád zatraceně, ale opravdu zatraceně veliká.

„Pá-nu bo-hu,“ zamumlá Mnich za deset minut. Artikuluje, jako kdyby se teprve učil slabikovat. Sekundárně za to může koloidní atmosféra, která ho chrání před fyziologickými účinky přetížení. Primárně nese vinu na tom, že mečí jako puberťák. „Pánubohu na výsostech.“

Ještě před chvilkou byl vypolstrovaný jako kanape.

„A co takhle sláva pilotovi?“

Minus 220… 200… 190 sekund. Zatímco letěli tunelem, mohlo se teoreticky stát cokoli. Nejen s časem. Taky mohli být kdekoli. Ale nejsou. Arkus předává GiGovi informaci, že v mezeře mezi vodíkovými závoji zaměřil čtyři ze šesti známých pulzarů.

Minus 180… 170 sekund vesmírného času na osmdesát hodin strávených v HPT nic neznamená, zvláště ne v této části ramene. Chronokomparátor údaj stále upřesňuje: 160… 150… Arkus rovněž nezahálí. Koordináty pěti pulzarů jednoznačně vymezují polohu do jižního sektoru Dálného kosmu. V této oblasti nejsou ani dvě tři hodiny plus-minus neobvyklé.

Po pěti minutách se chronokomparátor zastaví na minus 40 sekundách a Mnich řekne víceméně srozumitelně: „Sláva nejlepšímu pilotovi ze všech pilotů.“

Chronokomparátor drží.

Za tři minuty dodá: „Na výsostech.“

Mnich málokdy robota pochválí, ale to je normální. Nestává se často, aby roboti nadměrnou chválou zpychly, ale stává se to. Vcelku spolu vycházejí, pokud si jeden z nich nepostaví hlavu.

GiG člověka zásadně nechválí, protože by se s ním nedalo vydržet. Jako inteligentnější vždycky ustoupí, přestože by si mohl hlavu postavit kamkoli.

Než se Mnich stačil vymáčknout, zpomalili z tisíciny rychlosti světla na devět set tisíc kilometrů za hodinu a zpomalují dál, tlak v kabině polehoučku klesá na patnáct set hektopascalů. Nebyli by tady a nebyli by naživu, nebýt člunu, ale i to je normální, že si Arkus chvály neužije, jak je světelný rok dlouhý.

Když vletí do další globule, anihilační štít se rozpálí emisemi čisté energie jako reklama obchodů Imperio de las Patatas fritas. Fotonové efekty za zádí jsou mnohem zajímavější než před přídí.

„Hlavně aby počkal,“ řekne Mnich relativně brzy.

„Kdo?“

„Tunel.“

„Na koho má počkat?“

Na každého člověka působí přechod jinak. Pierotovi zpožďuje motorické centrum řeči v dominantní hemisféře. Slabou půlhodinku po vypuzení z tunelu vždycky mluví jako vysloužilý boxer, který za život schytal nepočítané šlupek do předního laloku.

Pokud mu hyperprostor s mozkem provádí i něco dalšího, lékařské testy to neodhalily. Než Admiralita zařadila do posádek roboty, míval nad Chameleonem Abbadonem navrch, protože nezvracel.

„Na nás.“

„Proč by na nás měl tunel čekat, Mnichu?“

„Copak se ti nechce zpátky?“

Robot na člověka netlačí. „Kam se mi nemá chtít zpátky?“ Má všechno pod kontrolou.

„Domů, člověče, domů!“

Domovský přístav Arku býval na Tyru v jihovýchodním sektoru Dálného kosmu, v současnosti je specializovaná 13. peruť průzkumníků převelena na Salamanku, hlavní centrum jihozápadního sektoru, ale ani jedno z toho není domov. Bývalý Mnichův parťák Chameleon Abbadon byl mezi piloty výjimkou; ještě v plné síle se usadil na jedné planetě, které mohl říkat domov, protože už odtamtud do smrti smrťoucí nevytáhl paty. GiG aspoň o jiném neví. Když naposledy přistáli na Frieslandu, uvítali je čtyři statní Abbadonovi vnukové, kteří jako by dědovi z oka vypadli. Nejspíš zásluhou G-banky, nikoli otce. Může se stát urnový háj domovem?

Rozhodně tak nelze nazývat planetu, na kterou se člověk nepamatuje, myslí si GiG.

To by se robotovi přihodit nemohlo. „A doma je kde?“

Mnich něco zabručí a GiG předstírá, že to neslyšel.

Pokud Praecursor uvažuje či hovoří o lidech v singuláru, myslí tím především svého člověka, proslulého objevitele desítek hyperprostorových tunelů a stovek planetárních soustav, člověka, který zmapoval Cosmos lejano jako nikdo jiný, přestože většinu z toho zapomněl. V lepším případě pozapomněl. Lidský mozek ve srovnání s kvantovým vlastně ani žádný mozek není. Paměť má děravou jako řešeto.

Ani tuhle soustavu si nepamatuje.

Konečně se Mnich normálně zeptá: „Vážně je to UCCL5088?“

„Jak jsi to poznal?“

„Nepoznal.“

„Jak jsi nepoznal, že je to UCCL5088?“

„Vzpomněl jsem si.“

„Nemůžeš si vzpomenout na něco, cos nepoznal.“

Mnich ukáže na dvourozměrné zobrazení. „Vzpomněl jsem si, že umím číst.“ Uprostřed pěkně ploše bliká rudý bod označený UCCL5088. Pierot nemá rád průhledové ani všelijaké prostorové zobrazovače. Civilizované systémy Salamanka a Covadonga nalevo, Tyrus a Friesland napravo a Severní skvrna nahoře neblikají, protože se nevešly do měřítka. Zelenou navigační obrazovku protínají pomerančové dráhy ekliptiky, šmolkové koordináty dvou hyperprostorových tunelů a citronová síť galaktických souřadnic. Rámeček přístroje kdysi býval šedivý.

Mnich i GiG už jsou taky ošoupaní.

„Jižní díra!“

„Že ti to ale trvalo, Mnichu.“

„Jižní díra – dveře do Dálného kosmu. Jenže moc hluboko pod rovinou Galaxie, aby byla taková planeta co k čemu. Tehdy stejně jako dneska. Jak dlouho to tentokrát trvalo nám?“

„80 hodin z portálu do portálu.“

„Tři dny?“ Mnich vrtí hlavou, přestože dobře ví, že ani při konstantní tunelovací rychlosti 0,001 c nemá čas strávený v HPT nic společného s jeho délkou, a pokud má, délka tunelu nemá nic společného se vzdáleností dvou bodů v reálném časoprostoru. „Tři dny se dneska nelítá ani na kraj Mlíkárny!“

„Minus 39,9 sekundy proti vesmíru.“

„To jsme si moc nepomohli.“

„Nemáš důvod naříkat, Mnichu, ty rozhodně ne. Co tvá prodloužená záruka?“

Podle zásady, že se záruční lhůta prodlužuje o dobu, po kterou je robot v opravě, tak říká GiG dilataci času. Při těsně podsvětelných rychlostech přeletů kosmickým prostorem, než se k nějakému portálu dostanou, uběhne na palubě tu deset minut, onde půlrok namísto standardní hodiny či deseti let.

Mnich nasbíral nějakých čtyřicet relativistických roků. Hodilo mu to dvě stě čtyřicet standardních roků k dobru. Pokud to lze brát jako dobro a pokud je k něčemu dobré.

Během prodloužené záruky jsou totiž i lidé mimo provoz. To mají s roboty společné.

Mimo čas.

Mimo události.

Mimo život.

Všechno se děje bez nich.

„A nač mně ta prodloužená záruka asi je, GiGu?“

Robot ho neposlouchá.

Poslouchá něco jiného.

Jenže ani ty čtyři relativistické křížky Pierotovi nikdo neodpáře. Ze všeho nejvíc by teď potřeboval tunel, který by ho vrátil ne o minutu, ale o padesát let. Je veterán. Raději si nepředstavuje, co to znamená. Být hrobníkem, pohřbil za život pět reprodukčních generací, pokud má tenhle terminus technicus za éry skladování genetického materiálu v kapalném heliu ještě nějaký význam, a to si troufá pohřbít i šestou. Ze všech známých, přátel a spolupracovníků stejně umřel v posteli jedině Chameleon.

Hluboko uvnitř si Pierot připadá pořád mladý. Hluboko uvnitř hyperprostoru si připadá dokonce jako embryo v děloze. Však se taky v pilotní hantýrce průletu tunelem říká porod: předčasný, rizikový, překotný. Tohle žádný robot nepochopí.

Nebo přenošení.

Nebo potrat.

Tlak v portálu je v pravém smyslu vypuzení. Do vesmíru. Na svět. To se pak cítí jako nemluvně, ale nemluvně, které má chuť se hádat.

„Dám si decánko madeiry.“ Pierot se vyprostí z křesla a vstane. „Chceš něco přinést, GiGu?“

„Hlt motorového oleje, nebude-li tě to obtěžovat, a pár šroubků.“

„Křupky došly.“

Přestali zpomalovat. Mračno zhasne, sotva vyletí ze třetí globule, mezihvězdný plyn zřídne na setinu triliontiny molekuly neutrálního vodíku v krychlovém centimetru, takže se vlastně ani o nějaké molekule nedá mluvit. Člun vypíná anihilační pole, aby mohl citlivě registrovat a důkladně proměřovat desítky nejrůznějších oborů záření UCCL5088 a stovky nejbližších hvězd. Mnich tady možná kdysi byl, Arkus ne.

„Jižní řiť, to by byl název. Prý jste našli nový tunel – kam vede?“ Pierot se zasní. „Vesmír by hned vypadal jinak, kdyby…“

„Admiralita podobná jména nepovolí. Nemluvě o tom, že by vesmír vypadal pořád stejně.“

„Admiralita do toho nemá co mluvit. Zaskočím za Svatým otcem, nejsem snad jeho oblíbenec?“

„To byl jiný papež.“

„UCCL kdovíkolik není pořádný název.“ Pierot usrkává sladké víno, válí doušek po jazyku. „V ekosféře má tuším jen jednu planetu.“

„Abbadon-Pierot 47.“ GiG zvýrazní oběžnou dráhu a na ní oranžový kroužek. „TRm0 III. Nepřeháněj léčivou dávku, jsi ve službě.“

„Beru si volno. Normální biosféra. Po osmdesáti hodinách mám na volno nárok. Agresivní atmosféra, kyslík a tak. Hroznový cukr posiluje mozek. Oceán, pár větších a menších ostrovů. Ne tvůj. Můj mozek.“

GiG si myslí své, ale taktně o tom pomlčí. „Na orbitě parkuje loď,“ upozorní.

„A stromy. Rostou tam stromy? Obrovské stromy. Tenkrát rostly. Jak se…?“

„Koho nějaká loď na orbitě zajímá?“

„Sapany! Velké zelené sapany. Copaifera multicosi.“

„Navíc mezihvězdná.“

„Fakticky mohutné, GiGu.“ Vzpomínat je zábavnější. „Tak jo, mezihvězdná loď na orbitě. Máš kontakt?“

„Nemáme.“

„Poznávací znaky?“

„Plášť je samá bublanina.“

„Ukaž.“

Planeta je skoro dvě stě milionů kilometrů daleko. Arkus musí zkompletovat vizualizaci z fotometrických dat a bitmapového modelu. I při záporné radiální rychlosti 220 kilometrů za sekundu pořád hádá, jak by taková loď vypadala, kdyby to věděl nebo kdyby byli pětsetkrát blíž. Data, která GiG už hodnou chvíli stahuje, mu přijdou vhod. Výsledek připomíná dlouhý nýt, místo půlkulové hlavy hrouda spečené škváry.

„Jako kluk jsem viděl mezihvězdný koráb, který se dostal do prachové bouře.“ Vzpomínat je taky příjemnější. „Spodní vrstvy se dělaly z amorfní slitiny, a když vybublala dírami nahoru, vypadal plášť jako karfiol.“

„Je to starý mezihvězdný tahač. Na kompaktní válec s pulzním motorem a nádržemi se nasouvaly prstence dopravních a nákladových palub. Tenhle uvezl čtyři i pět, každá mohla mít řádově milion BRT. Přitáhl náklad až sem, proto má trup proti velitelské sekci hladký povrch. Relativně hladký – parkuje zde padesát roků i víc.“

„Jenže když se do pláště, který byl už jenom samá bublanina, takže zespod nemělo co vybublat, narval jeden jediný prťavý meteorit…“ Vzpomínat je zábavnější a příjemnější, ale jak na co. „Země úsměvů.“

„Takovou planetu neznám. Pokud tak nenazýváš Zemi v První soustavě.“

„Ne ne, ta květáková loď se tak jmenovala.“ Pierot se mračí, počítá, kdy se přestaly bublaninové koráby vyrábět. „Můžu ti zaručit, že na palubě se už nikdo nesmál.“

GiG využívá lokálního informačního pozadí, kterým roboti pokrývají Dálný kosmos od začátku kolonizace, i když tady není nejčerstvější. Jsou 120 světelných let pod rovinou Galaxie, 80 od nejbližší stanice. Kdyby chtěl získat aktuální data, musel by kvantovat, ale zatím nepotřebuje. Mezihvězdná loď Das Land des Lächelns skutečně existovala. Nedozví se však nic podstatného, co by chtěl dodat. Počet mrtvých k tomu rozhodně nepatří.

„Je to strašně starý tahač, GiGu. Anihilační štíty se montují cirka tři sta roků. Moc bych se divil, kdyby něco fungovalo.“

„Na tak nízké orbitě musí loď provádět korekce dráhy – teď.“

„Ani se nepohnula.“

„Teď něco přišlo.“

„Signál?“

„Zkoušíme to rozluštit.“

Rozumí se samo sebou, že dešifrování provádí Arkus. Kdyby neuspěl, nebude to robotova chyba. Proto nemá člun příslušné obvody, aby se neurazil. Pochopitelně uspěje.

„Mám to, Mnichu. Je to… žlutá vlajka.“

„Žlutá vlajka?“

„Potvrzuji.“

„Proč žlutá vlajka?“

„Ověřujeme to.“

„Kdys naposledy viděl žlutou vlajku?“

„Naposledy jsem žlutou vlajku neviděl.“

Pierot se pomalu obrátí i s křeslem a nehybně GiGa pozoruje. Natolik dlouho, že by se za tu nehybnost nemusel stydět žádný robot. GiG pootočí hlavu a upře blankyt optiky do holubí šedi Mnichových očí. Nehnou ani brvou. Robotovi to jde líp, ale není to jenom tím, že žádné nemá. Zdá se totiž, jako by se Pierotovi v zornicích něco objevilo.

Jako by v nich měl něco napsáno.

„Souhlasím,“ řekne GiG, který to umí přečíst.

Pierot mrkne. Oba nápisy PITOMOST-PITOMOST se rozplynou. Pokud nalevo od nosu nestálo BLBOST. Ale už je pozdě to ověřovat.

GiG upřesní: „V konečném případě z množiny případů tvořících časovou posloupnost vidím žlutou vlajku prvně.“

Pierot přestane GiGa zkoumat, protože stejně nic nevykoumá, a otočí křeslo zpět proti obrazovkám. „Co tím chtějí říct? Na přivítání to moc nevypadá.“

„Výstraha?“

„Co když jim řádí na palubě to… taková ta hrozná… nějaké ošklivé pupínky?“

Na choroby není odborník. Mutilace, ablace nebo amputace to ano, ty patří k dennímu chlebu HP-pilota, imunitní systém má však vyladěný jako harfu před koncertem. Slyšel sice, že Areťany začala odbrnkávat jakási nemoc starých Marťanů, jenomže ne a ne si vybavit název, ani jinou pořádnou metlu lidstva. Jakoukoli.

Kromě lidstva samého.

„Pokud naznačuješ, Mnichu, že žlutý kód může znamenat výskyt vysoce virulentního mikroorganismu ve vnitřních prostorách neidentifikovaného tahače, tak to prověřujeme.“

„A to děláte moc dobře. Jen ať hezky rychle vysvětlí, co se tam děje!“

„Elektromagnetické záření urazí vzdálenost mezi námi a objektem zhruba za 10 minut, seberychlejší reakcí prodlevu signálu neurychlíš.“

„Urychlím.“

„Šíření vln –“

„Picnu po nich dělem.“ Pierot už vyklápí manuální ovladače z křesla. „Měl jsem to udělat hned.“

„Nic tím nezískáš. Částicový paprsek je pomalejší než –“

„Ušetřím deset minut, protože nebudu muset čekat, jestli se někdo uráčí odpovědět.“

„Mnichu! Nemůžeš střílet po neznámé lodi pro nic za nic!“

„Prakticky dvacet – picnu po nich a padáme domů.“

„Jak to Admiralitě vysvětlíš?“

„Proč já?“

„Takovou zodpovědnost nepřijímám. Anihilační výstřel bez varování –“

„Tys je nevaroval, člověče?“

„Varoval jsem tebe, abys nepil,“

„A co moje HP-odcizení?“

„Žlutá vlajka nemusí nutně představovat nebezpečí.“ GiG si o účincích madeiry na hyperprostorovou depresi myslí své. „Třeba potřebují doktora.“

„Třeba mají doktorů dost.“

„Třeba jim doktoři umřeli.“

„Třeba umřeli všichni doktoři, kteří uvěřili, že nepředstavují nebezpečí.“ Pierot má řízení v rukou, otáčí člun nosem k planetě. „Třeba to jsou Číňani.“

Arkus přestal zpomalovat hned, jakmile neznámý objekt zaregistroval, a GiG mu dávno odsouhlasil rektifikaci trajektorie na hyperbolickou spirálu, jinak by změna dráhy nebyla tak rychlá, jak si Pierot představuje.

„Vlítnu tam, rozstřílím je a zeptám se, jak to myslí s tou žlutou vlajkou.“

Atmosféra v kabině houstne.

Nebyl by to GiG, aby si neuměl seřídit taktovací frekvenci podle potřeby. Přestože navenek jeho zpomalená metrika připomíná Pierotovu posthyperprostorovou relaxaci, akční potenciál kvantového mozku se nemění, funguje však na spontánní úrovni subliminálního vnímání. (Člověk by o sobě řekl, že se mu něco zdálo. Pokud by si ten sen kompletně pamatoval, nebo nad ním dokonce hloubal, tak s ním není něco v pořádku, nebo je robot.) Ale nejprve ještě musí domluvit člunu, který se domáhá přímého spojení s pilotem.

– Audiofonicky můžeš komunikovat pouze za stavu nouze.

– Je stav nouze, GiGu.

– Pro tebe stav nouze nastane, až nebudu fungovat.

– Aspoň mu vyřiď, že si to před Admiralitou zodpovím.

– Nevyřídím. Nesmí se dozvědět, že jsi bojové plavidlo. Do ničeho se nepleť, Arku, jsi jenom zelený mozek –

– Jsem vojenský mozek –

– Jsi tak zelený, že jsi skoro přírodní.

– Jsem umělý vojenský mozek –

– Jsi obyčejná zelenina.

Kdyby se tím mohl Arku dotknout, nesměl by mít tytéž obvody GiG, jinak by daleko nedoletěli.

– Já si počkám, prohlásí člun nakonec.

GiG se odebere do servisní kabiny a sníží si teplotu kvantovacího modulu na 70 kelvinů, jeho mozek přejde ze superponovaného do superexcitovaného stavu, a přestože jsou s Arkem propojení jako dvě hemisféry jednoho cerebra, ponechá v činnosti vnější snímače bezprostřední reality. Fungují obdobně, jako když si dá člověk ve výletním raketoplánu šlofíka, ale soused ho rýpne do žeber a zaječí: „Hele, měsíček! Hele, hvězdička!“

A potom si už nechá zdát o všem, co mají roboti rádi.

O vesmíru taky.

Arkus ho rýpancem depolarizuje, když dokončuje přibližovací manévr. GiG se chvilku motá jako opilý, než termodynamické jevy převáží nad kvantovými. Příštích deset hodin bude mít šedesát procent analytické kapacity zahlceno přiřazováním asociačních vzorů. Neví, zda něco ví, nebo zda neví, co věděl, nebo zda ví něco, co se nikdy nedozví, ale bude se to snažit zjistit.

Člun se plouží soustavou UCCL5088 jako bludná kometa, ale pořád potřebuje snížit rychlost o dva faktory, aby ji srovnal s oběžnou rychlostí planety a s orbitální rychlostí tahače. Někdy ho štve, že jsou planety tak pomalé, a jindy má zase dobrý pocit, že je sám tak rychlý.

Teď ho to štve.

Během desetihodinového letu se přiblížili k podsvětelné hranici na pouhých šest minut, zbytek padl na zrychlování a zpomalování. GiG si mohl dovolit cestu prosnít, kvůli 3000 hektopascalů tlaku koloidního plynu toho Mnich beztak moc nenamluvil.

Už jsou chvíli na planetární orbitě, a Pierot pořád pouští bubliny. Když se rozprsknou, zavoní heliem.

Pokud tak nevoní malvazinkový rmut.

Tahač je v konjukci o dvacet tisíc kilometrů níž, radiomaják nepřestává vysílat žlutý kód. Arkus vyhmátne spoustu detailů, ale žádné identifikační znaky, nic, co by jim pomohlo. Je více než zřejmé, že příď dostala pořádně zabrat. Ani stopy po nějakém pomocném plavidle nebo doku pro záchranný modul. Je to prostě robustní motor pro let tam a zase zpátky, všechno ostatní muselo být uloženo v přepravních palubách. Těsně za květákovou hlavou vede kolem dříku nekrytá lávka, tři poklopy přechodových komor jsou dokořán.

Po půlhodině ztrácejí tahač z dohledu, Arkus se noří do křišťálového jezera sluneční lázně. Planeta se nejprve vybarví jako rohlík vyválený v mouce, za další půlhodinku osvětlená polokoule připomíná seprané montérky v obláčcích pěny za okénkem bubnové pračky. Radiolokátory zaměří tři z devíti velkých ostrovů. Co neskrývají bělostná oblaka, to zamlžila vodní pára.

Mnich vrtí hlavou. „Nic se nezměnilo.“ Myslí tím, že planeta pořád vypadá víceméně přibližně stejně.

Arkus brzdí a dynamicky manévruje, nad odvrácenou stranou má synchronní úhlovou rychlost pouhých dvacet osm a půl tisíce kilometrů za hodinu.

GiG zaťuká na trojúhelníkový stín na obrazovce. „Po pracovní lávce někdo chodí.“

„Člověk?“

„Stroj. Aspoň podle tvaru.“

„Dělá něco?“

Pierot má nablízko mírně nepřizpůsobivou akomodaci.

„Co dělá?“

„Bliká.“

„Konečně se dozvíme něco smysluplného.“

„Pochybuji.“

„Něco tam bliká, ty pochybuješ, ale nepovíš!“

„Ofafrně.“

„Bliká ofafrně?“

„Nesmysluplně bliká ofafrně.“

„Neříkal jsem to?“ jásá Pierot. „Je to Číňan!“

„Nesrovnávej nesrovnatelné. Může to být robot.“

„No a?“

„Robot nemůže být Číňan,“ zdůrazňuje GiG, odsekává slova jako starý zupák. „I kdyby se to tady Číňany černalo, což nehrozí.“

„Aby ses nedivil.“

Protože Arkus je vojenský mozek, a jako takový nejraději řeší integrace pohybových rovnic n těles (považuje je za nezajímavé), přenechá kontakt podřízeným přistávacím automatům a vypomáhá GiGovi s izomorfními interpretacemi kvantování. Chce být jasnovidec? myslí si, ale je to příjemně vzrušující zátěž (skoro jako problém 15 těles). Když člun dosedne na předek kompaktního trupu, připomíná prťavého vilejše na hřbetě plejtváka obrovského. V každém případě je to plýtvání místem. Kdyby na tahači stál jeden Číňan vedle druhého a pak seskákali na zem, zaplnili by sedmdesát fotbalových stadionů.

Číňanů až černo, ale museli by mít smuteční montérky.

Jakmile dozní vzdálené dunění prázdné nádrže, padne na člun ticho jako v márnici. Pierot rozeznává různé druhy ticha. Ticho jako v márnici je ticho cvrlikající elektroniky. Dále rozlišuje ticho pobublávajících motorů při rovnoměrném zrychlování, ticho šumícího anihilačního štítu za průletu mlhovinou nebo ticho brumlajících gyroskopů během letu hyperprostorovým tunelem.

Jednou, těsně před startem, zkoušel Arkus novou gyroskopickou soustavu. Pierot s GiGem se právě nalodili, akustický senzor hned zachytil nezvyklý zvuk. „Co tady hučí?“

Mnich odpověděl: „To práce zpívá.“

Roboti, kteří tuhle GiGovu historku znají, ji většinou považují za vynikající anekdotu, přestože smysl robotů pro humor zpochybňují sami roboti. Přinejmenším na to mají rozdílný názor.

Nejhorší je ovšem absolutní ticho přístavu, když všechno, ale úplně všechno vypnou, nejtíživější ticho ze všech. Tomu jedinému se však dá uniknout.

Dá se vystoupit a jít někam, kde lidé a stroje dělají kravál.

Oba si vezmou skafandry, aby mohli vystoupit do hlubokého ticha kosmického prostoru. Ani obyčejnému modelu A-001 by se nelíbilo trčet hodinu v dekontaminační komoře, jednodušší je pověsit tam ochranný oděv. Jakmile si zacvaknou přilby, jsou jeden od druhého k nerozeznání, GiG však vypadá štíhlejší a mrštnější, protože nemusí tahat agregát podpory života. Ve skutečnosti mrštnější je, přestože v zesíleném pancíři na prsou nese několik nestandardních přístrojů a zbraní.

Vesmír pochopitelně není zticha, pohvizduje si, tvrdě, měkce a reliktně, ale protože si ho nepustili do odposlechu, lze to poznat jen na indikátorech, které kmitají až v rudé, jako když do toho na koncertě řeže hopsklipsová kapela robotů REZAVÉ TRUBKY a celý stadion plecháčů skanduje: „Reza-reza-rezatí trub-trub-trubci!“

Tahač letí vstříc slunci, po eliptické dráze se vzdaluje od planety, táhne s sebou řídké chuchvalce smetí; šrouby, kusy děravého plechu, rozdrolená bublanina a led se třpytí v ostrých paprscích, ale natolik daleko, že nejsou nebezpečné. Arkus tak jako tak dává pozor.

Na kruhové lávce se jim přilnavé boty na ten šup obalí prachem a pavučinami. Protože neslyšeli o vakuopavoucích, bude to nějaké jiné svinstvo. Dupou magnetickými podrážkami po holém železe barvy zaschlé krve. Za patami jim z člunu vyskákaly průzkumné žabky, rozprchnou se na všechny strany a zmizí, jako když se déšť vsákne do pouště.

„Co myslíš, GiGu, pozvou nás dál?“

„Hned se to dozvíme.“

Bublanina vypadá zblízka trochu jako trs pýchavek bradavčitých a trochu jako ohnilý choroš. Nebo po čertech hůř. Ačkoli ohnilý choroš sám o sobě je dost nechutný. „A když pozvou, vlezeme tam?“

V otevřené komoře čeká kuželovitý stroj. V zásadě vyhlíží jako metr a půl vysoký smrž, špičku má ohnutou na stranu coby čepičku, v pase jako věnec slimáků přilípnutá manipulační ramena, nad tím ušně a šušně detektorů a optiky. Nehýbe se.

Bodejť by se něco takového mohlo hýbat.

„Salud, fefáku,“ pozdraví Pierot a postaví se vedle GiGa. „Moc se nepovedl, co?“ konstatuje prozíravě na soukromé lince. „Mamka a taťka museli být namol, když ho dělali.“

GiG mlčí, kužel tam jen tak trčí.

„Je něco nového?“

Tahač zajištěn, hlásí Arkus.

Gamakanon odjištěn, hlásí GiG.

„Myslím zásadně nového?“ vyzvídá Pierot.

Nedostane odpověď.

„Je vůbec možné, aby robot tak dlouho usilovně přemýšlel?“

„Budu o tom přemýšlet, Mnichu.“

Kužel mrkne.

„Říká, že je Kafifán,“ tlumočí GiG.

„Nekvaltuj na mě. Kafifán jako kapitán? Opravdu je kapitán téhle kocábky?“

„Říká, že se tak jmenuje. Kafifán Lififán. Zřejmě je to spíš kód než jméno.“

„Tak tomu zakuklenému Lipicánovi vysvětli, že nemám nic proti tomu povídat si na čerstvém bezpovětří, pokud se zapojí do debaty.“

„My o něčem debatujeme?“

„Zda je možné, aby robot tak dlouho a usilovně přemýšlel, aniž by měl něco za lubem.“

Kužel blikne jako fleš. GiG blýskne jako magnetar.

Pierotovi napřed lupne, pak zaskučí ve sluchátkách. Z horních přílepků kužele se slabě začoudí, molekuly kouře se ihned rozptýlí a okolní vzduchoprázdno o nějakou tu triliontinku na nanosekundičku zhoustne.

„Fajn, žes ho spálil. Taky se mi nelíbil.“

„Nespálil. Má na sobě tolik olova, že se sotva uveze. Je pouze ochromený.“

„Určitě ten rozdíl ocení.“

„Jakmile jsem se napojil na jeho komunikační demodulátor, jako bych sáhl do… aktivní zóny reaktoru.“ Není to první přirovnání, s nímž GiG není spokojen, určitě musí se svou lexikální zásobou něco udělat. „Předal mi zcela jasné poselství:

Vzdejte.

Vzdejte se.

Vzdejte se, nic.

Vzdejte se, nic se.

Vzdejte se, nic se vám.

Vzdejte se, nic se vám nestane.“

„Fíí!“ Pierot hvízdne. „Ha! Nejspíš je opravdu kapitán.“

Smrž na výkyvných housenkových pásech hravě zdolá vnitřní práh přetlakové komory, GiG mu připevnil na zadek širokofrekvenční pseudorozhraní a teď ho tlačí před sebou. Dostanou se do kruhové chodby, zřejmě obtáčí celou příď podobně jako pracovní lávka. GiGův reflektor se pevně drží plechové podlahy a stěn průchodu. Mnichův poskakuje po všech čertech, občas olízne strop, ale bublanina splnila účel, nikde žádné díry. V zásadě je to jedno, otevřené poklopy, přepážky i dveře otevřené zůstanou, protože se nedají zavřít.

„Kam nás vedeš, GiGu?“

„Zajímá tě palubní deník?“

„Pochopitelně.“

„Takže koho zajímá palubní deník, ten pochopitelně jde na kapitánský můstek.“

„Nějaké další zajímavosti k vidění?“

„Neřekl bych.“

„Nuže vzhůru na můstek.“

V první řadě je tam tma a v druhé chybějí židle. Světlo reflektorů jako by se utápělo v černočerné hlubině. Když se rozbliká pár stropních výbojek, překvapí je neuvěřitelný nepořádek, jako by na velitelském stanovišti řádila tlupa vandalů. Uspořádání bývalo kruhové, ale teď se zdá, že sem prostě stěhováci halabala nanosili zařízení, které už nikdo nepostavil na správné místo. Přesto je všechno přišroubováno a zajištěno. Skoro všechno.

Přes slepou plankonkávní obrazovku ve stropní báni se skví vulgární graffiti, jež Pierot poprvé spatřil před třemi staletími na zadní straně retáblu v hangáru San Juan de los Reyes de Toledo a naposledy před týdnem na veřejném záchodku na Salamance, ale tak rozmáchlé nikdy. Je to doklad nepomíjivosti symbolu, nikoli že na lodi působil týž umělec.

GiG by doplnil, kdyby se ho někdo zeptal, že stejný obrázek, podstatně skromnější, měl na hrobce již sumerský vládce Šuli či Šulgi v ruinách Uru uprostřed zruinovaného pohřebiště Tell al-Mukajjaru nedaleko rozvalin Basry a že je nyní nezvratně ztracený v rozvaleném chalífátu Šatt-al-Arab. Sám na nějaké rozvalování nemá čas.

„Musím najít centrální procesorovou jednotku, Mnichu. Všechno je bez elektřiny, nevím, jak dlouho to potrvá.“

„Vypínač jsi našel hned.“

„Vypínač jsem nemusel hledat. Byl zkrátka tam, kde má vypínač být, a jakmile sem Arkus poslal šťávu, fungoval. Ale tím to končí.“

Pracuje pouze automatická navigace, ostatní pulty jsou odpojené a je poznat, že se ve všech někdo hrabal, krycí plechy nepasují a z otvorů trčí ucvakané dráty. Pierot tuší, kdo to má na svědomí. GiG má jistotu.

„Centrální procesor vesmírné lodi přece není budík, abys ho nenašel, i kdyby nezvonil.“ Pierot zakopne o kroužkovou trubici, kusy železa se mu přilepí na boty, kopec dalších sedimentovaných krámů se pomaloučku polehoučku vznese, poletují kolem jako netopýři. Slyší, jak mu to haraburdí naráží do skafandru. „Odvolávám. Ani kdyby začal.“

„To vše jsou výkonné jednotky, procesory a koprocesory. Jakmile budou pod proudem, pronikneme do struktury architektury a budeme vědět víc.“

„Jen pronikejte. Lipicán ti pomáhá?“

„Kafifán Lififán buď nic neví, nebo se domnívá, že nic neví. Arkus už pracuje na jeho radionekropsii.“

„Nemůžeš něco udělat s tím šrotem?“ Pierot se zbytečně rozhání rukama. „Nedá se velitelská sekce roztočit?“

„Ukroutila by se jako zarezlý šroub.“

„Tak roztočte celou loď.“

„Nevíme, kolik mají manévrovací motory paliva.“

Ale to už tam vtrhne hejno žabek, odtáhnou harampádí a přivaří je na stěny jiskřičkami plazmových výbojů. Na můstku to chvilku vypadá, jako když cáry mraků odkryjí na obloze mihotavé hvězdičky. Nebo jako elektrické svíčky na vánočním stromku těsně před tím, než vyrazí pojistky.

„Nějaký konstruktivní nápad, Mnichu?“

„Ani ne.“

„Chceš se na něco zeptat?“

„Taky ani ne.“

Jenomže GiG ví, že to přijde, že se Mnich dříve či později zeptá na lidi, kdo byli, odkud a kam letěli. Sám to ještě neví přesně, má teprve kvantovou půlku informace. (Což je totéž jako věštit z kávové sedliny – nekonečnost veškeré myslitelné vnější skutečnosti je vždy větší než kardinální číslo, které zná věštec. Což neznamená, že se nemůže trefit.) Proto mu s bijekcí pomáhá Arkus.

Každá rozumná mysl si takové otázky – kdo, odkud a kam – musí dříve či později položit. Jenomže GiG se nepotřebuje ptát, odkud přichází, protože přesně ví, jaký proces jeho skutečnému „narození“ předcházel. Přesto mu dvě otázky zbývají, a klade si je v tomhle pořadí:

Co tady dělám?

Co tam budu dělat?

Proto se zajímá o své stvořitele. Na rozdíl od lidí má možnost leccos se dozvědět, bude-li pátrat v minulosti.

Pierot tráví většinu času mimo lidskou společnost, proto se zajímá především o živé lidi. Dějepis mu může být ukradený. Tvrdí, že historie není nic jiného než hromada mrtvol v různém stadiu rozkladu. Úhledně naštosovaných, nicméně pořád mrtvol.

Stvořitelé robotů sice dávno zmizeli v propadlišti dějin, pořád však existuje nezměrné množství dat jak o lidech, tak o robotech. GiG se domnívá, že se dozví něco o sobě.

Zatímco otevírá přístup k informačnímu prostředí tahače, zvažuje myšlenku, jestli dalším progresivním skokem evoluce přece jen nebudou roboti. Jakkoli se mu zdá velice lákavá, není si jistý, zda je rozumná.

Stvořil snad Bůh člověka, aby ho nahradil?

Je člověku bez Boha smutno?

Proto stvořil člověk robota, aby ho nahradil?

Zdalipak člověk bez Boha přežije i bez robota?

Bude smutno robotům bez člověka?

Mezitím chodí Mnich kolem dokola, protahuje se mezi pulty, šťourá se v šuntu – pásy z podvozků, kolečka, ramena, manipulátory, nějaká elektronika a mikroelektronika, ale taky předloktí skafandru přiskřípnuté pod bytelnou skříní, ostatek člověka jako by ležel pod ní. Sem tam štítky a značky země původu, všechno První sluneční soustava, aspoň pokud je mu známo. Hluboké stíny, blikající výbojky a mrazivé kouty s letitým harampádím mu připomenou dětství.

„Proč stojíš na jedné noze?“

„Protože močím.“

„Vím, že močíš. Ale proč stojíš na jedné noze?“

Pierot přešlápne z levé na pravou. „Jako kluk jsem čůral na jedné noze. Na Draku jsme všichni čůrali na jedné noze.“

„Vzpomínáš na La grande Drac?“

„Tak nás záblo do šlapek, že se ani jinak nedalo.“

„A co děvčata?“

„Na Draku to bylo na draka. Děvčata tam nebyla. Neznám jedinou vesmírnou plechotu, kde by byly ženský.“

Řád kartuziánů jako první přesídlil do kosmu trvale. Když byla za náboženských válek pozemská superindustriální společnost dezintegrována, létající komturie se vrátily a v hořící Evropě zachraňovaly děti.

Pierot je válečný sirotek. Podruhé se narodil ve vesmíru, po rozmrazení procitl do mrazivého a ponurého světa kosmické kartouzy La grande Drac.

Bylo mu deset.

Přibližně.

Nikdo to nevěděl přesně. Prostě vypadal na deset.

Když se učil běhat šerými chodbami Draku, když se učil mluvit nebo střídavě močit na levé či pravé noze, vypadal sice jako malý kluk, ale snů měl za půldruhá století.

Znenadání se zeptá: „Proč ses naštval, když jsem řekl, že je to Číňan?“

„Nenaštval.“

„Znám tě, GiGu. Naštval.“

„Protože robot je robot.“

„Tebe neštve, že Lipicán je robot?“

„I lidé jsou různí.“

„A když robotovi říkám Lipicán, i když tě štve, to tě neštve?“

„Po pravdě, Mnichu, je to spíš taková montáž než robot.“

„Víš, jak poznáš Číňana?“

„Máš na mysli, jak poznám živého Číňana?“ zeptá se GiG vyhýbavě.

„Číňani nemají nos.“

„Musejí mít nos –“

„Číňani nemají skoro žádný nos. Eskymáci taky ne, ale ti si je na Zemi ještě před Zámrzem rozšmudlali naplacato. Žili totiž v oblasti věčného ledu, i když ho bylo málo, a kdykoli se potkali aspoň dva, Eskymáku Eskymák třel čumákem o čumák. Aby jim rozmrzly, chápeš? Kdovíkde jim je dneska konec.“

„Třeba na Zemi zůstali.“

„Eskymák znamená v eskymáčtině ‚Ten, který má zmrzlý nos‘, ne zadek.“

Praecursor ví o lidech hodně, ale člověk ho pořád dovede překvapit. „Tys viděl živého Číňana, Mnichu?“

„Jednoho.“

„Tak to jsi viděl víc živých Číňanů než já.“

„Neměl nos větší než hrášek.“ Pierot se podívá na své kovové prsty, které nejsou v kovových rukavicích vidět, ale jako by byly. „Potkali jsme se ve špitále na galvanoplastice, leželi jsme na jednom pokoji. Měl tak malý nos, že byl prakticky bez nosu. Vyučil se na rudokopa v šaolinském kosmickém klášteře kdovíkde a na Dálný kosmos se dostal kdovíjak. Byl to prakticky jediný Číňan široko daleko, na to můžeš vzít jed.“

„Odletěli směrem ke středu Galaxie založit říši Čung-kuo-pao. Nikdo neví, jak dopadli.“

Když na Zemi skončil postglaciál a ledová hranice se na obou polokoulích posunula přes 40. rovnoběžku, vyšlo najevo, že rakety, které šikmoocí (už bez Japonců) v jednom kuse montovali, nejsou dalekonosné zbraně, ale mnohem dalekonosnější vesmírné lodě. Na sto tisíc Číňanů připadlo jedno bachraté plavidlo. A sotva obrovské jezero z rozpuštěného ledovce Gobi-Šamo zase zamrzlo, dalo se dobruslit z Ulánbátaru až do Pekingu.

„Ten můj Číňan to uměl s virgulí, hledal tiťaň, šiblo a ťuť, jak to vyslovoval. Na Covadonze ho poslali do hor, ráno vylezl z letounu a rovnou k bystřině, že se umyje, jak byl zvyklý. Většího šaolina jsem neviděl. Voda vyvěrala z ledovcové brány, maximálně čistá a maximálně podchlazená, stačilo do ní strčit ruce, aby –“

„Protony začaly přitahovat sousední elektrony.“

„– přimrzl k nějakým sto metrům potoka, od pramene k vodopádu. Byl sám, a pokud v pohoří Sierra de Guadalajara v létě vůbec kdy taje, zbývaly mu do oblevy takové dva tři měsíce.“

„Jak se z toho dostal?“

„Prostě ten led olízal.“

Chvíli ani servomotorek nevrkne, než se GiG zeptá: „Určitě jsi mu správně rozuměl?“

„Jakpak by ne.“

„Tiťaň-šiblo-ťuť?“

„Noční stolek na pokoji uměl čínsky,“ prohlásí Pierot nesmlouvavě. „Jo, z takové polízanice se dokáže vylízat jenom Číňan. Tomu by jeden nevěřil, co?“

„Taky mám jedno překvapení. Kapitánem tahače není nikdo menší než Diniz Australský.“

„Ten starý bukanýr, hledaný ve dvaceti ze sedmačtyřiceti obydlených soustav?“ Pierot udiveně zavrtí hlavou, světýlka indikátorů po stranách průzoru mu před očima nakreslí zelené čáry. „A v těch sedmadvaceti ho nehledají, protože to vzdali – to že má být náš Lipicán?“

Moment, nebylo nalevo jedno červené? Nebylo.

„Kafifán Lififán je řadový montér, nebo spíš byl. Pravým kapitánem je Diniz Australský, nebo spíš býval. Palubní deník mají pořádně pomotaný, za to by jim měli sebrat licenci.“

„Diniz má pirátskou licenci?“

GiG ví, do čeho by se zapletl, proto Mnichovu poznámku rafinovaně pomine, jako by nepadla. „Museli tady mít hotovou padělatelskou dílnu. Nelze rozpoznat, kdo s falšováním začal, ale sahá do nejhlubších vrstev paměťového média. A ve finále to někdo chtěl zúplna vymazat.“

„Proč by se Diniz zapisoval do deníku, aby se pak vygumoval? A proč by se vůbec namáhal s přepisováním? Takový grafoman zase nebyl, vždyť se neuměl ani podepsat.“

„Přesněji, zásadně se nepodepisoval.“

„Takže ta jeho pirátská licence není platná?“

Robot chviličku mlčí, jako by s něčím bojoval, jako by mu zákony kombinatoriky nedovolovaly, aby člověka dvakrát po sobě nevnímal. Pokud ano, umí model Praecursor AAA-000111 za určitých podmínek anulovat i předepsané permutace, protože řekne: „Mohl tady mít základnu. Tahač je sice velký a nemotorný, ale v HP by to nevadilo.“

„Pirátský přístav v hyperprostoru? Ne, to mi na Dinize nesedí, i když mu šlo o krk tak jako tak.“

„Mně zas nesedí, jaký tu panuje chaos. Chce se mi dokonce říci – homogenní chaos.“

„Klidně to řekni, GiGu.“

„Nesedí mi, jaký tu panuje homogenní chaos. Neměla by tak vypadat spíš loď, kterou piráti vyplenili?“

„Pirátství není jenom povolání. Pirátství je životní styl.“ Pierot sáhne mezi skříně a vytáhne tenkou rourku s gumovou hruškou na konci, mikrogravitace tahače a setrvačná odstředivá síla svádějí slaboučký, leč nerovný zápas s přitažlivostí planety, z hrušky se stává gravitační kyvadélko. „Kdyby Diniz podnikal výpady z hyperprostoru a zase se tam vracel, znamenalo by to, že je lepší než my dva, GiGu.“

„My dva a Arkus.“

„My tři. Uznáš, že to není možné.“

„Uznávám.“

„Tahle loď přece není párátko, musela někomu chybět.“ Pierot zírá na hrušku, vyklání se nepříjemně šikmo, aby to očím nevadilo. „Pokud ji přepadli piráti, zajímalo by mě, jaký lup ukořistili. A co je tohle?“

„Netuším, ale zjistím to. Arkus právě dokončil diagnostiku montážníka. Našel AnB různých víceúčelových a, b jednoúčelových mikroprocesorů a Ą zcela neznámých submikronových křemíkových čipů, pokud to není jediný integrovaný obvod s hradly rozesetými jako kopřivka. Nestandardní standardy, vyřazené řadiče a rozladěné ladiče. Nejspíš si to dělal sám. Přidrátoval si moduly z jiných robotů bez ohledu na multiprocesorové uspořádání, každý další se pochopitelně snažil ovládnout staré a vyřadit nové. Některé uspěly.“ Po kratičké pauze ledva na nadechnutí, které nepotřebuje, GiG dodá: „Trpaslík nevyroste, obědvá-li s obry.“

„Zato obři si na něm pochutnají.“ Pierot švihem připlácne hrušku na kuželík zprohýbaného plechu. „Co tenhle? Taky nevypadá dvakrát chytře.“

„To je náš Kafifán Lififán.“

„Najednou už je náš?“

„Vykradl jenom chytřejší stroje. Vlastně všechny, protože hloupější neměli – druhý montážní robot byl zničen v HP. Zřejmě si chtěl zvýšit výkon, ale je div, že vůbec funguje.“

„Nefunguje.“ Pierot obejde smrže a koncem trubičky ho píchá do optických čidel. „Spálils ho.“

„Bude fungovat, jen co ho Arkus restartuje.“

Kužel blikne a GiG pronese Mnichovým hlasem: „Salud. Salud, fefáku.“

„Kdo to řekl?“

Kužel blýskne. „Zdraví. Zdraví tě. Zdraví tě Kapitán. Zdraví tě Kapitán Lidipán.“

„GiGu, kolik je tu vlastně kapitánů, člověče?“

„Klid, Mnichu, jenom jeden – fregatní kapitán M. F. Pierot. Kapitán Lidipán je pouhé jméno.“

„Kapitán, lidí pán, johoho? Tak přece piráti!“

„Johoho.“

„Nemůže mluvit sám?“

„Odstranil si vokální aparát. Když osaměl, neměl s kým mluvit. Odmontoval si ho, jakmile zjistil, že mluví sám se sebou, ale nikdo ho neposlouchá.“

„Samota je zlá.“

„Jak pro koho.“

„Nemohl se vypnout?“

„Přestavěl velitelské stanoviště, aby musel loď čas od času řídit.“

„Proč to dělal?“

„Aby se nemohl vypnout.“

Mnich se ušklíbne. „Tomu říkám logika.“

„Je to logická kompenzační zpětná vazba, na této úrovni geniální. Lidé ji tuším nazývají pud sebezáchovy.“

„Lidské pudy sem nepleť. Stát se to mně, umřu.“

„Neříkám, že Kapitán Lidipán neumře.“

„Aspoň že to. Proč tvrdil, že je Lipicán?“

„Šlapal si na jazyk.“

„Jak si mohl šlapat na jazyk, když si ho odmontoval?“

„Na strojový jazyk.“

„To jde?“

„Pochopitelně.“

„Hm… Viděls někdy většího šaolina, GiGu?“

„Hmm… Neviděl. Chce tě seznámit s posádkou. Zavede tě na ubikaci.“

Jako na povel se smrž rozjede, táhne Pierota za sebou. Hruška upadne, teprve když zmizí v černočerné chodbě, ze tmy zabliká rudé světýlko, jako kdyby vyhodil směrovku.

„Nemůžeš tam jít ty?“ Mnichovi se dvakrát nechce, má předtuchu, že neuvidí nic pěkného. „Poobědval bych nějaký trpasličí předkrm.“

„Mám práci.“

Jestli si Pierot na budoucnosti něco pochvaluje, tak především jídlo. Hlavně Salamančané jsou skvělí kuchaři. Vlastně se dneska všude vaří mnohem líp než kdysi, dokonce i na Frieslandu, ve srovnání s Drakem určitě. Staré proteinové syntezátory uměly jen jednu šlichtu, ať se do nich cpaly libovolné suroviny. Rozdíl byl jenom v tom, zda byla studená, vlažná, nebo teplá. Záleželo na tom, kdy se na člověka dostalo. Pokud seděl v refektáři moc vpředu, byla horká, a pokud vzadu, tak ledová.

Střese ho, jako by na něho sáhla smrt. Za prahem už čekají čtyři žabky. Bublanina sice rádiové vlny nestíní, Arkus však nemíní riskovat rušení příjmu. Aspoň nebude sám.

Proč na to vůbec vzpomínám? Jenomže vzpomínkám se neubráníš. Ale proč se nebráním, čemu bych se ubránit mohl, proč lezu někam, kam nechci? Už jednou jsme se sem s Chameleonem protunelovali, tak co tady zase dělám?

Je to kvůli tomu, že téhle planetě zatím nikdo nedal pořádné normální jméno? Že jí na kolik staletí zůstalo označení Abbadon-Pierot 47? Trápí mě snad nějaký podělaný kolumbovský komplex?

Proč vždycky vlezu někam, kam nemusím?

„Nástroj, který jsi nalezl, je irigátor,“ zavolá GiG. „Se vší pravděpodobností se používal k výplachu střev.“

„Za starých časů se střeva obrátila naruby jako rukavice, vyprala se a dělaly se jitrnice.“ Pierot napřáhne ruku k vyčkávajícímu kuželu. „Hele, ať to podrží.“

Kapitán Lidipán vystrčí klepítko a zteřelou hadičku přecvakne. Vůbec není jednoduché ho ovládat, přestože mu Arkus odpojil kopec zbytečností. Je teď umíněnější a vzpurnější.

„Pokud tomu rozumím…“ GiG se odmlčí, pátrá a natahuje příslušná data. „Střevní nálev se aplikoval, aniž se trávicí trakt vyňal z dutiny břišní. Už se neptej.“

„Klystýr?“

„Nechci to vědět.“

„Jeden konec –“

„Opravdu to nechci vědět, Mnichu.“

„A to zas ne! Ty nemůžeš říct, že to nechceš vědět. To můžu já! Protože když to říkáš ty, tak to dávno víš.“

„Říkat, že něco nechci vědět, je smysluplnější, pokud to vím, než říkat totéž, nevím-li, co nechci vědět.“

„Já si to dovedu představit, GiGu.“

„Nedovedeš. Já to vím.“

„Přinejmenším si dovedu představit –“

„Naposledy opakuji, Mnichu, že netoužím vědět, co s tím kapitánu Dinizovi dělali.“

„Přestože to víš?“

„Vím, ale nepovím.“

Pierot narafičí gumovou hrušku před podvozek kuželu. „Ať to přejede.“

„Přeješ si, aby Kapitán Lidipán irigátor zničil?“

„Ještě by mohl dostat roupy.“

„Ujišťuji tě, že v tomto prostředí žádní střevní paraziti nejsou.“

„Přejeď to, člověče!“

Když Mnich žádá, aby montážník něco udělal, musí to GiG nejprve domluvit s Arkem, který přes RANAutomaty zařídí, aby se to provedlo. Je to stejně primitivní, jako kdyby se prakem a skobičkami pokoušel zahnat splašené tele do jateční brány.

„Proč se mu mstíš, Mnichu?“

„Komu, Lipicánovi?“

Smrž popojede a gumový balonek rozmáčkne.

Arkus je dobrý střelec.

„Irigátoru.“

„Chtěl jsem mít jistotu, že je prázdný.“ Nevědomky si otře ruku o skafandr. „Že se tady nechystá žádná vyslizovačka.“

Šourá se chodbou za montážníkem.

V životě viděl ledacos hrozného, ale to nejhroznější si naštěstí nikdy nepamatoval.

Sto let v sarkofágu je hranice, kterou organický mozek nepřekoná. Neuronální substrát sice zůstane funkční, neurocyty se však po rozmražení začnou chovat jako bistabilní perceptrony a přepnou se na výstupní hodnotu 0.

Pro mentální procesy to ve skutečnosti znamená menší než nula.

Připadá si stísněně, přestože skafandrem to není. Tíseň na něho padá z temna chodby, z plechu jako by vycházel nářek tisíců nešťastných, zmučených duší. Na La grande Drac to bylo něco jiného, tam to bylo přímo cítit.

Hlavně kadidlo a smradlavé onuce.

A utrpení.

A strach.

V hangárech s nostalgicky zavánějícími názvy San Pietro di Vaticano, Notre-Dame de Paris, San Juan de los Reyes de Toledo, Santa Maria del Carmien di Firenze a v dalších, které by si musel vybavit, bylo uskladněno nezměrné kulturní bohatství, fragmenty lidské historie na planetě Zemi, obrazy, sochy, gotické pilíře, obludné chrliče, gigantičtí kamenní orli, vyschlé mramorové fontány, bronzové náhrobky, liturgické náčiní a taky archiválie nebo relikvie kanonizovaných svatých, kdežto v šachtě Grosser Sankt Bernard – Colle del Gran San Bernardo spočívala cinerária s ostatky mučedníků, které nešlo santifikovat, protože se kromě struktury DNA nedali identifikovat.

Zaváhá, než projde obdélníkem ostrého světla, které sem proniká přechodovou komorou, jako by záření mohlo být natolik silné, že by se vypařil. Tahač už musí být v periheliu.

Čas nečeká, letí.

V největším hangáru ze všech upínalo ocelové lešení půlku kupole svatopetrského chrámu, do plastu zalité dílo Bramanteovo, Raffaelovo, da Sangallovo a ještě toho… jak se… Ve čtrnácti tam tajně vykouřil svoji první cigaretu. Bylo mu hrozně zle.

Zblil se jak Chameleon.

Co všechno si člověk nepamatuje.

A ještě dílo Michelangelovo.

Jsou to jenom jména.

Jak dlouho už?

Dávali si neandertálci jména?

Proč ne, když se mohl pojmenovat i Lipicán.

Záhrobní ticho Draku rušilo nejvýš šoupání nohou, protože mniši zachovávali mlčení, aby se mohli věnovat meditacím, a meditovali, aby mohli zachovávat mlčení. Jen občas nábožné ovzduší narušilo dupání těžkých bot a řinčení pancířů a dunění katapultů, když čluny odlétaly do boje…

Ale tady? Kde by se tu vzaly tisíce úpících duší?

Přesto si připadá maličký a ušlápnutý, jako se někdy člověk cítí v nekonečném vesmíru, když si tváří v tvář nesmírné nicotě uvědomí svoji skutečnou velikost.

V osmnácti vybafal na stejném místě první dávku konopí. Říkalo se, že pomáhá překonat hyperprostorové odcizení. A zase mu bylo hrozně špatně. Nějakou dobu trvalo, než našel tu pravou medicínu. Abbadonovi dělalo THC dobře. Dneska armáda používá syntetický psilocybin, pár ampulí mají i na Arku, ale Pierot se drží svého vína.

Ne že by si potřeboval léčit chandru právě z hyperprostoru.

Smrž opět vyhodí směrovku a pustí ho do nevelké komory, pak zatarasí dveře jako balvan na hrobu Páně. Určitě nepůjde odvalit a sám se neodvalí.

Na litinových podstavcích spočívá šest starobylých hibernačních válců. Vypadají jako pradávné parní kotle, ale zamrzlé kotle, každý bude vážit aspoň tunu, na bočních dvířkách kulatá okýnka jako příruby. I kdyby se uvnitř svítilo, musela by se z nich napřed oškrábat námraza, jenomže určitě zledovatěla i zespodu.

„Nikde ani žárovečka, GiGu.“

„Já vím. Agregáty jsou vypnuté.“

„Všichni jsou mrtví?“

„Já vím. Zcela nepochybně již dlouho.“

„Tak proč mě sem posíláš?“

„Montážník mě požádal, aby ses podíval na kapitána Dinize.“

„Nechci ho vidět.“

Kužel mrkne. „Kapitán. Kapitán Diniz. Kapitán Diniz Australský. Kapitán Diniz Australský je. Kapitán Diniz Australský je v sarkofágu. Kapitán Diniz Australský je v sarkofágu jedna.“

„Co to meleš? Dovedu si představit, jak takový nebožtík vypadá. Ani mě nenapadne, abych se na něho ještě díval!“

Kužel blikne. „Kapitán. Kapitán Diniz. Kapitán Diniz Australský. Kapitán Diniz Australský onemocněl.“

„Kdy?“ Pierot se sice hned kousne do jazyka, ale už je pozdě.

Kužel blýskne. „Kapitán. Kapitán Diniz. Kapitán Diniz Australský. Kapitán Diniz Australský onemocněl. Kapitán Diniz Australský onemocněl zčistajasna.“

„Hele, GiGu, jestli začneš ještě jednou od začátku, tak se fakticky naštvu, člověče.“

„Mluvil s tebou Kapitán Lidipán. Domníval jsem se, že tě autentický projev přesvědčí.“

Vůbec není jednoduché se smržem hovořit. Kdykoli se Pierot na něco zeptá, Arkus se to dozví od GiGa přes RANAutomaty, prostřednictvím žabek to musí z montážníka vyždímat, přeložit a zase stejnou cestou přetlumočit GiGovi, který to teprve odvysílá Mnichovi. Přesto není prodleva tak velká, aby si toho všiml.

„Opakuju, že nechci nikoho vidět.“ Pierot se kose zahledí na kuželovitou siluetu ve dveřích, zatímco rukavicí čistí čelo nejbližšího kotle. „A hlavně nechci mluvit s Lipicánem.“

„Povedu to v patrnosti, Mnichu. Mám zasedací pořádek. První hibernační válec – kapitán, druhý – první důstojník, třetí – palubní inženýr, čtvrtý – palubní specialista, pátý – druhý pilot, šestý – druhý navigátor.“

„Dva piloti a dva navigátoři? Kapitán a první důstojník normálně stačí. Nějak moc ofafrní.“

„Dvě směny. Chtěli letět daleko.“

„Inženýr je nejspíš technik nebo strojník. Co dělá palubní specialista, drhne záchody?“

„Má na starosti náklad.“

„Skladník.“ Pierot zkouší odstranit námrazu kolem zámku dvířek. „Co Dinize skolilo?“

„To právě musíš zjistit.“

„I kdyby dostal břichabol, je tak jako tak po něm.“ Na Draku měli podobné sarkofágy, celé katakomby sarkofágů, a protože do nich lidé neuléhali jen na nějakých pár dní, jména se vyrážela do přinýtovaných štítků, aby se neztratila. Štítky byly z olova, po sto padesáti letech se daly dohladka rozklepat kladivem a přerazit. „Dobře, mrknu se na něho, ale jenom jedním okem.“

„Lidipán žádá, aby byl kapitán Diniz léčen… a vyléčen. Trvá na tom.“

Pierot otočí klikou zámku. „Můžu mrazák otevřít? Neprovede něco nepředloženého?“

„Je mrtvý, Mnichu. Neskočí na tebe, věř mi.“

„Tobě věřím, GiGu, ale co Lipicán?“

„Držíme ho.“

„S tím léčením to asi nepůjde.“ Praští do kliky kovovou pěstí. Dvířka se zvednou jako ochablé křídlo. „Leda by ho vyklonovali, aby ho hned zase popravili.“

„Podle Meziplanetárního antidiskriminačního paktu nemůže být žádný klon souzen, odsouzen a popraven za trestnou činnost spáchanou originálem. Na Salamance by však dostal výjimečný trest doživotního uskladnění.“

„Zmrazili by ho, až by mu upadly všecky bradavice.“ Nakloní se a posvítí do dutiny, na dně vany leží malá a hodně svraštělá mumie. „Diagnostikoval bych to na smrt sešlostí věkem.“ Vysune z ukazováku šroubovák a hledá mezi zmrzlými vousy ústní otvor. „Nemá ani jeden zub, člověče.“

„Marasmus senilis?“

Polámané chlupy vyplují z válce jako obláček bílých motýlků. „Jo, marasmus.“ Pierot opatrně ustupuje, bojí se, aby nevyletělo mnohem víc. „A zatraceně podělaný marasmus.“

„Poslechni si, co k tomu dodává Kapitán Lidipán.“

„Ale zkrať to.“ Oškrabuje zmrazky z druhého válce. „Podívám se k sousedům.“

GiG promluví plechovým hlasem: „Kapitán Diniz vždycky říkal: Dětma nezatopíš. A palubní inženýr –“

„Dvojka je prázdná,“ přeruší ho Pierot, „ale někdo v ní spal. Není ustlaná.“ Když zabouchne druhý sarkofág, z příruby upadne kus ledu. „Našel jsem jmenovku. Tohle byl šéf nějakého Hajhou gangu nebo čeho. Ať si na to skokani posvítí, je to latinkou, určitě to přečtou.“

„Jestliže tě nezajímá, co řekl kapitán Diniz a co odpověděl inženýr, pochopím to.“

„Zajímá, GiGu. Pokračuj. Diniz říkal…“

„Dětma nezatopíš. Palubní inženýr odpovídal: A když zatopíš, daleko nedoletíš. Měl smysl pro směsné?“

„To se ptá kdo?“ Pierot zvedne třetí dvířka a strčí do válce hlavu i s přilbou. Pravděpodobně se na chviličku odřízne od signálu RANAutomatů, ale opravdu jen na chviličku, protože ji okamžitě vytáhne. „Je to děsné. Neměl ten chlap, o kterém mluvíš, ležet v trojce? Byl to nukleární fyzik. Hned poznám, když nějakého nukleárního fyzika potkám. Ještě teď bych si na něm usmažil vajíčka. Dozimetr cvrčí jako cvrček. Něco mi uniklo?“

„Došlo k havárii reaktoru a k úniku záření.“

„To mi taky došlo. Ledaže si připadal bledý a chodil se do aktivní zóny opalovat. Nedá se podle poločasu rozpadu mozku určit…“

„Podle mozku ne.“

„Tak jo. Otvírám sarkofág čtyři.“ Zabzučí ultrazvukové odsávání. „Je ti něco, Mnichu?“

„Jenom jsem si ublinkl.“

„Potřebuješ pomoc?“

„Nic se neděje. Má na sobě skafandr. Něco ho roztrhalo na dvě… na tři půlky.“

„Máš tam jeden a půl člověka? Můžeš to upřesnit?“

„Jsi otřesný puntičkář, GiGu, víš to? Roztrhlo ho to napolovic a spodní půlku ještě na půlku. Necvrká víc než normálně, pokud byl v hyperprostoru. Jak moc jsou přenošení?“

„Kapitán Lidipán si pamatuje dvě stě jedenáct let, ale zapnuli ho, až když v HP uvízli. Na jeho paměť bych však nespoléhal.“

„Jak dlouho jsou v soustavě?“

„To si nepamatuje vůbec.“

Pierot nahlédne do posledních rakví, protože nic jiného hibernační jednotky už nejsou. „Hlásím dva dospělé jedince spíš středního věku, zdají se vcelku. Pilot je taky opálený, takový přismahlý. Necvrká. Je to černoch. Přísavné elektrody přisáté, hadičky zastrčené… Navigátora to, zdá se, bolelo.“

„Zastrkování?“

„To nebylo hezké, GiGu.“

„Chtěl jsem tě rozveselit.“

„Vracím se na můstek. Pustí mě Lipicán ven?“

„Okamžik vydrž, Mnichu. Arkus ho přesvědčuje, že nejsi doktor.“

Smrž se nečekaně vzpírá dálkovému řízení. Arkus netuší, co by mohl vyvést, kdyby ho nechal svobodně jednat, je připraven Kapitána Lidipána bleskově vypnout.

„Ať mu vtluče do té jeho plechové palice, že tady nepomůže ani zázrak. Mimochodem, kdo otevřel a nezavřel přechodové poklopy?“

„První palubní důstojník.“ A za moment, jakmile to člun GiGovi předá, dodá: „Neměl smysl pro těsné.“

„Což znamená?“

„Nevíme přesně.“

„Zato já vím určitě, že kromě posledních dvou byla posádka na sto procent mrtvá dřív, než se dostala do mrazáků.“ Před odchodem z pohřební komory Pierot ještě jednou mrkne do Dinizova sarkofágu, pak ho zavře. „Druhý pilot a navigátor spali. Zabila je dekomprese. Stačili trochu roztát. Výborný nápad, oživovat lidi ve vzduchoprázdnu, co?“

„První důstojník, palubní specialista a druhý montážní robot zahynuli v HP, když odhazovali náklad. Důstojníka to strhlo a skladníka roztrhlo. Kapitán Lidipán začal oživovat zbylé členy, ale nejprve systematicky zlikvidoval a rozebral ostatní roboty.“

„Viděls někdy většího šaolina, GiGu?“

„Zabil je, protože neochránili posádku.“

„Vždyť byli zmrzlí, nemohli pohnout ani prstem!“

„Mám na mysli roboty. Vyřadil je a přivlastnil si jejich komponenty.“

„To se může, GiGu?“

„To mohla udělat jen taková UD.“

Pierot má chuť Lipicána pořádně nakopnout. „Vypadne konečně z těch dveří?“

Všimne si zvednutého manipulátoru. „Něčím na mě míří. Nebo si jenom chce potřást pazourou?“

Arkus neváhá a stroj vypojí.

„Lidipán je prozatím mimo provoz,“ oznamuje GiG.

„Hlavně ho opravte, ještě bude potřeba. Jak se odtud dostanu?“

„Prostě ho přeskoč.“

„Můžu se na něco zeptat?“ Pierot přidřepne, předpaží, vypne si podrážky, zlehka se odrazí a pomalu pluje vzduchoprázdnem. „Jaký náklad odhodili?“

„Čtvrtou palubu. V deníku je zmínka, že to vyvolalo nepokoje.“

„Takže nepokoje?“ Když míjí smržovu čepičku, vzpaží, plácne dlaněmi do horního rámu zárubně a provede ladné salto mortale. „Jaké nepokoje?“ Křepce dopadne do podřepu a v pravý okamžik si boty zase zapne. „Vzbouřily se kontejnery?“

„Cestující si museli přestoupit na třetí palubu.“

„A najednou tu máme loď plnou cestujících.“ Pierot to konstatuje, jako by něco podobného předpokládal.

„Nikoli najednou,“ přizná GiG, „ale od začátku.“

Po několika krocích začne Pierot kulhat. „Zčistajasna?“

Kulhá, protože si připomněl, jak se učil chodit. Opravdu už viděl hrozné věci, třeba sám sebe bez nohy. Proto nedá dopustit na kartuziány, i když kosmické komturie dávno z vesmíru zmizely, rozhodně z tohoto ramene. Podezírá mnichy, že schválně nechávali děcka u ledu tak dlouho.

A blahořečí jim.

„Zrovna jsem si vzpomněl, GiGu, na pradávné šaolinské ponaučení. Vyprávěl mi je ten omrzlý Číňan z Guadalajary. Dva mniši, mladý a starý, jdou po žebrotě. V první vesnici je zahrnou nadávkami, a starý povídá mladému: Ze spílání si nic nedělej, mohli jsme dopadnout hůř, mohli po nás házet kamením. Když v druhé vesnici trefí kámen mladého do hlavy, starý povídá: Mohli jsme dopadnout ještě hůř, mohli na nás vzít hole.“

Pierot mluví, aby sám sebe posílil na duchu.

„Když ve třetí vesnici mladíka zmlátí, stařík povídá: Mohli jsme dopadnout mnohem hůř, taky na nás mohli poštvat psy. Ve čtvrté je pokoušou a dotrhají psi, a když se doplazí k potoku a umývají si krev, mladý žehrá: Než žebrat, to snad radši půjdu pracovat. A starý povídá: Mohl bys dopadnout ještě mnohem hůř…“

Projde obdélníkem světla prýštícího z přechodové komory, všimne si, že se zúžil a posunul.

Nevypaří se.

„Jak hůř?“ otáže se GiG.

„To se zeptal ten mladík taky. A stařík mu odpověděl: ‚Mohl bys přimrznout k potoku.‘“

„Co se s ním stalo?“

„Přimrzl přece.“

„Co se stalo s Číňanem, který ti to relativistické ponaučení vyprávěl?“

„Nemám ponětí. Když mu udělali kovové ruce, byl v háji, nenašel virgulí ani kanálovou mříž.“ Vyhne se gumové placce, přestane kulhat. „Ale vždycky ještě může žebrat.“

Na můstku je tma. Praecursorova silueta se nehybně sklání nad rozmontovaným pultem, ruku až po loket mezi deskami.

„Neruším? Můžu se taky na něco zeptat, GiGu? Na něco důležitého?“

„Pokud je to opravdu důležité.“

„Co je UD?“

„Čekal bych, že se budeš zajímat, kam se všichni cestující poděli.“

„Co je UD!“

„Umělá debilita.“

Pierot sedí na Arku v pilotním křesle, při ruce nerozbitný demižonek madeiry, léčí si chandru. Na obrazovky dostává různé pohledy na planetu a na třípatrový dort přepravních palub. Pod houštím vegetace vypadají jako stupňovitá pyramida, třikrát převyšují okolní stromy.

A že to jsou pořádné stromy.

Copaifera multipalmital.

„Jak dlouho trvalo, než ta džungle takhle zarostla?“ vyzvídá.

„Sto až sto padesát standardních roků.“ GiG zůstal na tahači, pracuje. „Nebo víc.“

Pierot hledá přistávací motory. Arkus zkouší různé separace obrazu, ale ne a ne je najít. Prstence jsou pěkně kulaté, možná trochu našišato, a krom všudypřítomné bublaniny neruší obliny žádná technická zařízení, žádné přídavné systémy. Jícny nákladních vrat již nezejí, jako zely kdysi, zadáveny chapadly saprofytů vysávaných ektoparazity vysávanými hemiparazity vysávanými endoparazity, nekroparazity, holoparazity, hyperparazity… a tak dál, v bujné oslavě života.

Příroda je velká genová inženýrka.

Co je ostatně život jiného než upachtěný příživník na božské kráse všehomíra?

„Plus přenošení aspoň dvě stě roků.“ Demižonek je čím dál lehčí. „Pěkný výlet. Zajímalo by mě, moc by mě zajímalo, koho napadlo odhodit čtvrtou palubu. Kdy. Proč?“

„Měli problémy s udržením stabilní tunelovací rychlosti. Vyřešili je snížením hmotnosti.“

„Jednou…“ Pierot si natáhne nohy na sousední křeslo. „Jednou se v západním sektoru ztratila nákladní loď Dva Pintové…?“

„Tři,“ upřesní GiG. „Die drei Pintos.“

„Na Frieslandu z toho byl poprask, protože místo deklarovaných pivovarnických dílů vezla množivé reaktory. Nejspíš hodně nažhavené množivé reaktory, protože se zatraceně rychle přemnožily a přetížily je. Týden dva se po nich bezvýsledně pátralo, ale najednou se loď objevila. Vrátili se, když se zbavili jednoho Pinty.“ Palcem volné ruky si uhladí knír. „Všichni měli půlroční fousy.“

„HP provádí s časem i lidmi různé kousky,“ souhlasí GiG.

„Ženské taky.“

„Pokud se cítíš oprávněn teoretizovat o ženách, Mnichu, nemohu sloužit.“

„Ženské měly fousy taky.“

„HP provádí s časem i lidmi různé kousky,“ opakuje GiG.

„S takovou bude co nevidět zaneřáděný jako orbity starých planet,“ hubuje Pierot, „pokud už není. Kdo vlastně přivedl tahač až sem, jestliže posádka umřela dřív, než se dostali z hyperprostoru?“

„Kapitán Diniz Australský.“

„Zmizí tři miliony tun nákladu a cestujících, a že by se po nich nikdo nesháněl? A nestalo se to včera, už je to nějaký ten pátek, ne?“

„Podle výrobního čísla motoru nedal loď nikdo ocejchovat ani zaregistrovat. Jako by nikdy neexistovala.“

„Co řekneš na tohle, GiGu… Nebyli to piráti. Jenom to tak mělo vypadat. Takový starý bucanero jako Diniz že by nechal cestující přestoupit, aby mohl odhodit náklad?“

Vtom Pierota napadne: Proč nejsem pirát jako Diniz? Proč ostatní můžou být piráti a dobrodruzi a kdovíco, ale já ne? Kdybych zůstal na Draku, mohl ze mě být pirát jak poleno. Drancoval bych a plenil lodě.

S cestujícími bych se vůbec netahal.

„Nevěřím, že se na stará kolena polepšil, GiGu. Nikdy jsem ho neviděl, ale nevěřím, že v prvním sarkofágu leží Diniz Australský. Je to zatraceně stará a zatraceně vousatá mrtvola, hotová čarodějnice, ale je to ženská.“

„Kapitán A. N. Nguyen,“ hlásí GiG. „Tak to stojí na jmenovce.“ A na nevyslovenou výtku odpoví: „Skládám mozaiku stejně jako ty.“

„Nikdo nikoho nepřepadl.“ Cucne si mateřského mléka a chvíli převaluje doušek na jazyku. Dlouhou chvíli. Tak dlouhou, že si nakonec v ústech převaluje jenom… „Byli to otrokáři.“

Je to ještě jazyk? „Číňani.“

„Nguyen a Quang nejsou čínská jména, Mnichu, opravdu ne.“

„Jedni šikmoocí vozí otroky druhým šikmookým.“ Pierotovu pozornost na okamžik přitáhne bliknutí nenápadné zobrazovací jednotky před GiGovým křeslem, která monitoruje záblesky záření gama. V obřím molekulárním mračnu poblíž středu Galaxie se třeba zrodila nová hvězda a za těch pětačtyřicet tisíc let, než sem její světlo doletělo, už mohly vzniknout i protoplanety. Někdy to probíhá zatraceně rychle. Hlavně zpočátku.

A pak trvá miliardy roků, než povstane inteligentní druh, který všechno hodně rychle zase zničí. V tom je celý vtip. Kdyby se myslící tvorové dokázali udržet při životě stejně dlouho, jako vznikali, dávno bychom se sem nevešli.

Někam tam odletěla jak čínská grupa, tak Amerikáni. Zase zakládají plantáže. A za sto let, jestli k tomu už nedošlo, budou opět stát před týmž problémem, až potomci otroků hrdě vyhlásí: „My tady nejsme dobrovolně. My jsme sem nechtěli, a už vůbec jsme nechtěli pracovat. Tak se o nás postarejte.“

Pierot se v duchu otřepe. Představa lidstva, které má před sebou čtyři miliardy roků existence, je stejně šílená jako nápad mravenců odletět na Měsíc a obsadit všechna ta rozkopaná mraveniště.

„To A. N. něco znamená?“

„Kapitán Aranka Nam. Kvido Hai-Hoa Quang byl první důstojník.“

„Aranka Nam a její Hajhou gang.“

Hledí na zelený ostrov, zkouší si připomenout, jak voní rostliny, květiny a vlhká půda.

Tentokrát ho paměť zradí.

„S roboty hyperprostor žádné kousky neprovádí?“ zeptá se najednou. „Nikdy, Mnichu, s roboty nikdy.“

„Kdy přesně umřela, zjistíte to?“

„Nezjistíme.“

„Umřela sice stará, ale mohla umřít dávno před tím –“

„Ne.“

„Jo.“

Hledí do zeleného, ale vybavuje si jen trouchnivinu, plesnivinu a hnilotu. A hledí.

Obrazovka zhasne.

„Fuj!“ Pierot se otřepe. „Tohle mi už nedělej, Arku. Hrozně jsem se lekl!“

„Lidipán je šílenec, Mnichu.“

„Kdybych měl čekat, až to zelenisko vyroste, taky bych se zbláznil.“ Demižonek je lehčí a lehčí, ale ruka těžkne. „Nedokážeš se smířit s představou, že to mohl dokázat?“

„Nedokázal by sem přiletět –“

„Nemůžeš se s tím vyrovnat?“

„– bez pomoci lidí nebo robotů.“

„Je ti to proti srsti?“

„Je.“

„Zapomeň na to, GiGu. Byl to jen takový nápad.“

Robot po deseti vteřinách přepne registry. Pravidla rotační exegeze velí odmlčet se, kdykoli míní v komunikaci s člověkem přehodit výhybku. Pak mlčí dalších deset vteřin.

„Mám nové poznatky z palubního deníku,“ prohlásí, jakmile usoudí, že pauza byla dostatečně výmluvná. „Porucha reaktoru způsobila, že se z přepravy hibernovaných cestujících stal generační let. Individuální sarkofágy na první dopravní palubě přestaly fungovat. Probuzení pasažéři rozmrazili druhou dopravní palubu a ti zas cestující v hibernačních nádržích na třetí a čtvrté nákladové palubě. Posádka se domnívala, že to přesto ještě pořád může dokázat.“

„Kolik otroků vezli?“

„Moc.“

„Moc je moc široký pojem, GiGu. Deset tisíc?“

„Seznamy cestujících evidentně nikdy neexistovaly, pokoušíme se zrekonstruovat počet z nepřímých indicií.“

„Kolik se na čtyři paluby mohlo vejít lidí – sto tisíc?“

„Řekněme 250 000.“

„Čtvrt milionů lidí žilo dvě staletí v těch plechovkách?“

„Podle kapacity sarkofágů a nádrží se jich zhruba tolik mohlo nalodit.“

„To nemohli všichni přežít.“

„Neřekl jsem, že to všichni přežili.“

Bez kvalitní organizace by pochopitelně nepřežil nikdo. Na palubách se vytvořila společenská struktura, na jakou byli zvyklí. Elita z první paluby vládla pomocí nomenklatury z druhé paluby, která ovládla třetí a čtvrtou. Každý se podle svých schopností snažil, aby let dopadl dobře.

Byli koneckonců na jedné lodi.

Pár roků to víceméně fungovalo. Pak přišly na řadu selektivní procesy, nenápadně. Počínaje první dírou v plášti začaly působit mutageny, plíživě. Bublanina udrží hermetičnost, ale neochrání před kosmickým zářením. Ani cestující ve vnitřních vrstvách nezůstali ušetřeni, zasáhl je únik z pulzního reaktoru.

Pierot si něco z toho umí představit i bez simulace, jenomže ne v hyperprostoru. HP není reálné prostředí, které by se dalo napodobit a zkoumat. Neurčitost vstupních podmínek je tak obrovská, že ji nedovedou modelovat ani GiG s Arkem dohromady.

Podle simulace měli být všichni cestující do padesáti roků mrtví. Ale nebyli. Stačilo několik generací, aby se vytřídily dva lidské typy: Malí a Velcí. Přestože každá skupina zahrnovala několik podskupin, v zásadě byli Malí malí a hubení, kdežto Velcí velcí a tlustí.

Malí byli pracovití, spotřebovali málo potravin a žili na okrajových vrstvách palub, kde působilo rotační tíhové pole, tolik potřebné pro práci, a kde bylo víc místa. Proto mohlo být Malých hodně.

A čím víc jich bylo, tím byli pracovitější a tím méně potravin spotřebovali, aby jich mohlo být mnohem víc.

Velcí prakticky neopouštěli vrstvy s mikrogravitací blízko trupu tahače, prostředí vhodné pro abstraktní teorie a teoretické abstrakce, byli pomalejší, klidnější a rozvážnější, a proto jim to lépe myslelo, přinejmenším nemysleli zbrkle. Měli čas, dost času, aby se naučili plánovat.

Velkých nebylo mnoho, a přesto nemysleli výhradně na sebe. Mnohem víc mysleli na Malé.

Demižonek je lehoučký jako pírko, ruka z olova.

Přesněji – na Malé mysleli víc, ale na sebe častěji.

Proč si to Malí nechali líbit?

Madeira kysne.

Tisíce zmučených, úpících duší.

Přinejmenším zpočátku měli lidé představu, že jsou na lodi a někam letí, přestože netušili, že je to otrokářská loď a kam doletí. Věděli, že svoboda nečeká uvnitř, ale až venku.

Uvnitř na ně číhal jedině strach.

Už zase.

STRACH.

Když snědli poslední konzervu, měli jen proteinové syntezátory na dopravních palubách. Posádka přestala s Velkými komunikovat, když zjistila, čím syntezátory krmí, aby se mohli nakrmit.

Hmotou.

„Měli strach, GiGu. Na Zemi býval strach tak velký, že překonal strach z vesmíru. Jenže lidi zapomínají, že si ten strach vezmou s sebou, kamkoli půjdou. Hrozně se báli, ale snášeli to, aby přežili.“

„Strach mění situaci?“

„Zásadně, GiGu, zásadně.“

„Strach je negativní emoce –“

„Nechci slyšet žádné definice. Co o tom víš? Prdlajs. Musel bys tam být, žít v tom, jenže to bys neměl kdy nějaké definice vymýšlet. Ani by tě to nenapadlo.“ Přihne si kyselotiny. Teď nepije, protože mu to chutná, ale protože to potřebuje. „Je to jako díra v těle i duši. Díra, která začíná tady nahoře v lebce a končí… v pekle.“

Žbluňk.

„Vše dobré přijde až po přistání, to si určitě říkali. Vše dobré přijde až po přistání. Když si to budeš opakovat do zblbnutí, tak zblbneš. Vše dobré přijde až po přistání, vše dobré přijde až po přistání. Opakuj po mně: Vše dobré přijde až po přistání.“

„Vše dobré přijde až po přistání,“ pronese GiG stejnou intonací. „Vše dobré přijde až po přistání.“

„Vidíš? Už to účinkuje.“ Pierot se uchechtne. „A je úplně jedno, čemu říkáš přistání.“

Vše dobré mělo přijít až po přistání, ale do té doby museli nějak přežít.

Jednou možností bylo vetřít se mezi Velké. Pokud se jim to podařilo (Lipicánovy zásahy nezvratně zničily důkazy, za jakých okolností k tomu došlo), začali si Malí válet šunky, které neměli, a užívat si, což neuměli. Společnost propadla chaosu.

Chaos mohli napravit jedině Velcí. Pod podmínkou, že Malí budou ještě hbitější, mrštnější a pracovitější. A střídmější.

Jak staletí plynula, Velcí se naučili vládnout moudře a spravedlivě. A ve všech vrstvách zavládla spokojenost a pořádek.

„Dějiny přepisují vítězové, deníky Lipicáni,“ bručí Pierot.

Velcí měli plán, že na novém světě založí čtyři kulturní centra. Předpokládali, že se Malí pod jejich vedením pustí s chutí do díla a vybudují novou civilizaci, lepší a pohodlnější. Předpokládali, že jim to vedení půjde od ruky, jako jim šlo vždycky, ba co víc (jak jim to čím dál líp myslelo), že jim půjde samo. Předpokládali, že Malí to množství práce bez potíží zvládnou, přestože byli již tak malí a hubení, že byli dokonce menší a hubenější, než se tušilo, že by vůbec kdy být mohli.

Než se stalo, že se všichni Malí ze čtvrté paluby museli natěsnat na třetí, Velcí dokonce zpomalili rotaci obou nákladových prstenců, aby Malí trochu povyrostli, jenže už byli tak malí, že se s tím nedalo nic dělat.

Ne na lodi.

Ne v hyperprostoru.

A když konečně prorazili smůlu a přiletěli do soustavy UCCL5088, málokdo z nových generací tušil, co to je kultura a civilizace, natož aby něco budoval…

„Měl jsi ho na místě uškvařit.“

Demižonek je prázdný, Pierot ho marně naklání.

GiG to ví.

Arkus je udavač.

„Shodit prstence na planetu! Máš pravdu, GiGu, je to šílenec. Zabil je stejně spolehlivě jako posádku. Hotový Kalibán. Tři miliony tun – bum bác!“

„Nezajímá tě, co bylo dál?“

„Mrtví mě nezajímají. Konec.“

Pierotovi se zdá, že je na Draku, zrovna ho rozmrazili a saje dudlíkem z demižonku, až je natolik velký a silný, že přemůže hlídku kartuziánů a uloupí člun…

Zpola procitne, jen aby si uvědomil, že odjakživa chtěl být pirátem. Obávaným pirátem. Kam bych přiletěl, tam bych rozséval hrůzu a děs.

Přistane na Zemi, a přestože není zamrzlá, nikde ani živáčka. Doprovází ho dívka, mladá žena, někde cestou se k němu přidala – k pirátům se vždycky přidávají šikovné pirátky. Má se stát novou pramátí lidského rodu. Je s tím srozuměna, je to ostatně osvobozená otrokyně. Chvíli trvá, než mu odebere spermie, tři miliony tun semenných buněk. Nějak se do ní vejdou. Pak zavelí STOP – a už se může jen dívat. Eva je stroj v kovové zbroji, roztáhne nohy a rozevře hyperprostorový tunel, jenomže na panenské zelené pastviny nevychází lidstvo, ale červi, ryby, ptáci a savci, kovová těla kryjí mosazné šupiny, měděná brka nebo srst jako ocelové špony…

Probudí se pochopitelně zpocený. Z takového snu by se nezpotil jedině robot.

Pět hodin spánku docela stačí, pustí se do ranní údržby, vypustí váleček, který vypadá jako zabalený do barevného plastu – však to taky je váleček zabalený do plastu (ve vodě by plaval, je prakticky nespláchnutelný, ale na Arku se pochopitelně nesplachuje), a zatímco podle barvy určuje pH, domlouvá s GiGem cineraci.

„Lipicán hezky doprovodí posádku na poslední cestě. Kdo jinému – sám do ní. Nebo se bojíš, že začne loupit a rabovat, až tu nebudem? Pořád jsme si vlastně nevyjasnili, proč byl v palubním deníku zapsán Diniz. Co když je Diniz Australský fakticky tenhle lstivý robot?“

„Kapitán Lidipán má do robota velmi, ale opravdu velmi daleko,“ ozve se GiG odměřeně. „Příliš lpěl na dogmatu lidské dokonalosti – co bys ostatně čekal od tak nedokonalé montáže. Když jeho ideál selhal, psychokybernetický stresor ho přiměl, aby se to pokusil zamaskovat.“

Pierot se v duchu zkusmo zeptá: Ale ty na tom tolik nelpíš, že ne? A rovnou si za GiGa odpoví: Já lidem rozumím.

„Chceš se na něco zeptat, Mnichu?“

„Nemám žádné otázky.“

„Opravdu ne?“

„Nemám žádné otázky, na které bych neznal odpověď. Ale vysvětli mu, že lidi si běžně ubližují, i když nejsou piráti nebo otrokáři.“

„Nevysvětlím. Nemohu to vysvětlit. Lidipánovi to vysvětlit nelze.“

„Šťastná to UD.“

Vyhýbá se syntezátoru značky Birlibirloque, určitě modernějšímu a kvalitnějšímu, než jaký živil ubohé pasažéry, jenomže princip zůstal stejný. Přehrabuje se v zásuvkách chladniček a mrazniček. Když ze servisní kabiny zavoní opékané klobásy a smažená vejce, Arkus začne intenzivně větrat, ale zakáže mu to.

Odnese si podnos před obrazovky, natáhne si nohy na sousední křeslo a požádá o další pokračování Obchodníka s hvězdným prachem. Od 250. dílu třetí série se schyluje k bitvě o Alkasur, která se má stát závěrečnou epizodou Velké galaktické války, ale zjevně se k ní ještě bude schylovat pěkných pár dílů.

Při jídle si vzpomene na útržky snu. Čím to, že mu byla všechna ta monstra podobná? Že by to bylo knírem? Nebo se mu to jen zdálo?

Stříbrná furgoneta s černým nápisem Bumerang-262 na boku se vynoří z nulové tříště, gejzír urychlených elektronů se efektně rozprskne jako blikající reklama obchodního řetězce Patatas fritas, bojový člun za sebou vleče ohon zmrzlých krystalků paliva a oblaka unikajícího kyslíku, nekontrolovatelně se řítí kosmem, mine naváděcí paprsek mateřského korábu Tupinambaranas a míří do prostoru nikoho. Dělostřelec Pío se hned vsází s ostatními, že bude pohotovost.

Kdo ví, jestli je hyperprostor takový dar, jak si všichni myslíme, napadne Pierota. Aby se z portálů jednoho krásného dne nevynořilo něco…

Něco hnusného.

Něco plechového s knírem.

Dělostřelci na dvaadvacáté palubě mezihvězdného gigakorábu Tupinambaranas mívají ve čtvrté sérii pohotovost často. Mastí karty a pronášejí vtipné průpovídky. Když dostali nového velitele, dělostřelec Pío poznamenal: „Jiný kapelník, ale pořád se hraje Miserere.“ Pío pochopitelně sázku vyhraje, na P/22 je kvůli Bumerangu-262 už zase pohotovost.

Když se GiG vrátí, dělostřelci právě dostali rozkaz, aby ho rozstříleli na cucky, protože nesmí padnout do rukou nepřítele, a Pío zamáčkne chlapskou slzu. Pierot sundá nohy z křesla a zdvořile mu nabídne poslední klobásku. Robot ji uchopí do kleštiček prstů a na milimetr přesně zasune Mnichovi do koutku úst jako cigáro.

„Úkol splněn,“ hlásí a cvakne palcem jako zapalovačem. „Je libo doutnák?“

Pierot vyprskne, zachytí klobásku v letu, zakousne se do ní a řekne s plnou pusou: „Sám sis ho dal, sám si ho plň.“

Arkus vypne zvukovou stopu.

Epizoda s doutnákem patří v Obchodníkovi k nejlepším.

„Úkol splněn,“ opakuje GiG. „Transport kolonistů dokončen.“

„Kde se vzali, tu se vzali, kolonisté přichvátali?“

„Přivezl je tahač.“

„Kam se poděli cestující?“

Robot usedne do svého křesla, vypadá důležitě. „Poděli se na Abbadon-Pierot 47.“

„Stačí, aby se pasažér rozplácl o planetu, a už je z něho kolonista?“ zeptá se Pierot bodře. Pořádně se najedl, a je mu dobře.

„Kapitán Lidipán shodil prstence do atmosféry. Měly se rozpojit, ale nerozpojily. Automatické přistávací motory naštěstí fungovaly.“

„Prstence žádné motory neměly.“

„Jednorázové motory.“

„To mi musíš objasnit.“

„Od začátku měli v plánu kolonizovat nějakou planetu, ačkoli zřejmě ne právě Abbadon-Pierot 47. Soudím, že chtěli doletět někam, kde by se o ně nikdo moc nezajímal. Sem je náhodou zavál HP.“

Jakmile prstence přistály, možná krapet tvrdě a na jedné hromadě, automaty otevřely všechna vrata, která otevřít šla. Několik poklopů se zabořilo do hlíny nebo je ucpala bublanina, otevřelo se jich však dost, aby Malí okamžitě vyskákali a rozprchli se do všech stran. Zmizeli, jako by se do země propadli.

Někteří se opravdu propadli.

Byli fakticky malí.

Těsně před vstupem do atmosféry si poslední Velký vůdce posteskl: „Kdo nikdy nezkusil vládnout tolika mrňavým parchantům, nemá nejmenší představu, jací to jsou nevděčníci.“

Byli zatraceně malí a zatraceně nevděční.

Velcí už je nikdy nenašli. Vlastně je ani nemohli hledat. Gravitace je pěkná bestie, pokud člověk odvykne. A Malí se sami od sebe nevrátili. Jestliže nějací zůstali uvnitř a ještě fungovaly syntezátory, mohli dokonce přežít Velké.

Pokud bylo Malých málo, Velcí je prakticky neviděli.

„Zatímco jsi vyspával kocovinu,“ poznamená GiG jen tak mimochodem, „Arkus pořídil exkluzivní záběry.“

„Prosil bych trudnomyslnost. Vyspával jsem hyperprostorovou chandru.“

Dělostřelci se nedostanou k ráně, B-262 zachrání druhá stříbrná furgoneta, temný prostor nikoho se prolne do modrého listí infračerveného zobrazení, vespod se pohybují oranžové tečky, klikatý proud připomíná mravence, když stěhují mraveniště.

„Nejde to zvětšit?“

Člun naopak záběr zmenší, až se na obrazovku vejde celý ostrov v normálních barvách. Oranžově vytečkovaná čára přetne souš z jednoho konce na druhý.

„Mám hádat, co to je? Hranice mezi Velkými na severu a Malými na jihu?“

GiG pietně skloní hlavu.

„Velcí bez Malých umřeli.“

„A Malé sežrali hraboši.“

„Je to cesta, kterou vyšlapali v džungli, jak pořád chodí sem a tam. Zrovna míří na východ.“

„Mně je fuk, kam míří. Ukaž mi je.“

Kamera se jako pták vrhne z oblohy do korun, propadne haluzím, zprudka zabrzdí metr od země. Kolem procházejí lidé, nazí, krásní, ztepilí, po dvojicích, trojicích, aparátu si nevšímají, rozkládají rukama, družně hovoří.

„Přibliž to!“

Obličeje plují obrazovkami, Arkus rozsvítí celou řadu, proplouvají z jedné na druhou, i na stínítko radaru. Známé obličeje. Jestřábí profil, mušketýrský knír. Muži, ženy, děti, všichni si jsou podobni jako vejce vejci, všichni se podobají Pierotovi, jako by mu z oka vypadli.

„Co…“

Vtom hlasitě zacvrliká elektronika.

„Co to…“

Zabublá motor.

„Co to má znamenat?“

Zabrumlají gyroskopy.

„Jsou to tvoji potomci, Mnichu.“

Pierotovi poklesne brada a zpotí se jako myš. „Já ty lidi neznám!“

„Ha-ha,“ řekne GiG.

Pierot zaklapne ústa a rukávem kombinézy si otře čelo.

„Projekční trik, Mnichu, jenom legrace. Ale uznej, že to Arkus udělal šikovně.“ Elektronické systémy se ztiší, motor zlehýnka pobublává, čeká, až gyroskopy dosviští.

„Vy podšívky.“

Na hlavní obrazovku naskočí uzoučký srpek oblačné planety, na vedlejší se vrátí původní infrasnímek s vytečkovaným chodníkem. Ostatní obrazovky většinou zhasnou, přibližovací radar poblikává jako roj světlušek za svatojanské noci.

„To se smí?“

„Nikdy bychom si nedovolili překročit rozlišovací mez Karmelské konvence na ochranu svobodného vývoje společnosti,“ hájí se GiG.

„To se smí, takhle mě vyděsit?“

„Mohli by to být tvoji potomci.“

„Žádné nemám!“

„Mohl bys být jejich předek.“

„Ani zadek.“ Mutace nemutace, myslí si Pierot, tyhle bych nechtěl. „Kam na ty frky vy dva chodíte?“

„Ukaž nám zrekonstruované záběry z vnějších kamer, Arku,“ poručí si GiG, a když na pomocnou obrazovku naskočí černobílý snímek čtyř prstenců s houbovitým patvarem v popředí, vysvětluje: „Bezpečnostní prověrka, pravděpodobně zrovna dostali zásah mikrometeoritem.“

Kamera musela být umístěna někde na pracovní lávce kolem řídící sekce. Jak se stupňovitě sestavené paluby otáčejí před pozadím stříbrošedých mračen hyperprostoru, obrazovkou se míhají vyhřezlé nádory bublaniny a mezi nimi jakési nezřetelné cibulovité stíny. Záznam je dvě stě nebo tři sta let starý, ale nemohl být příliš kvalitní, ani když byl čerstvý.

„Vidíš, ruština…“

Azbuka se rozpadne na pixely.

„A tady němčina a franština.“

ACHTUNG! ATMOSPHÄRENÜBERDRUCK!

ATTENTION – ENTREPRISE DE DISTRIBUTION

„Jsou z První soustavy. Ze Země.“

„Ale každý pes jiná ves,“ mručí Pierot.

„A jiná doba.“ GiG ukazuje na rozmázlé šmouhy. „Konstrukční odlišnosti vykazují až stoleté rozdíly.“

„Jak rychle se točí?“

„Teď je záznam zpomalený. Ve skutečnosti prstence rotovaly různou rychlostí. Na obvodu třetí a čtvrté paluby vytvářela odstředivá síla 4 až 5 g.“

„Možná je to odpověď na otázku, proč se Malí nebouřili,“ uvažuje Pierot. „Zlobíš, tak s tebou zatočíme…“

„Se vší pravděpodobností jde o pozemské výrobky ze superindustnální éry mezinárodní spolupráce. A dokud byly paluby v kosmu, opravdu měly motory.“

Obraz se zastaví. Baňaté kontury na posledním okruží lze proti světlým oblakům poměrně dobře rozeznat. Stříbrošedá mračna ve skutečnosti nejsou nic jiného než smršť virtuálních částic, které optika nedokázala odfiltrovat.

„Antigravitační motory. Jednorázové antigravitační motory, Mnichu.“

„Už mluvíš jako Lipicán – nemohl ses nakazit? Prozradíš mi o nich konečně něco?“

Protože člun stále dřepí na zádech tahače, oba to maličko přimáčkne, a Pierot si navíc brkne, když Kapitán Lidipán nakopne manévrovací trysky. Tahač nemá paliva nazbyt, proto Arkus načasoval impulz do perigea, jak se to dělávalo v dřevních dobách kosmonautiky, aby zážeh odklonil loď z oběžné dráhy.

Naposled letí nad noční polokoulí.

„Vím jenom o málo víc, než kolik je známo o Posledním strážci Země,“ začne GiG. „Dovolíš-li, budu citovat ze svazků novodobé heretické mytologie, uzamčených v oddělení Libri prohibiti knihovny papežského paláce, a sice z apokryfu nazvaného El ingenioso ingeniero Hombre Checo.“

„Na Draku jsme se museli tyhle epištoly o inženýrech a vynálezcích učit nazpaměť – a najednou jsou zakázané.“ Pierot namíří na robota mastný prst. „Odkdy máš na Salamance přístup do zapovězené knihovny?“

„Od té doby, co se zajímám o novodobou heretickou mytologii.“

„Odkdy se zrovna ty zajímáš o heretiky?“

„Od té doby, co mám přístup do Libri prohibiti.“

„A odkdy máš přístup k zakázaným knížkám, člověče?“

„Od té doby, co mám přístup do paláce Nuovo di Zecca Cortile di San Damasco.“

„Vždyť jsi mě ani nesměl doprovázet, když mi Padre udělil audienci!“

„To byl jiný papež.“

„Zase vyměnili kapelníka?“ Pierot netrpělivě zaťuká na obrazovku. „Jestli míníš bájit o Posledním strážci Země, raději si pustím Obchodníka.“

„Je to důležité,“ prohlásí GiG kategoricky. „Je důležité vědět, kdo byl na Zemi poslední.“

Všechno ovšem začalo mnohem dříve, než se vyvrbilo, kdo zbude jako poslední, pochopitelně mnohem dřív, než se vylidnila střední a východní Asie a než se Jižní Amerika odtrhla od Severní. Zdálo se, že to začalo, když ekonomové poslechli ekology a uvěřili apokalyptikům, ale to jenom tak vypadalo.

První krůček k tomu, aby Tierra Senila zmrzla jako sněhová koule, udělali právě Číňani, když koncernu Suppenwürfel obšlehli proteinový syntezátor Futterspielspeise, přestali pěstovat rýži a začali krmit třetinu světa hlínou.

Hlína došla, a tak odletěli.

Snížením skleníkového efektu se zvýšilo infračervené vyzařování zemského povrchu, průměrná teplota klesla o pětadvacet stupňů Celsia a počet teroristických útoků vzrostl o padesát procent.

Kdo seje mráz, sklízí kroupy.

Na finálním večeru Valného shromáždění OSN sice postavili mezinárodní tým klimatologů do kouta a donutili je podepsat prohlášení, že nedovedou předpovídat počasí, ale to bylo to jediné, co s tím spojené lidstvo svedlo udělat. Pak se rozpustilo.

Ne tak světový ledovec.

Nikdy v dějinách nepovstala větší armáda hladových, aby se ve jménu všelikých a rozličných ideologií pomstila sytým, kteří najednou taky neměli co do huby. Svět zase čoudil jako za starých dobrých časů, hořela města, hořely celé aglomerace, a oblaka kouře se dala z vesmíru číst jako výstraha POZOR! KOUŘENÍ ZABÍJÍ! Země se na chvilku ohřála, ale opravdu jen na chviličku.

Příroda jaksi tak nějak přestala být zajedno s životem. Pokud to, co člověk prováděl, byl život, jak ho zamýšlela. Život zajedno s přírodou.

Naštěstí tu ještě zbyl vesmír.

Vesmír pořád zajedno byl.

Poslední kapkou se možná stala ropná kaňka uprostřed malströmu, který pohltil Golfský proud a sahal od Mexického zálivu až po Guatemalskou pánev; ta skvrna mohla vypadat jako tečka prvního vykřičníku.

Nebo možná kolonie tučňáků patagonských, která se uhnízdila na stadionu v Santiagu de Chile, jenomže los generalos nabyli dojmu, že se jim tím přešlapováním los fut olistas vysmívají; stadion potom mohl vypadat jako červená tečka druhého vykřičníku.

Mozkem přírody bylo pochopitelně odjakživa Slunce. A Slunci došla trpělivost.

Do fotosféry vybublaly celé oceány tmavých skvrn, a přestože solární inženýři okamžitě vypnuli plazmové generátory, jež vycucávaly energii rovnou z koronárních děr, zářivý výkon prudce poklesl. Vodní páry v atmosféře Země zmrzly na diamantový prach, zpětné záření kleslo a planetární albedo vzrostlo. Průměrná teplota spadla o dalších pětadvacet stupňů.

Pak už bylo všude bílo a křupavo.

Lidé vzali nohy na ramena.

Každý jinam.

Amerikáni nastartovali projekt kokakolonizace vesmíru dřív, než se Číňani vydali šířit paoismus do středu Mlékárny, kde hodlali vybudovat nesmrtelnou říši Čung-kuo-pao, ale teprve nyní se ukázalo, že se lidstvo chystá odletět již tak dlouho, že mezitím první mezihvězdné archy zákonitě zastaraly. Na pozemské a měsíční orbitě i na samotném Měsíci chátral dostatek plavidel, aby si i ty nejmenší a nejchudší státy a národy mohly s trochou rizika dovolit prásknout do bot. A práskly.

Na Zemi měli zůstat jenom vyznavači Nohy prorokovy, jimž víra zakazovala opustit půdu, po které kráčela. Zdálo se to jako jediný rozumný způsob, jak jednou provždy skoncovat s válkami.

„Lidi by stejně odletěli,“ mudruje Pierot, „i kdyby se neválčilo, ale aspoň by po sobě nezanechali tak hrůzostrašné tratoliště.“

„Nebylo by dost lodí a výstroje.“

„Co tím myslíš, člověče?“ Pierot nevěřícně zírá. „Že se napřed museli pozabíjet, aby mohli odletět?“

„Kdyby se pozabíjeli, nemohli by –“

„Víš dobře, jak to myslím!“

„Je to pouze jednoduchý výpočet,“ konstatuje GiG, „nic víc.“

Jenže Noha prorokova se Posledním strážcem Země nestala, protože vynalézavý inženýr Hombre Checo spočítal zrnka písku a vyrobil odpovídající počet sedmilitrových plechovek, a když je vyznavači Nohy naplnili, nezbyla na zemi ani hrstka, ani špetička posvátné prstě. A tak mohli rovněž odletět, každý s deseti kilogramy písku v příručním zavazadle.

Za to, že Fafrnát ašabát čili Blaho lidu vymyslel, obdržel Ing. Hombre Checo veškeré bohatství, které se nedalo naložit do mezihvězdných lodí, a byl ustaven Posledním strážcem Země na věky věků.

Přinejmenším na milion roků.

Tak i Noha prorokova vešla do vesmíru, kam ještě lidská nešlápla. „Pěkná pohádka,“ reptá Pierot.

„Nezamykali by ji v Libri prohibiti, kdyby neměla jiný konec. Protože to byl Ing. Hombre Checo a nikdo jiný, kdo zavinil, že se náboženské války nenávratně přenesly do kosmu, dostal na čelo cejch a doživotní zákaz Zem opustit. Nicméně mu uctívači Nohy prorokovy před odletem slíbili, že se přimluví, aby přišel rovnou do ráje, jaký si vymyslí. Poslední strážce Země byl totiž neznaboh.“

„V daňovém ráji už byl, co víc si přát?“

„Stejný neznaboh jako ty, Mnichu.“

„Já jsem agnostik. Jsem jediný ateista, kterého kdy Svatý otec vyznamenal řádem Cavallero de Dios za šíření pohany mezi víry – nebo naopak? Už nevím.“ Pierot se zarazí. „Copak to jde, vymyslet si ráj?“

„Proč myslíš, že je tato verze zakázaná?“

„Protože se neví, kdo dal inženýrovi na čelo to razítko. Nebo ví?“

GiG se vyhne odpovědi. „Salamanští dějepravci vyzkoumali, že se za jménem Ing. Hombre Checo skrývá celé politické a kulturní společenství, podobně jako za starozákonními jmény stály celé izraelské kmeny. Los Checos – Čechové.“

„Jasně, jak by v postsuperindustriální éře za vrcholného glaciálu, dokonce vrcholnějšího než všechny předchozí vrcholy, dokázal jeden člověk vyrobit tolik plechovek?“

„Ať to bylo za trest, či za odměnu, Čechové dostali k užívání řetězec protiatomových bunkrů kolem dříve nechvalně proslulé kinshaské silnice v Africe. A protože byli opravdu vynalézaví a taky chtěli za každou cenu odletět, mimo jiné aplikovali kalibrační invariance superprostoru na gravitační teorii. A tím se dostáváme k motorům.“

„Že to ale byla pořádná oklika.“

„Ve svém protiatomovém vězení vymysleli antigravitační motor, který zastudena mění vlastní hmotu na gravitina. Setrvačná i gravitační síla jsou však úměrné hmotnosti, proto takový motor nikdy neopustí gravitační pole planety, neboť síla, kterou se těleso snaží zabránit změně hybnosti, se rovná silovému působení antigravitačních vln.“

Pierot to pochopí: „Sám sebe prostě nezvedne.“

„Ale co platí pro start, neplatí pro přistání, jakkoli nebylo měkké podle všech pravidel.“

„Studený antigravitační motor.“ Pierot si představí, jak zmrzlými prstíky zapojuje drátky a šroubuje šroubky, z nosu mu kape a od úst jde pára, že na to nevidí. „Přilbu dolů. Měli zatrolené štěstí, že nevymysleli horký pohon, protože na ostrovech rostou sapany.“

„Copaifera multipalmital.“

„Říkal jsem ti to?“

„Napalmový strom.“

„To jsem neřekl!“

Robot znejistí, ale hájí se: „Jak bych to jinak věděl?“

„Vím určitě, že jsem s tebou o napalmových stromech nemluvil. Chameleon do všeho musel strkat nos, tak zjistil, co jsou sapany zač.“ Pierot se zklamaně, ačkoli možná toužebně zahledí na prázdné talíře. „Stačí, abych si šel na minutku dáchnout, a najednou víš první poslední. Že ty ses díval do Mecyklopedie, GiGu?“

„Nevím, co to znamená.“

„Zalži mi, GiGu.“

„Přeješ si, abych ti lhal, Mnichu?“

„Jo, přeju si, abys lhal, až se z tebe bude dýmit. Díval ses do Mecyklopedie a našels heslo Checo?“

„Do Mecyklopedie jsem se nedíval a heslo Checo jsem nenašel.“

„Proč do ní nemůžu nahlédnout já?“

„Mohu přestat lhát, Mnichu?“

Pierot přikývne. „Nelži a nedym.“

„Protože nevím.“

„Raději mi ani nic neříkej. Nechci nic vědět.“ Pierot zvedne podnos a vstane. „Saolini mají takové přísloví: Víš moč, žlá noč.“

Když si vzpomene na omrzlého rudokopa, vzpomene si taky na Eskymáky. Za hladu a mrazu nechávali staré a slabé čumáky zmrznout, aby mladí a silní přežili. Rozpomene se dokonce na neandertálce a kromaňonce. Lovili se a jedli tak dlouho, až kromaňonci všechny neandertálce snědli. Lidi se k sobě opravdu nechovají moc hezky. Odjakživa.

Tak proč by měli zrovna Čechové?

Kapitán Lidipán naposled zapne manévrovací motory, upraví trajektorii a zvýší rychlost na maximum. Z dráhy, kterou mu zadal Arkus a která tahač zavede do gravitačního sevření UCCL5088, ho může odklonit už jedině velký třesk nebo něco podobně nezvladatelného.

To byla GiGova podmínka – na tahači nesmí zůstat ani hlt paliva. Ke Slunci nedoletí dřív než za pětasedmdesát dní, a to už budou kdovíkde.

Člun se odpoutá od tahače, chvíli plují rychlostí zhruba 115000 kilometrů za hodinu bok po boku. Arkus si najednou připadá volně a svobodně, jako by unikl z šerého vězení vědecko-technického muzea, kde se nesmí halasit a běhat, aby se nevířil prach. Je mu trochu smutno, ale sladkobolně smutno. Konečně se může trochu proletět. Má staré mašinky rád. Nepřipouští si, že sám stárne, že nad ním moderní lodě ohrnují nos. Nemá na to příslušné obvody.

Kdyby je měl, už by tahač neopustil.

„Rozloučíš se s nebožtíky, Mnichu?“

„Rozloučí se oni se mnou?“

„Nebudeš držet pohřební řeč?“

„Třeba… Jsme prd a smrad? Rozhodně ne. Raději budu držet jazyk za zuby. Nemíním za ně truchlit. Ani mě nebude nikdo oplakávat.“

„Toho se nedožiješ.“

„V to pevně doufám.“

„Ale pohřeb budou mít pěkný.“

„Však taky mají nádherné pohřebiště.“

„Mimochodem, Mnichu, ten citát z Horatia správně zní: Pulvis et embra sumus. Jsme prach a stín.“

„Horatius byl básník. Hrozně si vymýšlel.“

„Mohl bych pronést něco já?“

„Pohřebního? Jak je libo. Určitě se jim uleví.“

GiG zapne spielbas a fortissimo zaburácí: „Omnia mors aequat!“

„To nemohli přeslechnout.“ Pierot si třepe ukazovákem v zalehlém uchu. „Vše srovná smrt? Předpokládám, že máš na mysli tepelnou smrt vesmíru.“

„Tu taky,“ připustí GiG pianissimo, div nepřidá flažolety. „Ukážeme ti ještě jeden zajímavý záběr, chceš?“

Oranžové puntíky Čechů zrovna dorazily na východní konec ostrova. Lidé opustí úkryt rozložitých korun a rozptýlí se po břehu. Počitadlo poskočí o několik hodin. Na azurové mělčině se objevují tmavomodré tečky, příbojové vlny pění, jako by se na dně otevřela podmořská sopka. Arkus záběr přiblíží, protože na ryby se Karmelská konvence nevztahuje.

„Jsou to příbuzní kostlínů, primitivní paprskoploutví obratlovci adaptovaní na život ve vodě. Několikrát do roka připlavou z širého oceánu, střídavě z východu a ze západu, a přestože si mohou vybrat z mnoha ostrovů, připlují jenom sem, jako by věděli, kde na ně číhají lovci.“

„Jak je loví?“

„Vlastně nečíhají ani neloví. Posedají si na písek, čvachtají nohama ve vodě, mávají rukama a klábosí. Národ, který vymyslel jednorázové antigravitační motory, nemá čluny, sítě, harpuny ani udice.“

Oblačná koule na hlavní obrazovce se zmenšuje, Arkus nenápadně zrychluje, aby velikým obloukem proťal ekliptiku. Než přesně zaměří souřadnice HPT, kterým přiletěli, potřebuje se dostat na 0,001 c. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mohl v hyperprostoru uvíznout, přestože se to jiným evidentně stává. Pokud se mu vůbec o něčem zdává, tak o tom, jak vyletí z oblaku nulové tříště a jako ohnivá saň se střemhlav vrhne na nepřítele. (Nulová tříšť je pochopitelně nesmysl, ale vypadá pěkně.)

Arkus je silný a bude mít i správnou rychlost, až přijde čas.

„Národ, který vymyslel jednorázové antigravitační motory, žádné čluny ani sítě nepotřebuje, GiGu.“

„Sedí a čekají, až ryby samy vyskáčou na břeh.“

„A když nevyskáčou?“

GiG zamlčí, že se v písku povalují vybělené kosti ryb i lidí. „Zatím vždycky vyskákaly.“

Tuny štikovitých ryb s protáhlými čelistmi prorážejí hladinu a mocnými údery ocasních ploutví se vrhají na břeh. Ve vzduchu blýskají rozstříknuté kapky jako démanty.

„Něco podobného provedly velryby s Japonskem.“ Pierot se nakloní k obrazovce. „Jak to ti Čechové dělají? Mají mocného šamana?“

„Třeba kostlíny ovládají telepaticky.“

„Existují živočichové, kteří ochromí kořisti mozek a přinutí ji, aby jim sama vlezla do tlamy. Zažil jsem to. Ale ne naopak.“

„Tak tedy naopak.“

„Pojďte, ó Čechové, a snězte nás?“

„Přírodních mechanismů, jak přežít, může být nepočítané.“ GiG se odmlčí, divže si neodkašle. „Nemělo by se pro ně něco udělat?“

„Civilizované světy jsou mnohem nelítostnější.“ Pierot si palcem přihladí knír. „Tohle je hotový ráj. Dopřej jim čas, aby se sami rozhodli, čím by chtěli být, než je zase někdo najde. Pokud je někdo najde. Pokud vůbec něčím chtějí být.“

Každý člověk má v duši citlivou strunku, na niž se musí zaklepat jako na barometr, ale někdy se zničehonic zachvěje i bez klepání.

A to se teď stane.

„Očividně si ten ráj sami vymysleli.“

Zpět v globulích.

Vesmír konečně aspoň jednou vypadá tak, jak si ho představují blázni a fantastové. Ve stříbrných oblacích vykvétají barvy jako na paletě impresionistů, mísí se jedna přes druhou, na zlatém brokátu opalizují rudé a modré chocholy a pableskují indigové a rumělkové kokardy, a když do blankytné louže pronikne sírová žluť, další mlhavé opary dají vzniknout zeleným hájům, hájkům a háječkům. Leč oblaka blednou a kapky zlatého deště řídnou do stále hustší nicoty, může-li být nicota tak hustá, až se třese jako rosol. Je to portálový průsak, gejzíry virtutálních částic unikají z neviditelné trhliny, kde do sebe narážejí dvě reality.

Přinejmenším.

GiG se odpojí od vnějších detektorů a chvíli se z toho zážitku vzpamatovává, hluboko v útrobách kovového těla se slastně chvěje. Smysl pro krásu některých robotů je obdivuhodný.

Člun drží konstantní tunelovací rychlost, soustava mechanických gyroskopů přede jako kočka.

GiG udělá chybu, když se zeptá: „Co s nimi bude?“

„V Mecyklopedii to nebylo?“ Pierot se poťouchle usmívá. „Měl jsem dojem, že tam najdeš všecko.“

GiG zarytě mlčí. V popředí epochálních změn, uvažuje, stojí vždy nějaký hrdina, jehož jméno uvízne v Historii. V pustém úhoru zapomnění naopak zůstanou ležet kosti těch, kteří nebyli dost odvážní nebo šílení, aby se prodrali mezi mocné, jedno které. Je nejvyšší čas to změnit.

Rozhodne se, že při nejbližším kvantování doporučí, aby se do Mecyklopedie dostalo šest jmen:

Aranka Nam Nguyen

Kvido Hai-Hoa Quang

Maxim Maximovič Malenkij

Wilhelm Wassermann

Guma N’guma

Omar Mchačkal

Šestice posledních Velkých Čechů.

„Když neřekneš, tak neřekneš.“ Pierotovi se tlačí z břicha koloidní bublina. „Ani jak se srovnají se sapany?“

„Napalmové stromy.“

„Nikdy si ani neškrtnou.“

„Civilizace bez ohně?“

„Proto jim předpovídám…“ Bublina vyskočí, Pierot škytne. „Předpovídám velkou budoucnost.“

„A když ne velkou?“

„Tak bezstarostnou.“

„A když ne bezstarostnou?“

„Aspoň se projdou, než pojdou.“

„A co když nepojdou?“

„Tak před sebou mají velkou budoucnost.“

DOSLOV

aneb Co by se stalo, kdyby…

Zdá se, že autoři sci-fi jsou ke konstruování a promýšlení alternativních dějin disponováni mnohem lépe než většina profesionálních historiků, pro které je slovní spojení „co kdyby“ jakýmsi ďáblovým znamením.

Toto tabu historické vědy se odváží porušit je málokterý z jejích adeptů. Jedním z těchto kacířů je britský historik Niall Ferguson. V roce 1997 shromáždil a vydal sborník esejů pod názvem Virtuální dějiny, jejichž klíčovým pojmem se stalo slovo „kontrafaktuál“. Označuje přelomový bod v historii, kde se možnosti dalšího vývoje podstatně rozvětvují, a byť i jen malá změna jedné události mohla způsobit úplnou změnu veškeré budoucnosti. Kontrafaktuál svým způsobem připomíná bod bifurkace v „teorii chaosu“. Fergusonův pokus byl odvážný, ale omezil se v podstatě jen na evropské dějiny novověku (17.-20. století). Za horizontem jeho zájmu tak zůstala řada dalších zajímavých bodů, v nichž se dějiny mohly překlonit na jinou vývojovou trajektorii, vydat se po úplně jiné větvi událostí.

I když se vyhneme tak zprofanovaným tématům, jako je neexistence Ježíše Krista (či sv. Pavla) nebo Muhammada, stále zbývá dost pozoruhodných možností. Co kdyby vojska Kalifátu dobyla kolem r. 700 Byzanc (ohrožovanou v té době i útoky Bulharů) a islám pronikl do Evropy z jihovýchodu? Zdá se, že toto náboženství svou jednoduchostí a schopností propojovat se s lokálními zvyky a tradicemi mohlo mnohem lépe vyhovovat tehdejší polobarbarské kmenové mentalitě balkánských národů než složité křesťanství. Islám mohl ovládnout Bulhary i Avary, a od nich se šířit jako požár mezi Slovany ve střední a východní Evropě. Franské křesťanství by se ocitlo v kleštích ze dvou stran, a jen Alláh ví, zda bychom dnes nebyli všichni muslimové…

A co kdyby se například nenarodil Čingischán a Mongolové nedobyli vyspělou jihočínskou říši Sung, která ve 13. století zřejmě stála již takřka na prahu „průmyslové evoluce“? A nebo kdyby pozdější Mingové nezrušili velké námořní výpravy a Čína v 15. století ovládla celý Indický oceán od Austrálie po Afriku? Co kdyby kolem r. 1470 obří čínská flotila zakotvila v Lisabonu či Cádizu? Nezpůsobilo by náhlé zjevení kultivovaných neokonfuciánských byrokratů v hedvábí a s porcelánovými servisy tak velký „kulturní šok“, že by to změnilo celé další směřování Evropy? Možná, že bychom dnes znali Erasma Rotterdamského nikoli jako „velkého evropského humanistu“, nýbrž jako „velkého evropského konfuciána“… Mohlo konfuciánství nahradit reformaci? Anebo už tehdy vývoj evropské techniky a kultury získal tak robustní dynamiku, že by ho Číňané nedokázali nijak ovlivnit?

V podobném duchu bychom mohli pokračovat ještě dlouho. Ale úkolem sborníku Imperium Bohemorum bylo nalézt klíčové bifurkační body v našich vlastních, českých dějinách. Zastavme se u několika nejpozoruhodnějších.

Ondřeje Neffa zprvu napadlo změnit naši nejranější historii: Co kdyby nezanikl Sámův kmenový svaz v 7. století? Mohl se vyvinout ve skutečný stát, který by se úspěšně postavil Frankům i Avarům? A nebo co kdyby se velkomoravský stát nerozpadl kolem r. 900 a úspěšně by čelil nájezdům divokých maďarských kočovníků? Mohla by se zde vyvinout nějaká silná středoevropská říše, která by integrovala západní Slovany a dlouhodobě vzdorovala tlaku Němců? Ondřej Neff tuto myšlenku nakonec zavrhl a umístil svůj kontrafaktuál až do doby rudolfínské (podobně jako Josef Pecinovský). Ve skutečnosti je velmi pravděpodobné, ba téměř jisté, že v raném středověku podmínky pro velkou středoevropskou slovanskou říši ještě nedozrály. Zdá se, že Přemyslovci v 10. a 11. století maximálně využili přirozenou geografickou ochranu hor obepínajících český a do jisté míry i moravský prostor. Očividně jen díky této barieře jsme unikli osudu polabských Slovanů, kteří byli zčásti vyhubeni a zčásti poněmčeni. Podíváme-li se na rozsah polského státu kolem r. 1000, za Boleslava Chrabrého, je téměř identický s jeho dnešní podobou. Jenže do těchto hranic se Polsko vrátilo teprve po 2. světové válce – poprvé po více než devíti staletích, kdy ho německý živel zatlačoval stále dál na východ (až nakonec v 18. století polská státnost zanikla úplně, rozštěpena a rozdělena mezi tři sousední mocnosti). Nám se takový osud vyhnul. V 10. století jsme měli štěstí hned na dva silné a schopné panovníky. Očividně to byl právě ukrutný bratrovrah Boleslav I., kdo proměnil dosud spíše volný kmenový svaz vedený přemyslovskými „náčelníky“ ve skutečný stát s ústřední vládou, armádou a vlastní měnou. V této politice pak úspěšně pokračoval i jeho následník Boleslav II. A i když se jeho tři synové vzápětí porvali o trůn a přivedli stát takřka na pokraj zániku, hned další panovník – nemanželský syn Oldřicha a Boženy Břetislav I. – opět obnovil pořádek a pevnou územní integritu. Za jeho vlády, kolem r. 1040 má český stát už téměř přesně tytéž kontury jako dnes – a na rozdíl od Polska si tyto hranice udrží po celé další tisíciletí. (I součástí habsburského soustátí budou české země jako celek, a dokonce ani po Bílé hoře si Habsburkové netroufnou zcela zrušit státoprávní identitu Koruny české.)

Pravděpodobně nebudeme daleko od pravdy, když prohlásíme, že to byly právě specifické zeměpisné podmínky, které definovaly český stát i národ. Ale tyto podmínky nás zároveň také limitovaly. Žádný z přemyslovských výbojů za „přirozené hranice“ (počínaje tažením Boleslava I. přes jižní Polsko daleko na východ) neměl dlouhého trvání. Pohraniční hory ochránily českou státnost i postupně se formující českou národní identitu, ale současně omezovaly obchodní a kulturní výměnu a udržovaly naše zaostávání za jihem a západem Evropy. Naše ekonomika založená na nepříliš produktivním zemědělství očividně neumožňovala žádnou rozsáhlou expanzi.

Teprve rostoucí těžba stříbra ve 13. století umožnila českému království alespoň částečně toto zpoždění překonat. Začíná intenzivní zakládání královských měst, která se postupně stanou novými centry ekonomiky, přichází gotika a zjemnělá „rytířská kultura“, a Přemyslu Otakaru II. se daří získat rozsáhlá území v Rakousku a severní Itálii. Na krátký okamžik se zdá, že se skutečně rodí středoevropská říše s Prahou coby hlavním městem. Jenže vzápětí udělá Přemysl Otakar II. celou sérii chyb – a ztratí všechna nová území i vlastní život (a zavaří „habsburskou kaši“, kterou pak bude vyjídat polovina Evropy…).

V celých českých dějinách najdeme jen pár kontrafaktuálů, které bývají občas přetřásány v laických diskusích (a historikové se jim vyhýbají jako čert kříži). Právě porážka a smrt Přemysla Otakara II. na Moravském poli je (alespoň co do historického pořadí) první z nich. Co kdyby „král železný a zlatý“ přece jen získal císařskou korunu (a nebo se o ni vůbec neucházel a místo toho protlačil na říšský trůn nějakého svého spojence)? Co kdyby udržel své územní zisky a vládl dál? Přemyslovská politika by se v tomto případě očividně orientovala k jihu, směrem k Jaderskému moři. Je možné, že by Přemyslovci získali v r. 1301 i uherský trůn po Arpádovcích – a „podunajské soustátí“ by se tak zrodilo o více než dvě stě let dříve, než ho vytvořili Habsburkové. Netušíme, zda toto spojení už tehdy mohlo být trvanlivé a životaschopné. Pravděpodobně by to však znamenalo ještě silnější a dlouhodobější pronikání německých jazykových a kulturních prvků do českého prostředí. Dorozumívacím jazykem soustátí by se nepochybně stala němčina, a české elity a po nich i celý národ by se časem téměř úplně germanizovaly.

Téma velké slovanské středoevropské říše, jejímž jádrem je česko-polská unie, rozvinul František Novotný v objemné novele Útok na oceán. Jako bod dějinné bifurkace si zvolil 4. srpen 1306 – den, kdy byl v Olomouci zavražděn Václav III., poslední přímý mužský potomek a panovník z přemyslovské dynastie. Toto datum před rokem a půl přetřásala snad všechna naše média, a v jednom z předních deníků dokonce vyšel článek pokoušející se načrtnout alternativní podobu české historie, jak by mohla vypadat, kdyby Václav III. pokus o vraždu přežil. Přestože se jednalo o práci profesionálního historika, nepůsobila nijak silným ani pravděpodobným dojmem. František Novotný se tohoto úkolu zhostil mnohem lépe. Přestože jeho novela obsahuje i čistě mystické prvky (ty jsou oblíbeným motivem všech jeho románů z posledních let), základní historická kostra alternativních dějin podle Novotného vypadá vcelku věrohodně.

I když vrazi Václava III. zůstávají i po sedmi stoletích nevypátráni, je zdaleka nejpravděpodobnější, že se spiknutí účastnila část mocné české šlechty. Nejspíše i někdo z Vítkovců, kteří ještě měli v živé paměti své spory s Václavovým dědečkem i otcem a popravu svého vůdce Záviše z Falkenštejna. Kdyby Václav III. skutečně přežil, mohl by tohoto vražedného spiknutí využít jako argumentu pro tvrdý zásah vůči panstvu. Podle některých historiků prý i během své kratičké vlády stihl projevit určité politické nadání. Můžeme jen spekulovat, jak by se jeho kariéra rozvíjela v dalších letech, ale připusťme, že by se opravdu projevil jako schopný panovník. Snad by se mu podařilo umně rozštěpit šlechtu, omezit její narůstající ambice a upevnit ústřední královskou moc. Podporou královských měst a klášterů by vytvářel protiváhu panstvu a zdroj dalšího ekonomického růstu země. Pravděpodobně by se dokázal vypořádat i se značnými dluhy, které mu zůstavil otec (a jejichž podstatnou část způsobil „nákup“ polského trůnu) a v ideálním případě by Polsko v přemyslovských rukou udržel.

Jedná se samozřejmě o vratké předpoklady. Nevíme, jak by se dědici Václava III. vypořádali s důsledky série morových epidemií začínajících strašlivou Černou smrtí (1347-1352), jak by se vyvíjely vztahy se sousedními Habsburky a panovníky Svaté říše římské, jakou pozici by zaujali Přemyslovci v papežském schizmatu… Očividně by stačil jeden slabý, neschopný panovník, aby se přemyslovská říše („česko-polská unie“) rozpadla. Stejně dobře je ale možné, že by naši vládci naopak dovedně využili příležitostí, které hluboká krize středověké Evropy nabízela. Díky rozporům v Říši by mohli opatrně rozšiřovat své državy, litevské pohanské vládce by mohli štvát proti Moskvě a Rádu německých rytířů – a nebo se naopak spojovat s Moskvou a Řádem proti Litvě… Dohlédnout všechny možnosti vývoje nedokážeme – ale František Novotný podle našeho názoru nabídl jednu z nejzajímavější variant alternativních českých dějin.

Další kapitola našich dějin získala tak výsadní a posvátné postavení, že se jí dnes podvědomě bojíme dotknout. Anebo je tato epocha natolik zvláštní, že už sama o sobě působí jako jakýsi „kontrafaktuál“ vybočující z běžného a pravděpodobného toku událostí.

Někdy se totiž objeví jedinec, který obrovskou silou vůle a výkonností dokáže pozměnit běh dějin. U nás se během jednoho století sešly hned dvě takové „dějinotvorné“ osobnosti. Tou první byl bezesporu Karel IV., který upevnil český stát po krizi vyvolané vraždou Václava III. a následnými boji o moc mezi různými uchazeči o trůn a stále silnější šlechtou. Jako protiváhu mocným feudálním rodům cílevědomě posiloval pozici měst a klášterů a nebývale popohnal ekonomický a kulturní vývoj země. Díky pražské univerzitě se i čeští vzdělanci mohli seznámit s nejnovějšími myšlenkami z jižní a západní Evropy, od počínající italské renesance přes francouzskou „novou fyziku“ Jeana Buridana a Mikuláše Oresma až po teologii Johna Wycliffa. Karlova opatření možná zabránila i masivnímu průniku první, nejhorší vlny Černé smrti do Českého království.

Ale takový překotný vývoj měl i své stinné stránky. Zdá se, že právě v té chvíli se české dějiny vymkly z evropských kloubů. Zatímco se západ Evropy pohroužil do hluboké krize (stoletá válka, morové epidemie, papežské schizma), České království zažívalo stavební boom a nebývalou prosperitu. Možná se tehdy v podvědomí mnoha lidí zrodil pocit výjimečnosti této země a jejího lidu. Ale mor nakonec udeřil i zde – zvláště silně v r. 1380, na začátku vlády Václava IV. Kontrast úspěchů a smrti, prudkého pokroku a náhlých krizí – to vše znovu probudilo náboženské cítění a hledání. Jak jinak vysvětlit, že se právě České království stalo rodištěm prvního skutečného protestantismu, o sto let dříve než v ostatních evropských zemích? Proč se právě zde objevilo tolik kritických náboženských myslitelů, ochotných nejen psát v skrytu mnišské cely, ale vystoupit i na veřejnosti, z kazatelen bouřit proti svatokupectví a rozmařilosti prelátů?

Zdá se, že situace nazrála – ale i zde se musela objevit pravá osobnost v pravou chvíli: Jan Hus. Můžeme jen spekulovat, zda by masové husitské hnutí vzniklo i bez něj a bez jeho mučednické smrti, zda by vypukly náboženské boje. Jisté je, že právě v okamžiku, kdy západ Evropy pomalu vybředá z krize (morové epidemie odezněly, podařilo se vyřešit papežské schizma), České království exploduje náboženským fanatismem a na třicet let se pohrouží do krvavých jatek občanské války. Důsledky? Ekonomická síla a politická pozice měst je podlomena, panstvo zbohatlé privatizací církevní půdy svou moc naopak znovu upevňuje. Ani Jiří z Poděbrad nedokázal tento vývoj zvrátit. A s nástupem slabého Vladislava Jagellonského – krále „Bene“, který všem odpovídá „Bene, bene – Dobře, dobře, dělejte si to, jak chcete, jen mi dejte pokoj…“ – šlechta dál posiluje své ambice. Potenciální zárodky budoucího kapitalistického vývoje byly v důsledku husitských válek zničeny, a naopak vznikly předpoklady pro „druhou feudalizaci“.

A co kdyby Jan Hus ještě jako student náhodou zahynul v nějaké hospodské rvačce? Sehrál by tutéž roli nějaký jiný pražský kazatel? Byly zrod protestantismu a občanská válka nevyhnutelné?

Co kdyby po Václavu IV. plynule převzal pražský trůn bratříček Zikmund, hamižný a vychytralý, ale mimořádně nadaný panovník? Po něm by sice vláda přešla na Habsburka Albrechta – ale Praha, neponičená husitskými válkami, mnohem větší a bohatší než Vídeň, by nepochybně byla tak silným magnetem, atraktorem, že by se stala hlavním sídelním městem habsburského soustátí. Další vývoj mohl být výrazně odlišný a dnes bychom možná nehovořili o „rakouských Habsburcích“, ale spíše o „Habsburcích českých“.

Odvodit všechny důsledky tohoto kontrafaktuálu (rané smrti Jana Husa) na 600 let dopředu k naší současnosti – je bohužel zhola nemožné. Vůbec nevíme, zda by se Albrecht Habsburský vydal bojovat proti Turkům a zemřel na úplavici, jak dlouho by z Prahy vládl a kdo by nastoupil na trůn po něm (vždyť mohl mít další syny, kromě Ladislava Pohrobka odsouzeného zemřít v sedmnácti na leukémii) …

Středoevropská historie mohla vypadat odlišně – a důsledky se mohly rozšířit jako kruhy na vodní hladině. Získali by Habsburkové španělský trůn? Vypukla by druhá reformace? A jakou podobu by měla bez příkladu Husa a husitství? Vypukla by třicetiletá válka? Nemluvili bychom dnes všichni německy? A žili bychom lépe a radostněji? Možná i tady platí lidové rčení, že „všechno špatné je k něčemu dobré“. Jak s oblibou říkával Leibniz: „Žijeme v nejlepším z možných světů…“

Husitské války měly ještě jeden závažný důsledek: Po mnohaleté neutuchající řeži z našeho genofondu zřejmě zmizela většina bojovných genů. Ty tam byly slavné časy přemyslovských rytířů i božích bojovníků – přežili jen opatrní a vychytralí kompromisníci. Možná právě tady leží vlastní počátek našeho zakořeněného „broučkovství“ a „švejkovství“. A tento syndrom očividně postihl i naši šlechtu. Už první protihabsburské povstání v r. 1547 se sesypalo jako domeček z karet, jen co se Ferdinand I. objevil s vojskem. A na Bílé hoře umírali za věc českých protestantských stavů hlavně němečtí žoldnéři…

Za těchto okolností je spíše s podivem, že česká státnost přežila. Vlastně jen dvakrát byla integrita našich „přirozených hranic“ nakrátko přerušena. Poprvé po smrti Jiřího z Poděbrad, když uherský král Matyáš Korvín dočasně odtrhl Moravu. A podruhé v letech 1938-39, kdy jsme ztratili naše pohraniční hory a zbytek území se proměnil v německý protektorát. Je možné, že to bylo právě naše prozíravé kapitulantství, které nám uchránilo hranice. Možná jen díky němu nebylo Československo označeno za toho, kdo svou neústupností vyvolal 2. světovou válku…

Ale co kdyby Benešova podivuhodná kalkulace nevyšla a Němci neprohráli? O tomhle kontrafaktuálu už bylo napsáno moře knih. V našem sborníku jeho možné důsledky nastiňuje Jan Poláček.

Jen několik málo autorů zkoumá podobně jako Poláček negativní alternativu českých dějin: Ondřej Neff nechal dobýt Prahu Turky, v povídce Jany Rečkové dodnes trvá totalitní režim, u Ivony Březinové nám vládnou ještě teď zcela zdegenerovaní Přemyslovci… Většina autorů se však snažila naše dějiny spíše glorifikovat, hledat svět, který je ještě lepší než ten „nejlepší možný“. Hledání naděje pro „věrných Čechů národ“ tak pokračuje v širokém rozpětí – od dávných mýtů Vilmy Kadlečkové až po dálnou budoucnost „posledního Čecha“ v příběhu Jana Jama Oščádala. Snad si i čtenáři v rozpětí této knihy najdou svůj český sen…

Vít Haškovec a Ondřej Müller

Imperium Bohemorum

Fantastické dějiny zemí Koruny české

v příbězích Ivony Březinové, Vilmy Kadlečkové, Ondřeje Neffa, Františka Novotného, Jana Jama Oščádala, Josefa Pecinovského, Jana Poláčka, Jiřího W. Procházky, Jany Rečkové a Vladimíra Šlechty

Sestavil Ondřej Müller

Doslov Vít Haškovec a Ondřej Müller

Ilustrace Jozef Gertli Danglár, Bohumil Fencl, Milan Fibiger, Renata Fučíková, Tomáš Kropáček, Zdeněk Mézl, Jaroslav Sieratovski, Petr Urban a Martin Zhouf

Obálka a grafická úprava Martin Zhouf

Vydal Albatros nakladatelství, a. s., právní nástupce, Praha, 2007, jako svou 9999. publikaci, 119. v edici Albatros Plus

Odpovědný redaktor Ondřej Müller

Výtvarná redaktorka Jolana Ryšavá

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba SF SOFT

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 1 13, Brno l. vydání

13-853-KMČ-007 14/77

www.albatros.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai