Vynález proti sobě

Josef Nesvadba

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Nejde o novou práci J. Nesvadby, nýbrž o výbor nejlepších a nejpříznačnějších z jeho povídek, obsažených v knihách Tarzanova smrt, Einsteinův mozek a Výprava opačným směrem. Ve svém úhrnu jsou ukázkou nejlepšího, co až dosud vytvořil v oboru science fiction, a zároveň základní linie všech jeho prací, usilujících o postižení údělu a smyslu člověka v době překotného rozvoje techniky..

VYNÁLEZ PROTI SEBE

Bol to vodopád smiechu. Smial sa už dlho a hlasno. Občas sa nadýchol a potom sa znovu rozosmial. Niekedy sa zdalo, že vlastne kričí, ale bol to smiech. Víťazný smiech tridsaťpäťročného muža. Sedel v hale svojho domčeka celkom sám, pred sebou tri prázdne fľaše pálenky, štvrtej práve odrazil hrdla Hltal tú tekutinu, na ktorú bol zvyknutý, ako vodu za sparného dňa. A potom tackavo zhodil zo steny ďalší rad kníh, rozdupal magnetofónové pásy so záznamom problémov. Pred tým už rozbil telestenu, ultrazvukový varič a infračervený radiátor, bezdrôtový telefón a starodávne gramorádio. Pred domčekom stálo niekoľko susedov. Tie záhadné zvuky ich znepokojovali. Bauerovci sú predsa vždy takí pokojní a v tejto štvrti, ktorú vláda postavila v šesťdesiatych rokoch pre výskumných pracovníkov, je vždy skôr ticho. Nevideli nič, lebo steny domčeka boli priehľadné iba znútra. Konečne si pani Navrátilová dodala odvahy. Ale sotva otvorila dvere, hodil po nej jedno písmeno technickej encyklopédie. Bola to hrubá kniha, vážila najmenej dve kilá. Navrátilová bežala do svojho bytu zavolať Bauerovu. Bauerová pracovala v biologickom ústave pri Záběhliciach a tak chvíľu trvalo, kým sa jej dočkali. Prišla v starodávnom aute, ktoré malo namiesto kolies dýzy, takže sa nadnášalo asi meter nad zemou. Ani nepozrela na taxameter, zaplatila šoférovi a vbehla do domčeka. Zvedavcom zatvorila dvere pred nosom. Bauer sa hneď prestal smiať. Nastalo ticho. Susedia sa pomaly rozchádzali.

– To je vďačnosť, – hromžila Navrátilová. – Ani nepoďakuje. Mám hrču a ani neviem prečo.

– Pripi si so mnou, – opakoval Bauer už po niekoľký raz, kým žena nechápavo vyratúvala všetky zničené predmety. – Musíš si pripiť. Kúpim Všetko úplne nové a najmodernejšie. A k tomu ešte špeciálny vrtuľník na nedeľné výlety k moru alebo do Tatier a pre teba metakrylový kožuch s celou súpravou šperkov.

– Ale prečo?

Zdalo sa, že odrazu vytriezvel. Odpovedal celkom ticho, akoby vôbec nebol pil:

– Podarilo sa to. Predstav si, Irena, že sa to podarilo.

– A kvôli tomu musíš zničiť gramorádio po babičke? Takú starožitnosť?

– Nezniesol by som zariadenie tohto domčeka už ani jeden deň. Desať rokov sa tu namáham nad svojimi plánmi, rozumieš, teraz musím žiť inakšie a v niečom celkom inom. Zvíťazil som, Irena, vyhrali sme, teraz som najväčší, najzaslúženejší, najtalentovanejší, najpozoruhodnejší, najoriginálnejší, naj… som jednoducho stvoriteľ budúcnosti. To povedal Koval po dnešnom pokuse, prosím, – buchol sa do pŕs, akoby vyhral pästiarsky zápas. – Ja som dnes stvoril budúcnosť, žena… – A spadol tvárou na písací stôl. Pritom strhol zo steny posledný výkres, ktorý zabudol zničiť. Irena ho chcela v zúfalstve odtiahnuť do spálne, kde spustila z povaly lôžko otočením páčky, ale hol príliš ťažký, nakoniec mu postlala na zemi, pod hlavu mu dala základy kybernetiky a dejiny fyzikálnych problémov. Ponáhľala sa k telefónu.

– Profesora Kovala. A kde je? V továrni? – Nerozumela tomu. Vedela však, že s ním musí hovoriť, že sa s ním musí hneď stretnúť. Vytiahla z garáže lietajúci bicykel, ktorý sa nadnášal najmä ľahkosťou materiálu. Odišla.

Profesor Koval bol riaditeľom Výskumného ústavu pre automatizáciu. Našla ho v hlavnej hale na akomsi nízkom lešení. Stál tam s niekoľkými asistentmi a so zástupcami závodu. Stroje hučali, museli na seba takmer kričať.

– Som Irena Bauerová. Žena Šimona Bauera.

– Gratulujem, – usmial sa Koval. – Tak čo na to poviete?

– Je to hrozné.

– Čo?

– Už s ním nemôžem žiť. Chcem vás vystríhať.

Pozrel na ňu nechápavo. Rýchlo ju viedol do vedľajšej miestnosti, kde kedysi pracoval majster, oddelený od továrenského hluku sklenou stenou.

– O čom to hovoríte? – spýtal sa.

– O Šimonovi. Je to strašný človek. Chcela som vás na to upozorniť. Dnes sa opil a bľabotal čosi o akomsi vynáleze, Nie je to pravda, však nie?

– Je to pravda, samozrejme. Váš manžel vyriešil úlohu nášho ústavu. Nevšimli ste si, že stroje pracujú samy? – ukázal do haly cez sklenú stenu. Iba teraz si to uvedomila. Materiál sa rozvážal, obrábal, apretoval, zostavoval do súčiastok a tie sa opäť montovali do najnovších dýzových automobilov.

– Ešte včera tu pracovalo okolo tristo ľudí, súdružka. Váš manžel to dokázal. Už nemusíme budovať celé nové továrne, ktoré by pracovali automaticky. Pomocou jeho vynálezu môžeme osamostatniť každú dielňu. Rozriešil najdôležitejší problém našich čias. Azda si uvedomujete, čo to znamená. Bauer je génius. – Tvárila sa ešte zúfalejšie.

– Je to strašný človek, profesor. Vystríham vás. Je to sebec. Toto ho celkom pokazí.

– Rozvediete sa?

– Nepodozrievajte ma. Vydala som sa zaň z lásky. Viem, že je šikovný a nadaný. Ale on si ma vzal iba preto, že môj otec bol zaslúžilým pracovníkom a že tak sa dostane rovno na váš výskumný ústav.

– Inde by ho bolo škoda.

– Lenže inde by sa musel najskôr osvedčiť, kým by sa dostal k vám, nechápete to? Mysli vždy len na seba. Čo som sa s ním naškriepila kvôli zariadeniu. Musí mať vždy všetko najlepšie, myslí vždy iba na zisk a slávu, ničomu sa nevie obetovať, ani mne nie, profesor. Aj detí sa bojí, pretože by sa musel uskromniť. Na vynáleze pracoval len preto, že chce byť slávny. Je to sebec.

Profesor sa zamračil.

– Nemám rád ohováračky, viete? U mňa rozhoduje, aký je v práci. Je mojím najlepším asistentom.

– Lebo sa pretvaruje.

– Zbohom, – povedal profesor a otvoril jej dvere. Iba teraz si všimla vynález. Vyzeral ako malá vysielačka. Stál na lešení a stále rozžíhal a zhasínal rôzne lampy. Dookola sa zhŕkli robotníci.

– Naozaj sa to nikdy nepokazí? Netreba, aby tu aspoň niekto strážil?

Mladý inžinier bol v rozpakoch.

– Nie, to naozaj netreba. Má vmontované kontroly. Vie si sám urobiť aj opravárske práce, A ak by sa vyskytol problém, ktorý nevie riešiť, zastaví prevádzku a privolá nás zvláštnym zariadením…

– Tak to značí, že my už nie sme na nič, – povedal starý robotník v bielych montérkach. – Pracujem v tejto fabrike už od päťdesiatych rokov. Týmito rukami som ju pomáhal stavať. S lopatou, možno ešte viete, čo je to.

– Čo bude s nami? – opýtal sa druhý. Koval k nim pristúpil.

– Len pokoj. Takto sa boja všade. Buďte však bez starosti. Spočiatku vám továreň bude platiť ako prv. Veď sa jej výroba zavedením automatov zmnohonásobí. Vaše platy budú nepatrnou položkou. A vy si zatiaľ nájdete iné zamestnanie.

– Ale veď o chvíľu zavediete tieto mašinky všade.

– Vari nemáte nijakého koníčka? Môžete študovať alebo pestovať šport, umenie alebo remeslo, každý podľa vlastnej chuti. Všetko v ľudskom živote sa nedá vyrobiť na stroji. A vy sa budete svojou novou prácou zabávať.

– Ja nemám nijakého koníčka, – povedal starý robotník.

– A čo akvárium? – smiali sa mu. – Závojnatky a daniorerio? Alebo futbal. Chodievaš na futbal každú nedeľu. Môžeš robiť trénera. – Ešte stále krútil nedôverčivo hlavou. Koval ho vzal za ruku a odviedol z haly. Ostatní odchádzali za ním. Irena ostala na lešení takmer sama. Chvíľu pozorovala, ako stroje pracujú a ako sa rozžíha ten čudesný kufor, ktorý zostrojil jej manžel.

– Bojím sa toho, – povedala mladému inžinierovi.

– Vy nerozumiete technike?

– Nie. Pracujem v biológii. Myslíte, že je to dobrý vynález?

– Či bude fungovať? Dokonale. Veď ho zostrojil Bauer. A to je náš najlepší pracovník, – povedal hrdo.

– Ja som Bauerová.

Pozrel na ňu s úctou.

– Rozvádzame sa.

Na druhý deň pricestoval na hodnotenie predstaviteľ vlády. Dôležitosť nového vynálezu vytušili ihneď. Všetci mali pred schôdzou slávnostnú náladu. Dokonca aj Bauerovi nepriatelia boli nadšení. Veď toto znamenalo, že sa vyriešila hlavná úloha ústavu. Už pred ôsmou sa zhromaždili vo veľkej sále. O ôsmej prišiel Koval, presný ako vždy. O ďalších päť minút vošiel minister so suitou. Podávala sa káva. Bolo napäté ticho. Len Bauera nik nevidel.

– Je predsa vždy taký dochvíľny, – opakoval Koval ministrovi už po koľký raz. – A vie, že prídete. Volali sme mu v noci.

– Jeho žena vraví, že odišiel už pred hodinou, – hlásila sekretárka. Pozreli na hodinky, minúty utekali. Minister začal z dlhej chvíle prezerať pracovné plány. Koval si spomenul, že nemá hodnotenie za minulý mesiac. Ešte bude mať kvôli tomu chlapcovi nepríjemnosti. Myslel na Bauera vždy ako na chlapca, veď na ústav nastúpil hneď po skončení štúdia. Pribehol k ministrovi. Začal mu aspoň vysvetľovať princíp automatu. Bolo to trápne. Ostatní pracovníci stáli pri veľkých oblokoch a pozorovali dvor. V kúte telefonovala sekretárka už po piaty raz na vrátnicu, aby Bauera posúrili.

– Azda nerozumel zo samej radosti? – pýtal sa nahluchlý docent Šuba, ktorý zostal na ústave ešte z dávnych čias a ktorého tu trpeli skôr z úcty. Stávalo sa to, kedysi…

– Tamto je! – vykríkol odrazu ktosi. Minister vstal a šiel k obloku. Koval ho nasledoval. Mladí inžinieri si hrýzli pery.

Bauer šiel totiž po nádvorí celkom pomaly, v ruke hrubý obal na spisy a na sebe sveter, hoci všetkých upozornili, že sa majú obliecť sviatočne. Šiel veľmi pomaly, krok za krokom, bolo vidieť, že si píska a pozoruje okolie. Vrátnik poskakoval okolo neho, zrejme mu vysvetľoval, ukazoval na najnovší typ vrtuľníka, ktorým priletel minister, bolo poznať, že by ho najradšej vzal do náručia a odniesol na zasadnutie. Ale Bauer sa nedal vyrušiť. Minister rýchlo odišiel od obloka na svoje miesto.

– Je to svedomitý a presný človek. Pozná svoje povinnosti, – opakoval už po niekoľký raz Koval. – Naozaj nechápem…

Aj ostatní si posadali. Konečne teda. Opäť zavládla slávnostná nálada. Bauer vošiel do dverí.

– Pozdravujem vás, – riekol ministrovi z diaľky a milostivo mu zakýval rukou. – Servus, – povedal ostatným. Teraz už nebolo nikomu do smiechu. Nerozumeli. Pristúpil k rečníckemu pultu, položil pred seba svoj obal, roztvoril ho a začal:

– Všetci viete, čo sa podarilo zostrojiť v tomto ústave. Videli ste to včera. Je to môj vynález. Každému je jasné, čo znamená pre národné hospodárstvo. Produktivita všetkých tovární fantasticky stúpne, zakrátko zavedieme moje automaty všade. Keď som na nich začal pred desiatimi rokmi pracovať, niektorí sa smiali a vraveli, že je to nezmysel. Teraz sa teda nezmysel uskutočni!. Automatizácia pred dverami. Úplná a dokonalá. A to je moja zásluha, upozorňujem vás. Predovšetkým moja. Žijeme v spoločnosti, kde každého odmieňajú podľa zásluhy. Som zvedavý, na koľko ocenia moje zásluhy. Maličkosť si dovoľujem vymedziť hneď. Chcem sa stať vedúcim nášho ústavu, Viem, že som mladý a že tým preskočím mnohých iných. Ale ja mám zásluhy. A profesor Koval je už zrelý do dôchodku. Všetci dobre vieme, že odborne zaostal, Jediné, čomu rozumie, je politika. Teraz nastáva vek, keď bude treba odborníkov. Profesor Koval odíde. Náš ústav sa musí zaoberať ďalšími problémami, Ak sme už vyriešili otázku automatizácie strojov, musíme teraz naše automaty široko koordinovať. Zautomatizovať automaty. Musíme sa postarať o to, aby technika sama riadila, ovládala, vyrábala, vyraďovala, aby už výroba nezaťažovala ľudstvo. To bude naša prvá úloha. Po svojom vymenovaní vám objasním ďalšie problémy. Vyberiem si ľudí, všetci z vás tu neostanú. Pokiaľ ide o finančnú odmenu, nechcem hovoriť o číslach. Dúfam, že aj vláda uzná moje zásluhy. To sú moje podmienky. To je moje vyhlásenie. Až sa prerokuje, som ochotný odovzdať svoj vynález verejnosti…

Uklonil sa a sadol si na čelo stola. Minister ani nevstal.

– Závrat s úspechov poznáme. Váš úspech je naozaj veľký. Máte právo i na poriadny závrat.– Vedenie ústavu nebudem meniť. Práve v budúcnosti budeme potrebovať na rozhodujúcich miestach uvedomelých ľudí. Technici bez svetonázoru sa v živote nikam nedostanú, prídete na to sám, pán Bauer. Súdruh Koval zostane na svojom mieste. Zaplatíme vám, koľko chcete. Hoci milióny. – Usmial sa a vstal. – Ak vám na niečo budú. Medzi nami je už dosť ľudí, ktorým stačí radosť z vykonanej práce. Poďme, – povedal Kovalovi a obrátil sa ku dverám. Pribuchol ich za sebou. V sále nik neprehovoril.

– Ešte ste opitý, Bauer? – opýtal sa po chvíli Šuba.

– Ja im tiež nemusím nič dať, – spomenul si naraz Šimon a vyskočil zo stoličky. Vybehol pred budovu. Ministrovo lietadlo práve odlietalo. Koval sa k nemu obrátil.

– Vaša žena mala pravdu. Ako je to možné, človeče? Koľko ráz ste ma vyhlasovali za geniálneho matematika? Prečo ste to robili? Potrebovali ste to? Myslíte, že inak by som vás bol vyhnal z ústavu? Viem, že ste schopný. Ale ste pokrytec.

– Včera ste ma nazvali stvoriteľom budúcnosti.

Pobral sa domov. Zbalil si kufor. Musel pritom preskakovať rozbité veci zo včerajška. Ľútostivo si ich poobzeral, lebo v triezvom stave bol dosť lakomý. Volal pri teleskrini svoju ženu.

– Som teda pokrytec? Zbohom!

Dohovárala mu. Musí sa vraj zmeniť, takto nemôže žiť, nech sa presvedčí… Zlostne zavesil. Vedel, že tak ako on žije dosť vedeckých pracovníkov, nazdával sa, že je to celkom prirodzené a nevidel nič zlého v tom, že niekto chce dostať odmenu za vlastné zásluhy. Nie je to azda direktíva socializmu?

– Môžem ísť, – hovoril sám sebe. – Už mám dosť ich rečí. Premáhal som sa už dosť dlho.

Odletel aerobusom za svojou bývalou láskou k Roudnici. Jej otec tam mal veľký dom s priestrannou záhradou na svahu pri Labe. Bol predtým veľkoobchodníkom so strižným tovarom. Jana bola práve v záhrade. Poznal ju hneď, aj keď sa za tie roky trocha zmenila. Stučnela. Čoskoro videl prečo. Po záhrade behali dve deti, na ktoré volala krstným menom. Ani Bauerovo nezabudla.

– Šimon! – vykríkla, keď prišiel k bránke. Viedla ho hneď ďalej. Sedeli spolu opäť na tej krásnej verande ich domu, odkiaľ bolo vidieť ďaleko do kraja, a opäť otvorila fľašu mělníckého.

– Ako by sa nič nezmenilo za tých desať rokov.

– Okrem mojej svadby. A som aj zamestnaná. Pracujem ako kreslička…

Mala teda muža, prácu aj deti. Iste nespomínala.

– Často som na teba myslieval.

– Prečo? Predsa si si vybral. – Vysvetľoval jej, že musel, nedalo sa nič robiť, chcel sa uplatniť, chcel do výskumníctva a veľkoobchodníkova dcéra by bola príťažou. Aspoň vtedy sa to zdalo. Ale ináč ju miloval najviac zo všetkých.

– Aspoň neurážaj, – povedala. – Seba predovšetkým. – Nerozumel jej.

– Zmenila si sa, Jana. Chcel som ti totiž… Prišiel som sa spýtať, či by si teraz, po rokoch… vieš, nemusím sa už obzerať na nič… – Rozosmiala sa a vybehla, lebo počula, že jej najmenší plače.

Zišiel sa s jej otcom. Pán Mráček bol stále rovnaký. Vypil labužnícky niekoľko hltov vína.

– To robí jej muž. Vzala si akéhosi organizátora. Ten sa nebál svokra. Ale vás som mal vždy radšej. Lepšie sme si spolu rozumeli. Poďte, – odviedol ho. Za domom stála veľká ošúchaná dopravná helikoptéra. – Závozníčim. Ako kedysi. Občas si človek zarobí veľa. A niekedy príde aj k tomu najnovšiemu. Počuli ste už o tých nových metalinových košieľkach? To je báseň, nejakú by som vám mohol lacno odpredať. – Bauer sa musel usmiať.

– Vy by ste stále chceli mať veľa peňazí? – Nerozumel tomu. – Myslím, či by ste vedeli, ako minúť hoci milióny.

– Máte voľajaké? Ak vám robia starosť, príďte a ja vám poradím. Aj míňať treba vedieť, chlapče, aj v tom musí byť skúsenosť a úroveň. Tú má dnes málokto. My starí zomrieme a kto príde po nás? Chlapci bez kultúry. Ja by som vám to zorganizoval. Prázdniny na juhu, zimu v Egypte, večnú jar jeden celý rok, kaviár na raňajky, len za mnou príďte. Ja som totiž kedysi skutočne mal milióny. Môžem vám ešte ukázať vkladné knižky.

– To viem, – povedal Šimon. Mráčkove znehodnotené predvojnové vkladné knižky videl neraz.

Jana za ním už neprišla a Mráček ho vyprevadil na stanicu. Jana to teda nebude. Vrátiť sa nemá kam. Cestoval do Prahy v prúdovom rýchliku. Bolo to pohodlnejšie ako preplnené aerobusy.

Nevedel, kde sa ubytovať. K žene sa vrátiť nechcel. Vlastne to nie je zlá myšlienka. Vziať si rok dovolenky. Rok sa rekreovať niekde pri mori. To by si zaslúžil. A môže všetko pri pokoji premyslieť. Rok prázdnin. Nie, dva roky. Nikdy nemal rád Verna. A skončil ako vynálezca. Pozrimeže. Zašiel do hotela a prepychove sa naobedoval. Vybral z banky svoje vklady. Našetril si veľa. Na ulici oslovil dve slečny, ktoré sa za ním obracali. Zaplatil im obed a potom ich odviedol na popoludňajší čaj. Jedna z nich mala strieborný zub a druhá rozprávala nezmysly. Odišiel do hotela sám. Už bol dosť opitý. Rozkázal si pri bare francúzsky koňak, ale zniesol ich už len šesť. Potom sa mu začali fľaše za barmankou motať. Zrejme ich nemôže vypiť všetky, aj keď bude milionárom. Mráček azda má pravdu. Krútila sa mu hlava. Čašník ho musel odviesť do jeho izby.

Ráno sa vybral do ústavu. Azda sa už poradili a možno sa dohodli pristúpiť na jeho podmienky. Predstavoval si, čo by všetko zaviedol, ako by pred ním museli stáť v pozore. Uvidíme. Zastavil sa u inžiniera Martena, vedel, že ten hundroš mal posledný patent na ústave. Zlepšil využitie izotopov. Koľko za to asi dostal?

– Neviem, – povedal Marten a díval sa naň akosi čudne. – Naozaj neviem…

– Chceš povedať, že si sa o to nestaral? – Spomenul si, že ten čudák nemá ani starožitné auto.

– Nie. Veď ja tie peniaze ani nepotrebujem.

Marten bol nielen čudák, ale aj hlupák. Šimon si dodal odvahu a šiel za Kovalom. Ten mu ani nepozrel do očú. Prečítal mu uznesenie. Ponúkali mu nejaké percentá. Vynález sa isto rozšíri aj za hranice. Poďakoval sa a išiel ku dverám. Ešte si spomenul na svoju žiadosť. Chce dovolenku.

– A váš vynález? Myslel som, že aspoň v práci ste svedomitý.

– Azda si niekto sťažuje? Nepracuje môj automat presne?

– To nie. Ale iste vás bude zaujímať, že o dva dni po vás prihlásil podobný patent profesor Völdösi z Budapešti.

– Lenže ja som bol prvý.

– To iste. Je to váš vynález. Už sú toho plné noviny. Novinári zase fantazírujú, ako vždy. A Völdösi vás pozýva na svoj ústav. Dúfam, že pôjdete.

Dopravu medzi hlavnými mestami zabezpečovali rakety. Bolo to pohodlné cestovanie a trvalo menej, ako cesta z ústavu do hotela. Šimon sotva stačil prezrieť titulky novín. Jeho fotografie boli na prvých stránkach. Ministerstvo sa postaralo, aby sa tam dostal aj Koval: vraj ako jeho učiteľ a poradca. To by sa mohlo žalovať. Koval o jeho práci nevedel. Ale aké má Šimon šťastie! Ako málo chýbalo a bol by sa musel zastreliť. Chudák Völdösi. Ak aj on pracoval na svojom objave roky! Prečo nikdy neprišiel? Je to voľajaký samotár.

Z letiska ho odviezli priamo do továrne. Maďari len teraz skúšali svoj automat. V tejto továrni sa vyrábali hodinky. Bol to pokus v malom. Vo veľkej miestnosti mal maličký automat ovládnuť všetky zložité výrobné mechanizmy. Spočiatku to išlo celkom pekne. Novinári sa prekrikovali, robotnici tlieskali, Bauer obdivoval ten temperament. Proti tomu robotníci z továrne za Prahou vyzerali ako ryby. Ale asi o štvrť hodiny začal automat signalizovať, prístroje opakovali niektoré pohyby znova a znova, zásoba materiálu rástla. Z pásu vystupovali dvojité i trojité predmety, akísi siamskí súrodenci náramkových hodiniek. Völdösi behal okolo v predklone, bol tučný a červený v tvári, dychčal, diváci v napätí stíchli, iba Šimon sa nezdržal smiechu. Pozreli naň nepriateľsky. Völdösi vypol prúd.

– Je mi ľúto, – povedal. – Ale videli ste, že dvadsať hodiniek bolo vyrobených bez najmenšej chybičky. Sme teda na dobrej stope. Inžinier Bauer vraj vynašiel automat, ktorý pracuje už niekoľko dní. Bude pre nás cťou, ak nám o ňom niečo prednesiete.

Nemohol odmietnuť. Samozrejme, najdôležitejšie partie si nechá pre seba. Ale prečo by sa nemal blysnúť pred študentmi? Hovorieval bez prípravy. Rozhodol sa pre dlhú prednášku. Hľadal medzi obecenstvom oporné body. Diváci sedeli rovno proti nemu, jeho zväčšená tvár sa premietala vzadu na plátno, takže mohli sledovať každé gesto. Hovoril po rusky, rozumeli mu takmer všetci. Ale oporné body nenašiel. Vlastne len jeden.

Sedela v druhom rade na kraji, mala na sebe zvláštny najmodernejší oblek, akúsi vlnenú tuniku, ktorá obnažovala časť poprsia odvážnym výstrihom. Bola počerná a krásna, podobala sa Jane, ale Jane v mladosti, Jane, keď bol do nej zaľúbený a keď sa jej musel vzdať pre kariéru.

– Kto je to dievča v druhom rade na kraji? – opýtal cez prestávku Völdösiho. Völdösi sa zamračil.

– Taká bezočivosť. Nechám ju okamžite vyviesť.

– Prečo?

– Dva razy neobstála v postupovej skúške. Vôbec sa nepripravila. Myslela si, že ma očarí módou. Vo voľnom čase totiž pracuje ako manekýnka. Je to vraj najkrajšie dievča v Maďarsku. Ale fyziku rozhodne nevie. Prepadla. Vašej prednáške vôbec nerozumie, na to by som dal krk. Jednoducho sa prišla na vás podívať. Prišla sem ako do cirkusu. Slečna…

– Počkajte, – prerušil ho Bauer. – Chcel by som s ňou hovoriť. – Völdösi naň začudovane pozrel. – Trochu sa poznáme, – povedal Šimon. Tak sa zoznámil s Oľgou.

Rozhodol sa, že zostane v Budapešti. Jednak ho Völdösi pozýval, sľuboval, že prevezme jeho vynález, a jednak preto, že sa zaľúbil do Oľgy. Prvý dôvod oznámil Kovalovi. Hneď ten večer šiel na módnu prehliadku. Zistil, že najefektnejšie a najmodernejšie modely sa navlas podobajú móde z roku šesťdesiat, z čias, keď ešte študoval. Nevedia si zrejme vymyslieť nič skutočne nového. Všetky modely, ktoré predvádzala Oľga, jej kúpil. Účet poslal na vyslanectvo. Priložil prvú stránku dnešných ranných novín z Prahy. Nikto ho odtiaľ už nevolal. Ubytoval sa u Oľgy. Mala široké príbuzenstvo. Všetkých ich hostil a šatil. Maďarské jedlá sú výborné. Občas chodil aj za Völdösim. Nik sa ho na nič neodvážil opýtať. Z ústavu mu poslali list, ktorý podpísala len sekretárka. Kedy vraj mieni nastúpiť. Ďalej oznamovali, že zahájili sériovú výrobu jeho automatov. To ho teraz príliš nezaujímalo. Mráček pri svojom odporúčaní na niečo zabudol. Človek môže užívať svoje bohatstvo, keď je zaľúbený. Potom má načo míňať peniaze. Oľga bola rozkošnícke stvorenie. Najkrajšia žena v krajine. Dva razy vyhrala súťaž krásy. Mala praxitelovské rozmery. Míňalo sa s ňou hrdinsky.

Asi o mesiac poslali preňho Irenu. Iste ju prinútili. Teraz stála v Oľginej izbe, tá disciplinovaná a pracovitá osoba, nemala si na čo sadnúť, lebo Oľga mala orientálny vkus a vyhodila z bytu všetky stoličky. Ukázal na koberec. Irena odmietla. Musel sa smiať.

– Uvedomuješ si, čo robíš? Žiješ ako lump, ako povaľač. Do Prahy prichádzajú stále nové delegácie z celého sveta, chcú poznať génia a génius sa váľa s fľandrou… – Urazil sa. Ale ona vraj pozná Oľginu povesť, už sa informovala. Šimon má povinnosti voči svojmu nadaniu.

– Robím, čo chcem, – takmer vykríkol. Vstal aj on. Vedel, že Oľga leží vo vedľajšej miestnosti a počúva ho. Chcel, aby ho ďalej milovala. Bola o pätnásť rokov mladšia. – Vybral som si konečne dovolenku. Po prvý raz po desiatich rokoch. Vybral som si ju za všetky tie roky. Moje automaty umožnia ľudstvu žiť v raji, v novom zlatom veku. Mám teda právo vstúpiť do toho veku prvý.

Či si vraj Šimon takto predstavuje raj a šťastie? Či si myslí, že toto je cieľ ľudstva? – pozrela opovržlivo na turecké starožitnosti a nedotklivo privoňala k voňavke na zrkadle.

– Ľutujem ťa. Šimon… – Najskôr nevedela, ako ho väčšmi uraziť. Ale Šimon bol šťastný, že odišla.

A keď konečne pomohol Völdösimu s automatizáciou výroby, odcestoval s Oľgou k moru. Pozval so sebou všetkých robotníkov z továrne na hodinky, ktorí teraz nemali čo robiť.

– Nastal nám zlatý vek, – opakoval. – Aurea prima sata est aetas, que vindice nullo, – recitoval po latinsky, pretože rád zdôrazňoval, že nie je jednostranným technikom ako jeho kolegovia. Ale nik sa k nemu nepridal. Odcestoval s Oľgou sám. Bol teraz bohatý už aj v Bulharsku.

Zdalo sa mu, že je to šťastie. Skutočné a nefalšované, dva razy belasé, raz ako obloha, raz ako more, šťastie vo vile, ktorú kúpil rovno pri pláži, šťastie v akváriu, ktoré si dal zriadiť, šťastie večerných tancov pri mesiačiku, pri cvrlikaní cikád, s Oľgou, ktorá mala denne nové šaty z najlepších salónov a denne sa vyberala na nákupy, pretože kupovala rada, vedela vyberať a zjednávať, mala rada veci, učila ho užívať svet. Ľudia si ich vážili, občas ich prišli navštíviť reportéri a on sa s nimi zhováral na terase svojej vily, pod palmou, v hojdacej stoličke, ako naozajstný milionár, ktorým už vlastne aj bol. Hovorili mu, že vraj akýsi Piatakin z Kijeva objavil jeho automaty týždeň po Völdösim a že vraj fungujú rýchlejšie. Ale aj Piatakin prišiel neskoro.

Vstal na poludnie a kým Oľga nakupovala, čítal noviny. Celý svet sa prispôsoboval jeho vynálezom. Hodnota výrobkov klesala zo dňa na deň. Nakoniec zavádzali automaty aj do baní, takže podstatne zlacnel aj materiál. Práca bola zdarma, posledné kapitalistické štáty, ako Švajčiarsko, Andorra a Jemen, museli zavádzať riadené hospodárstvo. A to všetko je vlastne Bauerovo dielo. Vypil kávu, pomarančovú šťavu a zjedol hrianky, potom zbehol vlastným schodišťom na pláž a skočil do vody.

Ale jeho šťastie nemalo trvať dlho.

Najskôr sa objavili noví ľudia. Teraz, keď automaty prevzali prácu vo všetkých podnikoch, viac ľudí prišlo na tú istú myšlienku ako Šimon. Usádzali sa okolo nich, pláž bola onedlho preplnená, odohnať ich nebolo možné, pretože aj keď nemali toľko peňazí ako Bauer a také zásluhy o nový vek, mali rovnaké práva. Oľga ostávala doma a ponosovala sa, že ju bolí hlava, nechcela chodiť von.

V meste sa objavili nové obchody, zriaďovali sa rozdeľovne základných životných potrieb, kde sa tovar prakticky rozdával zadarmo. Všetky ženy mali zakrátko elegantné šaty z kvalitného materiálu a niektoré si ich šili doma, vedeli šiť lepšie ako miestne krajčírky. Oľga zostávala sama a trápila Šimona, pretože to bola teraz jej jediná zábava. Musel ju ošetrovať, volal k nej lekára niekoľkokrát za deň, bála sa, že jej nebije srdce, alebo že zasa bije prirýchlo, jednoducho, nudila sa. Nudila sa ako aristokrati pred francúzskou revolúciou, nudilo ju žiť v raji, najmä keď je otvorený pre každého. Chcela, aby sa vrátil do Prahy, zistil svoje imanie a presťahoval sa niekam inam, kde by mali šťastie iba pre seba. Dlho nad tým rozmýšľal, nechcel sa vracať, ale keď začala pozývať na večierky mladých mužov, keď sa s nimi celé noci opíjala, a pritom mu svojich návštevníkov ani nepredstavovala, odhodlal sa na to. Chcel sa posledný raz pozhovárať s Kovalom, chcel definitívne prerokovať svoje nároky.

Prahu nemohol zo vzduchu ani poznať, lebo okolo mesta rástli nové rozsiahle štvrte. Pri stavbe domov bolo dosiaľ treba ľudskú prácu, lebo vlastný dom si chcel každý zariadiť podľa slastného vkusu. A snažil sa aspoň upraviť továrenské prefabrikáty. Z letiska ho odviezol automatický taxík. Čudoval sa, ako rýchlo pripojili jeho vlastný vynález i k autám. Hovoril s akousi centrálou, ktorá sa ozvala v mikrofóne nad volantom, povedal adresu svojho advokáta a voz sa rozbehol bez jediného myknutia.

– Ste najbohatší človek na svete, to je isté. Rockefeller je proti vám úbožiak. Lebo Rockefeller skutočne schudobnel. Vaše automaty sú vlastne jediným tovarom, ktorý má dosiaľ nejakú cenu. Máte obrovský majetok. Ale čo s ním budete robiť? – usmial sa advokát. Od hlavy až po päty sa zaodieval z nových rozdeľovní životných potrieb, aj žil už zadarmo.

– To sa uvidí, – povedal Šimon odhodlane. – Už si niečo vymyslím.

Cestou do ústavu si všimol jedáleň, kde sa zadarmo jedlo, lebo ľudia uvoľnení z priemyslovej výroby sa vrhli na poľnohospodárstvo a za pomoci strojov, ktorých bolo dosť, za jeden rok mnohonásobne zvýšili produktivitu, takže sklady boli preplnené a nadbytočná potrava sa musela rozdať. Jeho auto sa vyhýbalo hlavným námestiam, videl, že tam sedia zástupy ľudí ako na nejakej demonštrácii, ale že sú celkom ticho a počúvajú odborné výklady. Kurzy matematiky na Staromestskom námestí. Kurz elementárnej fyziky na Tylovom a kurz kybernetiky pri kostole svätej Ľudmily. Václavské námestie bolo voľné.

V ústave ho prijala sekretárka.

– Profesor Koval je v Indonézii. Nie som už jeho sekretárkou. Zastupujem ho. Čo si želáte? – bola úradná a stručná. Ústav sa rozšíril. Vzniklo najmenej osem nových budov. – Vaše bývalé miesto je už obsadené. Ak chcete u nás pracovať, musíte si podať žiadosť. Denne sa k nám hlásia stovky uchádzačov. Váš automat zdokonalil Völdösi s Piatakinom, teraz pracuje rýchlejšie a presne. Ak máte nejaké nové návrhy, obráťte sa písomne na komisiu pre hodnotenie vynálezov. Ale upozorňujem vás, že budete čakať najmenej mesiac. Od zrušenia práce je to náš najzamestnanejší úrad. Miesto už nie je ani v našom umeleckom krúžku a športovom klube. Teraz zasa musíte čakať vy, inžinier.

– Nechcem vstúpiť do nijakého krúžku, – povedal a odišiel. Pracovný čas bol mizivý. Väčšinu času prežili zamestnanci v krúžkoch a kluboch. Pred ústavom videl húf ľudí na športovom ihrisku skákať do diaľky a keď išiel okolo vrátnice, počul hlas Hamletovho otca. Bol by prisahal, že poznáva docenta Šubu. Je iste práve taký zlý herec ako fyzik. Toto nie je život podľa Šimonovho vkusu, neprestajne v spoločnosti ostatných, v stálom nadšení. Chodil okolo najprepychovejších obchodov na Václavskom námestí a rozmýšľal, čo by mohol priniesť Oľge. Sú iste predmety, ktoré si zachovali svoju cenu. Pôvodne chcel kúpiť nejaký kaštieľ alebo základňu na južnom póle, ale všetky tieto nehnuteľnosti boli verejným majetkom. Rozhodol sa pre zlato.

Vybral si najvzácnejší moderný šperk, naozaj luxusný. Obsluhovali ho dve predavačky, jedna skúsená a jedna krásna, a takmer sa hanbili, keď chcel zaplatiť.

– Prečo? – spýtal sa. – Vari rozdávate aj klenoty? – Staršia predavačka ho vzala za ruku, odhrnula záves a ukázala mu dielňu. Na malom priestore sa tiesnilo asi dvadsať ľudí.

– Hrnú sa k nám odvšadiaľ. Bývalí sústružníci, zvárači a jemnomechanici. Zlatníctvo sa im vidí zasľúbeným remeslom. Sú zabezpečení, pracujú teda zadarmo. A ako krásne. Váš šperk vytvorila bývalá robotníčka z apretúry. Zlata máme, koľko chceme. Je to lacný kov.

Porozumel. Výskumníctvo, remeslá a umenie, športy, to sú teraz hlavné odbory. A ľudia sú radi, keď v nich môžu pracovať, lebo nuda je to najhoršie v živote. Ako pred francúzskou revolúciou, ako dole pri mori, tak tu, v strede mesta, zaplaveného tovarom. Aj predávať je potom rozkošou, ak máte predávať len šesť hodín týždenne, tešíte sa do práce, lebo sa tešíte na nové tváre, nových ľudí a nové dojmy.

Keď sa vracal na letisko, vykrikovali kameloti poslednú zprávu. Kúpil si noviny skôr zo zvyku. Pozrel na titulky a musel na chvíľu zatvoriť oči. Peniaze boli zrušené. Jeho bankové konto prepadá. Bude podobný Mráčkovi s jeho znehodnoteným vkladom. Peniaze zrušili. Stal sa obyčajným človekom. Stal sa posledným povaľačom.

Vo vile pri mori ho čakal Mráček. Bol trocha opitý. Šimon sa ani nečudoval, že ho vidí. Mráček patril k posledným zprávam. Ale prišli zprávy ešte horšie. Oľga ho vraj opustila. Dohovorila sa s akýmsi mladým návrhárom. Predvádzajú individuálnu módu. Ten človek chce povzniesť obliekanie na umeleckú úroveň. Chce nájsť pre každého jednotlivca oblečenie zo zvláštneho a svojrázneho materiálu, ktorý pristane k povahe a zjavu. Má veľký úspech, aj keď navrhuje k moru rímske tógy a do Norimbergu ľahký, priesvitný pancier. Má úspech, lebo je zvláštny a nenapodobiteľný, nijaký automat ho nikdy nezastúpi. A Oľga má rada úspešných mužov.

Spíjal sa s Mráčkom niekoľko dní. Až asi o týždeň sa starý pán odvážil predniesť svoju žiadosť.

– Zastav to všetko, Šimon, vráť nás nazad. Ty si predsa prišiel na tie potvory, môžeš ich zase zničiť.

Baruer sa usmial.

– Nerozumiete fyzike, – povedal smutne. Už aj on chápal, že stvoril vynález proti sebe. A otvoril ďalšiu fľašu koňaku. Mráček sa vraj dlho držal, keď sa už nedalo šmelináriť s novými priemyselnými výrobkami, vybral si čipky, potom starožitnosti a napokon obrazy. Ale v meste vraj bežia masové kurzy maliarstva, obrazom teraz kde-kto rozumie, lepšie ako Mráček. V Roudnici vyškolili za niekoľko mesiacov dvadsať nových maliarov, z nich jeden má určite talent.

– Prišiel koniec sveta, – vykrikoval opito Mráček. – Prišiel koniec sveta. Zrušili peniaze. Postavili sa proti ľudskej povahe.

Tej noci spáchal samovraždu. Nebol sám. Viac ľudí nemohlo odrazu zniesť dlhodobé prázdniny pri mori. A pretože pracovali, len keď mohli klamať a predbiehať svojich blížnych, museli odísť. Vymierali ako dinosaure, ako štvrtohorné zvieratá pri zmene podnebia, Šimon pochopil, pred čím ho chcela Irena zachrániť. Videl, že zlatý vek vyžaduje od každého daň. Sebectvo je smrteľnou chorobou.

Dlho nemohol v Prahe dostať miesto. Práca bola teraz vzácna. Do Kovalovho ústavu sa už neodvážil. Irena viedla biologický výskum vo Vysočanoch, upravili jej niekoľko továrenských hál. Tam ho konečne prijali do fyzikálno-chemického výskumu.

– Som rada, že si sa vrátil, Šimon. – povedala mu.

– Prečo?

– Lebo mnohí tvrdia, že ľudia neprekonajú svoju povahu, že sa nikdy neprispôsobia veku hojnosti, o ktorom vždy snívali. A ty si dokázal, že to nie je pravda.

– Ako morča? Pokusom? – Trocha sa ešte ľutoval. Ale nechcel skončiť ako Mráček. Chcel žiť. Irena sa naň usmievala. Azda mu odpustí. A či dosiaľ býva v ich domčeku? Priviedla ho do laboratória. Vedúci si ho zapisoval. Bol to mladý chlapec.

– Bauer? Šimon Bauer. To je zaujímavé, voláte sa ako ten vynálezca automatov. Čo sa asi s tým človekom stalo?

Neodpovedal mu.

STELLA Z TRETEJ HVIEZDY

Len čo môj priateľ doktor Z. skončil štúdiá na jar v päťdesiatom druhom roku, dostal miesto lekára v západných Čechách, celkom pri hraniciach. Vtedy bola medzinárodná situácia zvlášť napätá. Bojovalo sa na Kórei a vo Vietname, v západnom Nemecku sa stále manévrovalo a mestečko, do ktorého ho poslali, pripomínalo skôr veľké kasárne. Civilných obyvateľov tam ostalo iba niekoľko, zato v horách boli ešte starousadlíci. Doktor Z. tam musel chodievať na sanitke a v zimných fujaviciach na traktore alebo na saniach.

Ale príbeh, ktorý mi vyrozprával, začína sa za krásneho slnečného rána v júni.

Vtedy bol Z. mimoriadne zlej nálady. Boli na to dôvody. Mal sotva dvadsaťsedem rokov a zdalo sa, že ostane celý život v tomto pustom mestečku sám. Jediným spestrením boli občasné služby v okresnej nemocnici, keď ho mal v ordinácii zastupovať kolega Kmínek. Ale ten sa vždy nejako vyhovoril. Raz mu ochorelo dieťa, druhý raz manželka prala, tretí raz bolo treba ísť k rodičom na Moravu. Kmínek sa usmieval, vyhováral sa srdečne a bodro, ťažko mu bolo čokoľvek odmietnuť. Bol predsa len o niekoľko rokov starší a k tomu hlava rodiny, pritom musel behať po schôdzach. Aj dnes mal prednášku v ktorejsi fabrike na okolí. Môj priateľ sa, pravda, ani dnes nezmohol na protest. Preto mal takú zlú náladu. Povedal si, že nabudúce už nebude taký povoľný, nabudúce sa pôjde sťažovať k riaditeľovi. Prečo sa má Z. obetovať rodine kolegu Kmínka? Spomínal si, aký je ten človek neúprimný, ako nagrobiani sestrám, ako zo sporivosti obeduje žemľu so salámou. Je odporný. Z. cítil, že ho vlastne nenávidí. Nechápal, prečo to nikdy nedokáže povedať. Najradšej by bol zavolal riaditeľa hneď.

Lenže vtom mu dvaja pohraničníci priviedli zvláštnu cudzinku.

STELLA

Bola asi dvadsaťtriročná, hovorila len po nemecky a anglicky, na sebe mala kombiné, domáci županček a papučky, odfarbené vlasy mala rozpustené, akoby práve vstala alebo sa chystala spať. Takto ju po prvý raz videl čatár Hořejší v zakázanom pásme, keď sa blížila od hraníc k mestečku. Niekoľko ráz si ju obzrel ďalekohľadom. Bolo mu to čudné: už videl, ako sa snažili dostať cez hranice v potápačských úboroch, ako sa pokúšali podkopať, prestrieľať alebo preletieť, ale ešte ani jeden narušiteľ neprichádzal v župane a papučkách. No aj tak zavolal hliadku a zastavili cudzinku v úvoze. Ale neznáma sa nepustila na útek, ani nezodvihla ruky, ako to robievajú diverzanti, ale vrhla sa im okolo krku, hlasno a s úľavou sa rozosmiala, objímala jedného po druhom a kričala – Freundschaft, frendship, Liebe… – ako na nejakom politickom zhromaždení a nie v úvoze pri hraniciach pred odistenými samopalmi.

Odviedli ju na veliteľstvo. Hovorila po nemecky a anglicky so silným americkým prízvukom. Ale nevypočúvali ju dlho. Po niekoľkých minútach bolo zrejmé, že potrebuje skôr lekárske ošetrenie, že je vyčerpaná a dokonca pod vplyvom akýchsi bludných predstáv. Tak sa dostala k doktorovi Z.

Tu už bola oveľa pokojnejšia: na veliteľstve jej uvarili kávu, dostala vojenské raňajky s polievkou a praženicou.

Zapálila si chesterfieldku a začala rozprávať svoju príhodu, pokojne a súvisle, len občas s obavou pozrela na oblok.

Pokrstili ju na Elizabeth, narodila sa tu na druhej strane hraníc, v Bavorsku, hovorili jej Bety a po obsadení Bess. Keď sa dostala do Bostonu, premenovali ju na Stellu, pretože bola blond a pretože také meno medzi girls potrebovali. Cez vojnu bola v Bunde nemeckých dievčat. Keď sa front zrútil, obsadili ich dedinu Američania. Vtedy už chodila s Hellmuthom a mali sa brať, mala sedemnásť rokov. Rodičia boli proti tomu, Hellmuth bol chudobný chlapec a Bety vychovávali vyberane. Od malička ju presvedčovali, že je krásna, a tak sa jej matke zdalo, že pre ňu musí prísť najmenej legendárny princ a odviezť ju z ich dediny na zlatom koči. A ten princ prišiel, nebol síce už mladý, bol to plešivý obchodník so chevroletom, objavil ju v miestnom dôstojníckom klube, kam chodievala po večeroch tancovať, a rozhodol sa ponúknuť jej angažmá v Bostone, lebo mala dlhé nohy. Vtedy práve publikum žiadalo chlapčenské typy, ženy s dlhými nohami a útlymi bokmi, a v Nemecku mohli najať dievčatá za teplú polievku. Za teplú polievku a sen o blahobytnej krajine, kde na každom rohu čaká ženích s kyticou a prepychovou limuzínou. Bety ešte navyše chodila na hodiny rytmiky, kam lepšie stredostavovské rodiny posielali svoje dcéry, a tak mala akúsi predstavu i prípravu pre svoje nové zamestnanie. Rodina bola spokojná, celá dedina sa s ňou šla rozlúčiť. Všetci, čo bránili jej láske s Hellmuthom, boli nadšení takou budúcnosťou v už málo nepriateľskej cudzine, u bohatých strýkov. A Hellmuth zostal sám. Vrátil sa z frontu s omrzlinami a už ho neprijali ani späť na štúdiá. Žil ďalej svojím obyčajným životom, ktorý sa mu zdal ukrutným, pretože bol dosť dôvtipný, aby si neustále a bolestne uvedomoval jeho obyčajnosť.

Boston, pravda, nebolo mestom pre snívanie. Musela tam vraj tvrdo pracovať. A už tri roky tancovala stále v tej istej hre, ktorá sa volala Svetlá Marsu. Tancovala v sbore lietajúcich tanierov, znázornených akousi veľkou oválnou korunou, ktorú musela nosiť na hlave. Pripomínala koleso z voza alebo širokú maslovú tortu. A bola to jej jediná ozdoba, lebo inak na sebe nemala nič. Fotografie z tejto show sa nikdy neodvážila poslať do svojej katolíckej obce, o to menej sa odvažovala poslať výplatnú listinu. Brala tu žalostne málo a vyhliadky na vydaj nemala vôbec žiadne. Zistila totiž, že mladí muži sa tu správajú tak isto ako kedysi ona tam doma. Chcú uzavrieť sňatok ako výhodný obchod alebo výmenu, pri ktorej by svoje vlastnosti a bohatstvo a pôvaby vymenili za ženské protihodnoty. Stella mohla ponúknuť iba dlhé nohy a nemala ich o nič dlhšie než ostatných tristo dievčat v divadle. Všetky tie dievčence boli samy, nanajvýš s nejakým chvíľkovým starším priateľom. Takého strýka si našla nakoniec aj Stella, on to bol, kto jej konečne najal byt – skromnú man– zardu vo vysokom činžiaku na okraji Bostonu, na poslednom poschodí, bez výťahu. Sám sa k nej vyškriabal iba s najväčším úsilím, pretože bol tučný a dýchavičný. Chodieval za Stellou raz do týždňa, mal kľúče od bytu a často prichádzal znenazdania, aby zistil, či mu je verná, keď on sám je taký záletník.

Raz večer na jar tohto roku, teda vlastne včera večer, vraj sa znovu vracala domov.

– V Bostone? – opýta! sa doktor Z. nenápadne a počítal, ako rýchlo letí z Bostonu do Európy najnovšie dopravné lietadlo.

– Pravdaže, v Bostone.

– Včera večer? Teda pred sedemnástimi hodinami?

Cudzinka chvíľu rozmýšľala.

– Pred pätnástimi hodinami – povedala. – Pred pätnásť a pol.

Rozlúčila sa s kolegyňami, ktoré ju zvádzali flámovať ako vždy, potajme si kúpila fľašu vína, postojačky si dala naliať whisky a s lepšou náladou stúpala po schodoch. Len čo zatvorila za sebou dvere, poznala hneď, že má návštevu.

– No pravda, zasa špehuješ… – povedala z predsiene, no nevbehla mu do náručia, ako to robievala kedysi. – Môžeš byť bez starosti, – zavolala z kúpeľne, lebo si povedala, že sa najskôr prezlečie. A chytro vykloktala ústnou vodou, aby necítil whisky. – Nie som podvodníčka… – Natiahla si vraj tento župan, čo má na sebe, a vkĺzla do pohodlnejších papučiek. Ešte sa zapínala, keď vchádzala do izby. – Zato ty nedodržiavaš slovo. Neposlal si mi nájomné už dva mesiace.

A vtedy naň pozrela. Zmeravela. Sedel síce na svojej obvyklej škrupinovej sedačke, fajčil svoje obvyklé havana, ale nebol to on. Bol to oveľa menší, ale oveľa mladší muž v kombinéze, akú nosia šoféri alebo mechanici, vyzeral južne – azda niektorý z tých talianskych prisťahovalcov? Len oči mal trocha šikmé. Na hlave slúchadlá, aké mávajú tankisti, keď sa chcú bezdrôtove dorozumieť so svojim veliteľstvom. Celkom podobná prilba mu ležala na kolenách.

– Čo tu robíte, kto ste? – oborila sa na neho. – Budem kričať, vzbúrim susedov, – vyhrážala sa. Vedela si poradiť s mládencami, ktorí obťažujú na každom kroku, vedela zakríknuť ich lačné oči. Ale tento tu! Vliezť rovno do izby.

– Kade ste sa sem dostali? Veď je to vlámanie… Zavolám políciu. Kde ste vzali kľúče? – Nespomínala si, že by zámka nebola v poriadku. Ale muž jej miesto odpovede podával prilbu. – Čo sú to za žarty? Odpovedzte hneď, lebo budem kričať, príde môj priateľ, má vplyv až v kongrese, uvidíte. – Začala sa ho trochu báť. Vstal totiž a pomaly sa k nej približoval s prilbou v ruke, ako sa divoch približuje k bielemu námorníkovi, akoby podával tie slúchadlá na znamenie dobrej vôle. Vtedy z nich začula hlas. Boli to hovoriace slúchadlá. Teraz si zasa ona na chvíľu pripadala ako primitív. Vzala prilbu opatrne do ruky. Počula sýty a hlboký mužský hlas, ktorý k nej hovoril bezchybnou angličtinou.

– Prepáčte, madame, že som vás takto prekvapil, ale nemám inú možnosť, ako sa k vám priblížiť, a pritom vás tak ľúbim… Ľúbim, – zdôraznil hlas v prilbe a pri tých slovách mlčiaci muž oproti nej očervenel.

– To hovoríte vy? – spýtala sa nedôverčivo.

– Pravdaže. Veď tu predsa nikoho iného niet…

– A prečo neotvárate ústa. Vari ste bruchomluvec…?

– Kdeže, – teraz sa mlčiaci nezdržal úsmevu. – Kdeže, to vám iba predvádzam náš starý vynález… Talkie.

– Tak dosť. Nenamáhajte sa.… – chcela si strhnúť slúchadlá z hlavy. – Vyhadzujem denne desať podomových obchodníkov so všelijakými vynálezmi. Ale tí aspoň obchodujú s niečím užitočným: s vysávačmi, miešačkami, shakermi, chladničkami. Takúto hlúposť musíte ísť predávať milionárom…

– Preboha, slečna… – zaprisáhaval ju rozvážny hlas, zatiaľ čo jeho majiteľ ju držal za ruky. – Neodmietajte môj dar. Nechcem od vás ani cent. Chcem vám ponúknuť… chcem vám darovať… – Celý sa potil, na chvíľu si vyhrnul prilbu a utrel si čelo vreckovkou. Spojenie akoby naraz niekto vypol.

– Nechceli by ste mi to povedať normálne? Nie je to nejaká pasca? Viete, nenaletím každému, kto tvrdí, že ma má rád… – vyhrážala sa Stella, kým sa tomuto mužíčkovi neobjavili v očiach slzy. Bol to zrejme dosť nervózny šofér. Chvíľu sa usmieval, chvíľu plakal ako nejaké malé dieťa. Ale nakoniec ju celkom ohromil:

– Veď ja vás sledujem už z Nemecka. Bol som taký rád, že ste sa rozišli s Hellmuthom.

– Ako to viete?

– Poznám vás, neodvážil by som sa sem predsa bez prípravy. Čo myslíte, kto zdržuje už dva mesiace vášho priateľa v jeho továrni? Vždy sa mu tam postarám o nejaké prekážky, len aby nemohol ísť k vám.

– Chcete mi pokaziť život? – podozrievala ho Stella.

– Nie, chcem vás urobiť šťastnou. Tak, ako keď ste sem prišli po prvý raz… Pamätáte si na ten flám? So mnou môžete piť, kedy sa vám zachce.

– Nikdy nepijem.

– A čo tie fľaše v kúpeľni? Viem o vás všetko.

– Ale ako? A prečo? Nie ste azda fízeľ? – zľakla sa Stella. – Ako ste ma dokázali sledovať? Dávam si vždy dobrý pozor. Kvôli svojmu priateľovi. Obzerám sa predsa každú chvíľku.

– Aj to viem, – šelestí hlas mlčanlivého v slúchadlách. – Prečo sa však nepodívate hore nad seba… – a vedie ju k obloku. Stella bývala na najvyššom poschodí. Vedľa schodíkov ku komínu sa kolísal povrazový rebrík a medzi oboma domami, v tieni blízkeho mrakodrapu, vznášal sa lietajúci tanier, takmer navlas podobný tomu, aký Stella nosí každý večer na hlave, lenže väčší a trocha ošarpanejší, akoby zaprášený. Stella len hvízdla.

– Jeep, ktorým ma prvý raz odviezol kapitán Walter, bol lepší, to mi verte… – povedala celkom pokojne, lebo s armádou mala skúsenosti. – A zábava s ním bola ohromná. V klube.

– U nás sa zabávame oveľa lepšie… – uistil ju hlas a mužík sa uklonil. Stella si ho premerala, bol to drobec, ale mladší ako jej priateľ. A hlavne, armáda má svoje príjmy. Vedela, ako s ním zaobchádzať.

– Si špecialistom? – zahrkútala. – Od zvláštneho útvaru? Chodila som s jedným radistom. Ale dovoľovať si nesmel.

– Áno, som od zvláštneho útvaru… – usmial sa smutne vojak.

– Dôstojník?

– Samozrejme…

A tak sa nechala odviezť. Treba pripomenúť, že asi nevypila cestou domov len jednu whisky a nemala svoje skúsenosti s okupačnými dôstojníkmi.

ÚNOS

Miestnosť, kam ju zaviezol, bola oveľa vznešenejšia ako kedysi dôstojnícky klub v Oberkaiserne, dôstojníci tu mali na sebe oveľa viac zlata a striebra a ich dámy prepychové toalety. Cítila sa medzi nimi ako Popoluška, ale nik sa nad jej župančekom nepohoršoval. A keby sa boli pohoršovali, nepočula by nič, lebo celá spoločnosť pri stole mala na hlavách tie prilby, aj dámy. Boli to totiž samé cudzinky. Ba videla medzi nimi aj mladučkú černošku. Trocha ju prekvapilo, že tu smie černoška sedieť pri jednom stole s bielymi. Stella pozorovala už dávnejšie, že jednotlivé zbrane vyhľadáva určitý typ mužov, že je akási podoba medzi pešiakmi alebo tankistami, nehovoriac o letcoch. Títo špecialisti si boli zvlášť podobní. Vyzerali ako menší Taliani so šikmými očami. Možno musia byť takí malí, aby sa zmestili do tých tanierov, hovorila si. Veď aj slávni jockeovia sú kvôli zamestnaniu nepatrní a majú mušiu váhu. Kedysi sa stretla s jedným. Ten však nemal uniformu samé zlato, nepozýval ju ku stolu, preplnenému lahôdkami, a k pohárom šampanského.

Stella bola hladná a tak sa poriadne najedla a napila, čoskoro dostala náladu a učila ostatných pesničku, ktorú spieva celý sbor vo Svetlách Marsu. Bola nadšená žiarivou uniformou svojho sprievodcu, ktorý medzitým vyzliekol mastnú kombinézu, páčili sa jej ostatní, dokonca aj tá černoška. Len si všimla, že sa pri stole smeje sama, nik sa k nej nepridal, a hoci muži v slúchadlách zdvorilo sekundovali, ženy sa stále tvárili smrteľne vážne. Keď sa zberala vyliezť na stôl, aby predviedla svoj tanec lietajúcich tanierov, vstal starší prešedivený dôstojník, predsedajúci hostine. Všetci zmĺkli. Stella sa zastavila, nohu už takmer na stole, župan rozhalený, keď k nej ten starší pán pristúpil a oslovil ju ako družičku v kostole pred birmovkou:

– Blahoželám vám, že ste sa rozhodli byť medzi nami. Postaráme sa o vás všade. Mám rád odvážne ženy…

– Prečo nie. Chodievala som každú sobotu s Bobom až do Ga-Pa na lyže. Viem, že na vojne často striedate posádky. Poznám vašu armádu.

– Našu armádu? – začudoval sa veliteľ, lebo to bol veliteľ celej posádky. – Pochybujem, – a pomohol jej galantne na zem. – My totiž nie sme odtiaľto. Sme z inej planéty… – doložil ospravedlňujúco.

– Azda nie z Marsu? – zasmiala sa. – Viem dobre, že tvory na Marse majú obrovské balónovité mozgy a zakrpatené telíčka, veď ich každý večer vidím v operete…

– To je fantázia. Ľudia na Marse vyzerajú práve tak ako vy. Za určitých podmienok sa život vyvíja všade vo vesmíre jedným smerom. Rovnakým smerom. A k rovnakým tvarom…

Začala chápať a obišla ju hrôza, že to nie sú ani tečúce protoplazmy, ani obnažené mozgy s pavúčími údmi, ani oceľové strašidlá so živým okom. Bolo pre ňu oveľa strašnejšie, že sú nám podobní, takmer takí istí ako my na zemi.

– To nie je možné… – snažila sa usilovne vytriezvieť, pretrela si netrpezlivo oči, obrátila sa netrpezlivo k černoške… – Je to pravda? – Vy predsa nie ste z Marsu. Alebo aj tam sú černosi?

– Som z Haarlemu, – povedalo dievča. – Ale zostanem tu. Už mám toho na zemi dosť. Pozrite, – a ukázala jej ruku, na ktorej chýbali dva prsty.

– S týmito ma nikde nevezmú… Pôjdem s nimi.

– Nechcem ísť nikam, toto je únos, na to sú zákony, opovážte sa ma nútiť, zažalujem vás, čo si myslíte… – Stella sa rozzúrila, kričala na veliteľa pred všetkými. – Na nič som neprivolila, nič od vás nechcem, ihneď ma odvezte nazad… Ihneď! – a tesnejšie sa zabalila do župana, akoby jej bolo odrazu zima. Veliteľ sa bez slova obrátil k jej únoscovi a vyťal mu dve zvučné zauchá. Vzápätí na neho čosi zavolal ohavnou, škrípavou rečou, plnou sykaviek a chrchlania. Mužík len smutne pozrel na Stellu a odišiel. Hostina sa skončila.

– Vašu žiadosť prerokujeme. Netušil som, že o ničom neviete…

Vojaci odišli a ženy osameli. Odchádzali do svojich izieb. Stella ich darmo zastavovala. Nerozumeli jej, boli to, cudzinky, Francúzky, Poľka, Nórky, dokonca aj jedna z Grónska, Eskimáčka, tá sa na Marťanov ponášala najväčšmi. Odišli všetky, Stella zostala v miestnosti s černoškou sama. Čoskoro sa dohovorili. Odišla s ňou do jej izby úzkou chodbou. Izba sa podobala lodnej kajute. Tenkou rúrkou pri povale prúdil sem vzduch.

– Vyrábajú ho, – povedala černoška. A nadýchala sa tej lesnej vône, vzduch sa ponášal na vydýchané parfumové ovzdušie, predpotopných kín.

– A prečo ho vyrábajú?

– Lebo tu už nijakého niet. Sme na základni tých lietajúcich tanierov, ďaleko od Zeme, skrytí za Mesiacom…

– Ale prečo? Ako sme sa sem dostali?

– Potrebujú ženy, nepriviezli si žiadne, možno ich ženy neznesú cestu vesmírom, neviem. Každý z nich si už niekoho vybral, len ten váš…

– Môj? – zhrozila sa Stella. – Ako sa len opovážil? – spomenula si na toho mongolíka, ktorý ju odviezol z bytu. – Ako mu to mohlo vôbec prísť na um?

– Iste to ľutuje, – povedala černoška. – Viete, stroje majú lepšie ako my na Zemi, majú nové vynálezy, o akých sa u nás ani nepíše, ale voči sebe sú ukrutní ako v stredoveku. Môjho muža dá veliteľ koľko ráz zbiť až do bezvedomia pre najnepatrnejšiu chybičku. A všimnite si, ako sa im trasú ruky. Spia iba vtedy, keď sa nadýchajú akéhosi plynu. Môj mi závidí, že viem spať, ako dlho chcem, že ma nebolí hlava, že som pokojná. Sú to slabí muži… – povedala s povzdychom.

– A ako teda zostrojili toto všetko? – poobzerala sa Stella.

– Azda práve preto.

Prerušil ich veliteľ. Prišiel v kombinéze, v akej prvý raz videla svojho únoscu, zrejme to bol ich pracovný odev.

– Ako ste sa rozhodli, slečna? – zešelestil jeho hlas v slúchadlách. Všetci mali rovnaký hlas, jeden syntetický anglický hlas, ktorým hovoril každý z nich, takže boli navzájom na nerozoznanie. Niekedy práve pre tie prilby musela myslieť aj na mravcov, mravcov v nadživotnej veľkosti. Ale predsa to boli len cicavce. Vzal ju za ruku a stisol, akoby sedela vedľa neho v kine. Pozrel na ňu s obdivom.

– Veľmi, veľmi neradi by sme vás postrádali. Všetci, a najmä ja.

– Chcem sa vrátiť, chcem sa ihneď vrátiť.

– Prosím… – Veliteľ sa uklonil a odviedol ju do akejsi obrovskej garáže, kde stál pravý nový mercedes.

– Kam sa mám odviezť týmto autom? – namietla Stella. – Viem dobre, kde sme…

– Odveziem vás domov… Veríte mne, alebo tej čiernej cundre? – Bolo vidieť, že ani na Marse nevymrel rasizmus. Nasadla s ním, pribuchla za sebou dvierka.

– Kam chcete ísť?

– Domov…

O chvíľu sa garážové dvere otvorili a vyšli do krajiny okolo Oberkaisernu. Bol teplý júnový večer, všetko naokolo také, ako si to vždy predstavovala, čakal ju zástup príbuzných, sesternica ju vítala s kyslým úsmevom. Tá ostala po vojne doma, stučnela tak, že sa ani do dirndla nevprace, okolo seba húf detí, všetky hrvoľaté po manželovi. Mercedes zastal na chvíľu pred kostolom, pán farár sa objavil na podstení a úctivo sa klaňal. Stella chce vystúpiť, ale veliteľ pridal plyn.

– Doma ťa čakajú, – povedal. A viezli sa alejou až k dedine, kde už zvučal zvon, všetko bolo tak, ako si to Stella predstavovala, vracala sa s veľkou slávou, bohatá, v prepychovom aute, ovládla ju lepšia nálada, bola šťastná… Teraz vzala vodiča sama za ruku.

– Hellmuth… – povedala. A podívala sa. Vedľa nej naozaj sedel Hellmuth. – Hellmuth! – zvolala prekvapená. Ale tentoraz dostalo auto šmyk, rýchlosť sa zvýšila, všetko okolo nej sa začalo odvíjať ako v zrýchlenom filme, privítanie doma, objatie g otcom, požehnanie v obrovskej náhlivosti a pritom sedela stále v aute. Bolo počuť škrípanie a rozkazy v tej chrchlavej marťanskej reči a odrazu Ich zahalila tma. Visela Hellmuthovi na krku, divo ho bozkávala v tej tme, dýchala jeho meno, až konečne akoby vedľa nej praskla nejaká oceľová špirála. A poznala, že bozkáva veliteľa, že sedia obaja v tom istom aute, na tom istom mieste, nepohli sa ani o piaď. Okolo behali dvaja zadychčaní, spotení mechanici, veliteľ im nadával cez jej hlavu. Chytro sa od neho odtiahla. Opatrne ju odviedol z auta.

– Takto sa môžete vrátiť domov každý deň. Tento voz splní každé želanie. A druhý raz nezlyhá. Dali sme mu ten najkrajší tvar, aký majú ženy tak rady...

– Nechcem. Je to podvod. Cítim sa ako po fláme…

– To aj ste, moja drahá… – usmial sa veliteľ.

– Nechcem!

– Ja viem, poviete, že je to neskutočné, ale verte, my sme si na to už celkom zvykli. Moji podriadení dostávajú poukazy na takú prechádzku každý desiaty deň, splnia si svoje želania a čo by chceli viac?

– Fuj!

– Ovládajte sa.

Viedol ju teraz do inej miestnosti, odkiaľ sa rozbiehali chodby na všetky strany. Pri stene sedela hliadka, nohy prikované k zemi. Vystrašene ich pozdravila. Veliteľ prudko otvoril dvere do vedľajšej miestnosti.

– Tu bývate. Nech sa páči ďalej.

Bol to apartmán ako v prvotriednom hoteli. Vôbec sa nedal porovnať s černoškinou izbičkou. Mal kúpeľňu a tri prívody vzduchu na rôznych miestach, Prepychový byt s veľkou manželskou posteľou. Vtedy si uvedomila: veď ten človek na hliadke, ten s prikovanými nohami, bol jej únosca. Pochytil ju strach.

– Nechcem. Povedala som vám to jasne. Neostanem, ani keby ste mi ponúkali palác národov. Chcem odtiaľto preč.

A vtedy sa starý pán rozčúlil. Nech si uvedomí, že by mala byť vďačná, že jej ponúka záchranu pred katastrofou, že ju chce spasiť pred príšerným koncom… rozkričal sa. Chvíľu myslela, že aj ju zbije.

– Viete, ako skončí tá vaša planéta po budúcej vojne? – kričal. – Ukážem vám to. Pozrite, – a skrútol gombík televízora v kúte. Bol to veľký televízor, ktorý reprodukoval predmety v skutočnej veľkosti.

Stella uvidela krajinu, akosi podobnú tej okolo Oberkaisernu, kadiaľ sa viezli pred chvíľou. Ale nikde vôkol ani živej duše. Všetko spálené a zhorené, s jedovatým žltým prísvitom a zo všetkých strán nízko nad zemou hustý čierny dym. Iba kamenie sa lesklo.

– Roztavené – usmial sa veliteľ, – až na sklo. Zmizlo všetko, dokonca aj vzduch.

– Ale to predsa nie je Zem. To predsa nie je Oberkaisern… – namietla Stella potichu. Veliteľ vypol obrazovku. Usmial sa.

– Nie. Toto bol zasa môj domov. Bez zhmotnených želaní. S mojimi spálenými priateľkami, dcérami a ženou. Naše bomby boli príliš účinné. Ale vy nám dávate nádej. Jediní v celej slnečnej sústave. Onedlho sa ľudia na Zemi vyhubia a my nastúpime na ich miesto. Vaše zbrane dosiaľ neničia prírodu a nevymorujú vzduch. Proti rádioaktivite sa vieme brániť. Osídlime vašu planétu. Už to nemôže dlho trvať, preto tu pokojne čakáme a iba si vyberáme miesta. Miesta a ženy. Kde chceš bývať? Môžeme zabrať celé krajiny pre seba. A zanedlho.

– Ako viete, že to bude zanedlho? Čo, keď sa ľudia dohodnú?…

Usmial sa znova.

– Už som vám hovoril, že život nemá rád varianty. V určitých rovnakých podmienkach sa vyvíja rovnako, to je matematika. Skončíte ako my. Len miernejšími zbraňami. Vy jediná sa zachránite zo všetkých ľudí, ktorých ste dodnes poznali. Chápete, čo vám ponúkam?

– Budem sa tam dole vydávať, – klamala.

– Viem o vás všetko, A nepustím vás nikam, – obrátil sa odrazu na opätku a rozhodne kráčal ku dverám, v ruke kľúč.

– Počkajte, – zdržala ho.

ÚTEK

Aj keby všetko to, čo Stella rozprávala, bolo pravdivé, predsa by svoju úlohu v celom príbehu asi trocha upravila, aby sa dostala do najlepšieho svetla. Je zvláštne, ako pokojne pripúšťa, že sa zberala tancovať na stole, ale ako úporne zapiera, že by kedy objala veliteľa, alebo mu ustúpila čo len v najmenšom. Pravda, pripúšťa, že sa vo chvíli, keď prerušujeme príbeh, nechala pobozkať. Len pobozkať, prisahá, zdôrazňuje, akoby si predsa len myslela, že Marťania sú akési nečisté zvieratá. Nech to teda bol bozk, alebo čokoľvek iného – a bojím sa, že treba myslieť aj na záležitosti najintímnejšie – faktom by ostalo, že ten diktátor, ten veliteľ z marťanskej základne, na druhý deň dovolil, aby sa vrátila domov.

– Prišla som totiž na nesporný dôvod, – vysvetľovala. – Akoby ma bolo náhle osvietilo. Veď nemám so sebou šaty. Ak sa mu tak páčim, nebudem predsa behať nahá, keď aj tá černoška má so sebou večernú toaletu. Sľubovali mi, samozrejme, oblek zo svojich zásob. Ale vedela som dobre, že by to boli iba mužské uniformy.

– Nechcem vstúpiť do vašej armády, – povedala som. – A dole na Zemi celé týždne šetrím, len aby som si kúpila niečo poriadneho na seba. Nie, ak chceš, aby som išla s tebou, musíš ma pustiť pre šaty. – A tak mi dovolil odísť. Mal ma dopraviť taký starší mužíček, trocha plešivý, stále žmurkal jedným okom, stále si utieral pot. V očiach mal smútok ako všetci ostatní.

Iba keď nastupovala do dopravného taniera, uvedomila si, aká asi bola včera opitá. Že sa hneď nenaľakala tých čudesných prístrojov na palubnej doske, tých magických ôk a svetelných signálov, že vôbec vedela vyliezť zo svojho obloka na desiatom poschodí po povrazovom rebríku. Dnes by sa už na také niečo neodvážila. A tak im povedala, že chce ísť do Oberkaisernu. Tam musia pristáť na rovine, tam sa bude cítiť istejšia. Neraz sa už chcela podívať domov, ale vždy ľutovala peniaze, takto aspoň na svojich únoscoch zarobí. Trocha sa bála, keď ju posadili vedľa pilota.

Vyskočila pred nimi Zem, žiarila ako mesiac > veď od nej boli rovnako ďaleko – a po chvíli letu sa pred ňou objavil glóbus, aký býval kedysi v škole v zemepisnom kabinete. Bola by prisahala, že je to práve ten z ich kabinetu, tak sa naň ponášal. Len nad Škandináviou bola hmla a nad Sibírou snežilo. To jej vysvetlil pilot. Inak spolu nehovorili.

Stella cítila slzy v očiach, keď pred sebou uvidela Európu, s talianskou čižmou na juhu, a potom rozoznala Rýn i Dunaj, ako na zmenšenej plastickej mape. Návrat domov ju rozclivel. A predsa cítila, že ľudia nezahynú tak hlúpo ako títo blázniví Marťania, že ľudia sú oveľa múdrejší ako oni.

– Prečo sa nepokúsite niekde inde? – spýtala sa svojho pilota. – Napríklad na Jupiteri. U nás vám to nevyjde. Nevybijeme sa kvôli vám.

– Pokúsili sa obsadiť Venušu, – povedal pilot, – ale vraj sa to skončilo zle. Veľké straty. A tak musíme čakať.

– Škoda. Myslím, že sa nedočkáte.

– Máme čas. Veď už blúdime vesmírom niekoľko generácií… Naši predkovia sa chceli presťahovať na vašu planétu už dávno, keď u vás bola tridsaťročná vojna. Mali to urobiť. Rapírom by sa im nebol nik ubránil.

– A odkedy nás špehujete vy? – rozčúlila sa Stella, akoby sa niekto priznal, že ju dlho pozoruje pri vyzliekaní.

Veliteľ si vraj pamätá búrsku vojnu. Ja iba bitku pri Tobruku. Viete, chcel by som sa usadiť v Afrike. Mám rád teplo a tak si ten kontinent zvlášť strážim.

– Ste vlastne čosi ako anjel strážny, – poznamenala Stella.

– Áno. Najradšej by som videl svojich zverencov na nebesiach, ako hovorievate vy. Človek by si konečne rád odpočinul.

– Ale to už došli do Oberkaisernu. Lenže z nepozornosti pristál na našej strane, pod hraničným vŕškom.

– Povedzte im, nech tam začnú strieľať! Nech ta pošlú lietadlá. Budete mať prvý tanier na svete. Stanete sa slávnym, prehovorte ich, ja predsa nie som blázon, povedzte im to. Ak ho nezničíte, zase ma unesú, to viete, že ma teraz budú strážiť. Sama sa nesmiem nikam pohnúť. Všade budú za mnou. Ale ja sa vrátim k Hellmuthovi, on ma obráni, nechcem ísť už nikam, chcem žiť s ním, chcem byť tu ako moja sesternica, aj keď má hrvoľaté deti…

– Myslíte teda, že vás prenasledujú… opýtal sa znova doktor Z. a rýchlo listoval v príručke, ktorú si nenápadne priniesol. – To súhlasí, – povedal si polohlasne. – To by súhlasilo, bude to asi duševná choroba…

– Neprehŕňajte sa v tej knihe a povedzte im, nech bežia k horám, môžu sa presvedčiť…

– Ťažko, – povedal doktor Z. – Ten vŕšok, kde vás, ako hovoríte, vysadili, je rovno na hraniciach. Nemôžeme riskovať nejaký incident.

– Ale tu ide o viac, tu ide predsa o nás všetkých. Musíme sa dohovoriť a pochopiť sa, veď nechceme skončiť ako oni, ako ich planéta…

– Teda prenasledovanie, – povedal doktor Z. – A dokázať nemôžete nič. Pritom ste o všetkom nezvratne presvedčená. Nezvratne… – Začal ju prehovárať a vysvetľovať. Ak ušla od nejakého dôstojníka na druhej strane…

– To by ma boli vaši videli skôr, hneď pred hranicami…

– Ak neušla tu niekde z okolia…

Svoju totožnosť nemohla nijako dokázať. Ukazovala chesterfieldky. Ale koľko takých škatuliek je u nás v obehu. Americký prízvuk? Ale koľko žien u nás hovorí po nemecky alebo po anglicky s americkým prízvukom? Ukazovala župan z nylonu, ale aj taký tovar sa k nám už dávno dostal. Nakoniec žiadala, aby sme ju spojili s americkým vyslancom. To jej, pravda, môj priateľ nemohol odoprieť. Ide o to, či sa s ňou vyslanec bude chcieť spojiť. Udala presnú adresu v Bostone i v Oberkaiserne. A potom ju odviedol do svojej izby na prvom poschodí vilky, dal jej akési prášky na spanie a poprial jej pokoja. Ľahla si hneď. Ešte si pred ním trocha ponadávala na neveriacich Čechov, zívla a zaspala.

Potom telegrafovali z miestnej psychiatrickej liečebne. Neutiekol odtiaľ nik, posielajú odborníka na vyšetrenie. Aj z vyslanectva oznámili, že pošlú štvrtého tajomníka. O prípad sa začali zaujímať i vysoké vojenské kruhy z Prahy. Čo ak naozaj ide o nejakú novú formu špionáže? Nebolo také ťažké vypraviť vrtuľník tanierového tvaru a posadiť ho na hraničné vrchy, aby sa z neho mohli rozutekať záškodníci. Bláznivá historka by slúžila ako pláštik na pomýlenie stráží.

Doktor Z. o tom však nič nevedel, musel pracovať ako inokedy. Pacienti reptali. Cudzinka, necudzinka, keď je človek chorý, myslí najskôr na seba.

Popoludní prišiel odborník z liečebne. Nechal si všetko podrobne vyrozprávať. Bol to lekár asi v tých rokoch ako môj priateľ, ale už hľadel na dedinskú medicínu trocha opovržlivo.

– Jasný prípad, kolega. Z môjho hľadiska jasný prípad. Neváham ani chvíľu. Nech vám vrátia školné. Alebo azda – nemáte sám také čudné predstavy? – bol by takmer podozrieval doktora Z. z duševnej choroby, pretože ani len na chvíľu nepripustil, že by v celej historke bolo zrnko pravdy.

– A vysvetlenie…

– Aké vysvetlenie, to nie je moja vec, nech zistia vojaci, ako sa k nám tá ženská dostala. Pokým bude veriť v Marťanov, budú ju mať u nás k dispozícii. Na prenasledovanie neviditeľnými Marťanmi a na slúchadlá, pravda… – pochvaľoval si hlučne a dupali s doktorom Z. a ošetrovateľom po schodoch na prvé poschodie. – To ste nám mohli poslať hneď… – otvoril dvere.

Všetci zmĺkli.

V miestnosti nebolo nikoho. Iba posteľ bola v neporiadku, podhlavník v kúte, perie dookola a oblok otvorený dokorán…

– Teda si pre ňu prišli. Že som na to nemyslel… – vydýchol môj priateľ.

– Kto? Nič nevidím. Pre koho? Čo sa vám marí? Pán kolega, mali by ste odísť s nami, sám asi potrebujete ošetrenie…

Na šťastie prišiel zvláštny voz z pražského veliteľstva a limuzína z amerického vyslanectva. Všetci iba krútili hlavami. Nebolo fotografií, nebolo dôkazov, iba výpoveď svedkov a obhorok chesterfieldky v popolníku.

– Zvláštna forma, budeme sledovať, či sa neobjaví aj inde v okolí, – povedal lekár z liečebne a odišiel.

– Rafinovaná špiónka, – vyhlásil plukovník z Prahy. – Všetkých vás zdržala svojou historkou, jej spolupracovníci zatiaľ vnikli do kraja a dostali ju von cez oblok. Už idú za svojím poslaním. Gratulujem.

– Zrejme ju prehovorili, – pomyslel si štvrtý tajomník z vyslanectva. – Jedna z tých bláznivých žien, ktoré sa nudia, a tak si vybehla za železnú oponu ako nejaká Mata Hari. Nakoniec asi pristala, že bude pracovať pre nich, tak o nej naraz nevedia

Iba môj priateľ považoval Stellino zmiznutie za dôkaz. Uveril jej rozprávaniu. A bol presvedčený, že sa má na kozmickej základni lepšie ako v Bostone. Ale predsa len pre istotu napísal na obe adresy, ktoré mu dala. Po istom čase prišla odpoveď z Ameriky. Tá slečna sa pred nejakým časom odsťahovala, nevedno kam. Z Oberkaisernu prišiel list napísaný lámanou češtinou:

– Čo ty mám psát? Visvetlim ti to brzo v tank, – podpísaný jeden z odsunutých, Hellmuth.

Také listy Marťanov iste potešia. Naše malé nenávisti im skracujú čakanie.

Z. sa po tej príhode zmenil. Teraz sa dokonca hráva s deťmi doktora Kmínka, vozí ich na chrbte a nosí im cukríky. Ľudia sa totiž vedia mať radi. To si Stella u našich anjelov strážnych nevšimla.

STRATENÁ TVÁR

TRAKTÁT O ĽUDSKÝCH VLASTNOSTIACH

Kordóny policajtov uzavreli Husovu triedu z oboch strán. Povrávalo sa, že prídu tanky. Vrah sa zabarikádoval v chráme a odtiaľ ovláda celé okolie. Na chóre má vraj skladište zbraní. Pred chvíľou rozprášil postupujúcich žandárov ťažkým guľometom najnovšieho typu, ktorý predložila brnenská zbrojovka iba pred niekoľkými týždňami na schválenie ministerstvu obrany. Odkiaľ sa vzal prototyp v dominikánskom chráme? Ako sa k nemu dostal vrah, ktorý vraj pred tým postrieľal niekoľko úbohých mníchov? Je to politický zločin, alebo pokus o ulúpenie chrámových skvostov? Nikto nič nevedel. Ulica bola tichá, strážnici na obidvoch stranách sa neodvážili opustiť svoje stanovištia. Hlúčky za nimi rástli. Povrávalo sa, že prídu tanky, ale dosiaľ nikto nič nepočul, všade dookola bol pokoj, pretože zabití už prestali stenať.

Sedel na organistovom mieste. Už pred chvíľou zbadal, že chór zrejme vybudovali ako malú pevnosť: asi čakali, že v Prahe dôjde k pouličným bojom. Našiel strieľne, ktoré tu prerazili do hrubých stredovekých múrov chrámu. Rozostavil k strieľňam zbrane. Boli to najmodernejšie typy, streliva mal na niekoľko dní. Mohol tu ľahko odolávať celej armáde, pretože pod schodišťom našiel aj zväzky granátov: protitankových granátov. Mohol ľahko odolávať celej armáde, no nepomýšľal na to. Iba niekedy sa zadíval na bočný oltár, ktorý explózia celkom rozrúcala. Vedel, že odtiaľ hrozí nebezpečenstvo. Občas k tomuto tajnému vchodu vystrelil. Chcel tým prehlušiť aj ticho v kostole, ktoré ho obklopovalo a ktoré mu pripadalo také príšerné, lebo to bol ten istý pokoj, ktorý človeka obklopil vždy, kedykoľvek sem vošiel z rušnej ulice, obyčajný, každodenný prevádzkový pokoj tohto chrámu.

Písal. Nebránil sa tu preto, že by chcel ujsť alebo začať prevrat. Bránil posledné hodiny svojho života pred samovraždou, lebo chcel napísať svedectvo. Traktát o ľudských vlastnostiach. Písal ceruzkou na drsné obaly zbraní, iný papier tu nenašiel. Občas sa oprel lakťom o klávesnicu organu a vyľakalo ho vznešené zakvičanie. Poobzeral sa letmo po ulici i po chrámovej lodi a keď videl, že je sám, znova sa sklonil nad zápisky. Za dnešný deň prišlo o život už pätnásť ľudí. Nie je to príliš veľ ká cena? Je naozaj jeho názor o ľudských vlastnostiach taký dôležitý?

Volal sa pôvodne Bartoš a už za štúdií pracoval na chirurgii. Zaujímala ho plastika, opravovanie a menenie tvári, problémy regenerácie. Na ľudské vlastnosti myslel vtedy málo. Veď vlastne nevedel, aký je sám. Chcel robiť, čo ho baví, a mať peniaze. Tie potreboval, lebo bol chudobný. Vyštudoval na habešské štipendium. Celých päť rokov veril, že sa vykúpi, ale odrazu dostal diplom a nemal ani na promočnú hostinu. Zdalo sa, že skutočne musí odísť do Afriky. Kde-kto vedel, že tam naši mladí lekári nepracujú v ozdravovniach. Profesor chirurgie mu požičal, aby si mohol kúpiť aspoň odklad. Na jeden rok. Za ten čas si chcel praxou zarobiť na dlžobu. Odišiel z nemocnice kamsi za Vršovice, kde sa usadil vo vilovej štvrti. Bola to skupina domčekov, ktoré špekulujúci stavitelia predávali na mierne splátky. Keď však niekto nemohol splácať, neboli vonkoncom mierni. Vysťahovali takého úbožiaka na ulicu a nevrátili mu ani korunu. A pretože sa pomery zhoršovali, menili sa majitelia domčekov stále. Ale predsa sa im vodilo lepšie ako ich susedom. Hneď vedľa za Botičom stála kolónia núdzových stavieb. Tu omdlievali ľudia od hladu za bieleho dňa a tunajší chorí prišli k Bartošovi najskôr. Nemali, pravda, čím zaplatiť. Doktor sa stal samaritánom. Jeho dlžoby rástli. A v noci sa mu snívalo o šťúroch, krajtách, aligátoroch, muchách tse-tse a o inej odpornej hávedi z trópov.

V kolónii bývala ešte parta, ktorá sa schádzala v plechovej krčme u Číňana na Zlodejskom námestíčku. Tu sa nehovorilo o nezamestnanosti, ale o peniazoch a bohatstve, ktorého sa môžu zmocniť odvážni. Ich vodcom bol akýsi Urban, vulgo Krájač, muž s dvakrát prerezanou lebkou, s krivým nosom a dvoma jazvami na tvári, najobávanejší zo všetkých. Ba i policajná patrola sa mu tu, na okolí Zlodejského námestia, úctivo vyhýbala. Nechceli ho zbytočne dráždiť. Dúfali, že sa uspokojí, keď teraz chodí s Marion, ako si hovorila Marka Novotná odvtedy, čo otvorila ubytovňu pre slečny. Majiteľ bordela nebude predsa lúpiť, mysleli si na polícii. Prestali sa o Krájača zaujímať a k Živnostenskej banke prišli už neskoro.

Maskovaní banditi sem vnikli cez povalu, umlčali poplašný aparát, omráčili pokladníkov a vybehli do pripraveného mliekárenského auta, ktoré ukradli v ten deň ráno a premenili ho na malý tank. Prešli cez hlavné ulice za neustálej streľby a prestúpili niekde na Rínku do dvoch limuzín. Potom sa ich stopa stratila. Prepad, aký Praha ešte nezažila. A vinník bol hneď jasný. Bez vyšetrovania, Veď nik iný u nás nemá školu chicagského podsvetia ako Urban-Krájač. Hneď na druhý deň vylepovali plagáty s Urbanovou fotografiou na všetkých rohoch, všetky noviny priniesli jeho podobizeň. Bola to taká výrazná, tvár, že nik nechápal, ako chce ten človek utekať. Veď takého zločinca pozná každé malé dieťa i bez popisu. Ešte v ten deň obkľúčili četníci kolóniu pri Vršoviciach, dôkladne prečesali každé stavisko, každú šopu. Banda, pravda, nebola dnešná. Marioninu ubytovňu opustili a inde sa nenašlo nič. Urban zmizol, akoby sa za nim zatvorila zem.

– Ďaleko neutečie, – hovorili si ľudia. – S takýmto výzorom…

OPERÁCIA

Myslel si to aj doktor Bartoš, keď sa v ten večer vracal domov. Plagát s Urbanovou tvárou mu vylepili na stenu, rovno pod oznámenie, že tu sa ordinuje od deviatej do štvrtej. Doktor si dnes niesol novú tabuľku. Zistil, že na týchto pacientov neplatí elegantná skromnosť. Niesol si veľkú bielu tabuľu, na ktorej bolo jeho meno napísané jasnočervenými písmenami.

– Musí to pripomínať krv… – povedal natierač. A najradšej by mu bol namaľoval na štít zlomenú ruku v obväze alebo zápas mladého lekára s kostlivcom, jednoducho nejaký reklamný trik, ktorý by prilákal zákazníkov. Bartošovi sa to všetko hnusilo. Stále si ešte neprivykol na to, že medicína je kšeft. Potreboval peniaze na nástroje do ordinácie, nemohol ich míňať na nezmyselnú reklamu. Mal zatiaľ len pohovku na vyšetrovanie, stetoskop a malý chirurgický príbor. Smutne sa vracal domov. V čakárni si vyzliekol kabát a otvoril dvere do ordinácie. Zastavil sa. Za jeho pracovnom stolom sedel Urban-Krájač, v ruke pištoľ, mieril mu na brucho. Marion rýchle zatvárala dvere. Bola to vyhúknutá blondínka s večne rozstrapatenými vlasmi.

– Ani nepípni. A hni kostrou. Lebo sa zložíš na zem.

Štuchla ho pištoľou medzi lopatky, Bartoš popošiel k Urbanovi. Urban vstal, usmieval sa a usiloval sa byť zdvorilým, čo vyzeralo ešte príšernejšie.

– Musíte nám pomôcť, pán doktor. Neprerobíte. Odmeníme sa vám bohato… – a položil na stôl niekoľko bankoviek, ukoristených v Živnobanke. – Potrebujem zmeniť podobu…

– Ako? – spýtal sa Bartoš a pokúšal sa odhadnúť čiastku na stole.

– Celkom.

– Ale tieto bankovky dnes nemôže nik premeniť. Určite už sledujú ich čísla. Alebo chcete azda vyskúšať, či si poznačili série, ktoré ste ulúpili, a či ma pri rozmieňaní zatvoria? – Urban sa usmial.

– Môžeš zastrčiť kolty, Marion. Pán doktor je náš. – A zhrabol peniaze do tašky. – Ak nechcete bankovky, zaplatíme zlatom. – Položil na stôl kazetu. – Nech sa páči – pozrite sa. Toto premeníte kdekoľvek na svete bez rizika. Samozrejme, len vtedy, ak ma nenájdu, lebo potom sa veziete s nami… – Bartoš sa naklonil nad kazetu, vystrel sa a začal si obzerať gangstera.

– Mohol by som vám trocha zodvihnúť nos, vyhladiť vrásky a pritiahnuť uši k hlave…

– Šalieš? – zjačala Marion-Marka. – Tak vyzeral pred piatimi rokmi. Sme radi, že má uši od hlavy a skobovitý nos. Vieš, koľko to stálo? – A vytiahla bývalú Urbanovu podobizeň. – Na tohto človeka vypísali odmenu po celom Balkáne za vylúpenie sofijskej pošty…

– Akú podobu teda navrhujete?

– To je práve otázka, – odpovedal mu Urban.

– Mám totiž za sebou už deväť plastických operácií. V Chicagu je pre gangstera celá ilegálna klinika, v Hamburgu pracujú pre podsvetie najmenej štyria známi chirurgovia, o Paríži ani nehovorím. Tam všade som bol. Myslíte si, že by som si nechal zlámať nos v ruvačke? Ja? Pozrite, – a ukázal na ohnutú ruku, na mohutný biceps, ktorý vyzeral ako z reklamy na Alpa francovku. – Tváre sa mi nesmie nikto dotknúť, iba prvotriedny chirurg. A o vás sme počuli to najlepšie…

– Nemám nástroje, prostriedky, asistenciu…

– Som vyučená pôrodná baba, – povedala Marion.

– A veď neviete, ako má vyzerať. To je potom ťažké. – A Bartoš sa s povzdychom zahľadel na kazetu so zlatom.

– Vieme, že ste robili rôzne pokusy, ktoré teraz môžete vyskúšať.

– Kto vám to povedal?

– Mám svoje zprávy. Neprišli sme k vám bez prípravy.

– To je pravda. – Bartoš znepokojnel, začal chodiť po miestnosti. – Zaoberal som sa takou zvláštnou metódou, ako smrteľne popáleným nahrádzať tvárovú časť hlavy. Dosiahli sme už aj určité výsledky, lebo sa nám podarilo objaviť tekutinu, v ktorej tvárová časť práve mŕtveho človeka akosi prežila vlastný organizmus a mohla sa potom nasadiť živému ako maska…

– Aj s očami? – opýtal sa dychtivo Urban.

– Azda. Ale určite celé čelo, čeľuste, nos a nosohltan, takže tým by sa zmenila trocha aj farba hlasu. Pravda, toto všetko bolo iba v prípravách, musel som odísť z kliniky.

– To vieme. Práve preto sme prišli, – riekol Urban. – Veď teraz sa vám môžem priznať, že nebyť vašej práce s vymieňaním tvárí, nikdy by som sa nebol odhodlal vykradnúť Živnobanku. Vieme však, že nechcete odísť do Afriky, a tak sme si povedali…

– Ste obdivuhodne informovaní. Ale s týmito nástrojmi, ktoré tu mám, nerozrežem s pokojným svedomím ani vred.

Ukázali mu vo vedľajšej miestnosti celučkom nové vybavenie, ktoré sem dopravili, dokonca aj s prenosným reflektorom.

– Dobre, ale kde zoberiem tú novú tvár? Potrebujem mŕtvolu.

– Dodáme aj mŕtvolu. Trocha sa zdržala. Prinesú ju po polnoci.

PÁTER HOPSASA

Núdzová kolónia pri Vršoviciach nebola, pravda, v tom čase na okolí Prahy jediná. Rovnaká kolónia bola na Pankráci, za Krčou, pri Košířach, Zlíchove a takmer všade na periférii. Okolo všetkých európskych miest v tom čase narastali tieto doklady civilizačnej krízy, príbytky, v ktorých ľudia dvadsiateho storočia bývali niekedy horšie ako v dobe kamennej. Veď skutočne na niektorých okrajových miestach Prahy obývali nezamestnaní lomy, štrkoviská a jaskyne, podobní pradávnym ľuďom.

Okolo mesta sa tak zvieral kruh hladných a nespokojných, z ktorého často bolela hlava vtedajších vládcov, kruh, ktorý nepomohla preťať nijaká charita ani akcia vianočných stromčekov.

Cirkevní otcovia sa vtedy rozhodli, že nenechajú starostlivosť o chudobných v laických a neverec– kých rukách a menovali do jednotlivých kolónií zvláštnych radových misionárov, pátrov, ktorí sa mali starať o toto čudné a nespokojné stádo. Najznámejším z tých františkánov bol páter Hopsasa.

– Smutný svätý je svätý smutný. Svätý smutný je smutný svätý… – vravieval páter Hopsasa, muž v stredných rokoch, stále sa usmievajúci, ktorý prišiel do kolónie s vlastnou predstavou o misionárskej práci. Doteraz pôsobil medzi černochmi v Sudane, kde ešte kvitlo kanibalstvo, a tak sa mu zdalo, že ho tu, na okraji veľkomesta, nemôže nič prekvapiť. Usporadúval pred omšou futbalové zápasy, po omši tancovačku, kde sám dirigoval džezový orchester, ktorý mu inak hrával na procesiách. Dostal meno páter Hopsasa, pretože kedysi zložil džezový spirituál na mariánsky námet.

Vo svojej bohumilej činnosti mal dvoch veľkých a mocných nepriateľov. Sokol, kam sa mu hrnuli mládenci, čo túžili urobiť kariéru a preniknúť medzi stredné vrstvy, a boľševikov. So Sokolom si čoskoro poradil tak, že založil organizáciu Orla, ktorý sa vo všetkom podobal Sokolom, len jeho príslušníci nosili namiesto červených košieľ belasé a chodili v rovnošate nielen na cvičenia, ale aj na procesie a pobožnosti. S boľševikmi to bolo zložitejšie. Najprv chodieval na ich schôdze a kázal im o večnej blaženosti, o tom, že cisárovo patrí cisárovi a božie Bohu, potom začal s nimi preteky. Chcel použiť podobnú metódu ako v boji so Sokolom. Založil vlastnú kresťanskú odborovú organizáciu, zaujímal sa o pomery vo vysočanských fabrikách a pri najbližšom štrajku určil ešte vyššie požiadavky ako komunisti.

Riaditelia tovární boli, pravda, zbožní ľudia, niektorí chodili do kostola a niektorí aj na spoveď. Aké bolo ich prekvapenie, keď videli kňaza uprostred červeného štrajkového výboru. Hneď sa ponáhľali k telefónom.

Pátra zavolali späť do kláštora, vyhrešili ho, nepochopili, že sa skutočne podľa svojho najlepšieho svedomia chce starať o zverené duše, domnievali sa, že prebehol k najhorším nepriateľom cirkvi a chceli ho poslať nazad do Sudanu medzi ľudožrútov. Ale tentoraz Hopsasa prvýkrát odmietol poslušnosť, tú hlavnú cnosť františkánskych mníchov. Cítil, že priveľmi zrástol s kolóniou, vedel, že sa o tých úbožiakov nik iný nebude starať tak ako on, bol presvedčený, že ich nesmie opustiť. A vrátil sa medzi nich s posmutnelým úsmevom a bez sutany, v obyčajných konfekčných šatách, ktoré mu boli trocha malé, lebo do radu vstúpil pred mnohými rokmi, keď bol ešte chudým mladíčkom. Písaval tým utláčaným ľuďom protesty, ošetroval ich chorých, pomáhal zarmúteným a dožadoval sa práva pre ukrivdených. To bolo celo jeho povolanie. Živil sa odpadkami z blízkeho bufetu ako tí najúbohejší z úbohých. A práve tak chcel žiť. Býval v akejsi nízkej búde, ktorá azda kedysi slúžila za úkryt psovi, namiesto riadu mal jedinú väčšiu plechovku a jedol len raz za dva dni. Čoskoro schudol do svojho pôvodného obleku, zmenil sa a zostarel, ale čo mu ostalo, bol úsmev, pre ktorý ho mnohí považovali za svätca.

Chcel byť vždy medzi svojimi, chodil odvtedy i manifestovať a dokonca bol už tri razy na polícii, kde na neho revali ako na hociktorého iného nezamestnaného. Lenže páter sa ich nebál. Nechcel v živote nič, len pomáhať ľuďom. Nemal ani nijaký majetok a tak sa nemusel báť nikoho. Strážnikov ani gangsterov.

Lenže zabudol na to, že aj jeho svätá usmievavá tvár má svoju cenu. A tak mŕtvy, ktorého priniesli Bartošovi po polnoci, nebol nik iný ako páter Hopsasa.

KARIÉRA

Vo Viedni si hovoril Bartosch. A mal úspechy. Nepracoval na klinike profesora Kirchenbrucha ešte ani pol roka, keď už uverejnili v odbornej tlači prvé práce s jeho menom. Ženy ho obdivovali, kolegovia chválili, nemal takmer nepriateľov. Prečo aj? Niekto taký bohatý nemusel bojovať o svoje postavenie, nemusel sa predháňať s ostatnými. Veď pracoval v, ústave zadarmo. A ešte posielal darčeky profesorovi, hlavnej sestre a inštrumentárke po každej zložitejšej operácii. Mal moderné auto a prepychový byt na viedenských Priekopách. Po jednom zasadnutí chirurgickej spoločnosti ho Kirchenbruch pozval na večeru. Tam sa zoznámil s Narcissou Kirchenbruchovou, ktorá na rozdiel od otca bola krásna, nikdy nenadávala a neprežúvala vyhasnuté cigary. Bolo to dievča vychované pre bohatého ženícha. Bartoš ani vo Viedni nezabúdal, že chce predovšetkým uskutočniť svoj epochálny vynález, vypracovať novú regeneračnú metódu, ale spoznal, že je lepšie pracovať vedecky v blahobyte ako v biede, A sobášom s Narcissou by si zaistil ďalší blahobyt i ďalšiu kariéru. Jej matka nebola, pravda, šťastná, čakala, že pre dcéru príde šľachtic alebo americký milionár, ale profesor si spomenul, že sám začínal ako vojenský chirurg na najšpinavších prípadoch, a prehlásil, že rozhodujú peniaze a schopnosti, ktoré mladý muž zrejme má, na rodinu že kašle. Bartoš bol sirota bohvie odkiaľ, meno jeho domovskej obce nevedel vo Viedni vysloviť takmer, nikto. A práve preto sa musel obliekať tým elegantnejšie a prinášať darčeky tým drahocennejšie. Po jednom veľkom prsteni s perlou začala sa usmievať i pani Kirchenbruchová. Narcissa sa na neho smiala od začiatku.

Raz popoludní ju odviezol z tenisu do svojho bytu a o týždeň sa Viedeň dozvedela o zásnubách. Noviny prinášali jeho fotografie s Narcissou, vymýšľali si jeho rodokmeň, zásnuby zatienili na chvíľu aj zprávy o prenasledovaní opozície v Nemecku. Nechal si ušiť nový modrý frak. A predsa sa v ten večer len-len neoneskoril. Zdržala ho Marion. Pribehla za nim až do bytu.

– Prepáčte, naozaj sa ponáhľam, slečna…

Ale stála vo dverách ďalej, uštvaná, prestrašená.

– Musíte nám pomôcť. Musíte nás zachrániť. Stalo sa čosi hrozné. Krájač sa zmenil na nepoznanie! – skríkla návštevníčka.

– No to ste azda práve chceli? Za to ste mi predsa tak dobre zaplatili.

– Ale on sa teraz aj správa inakšie! Akoby mal aj inú povahu. Viete, nik z nás netušil, aký je ten páter známy.

– Aký páter?

Povedala mu všetko o mŕtvole.

– Ale predstavte si, poznali ho všade, vo všetkých kolóniách okolo Prahy. Malé deti a staré baby mu bozkávajú ruky na každom kroku. Predstavte si, bozkávajú ruky lupičovi a vrahovi. A mali by ste vidieť, ako mu to robí dobre. Chlapi ho pozývajú na zhromaždenia, zaplietol sa do ich sporov s fabrikantmi. Bývalý účastník troch chicagských bordelov chce bojovať za lepšiu budúcnosť ľudstva. Navštevuje chorých a chromých, nosí almužny žobrákom. Veď už to musí byť nápadné. Odkiaľ by vzal chudák Hopsasa toľko peňazí? A vy ste mu prišili tú tvár tak dobre, že si ho mýlim už aj v posteli. On by sa aj tam najradšej modlil ruženec. Vôbec sa už nestretáva so starou partou. Všetkým nám dohovára, máme sa vraj zmeniť. A máme sa kajať za hriechy minulosti. Doktor, to je hrôza…

– Ja som mŕtvolu nevyberal. – Bartoš bol netrpezlivý. Vyhodí tú ženskú násilím, ak nepôjde dobrovoľne. Čo by asi povedala jeho budúca svokra, keby vedela, s kým sa zabáva.

– Áno, mali sme sa s vami poradiť, jasné, ale Urban si toho pátra vybral sám. Niekoľkokrát sa predtým nezhodli, Hopsasa chcel zachrániť jeho dušu, ustavične otravoval. Aj mne sa raz odvážil kázať o Márii Magdaléne. Mysleli sme, že nevinnejšiu hubu nenájdeme. A tu máš, teraz sa nám pomstil.

– Ako? Nikoho neohrozuje.

– A keď nás prehovára, že sa máme udať, keď navrhuje odovzdať celú korisť slepcom, to nie je nič? Veď jedného dňa ma môže v mene našej spásy oznámiť chlpáčom…

– Pochybujem, – povedal Bartoš a rezolútne ju vystrčil predo dvere. – Nepočul som, že by zmena tváre takto zmenila dospelého človeka. Iná podoba predsa nemôže ovplyvniť povahu, vlastnosti a sklony, ktoré určuje prostredie, v akom každý od mladosti žije.

Nechal ju stáť na chodníku. A večer už na všetko zabudol. Pilo sa šampanské a Narcissa bola krásna. Usmievala sa ako anjelik. Kirchenbruch opil celú spoločnosť za hodinu. Bol bohatier. Potom zjedol sám takmer všetky zásoby z kuchyne. Bartoš sedel po jeho pravici a musel ho vo všetkom nasledovať. Bola to veľká česť, profesor mu hovoril Bartoš a po polnoci synáčik. Predtým mu predstavil ministerku zdravotníctva, ktorá sa však opila zo všetkých najskôr. Bartoš si o sebe myslel, že týmto dňom začína svoju kariéru. V skutočnosti ju skončil.

Na druhé ráno začal profesor operovať sám, nečakal na svojho asistenta ako inokedy. Sekretárka to nevedela vysvetliť a len si Bartoša akosi čudne obzerala. Vo svojej inšpekčnej izbe našiel prsteň s ružovou perlou. Vrátili mu ho bez vysvetlenia. A s ním všetky darčeky, ktoré poslal Narcisse alebo profesorovi. Ponáhľal sa do sály, ani si nevšimol, že na chodbe stoja dvaja nenápadní muži v tvrdých klobúkoch, myslel, že sú to príbuzní operovaného.

Profesor mal na tvári rúšku, díval sa na ranu a odpovedal Bartošovi len na pol úst.

– Nestrpím vo svojom ústave lupičov, milý pane. A nepustím si hochštaplera do rodiny. Zasnúbenie sa zruší. Tak mi treba tú hanbu. Slepé črevá preto nebudem vyberať o nič horšie. Zoberte sa a choďte. Vonku na vás čakajú… – Bol urazený, nešťastný a zlostný. Hádzal na zem nástroje, ktoré sa mu zdali tupé, inštrumentárka mala v očiach slzy.

– Ale to je omyl. Mám čisté svedomie, – odvážil sa Bartoš.

– To rozprávajte na polícii. A vysvetlite im, ako ste sa dostali ku šperkom, ktoré boli uložené v tej vykradnutej banke. Podozrievali nejakého zločinca. Ale usvedčili vás. Choďte, lebo sem zavolám tých detektívov sám a budem pokojne riskovať, že mi znesterilnia sálu. Pretože vy ste infikovali moju česť, darebák. – Obrátil sa k nemu chrbtom.

Bartoš vyšiel ako omámený. Zastavil sa na chvíľu v predsále. Postavy jeho prenasledovateľov sa črtali na matnom mliečnom skle lietacích dverí. Čakali na neho. Vedeli, že nemôže ujsť. Sadol si na nosidlá. To teda znamená, že sa Krájač zmenil. Marion mala pravdu. Zrejme udal svojich kompánov. Mŕtvolu bláznivého pátra vydával za svoju, takže mu poslúžila dva razy. Nech to už robí z prefíkanosti alebo zo zbožnosti, je isté, že sa zachráni len on sám. Nikde neuveria rečiam o prešívaní tvárí, veď ani u Kirchenbrucha nevedia o Bartošovej metóde. Pravdaže. Jediný, kto míňa peniaze zo Živnobanky, je Bartoš. Aký bol neopatrný. A nemá na ten večer nijaké alibi. Bol skutočne s Urbanom a Marion pod jednou strechou, prechovával zrejme ich lup. Usvedčia ho, pôjde do žalára, jeho kariéra sa skončí. Ale práve vtedy sa ho zmocnila zlosť. Nie je predsa zajac, aby sa nechal tak ľahko uštvať. Dokáže sa ubrániť tomu medzinárodnému zločincovi, ktorého tvár si obzerá každý večer, pretože si ju priniesol so sebou v živnej tekutine pre ďalšie pokusy. Požiadal sálového sluhu, aby ho odviezol do inšpekčnej miestnosti na vozíku, lebo mu vraj prišlo zle.

– To sú tie zásnuby, pán doktor, – usmieval sa starček. – Človek má piť len toľko, koľko znesie. Ako zvieratá. Tie sú rozumnejšie… – A previezol ho okolo nič netušiacich detektívov. Bartoš sa prikryl plachtou, v svojej izbe vyskočil. Sluhovi dal všetko, čo mu profesor vrátil, a utiekol cez požiarna schodište. Vedel, že domov ísť nesmie. Zavolal Narcissu. Keď počula jeho hlas, zložila. Kdeže by tá hus pochopila situáciu? Ale kto? Ku komu sa teda uchýli? Kam utečie? Celá Viedeň ho pozná z novinových zpráv, kdekto mu závidel partiu a kdekto ho spozná teraz, keď po ňom pôjde polícia.

Spomenul si na Rosena. Bol to mladý lekár, ktorý sem prišiel z Krakova, pracovali občas spolu a Kirchebruch bol voči nemu grobian. Býva vraj niekde na predmestí, v chudobnom podnájme.

– Vedel som, že prídeš, – povedal mu Rosen po poľsky, pretože sa bál, že ich domáca počúva. – Na mňa sa môžeš spoľahnúť…

Samozrejme, že už počul všetko. Zpráva o lupičovi, ktorý sa votrel do kliniky a do rodiny slávneho chirurga, rozletela sa po meste. Dokonca vraj aj v parlamente chcú interpelovať, aby sa zvýšila kontrola nad cudzími lekármi.

– Už aj na mňa pozerajú ako na vraha… – usmial sa Rosen. – A na každého, kto má slovanskejší prízvuk.

– Ale ja som nevinný… – povedal Bartoš zúfalo a nepresvedčivo. Vyrozprával Rosenovi celú históriu. Aj svoje pokusy mu vysvetlil, prezradil tajomstvo regeneračnej tekutiny, povedal mu všetko.

– Máš dôkazy?

– Nemám. Každý povie, že som si to všetko vymyslel. Je to predsa príliš fantastické, nezvyčajné a nedokázané. A ak bude Krájač tvrdiť opak, nedokážem mu nič. Veď pochopiteľne na tvári mu nenájdu ani jazvu, vieš, ako sa v svojej práci vyznám. Zavolaj políciu. Ale až ráno. Teraz by som sa chcel vyspať. Ešte od včerajška mám ťažkú hlavu. Keď si spomeniem, že som mohol v Habeš! strieľať levy. Teraz sa namiesto toho budem kolísať na povraze.

– Nebudeš, – povedal Rosen a tajomne sa usmial. – Môžeš sa zachrániť.

– Ale ako?

– Daj mi kľúče od svojho bytu.

– Prečo?

– To uvidíš. – Vzal mu sám kľúče z vrecka.

– Kam si skryl tvár toho zločinca?

– Nie! – zdesil sa Bartoš, lebo si spomenul, ako ten človek príšerne vyzeral.

– Je to jediná cesta, – povedal Rosen a opatrne odišiel. Mal pravdu. Bola to jediná cesta. Bartošov popis už vysielali v rozhlase. Prosíme občanov, aby pomohli pri zadržaní nebezpečného zločinca. Výstraha. Menovaný môže byť aj ozbrojený. Počuť, ako v susednej izbe domáca rozprestiera predvčerajšie noviny, ktoré oznamovali jeho zásnuby. Zdesená pozoruje jeho fotografiu. Keby vedela, že nebezpečný zločinec je v jej byte, hneď za sklenými dverami. Poponáhľal sa do kúta a zhasil. Sadol s! tam v tme rovno oproti zrkadlu. V prítmí pozoroval svoju tvár. Vysoké čelo a malá brada, trocha mäkký a zdvorilý výraz, táto tvár mu nebude na nič. Keď sa vrátil Rosen, bol takmer rád. Vzal brašnu s Urbanovou tvárou láskyplne do náručia. A náhlil sa so svojím kolegom k taxíku, ktorý ich čakal na ulici. Stiahol si klobúk hlboko do svojej bývalej tváre.

ZLOČINCOM

Aj hlas sa mu zmenil. Teraz bol hlbší a drsnejší. A jeho stará tvár sa rozpadla, Rosen predsa len nebol taký zručný operatér a musel sa prispôsobiť zvláštnym podmienkam periférneho potratára, ktorý im požičal svoju malú sálu. Prsteň s ružovou perlou takmer nestačil na zaplatenie účtu. Rekonvalescencia bola dlhá. Bartoš si pomaly privykal na svoju tvár. Ale Rosen si na ňu zvyknúť nemohol. Videl, že jeho bývalý priateľ je k nemu zo dňa na deň chladnejší a tvári sa smutne.

– Nemali sme to robiť, Bartoš, – povedal mu raz večer, keď sa mu rana bezchybne zahojila.

– Prepáč.

– Mal by som sa ti poďakovať… – usmial sa na neho Bartoš svojím príšerným úsmevom a podal mu ruku.

– Nie. Nemôžem… – povedal Rosen a odišiel, akoby sa bál. Ruku mu nestisol.

A nebol sám. Celé ďalšie týždne sa mu ľudia vyhýbali už zďaleka, štyrikrát za deň musel ukazovať svoje falošné papiere policistom, počul, ako za ním pokrikujú deti a ako si šepkajú ženy.

– Vyzerá ako vrah!

Nikde mu nedali miesto. Chcel pracovať hoci na stavbe. Všade sa ho majstri báli.

– Nestrpím v podniku bitky, – počul často. A odviedli ho s ospravedlnením. Spával pod mostárni a vo verejných nocľahárňach, dostal ploštice a mal hlad. Pomaly míňal posledné peniaze, čo mu dal Rosen. Raz, keď už bol celkom hladný a nevedel, čo ďalej, pokúsil sa navštíviť Narcissu. Nepustili ho ďalej, ale ponúkli mu predo dvermi teplú polievku. Čakal pred klinikou, prešli okolo neho všetci. Sestry, kolegovia, prešlo Kirchenbruchovo auto, konečne šiel aj Rosen a nepoznal ho. Zrejme sa už Bartoš celkom zžil s novou tvárou. Smutne odchádzal na predmestie; Možno urobil chybu. Dodnes sa snažil obstáť iba v meštianskych štvrtiach, v poriadnych podnikoch. Mal by azda skúsiť šťastie v podsvetí, na nejakom tunajšom zlodejskom námestí. Cítil, že ustupuje, že vyhovie svojej tvári, vzdá sa svojich malomestských predsudkov. Zašiel do pivnice, o ktorej kedysi počul pod mostom. Bola to vykričaná pivnica, kde sa najmenej tri razy za noc strhla bitka a kam chodievali len najodvážnejší.

– Keď ma tamtí neobesili, môžu ma títo prebodnúť, – povedal si v zúfalstve.

Lenže v krčme ho nik neurážal. Privítali ho zdvorilo a pozorne. Bartoš sa už naučil v posledných dňoch chodiť kolísavým krokom, s rukami vo vreckách a s čiapkou posunutou do tyla.

– Pivo s rumom, – povedal, ako najdrsnejšie vedel. A už bola vedľa neho ženská.

– Ty nie si tunajší? – pritúlila sa k nemu.

Prudko ju odstrčil. Videl, že ho pozorujú od vedľajších stolov. Sedeli tam mládenci rovnako vrahovských tvárí, niektorí z nich mali hnedé košele, červené pásky na rukávoch a na nich podivný kľukatý kríž.

– Naci alebo soci? – prisadol si k nemu jeden z nich. – Potrebujeme správnych chlapov. Poď s nami, zachránime svet.

– Zachránite iba ak svoje brucho… – vykríkol mladíček od pultu. Bol to chudý blondín s očervenetými očami. Dostal pollitrom do hlavy. Ale pri stole pod oblokom mal zrejme priateľov. Strhla sa bitka podľa všetkých pravidiel. Hostinský hneď zhasil v celom podniku. Každý sa mlátil s každým, kým nepočuli, že vonku zastavuje policajný kamión. Potom sa rozutekali. Bartoš bežal vedľa hnedokošeliara, ktorý si k nemu prisadol. Bol zrejme náčelníkom všetkých ostatných, lebo hneď obstarali auto a chceli ho odviezť do nemocnice, keď vonku videli, že krváca.

– Ale kam? Prišiel včera z Norimbergu. Nik sa nesmie dozvedieť, že je vo Viedni. – Ich náčelník bol v bezvedomí. Niekto mu pichol vreckový nôž do pleca až po rukoväť. Krv už presakovala cez rukáv.

– Ošetrím ho sám. Som lekár, – prehlásil Bartoš rozhodne. Podľa lekárskej prísahy totiž treba zachraňovať každého. Aj najhoršieho vraha. A Bartoš vtedy politike vôbec nerozumel.

Odviezli ho do svojich ubikácií. Správali sa k nemu úctivo, zrážali pred ním päty a dvíhali ruky, akoby bol ktovie aká šarža. A naozaj, podľa tváre musel mať ešte väčšiu šaržu ako ranený náčelník. Tak sa stal Bartoš lekárom SA.

O niekoľko týždňov zabral Hitler Rakúsko. Odmeňovali sa zásluhy. Bartoš sa po druhý raz stretol s ministerkou zdravotníctva. Mal už na sebe hnedú košeľu a nezmyselný odznak. Ministerka takmer omdlela, keď mu podávala ruku. Pri jeho zásnubách ho ignorovala.

Tento svet patrí Krájačom, rozmýšľal Bartoš, keď ho vodili po starodávnych sálach ministerstva. Krájačom, ktorí si zvolia správnu cestu. Dosiaľ si nemohol zvyknúť na svoje dobrodružstvo, ani o ňom nemohol hlbšie rozmýšľať. Veď mal hlad a nemal kde spať, iba teraz sedí v teple, má moc, akú nikdy nezažil, ľudia sa pred ním trasú a židia ustupujú z chodníkov. Chápal, že to všetko nebude celkom správne. Veď vyrastal pre niečo iného, veď nikdy nebol za zabíjanie, rabovanie, mučenie a násilnosti. Ale sám si predsa nevybral túto stranu. Vari je človek skutočne hračkou svojej tváre, rozmarom embryonálneho vývoja, nezmyslu prírody, úrazu či otravy matky za tehotenstva alebo spojenia vlôh zdedených po prapredkoch? Možno tak jednoducho prerobiť človeka tým, že sa mu vymení maska ako na maškarnom plese? To predsa nie je možné!

– Nie som zlý, – vravieval si Bartoš vo svojej pracovni. – S týmito ľuďmi nechcem mať nič spoločného, aj keď sa ku mne hlásia. Musím sa vrátiť k svojim priateľom. K Rosenovi, k Narcisse… – Naraz zistil, že vlastne nemal veľa priateľov. Ale kvôli tomu sa nebude spájať s hnedokošeliarmi, ktorí týrajú a mučia svojich zajatcov.

– Inšpekcia u profesora Kirchenbrucha, – hlásil strážny vo dverách so zdvihnutou pravicou. – Je to židoboľševický plutokrat, ktorý nadŕža našim nepriateľom, – doložil dôverne.

– O tom neviem, – povedal Bartoš skôr pre seba, keď už sedel v aute. Rozhodol sa, že nadišiel čas, aby ukázal, aký skutočne je, svoje pravé vlastnosti. Zachráni a očistí Kirchenbrucha, vyhodí jeho nacistických spolupracovníkov, urobí gesto. Možno ho bývalí priatelia spoznajú. Nepotrpel si, pravda, na gestá, keď s nimi pracoval. Nikto z nich ani nemohol tušiť, aký Bartoš vlastne je. Uvedomoval si to s bolesťou. Žil prv obyčajný a priemerný život, bezfarebne a na nič. Gangsterská existencia mu predsa len v niečom prospela. Postaví sa proti gangsterom, vedľa Kirchenbrucha, Rosena a svojich priateľov z Prahy.

Lenže profesor ho prijal s odznakom na klope, so zdvihnutou rukou. Nepoznal, samozrejme, svojho bývalého asistenta. Vodil ho po klinike, akoby to boli kasárne.

– Vodcu nám zoslala sama Prozreteľnosť… – povedal. A odviedol ho na francúzsky koňak do vlastného bytu. On už piť nesmel. – Kamienky. Každú chvíľu mám kŕče, – ponosoval sa.

– Jednoducho vám v nových časoch nechutí. Nechcete pripiť na Vodcu… – počul sa Bartoš, ako sám hovorí. Ponižoval svojho bývalého šéfa, robilo mu to potešenie.

– Božechráň. Vodca predovšetkým. Na Vodcu! – povedal Kirchenbruch a nalial si doplna. Jeho žena priviedla Narcissu. Obe sa báli. Bartoš opakoval prípitky. Opíjal Kirchenbrucha, ktorý ho musel vo všetkom nasledovať. Vymenili si úlohy, teraz hral Bartoš prím. A páčilo sa mu to.

– Na Vodcu, – opakoval už po koľký raz a vynútil si rešpekt toho človeka niekoľkými otázkami o technike operácií. – Teraz už azda ministerku na večierky pozývať nebudete, – povedal. – Museli sme ju včera zatknúť. A s ňou aj ostatných pánov. – A vymenoval niekoľko hostí, ktorí kedysi prišli na zásnuby. Čím ďalej, tým väčšmi sa ho báli. Zrejme vie o nich všetko. Kirchenbruchová len spínala ruky, lebo už nemohla vstať. Po dvadsiatom prípitku dostal profesor záchvat. Museli ho odviezť, lebo sa zvíjal od bolesti. Bartoš objednal sálového sluhu, odvážali profesora na vozíku, na ktorý si dodnes pamätá. Poslal za ním jeho manželku.

– Takto si profesora nových čias nepredstavujem, – povedal drsne. – Naši muži sú chlapi. A musia niečo vydržať… – Bol s Narcissou sám. – Tak, kedy sa zoberieme? – opýtal sa znova. Chcel to povedať svojím bývalým hlasom, jemne a nežne, chcel si zahrať znova na milenca a prekvapiť ju všetkými detailmi, na ktoré sa pamätal len on. Kde sa prvý raz pobozkali a kam chodievali hrať tenis a ako sa správala, keď ju uniesol do svojho bytu. Chcel jej povedať všetko, chcel sa jej zveriť so svojimi strasťami, poradiť sa. Ale vedel len znova opakovať: – Kedy? – A vykríkol to slovko ako na kasárenskom dvore. Pristúpil k nej bližšie. Narcissa zamdlela. Odišiel z kliniky. Videl, že je zajatcom svojej tváre.

KRÍŽOVÝ POKUS

V nasledujúcich mesiacoch nebolo spoľahlivejšieho a prísnejšieho komisára. Bolo mu potešením, keď mohol kontrolovať slávnych viedenských profesorov, k menám ktorých sa lekári na celom svete takmer modlili. Bartoš na nich reval. A oni sa pred ním triasli i vtedy, keď nepovedal ani slovo. Bolo na ňom vidieť, kto vlastne je. V jeho úrade nesedelo veľa žiadateľov. Preslávil sa tým, že dal hneď každého zavrieť. Vybavoval tak všetky sťažnosti nakrátko. A preto ho raz prekvapila zvláštna návšteva.

– Jedno židovské prasa… – hlásil tyrolský adjutant zvučne.

Do kancelárie vstúpil vychudnutý Rosen. Mal náplasť na čele a ruku v páske.

– Rosen?

– Volám sa Rosenzweig, – povedal jeho bývalý priateľ a neodvážil sa ani sadnúť. – Hovoril som si Rosen iba z obchodných dôvodov. – Bartoš sa musel smiať. Pozrimeže! Ten slávny humanista, profesor Kirchenbruch, bol vlastne tiež rasistom ako Hitler.

– A čo si prajete? – spýtal sa prísne.

– Nečakal som, že mi budeš vykať. Potrebujem sa dostať odtiaľto. Už ma dva razy vypočúvali, prepadli na ulici, nemám miesta, peňazí, ani bytu…

– Tak ako ja. Po tvojej operácii.

– Lenže ja som ti pomohol… – povedal Rosen úpenlivo.

– Nečakaj odo mňa vďačnosť, – rozkríkol sa Bartoš. – Tvojim rečičkám neuverí nikto. A ja som si od vďačnosti odvykol. So všetkými ďalšími vlastnosťami svojej bývalej tváre. – Videl, že už nevie ani hovoriť potichu. – Zmenil som sa, Rosenzweig. Som teraz celkom iným človekom.

– Ale to je nezmysel. To je hlúposť. Človek sa predsa nemôže zmeniť chirurgickým zásahom. Keby nás určoval náš telesný vzhľad, môžeme sa všetci zabiť už pri narodení. Kde by potom bolo miesto pre našu vôľu, úsilia, talent? Najlepšími ľuďmi by boli aristokrati, existovali by vyššie a nižšie rasy, hrbáčov by sme strieľali, všetko by sa vlastne dedilo, nadanie, múdrosť, povaha, záľuby. Ľudstvo by stálo vždy na mieste, neexistoval by nijaký vývoj, človek by bol hračkou osudu. To predsa nie je možné.

– Komunista! – vyštekol Bartoš, ktorý už poznal elementárne politické názvoslovie.

– To ešte nie je komunizmus. Keď však pripustím, že sa na mojom vývoji nezúčastňuje spoločnosť a prostredie, ktoré môžem zmeniť, tak musím veriť fašizmu…

– A to ti, žid, nie je po chuti? – opýtal sa Bartoš a zazvonil. – Mne sa to celkom páči. – Pribehli obe stráže.

– Nie, mýliš sa, máš v sebe práve toľko sily ako každý človek, aby si premohol svoj osud, aby si sa postavil proti… – Ale to ho už kopli do brucha. Skrútil sa na dlážke, potom vyrazil zo dverí a vyskočil z otvoreného obloka na chodbe. Rozbil si hlavu na dlažbe.

To, samozrejme, Bartoš nezamýšľal. Znovu sa ozvala jeho stará tvár. A prikázal, aby mu priviezli všetku literatúru o genetike, o dedičných a získaných vlastnostiach, o tomto zásadnom probléme, ktorý až dosiaľ považoval za taký odťažitý, a ktorý, ako odrazu zistil, je vlastne pre každého z nás najdôležitejší. Zo štúdia ho vyrušil jeho gruppenführer.

– Gratulujem ti, kamarát, – povedal gruppenführer, v ktorom spoznal raneného kompána z pivnice. – Odpočúvali sme všetko, čo si povedal Rosenzweigovi. Zachoval si sa verne. Dôverujeme ti. – Jeho nadriadený si sadol a ponúkol mu cigaretu. – Preto ti môžem oznámiť rozhodnutie najvyšších miest. Poverili ťa tajným poslaním. Pôjdeš do Prahy.

Bartoš dostal diplomatické papiere a odcestoval hneď na druhý deň. Tentoraz nemal hnedú košeľu. Po dlhom čase opäť cestoval v tmavých šatách, v kufri si viezol frak. Tajné poslanie bolo veľmi jednoduché. Mal vykonať vraždu. V sázavských lesoch sa skrýval akýsi inžinier s vysielačkou, ktorou štval nemecký národ proti strane a Vodcovi. Bolo treba ho umlčať. Okrem fraku viezol so sebou aj pištoľ s tlmičom a zoznam najbližších spolupracovníkov. Čechy ho očarili, cítil, že má v očiach slzy, keď cestoval cez Tábor. Ale nikto sa k nemu nehlásil. Dokonca ani do jeho oddelenia vo vlaku si nikto neprisadol.

Teraz sa teda musím definitívne rozhodnúť, hovoril si Bartoš. Dosiaľ som iba spolupracoval, dosiaľ som len vypočúval a kričal. Teraz mám vraždiť. Ani Rosená som vlastne nezabil sám. Bola to samovražda. Dosiaľ nemám na rukách ani kvapku krvi. S vraždou som nikdy nesúhlasil. Ba už ako študent viedol som podpisové akcie proti trestu smrti. A teraz by som mal usmrtiť nevinného. Nie, hovoril si. To je predsa nezmysel.

Prahe sa vôbec na svojom úrade neohlásim. Utečiem a budem sa skrývať, hoci na Zlodejskom námestíčku. Neverím, že by som nad svojou tvárou nezvíťazil. Veď Krájač určite už dávno skrotil svoju svätú tvár a určite sa stal kostolným zlodejom, alebo už sedí za krádež chrámových skvostov. Toho iste jeho zbožná maska nenapravila, ako mňa nesmie zločinná skaziť.

Vystúpil na Smíchove. Uložil kufor do úschovne batožín a odviezol sa električkou za Vršovice. Viliek tu pribudlo, núdzové stavby sa zveľadili. Rýchle zbrojenie trocha zahojilo krízu. Bartoš šiel priamo k Marion, ani si nepomyslel, že ju musí vydesiť tvár jej dávneho druha. Lenže Marion vo svojej ubytovni už nebývala. Nevestinec teraz viedla staršia tučná žena, ktorej chýbal ľavý horný rezák.

– Novotná? Tá predsa sedí. Dostala dvanásť rokov… Vy to neviete? Zatvorili celú partu, všetkých, ktorí vtedy vylúpili Živno. A nasolili im poriadne. Len ich vodca zdúchol kamsi do Viedne. A odkiaľ si pricestoval ty, priateľu? – opýtala sa stará s naivným podozrením a zavolala svoju najvyberanejšiu slečnu, ktorá ani nevyzerala špinavo.

– Z Berlína, – odvetil Bartoš. – Z františkánskej kongregácie. Mám tu navštíviť pátra, ktorému sa hovorí Hopsasa…– Dievča od neho s kvikom odsadlo.

– Páter Hopsasa? Ten už k nám nechodieva. – Majiteľka sa prežehnala. – Z toho človeka sa stal úplný svätec. Celé dni vraj žije v kláštore len o chlebe a vode, spí na zemi a modlí sa vo dne v noci. Povráva sa, že robí dokonca zázraky. Niekoľko ženských odtiaľto sa pomodlilo k veciam, ktorých sa dotkol, a on im splnil všetko, čo si priali. Je to svätý muž.

– A v Berlíne o tom nevedia? – spýtalo sa s novým podozrením málo špinavé dievča.

– Asi nie, – povedal Bartoš a rýchlo odišiel. Vedel, že tu už nie je bezpečný. Tie ženské ho ohlásia fízľom do dvoch hodín. Ponáhľal sa na električku. Takmer prebehol okolo vilkárov, ktorí za Botičom polievali záhradky, akoby vedľa nich neboli tie biedne chatrče a akoby vo Viedni neskákali židia z oblokov.

Nezvyšuje nič iného, vravel si v električke. Nemožno sa vymaniť vlastnej tvári. Veď ak svätá tvár urobila z Krájača, z toho profesionálneho vraha a lúpežníka, svätca, tak lupičská tvár urobí z Bartoša vraha. Niet vyhnutia, všetci okolo ho o tom neprestajne presviedčajú, nikto mu nedáva nádej, nemá sa s kým spojiť, nemôže tu v Prahe za nikým ísť, len za nacistickým pohlavárom, len za vlastným prvým zločinom.

– Všetko sme si už v tomto štáte kúpili, – usmieval sa pohlavár dobrosrdečne. Na ministerstve obrany sedia naši priatelia. Neprebehne tadeto ani myš, aby nám to niekto neohlásil. Boja sa boľševikov. To je náš kapitál. Na dôvernejšie úlohy nemáme, pravda, ostrejších chlapcov. Tých si chystáme na svoj deň. Až príde náš deň. A tých musíme starostlivo utajovať. Svoju úlohu urobíte s naším najlepším spolupracovníkom. Je to človek, ktorý nepozná nacizmus, ale dokáže čokoľvek. Odstránil nám tu už niekoľko nepohodlných osôb. A neprišlo sa na nič. Môžeme mu dôverovať.

Samozrejme, bol to Krájač. Odviedli ho za ním do kláštora. Využil svoju novú podobu, aby sa mohol lepšie skrývať. Ale jeho stará osobnosť, zlomená a rozložená predmestskou biedou, nakoniec zvíťazila a pridal sa znovu k novým gangsterom.

– Nevyčítam ti nič, – prehlásil Bartoš, keď videl, že páter stratil reč, len čo zazrel svoju bývalú tvár. – Pozri však, koľko ľudí z takých istých pomerov ako ty bojuje proti zlu a nespravodlivosti, bojuje za zmenu svojho života, a teda aj za tvoju záchranu. A ty ich za to strieľaš. Si najhorší zo všetkých zločincov. Nemal som nikdy vystupovať proti trestu smrti… – Krájač, preoblečený za pátra, chcel kričať, chcel skryť mapy a nákresy, ktoré vytiahol z rozkladacieho kľačadla. A Bartoš prvý raz vystrelil zo svojej úplne novej pištole, ktorú previezol cez hranice pod frakom. Pribehli iní spolupracovníci, strhla sa prestrelka, pri ktorej utekal akousi tajnou chodbou, spájajúcou kláštor s blízkym chrámom, vbehol pred hlavný oltár práve vo chvíli, keď agenti zavalili tajný východ podzemnou explóziou. Musel byť veľmi dôležitý, keď neľutovali ani také zásahy. Videl,– že proti nemu postupujú od vchodu kostola. Začali strieľať krytí chrámovými stĺpmi, niekoľko modliacich sa žien vykríklo od bolesti. Bežal k spovedelniciam. Kryl sa bočným oltárom. Videl, ako dve bzučivé strely odreli tvár drevenému anjelovi pomsty. Našiel dvere, ktoré viedli nahor. Zavrel za sebou. Tým získal čas. Boli to schody veľmi strmé a prenasledovatelia sa za ním neodvážili. Na chóre natrafil na akéhosi civilistu, ktorý bojazlivo dvíhal ruky, podával mu kľúč a ukazoval očami na skrýšu. Vtedy práve začali zdola znovu strieľať. Priniesli ta najprv ľahký guľomet, strážcu skladišťa ranilo do chrbta a spadol dolu hlavou do hlbiny chrámu. Bartoš obozretne otvoril skladište. Bol na chóre, ale ten chór zrejme vybudovali ako malú pevnosť. Asi čakali, že v Prahe dôjde k pouličným bojom. Zavolali na neho četníkov. Vyzývali ho megafónom, aby sa vzdal. Rozprášil ich ťažkým guľometom najnovšieho typu, ktorý predložila brnenská zbrojovka iba pred niekoľkými týždňami na schválenie ministerstvu obrany a ktorý mali zajtra odoslať do Berlína. Agenti vedeli o všetkom. Našiel strieľne, ktoré tu prerazili do hrubých stredovekých múrov chrámu. Rozostavil k strieľňam zbrane. Boli to najmodernejšie typy, streliva mal na niekoľko dní. Mohol tu ľahko odolávať celej armáde, pretože pod schodišťom našiel aj zväzky granátov: protitankových granátov. Mohol ľahko odolávať celej armáde, no nepomýšľal na to. Iba niekedy sa zadíval na bočný oltár, ktorý explózia celkom rozrúcala. Nechcel, aby ho niekto prekvapil z kláštora. Vedel, že len odtiaľ hrozí nebezpečenstvo. Občas k tomu tajnému vchodu vystrelil. Chcel tým prehlušiť aj ticho v kostole, ktoré ho obklopovalo a ktoré mu pripadalo také príšerné, lebo to bol ten istý pokoj, ktorý človeka obklopil vždy, kedykoľvek sem vošiel z rušnej ulice, obyčajný, každodenný prevádzkový pokoj tohto chrámu.

Písal. Nebránil sa tu preto, že by chcel ujsť alebo začať prevrat. Bránil posledné hodiny svojho života pred samovraždou, lebo chcel napísať svedectvo. Traktát o ľudských vlastnostiach.

ROZPRAVA O VZDUŠNÝCH KORÁBOCH

Nazdávam sa, že pravým objaviteľom vzducholode bol Čech. Volal sa Jiří Tůma a pôvodne sa učil za klampiara v Blatnej. Historikovia sa dosiaľ škriepili o mená francúzskych vynálezcov a obyčajní ľudia spájajú vzducholoď s barónom Kreppelinom, podľa ktorého sa kedysi volal istý tvar týchto riaditeľných balónov.

A bol to asi práve Kreppelin, kto nášho Tůmu okradol. Stretli sa v Hamburgu, keď barón odchádzal do penzie. Mal za sebou pohnutú kariéru v diplomatických službách i na vojne. Ba v mladých rokoch sa zúčastnil vojny Severu proti Juhu, dobýval Paríž pod Bismarckom a potom sníval o dobytí celej Európy. Hneď spoznal, na čo by sa dali využiť plány beznohého Tůmu, ktorý už niekoľko rokov žobral pred jeho úradovňou.

Tůma prišiel o nohy ako mladý chlapec za prusko-rakúskej vojny, zadovážil si vozík a prešiel po pýtaní pol Európy. Ľudí zamrazilo, keď videli pred sebou beznohého na vozíku, ako sa odráža rukami, zabalenými do handier, ako sa vlečie ulicami mesta, kadiaľ môžu oni ľahko prebehnúť. A tak nešetrili na nejakom tom halieri. Tůma sa mohol túlať od mesta k mestu. Z Hamburgu sa nedostal, lebo tu bolo beznohých viac, najmä vďaka cisárskej politike, ktorá sa vtedy vyžívala v medzinárodných dobrodružstvách. Tu bol pohľad na človeka vlečúceho sa mestom na vozíku niečím celkom obyčajným. Tu bol Tůma rád, keď sa raz za dva dni najedol odpadkov. Medzi beznohými nebolo konkurenčnej nevraživosti, ako by sa* niekto domnieval, skôr naopak. Títo ťažko ranení a zmrzačení ľudia hľadeli na svoj život z perspektívy svojich zážitkov, boli to pouliční filozofi, ktorí mali dokonca v jednom opustenom domčeku akýsi vlastný klub, kde mohli prenocovať a kde si prenajímali vyslúžilého pästiara, aby ich chránil pred lupičmi a zlodejmi. Často sa totiž stávalo, že ich niekto obral, keď sa vracali zo žobrania, lebo sa nemohli brániť.

– Keď máme dosť peňazí, aby sme platili Franca, – začal filozofovať raz večer pri ohni Tůma, – mohli by sme si ich zadovážiť len o trochu viac a občas sa na svet pozrieť z výšky, občas sa podívať zvysoka na všetkých tých, na ktorých hľadíme celé dni zdola…

Nerozumeli mu. A tak im vysvetlil svoju myšlienku. Kedysi v mladosti zažil niekoľko výstupov balónom. Bola to obľúbená zábava na pútiach už od čias bratov Montgolfierovcov a v poslednom čase ju zdokonaľovali najmä v Pruský, kde tušili, že balóny by mohli byť prospešné pri vojenských prieskumoch. Ale Tůma myslel na čosi iné. Chcel zostrojiť riaditeľný balón, akúsi vzdušnú loď alebo vzdušný koráb, ako to nazýval. Pokúšali sa o to už niekoľkí pred ním. Nepodarilo sa im to, hoci mali k dispozícii oveľa väčšie obnosy. Tůma teraz nakupoval za pfenigy, ošúchané a vyžobrané pfenigy, gumové plátno, postroje a nádoby s vodíkom. Ale nedošlo ani k vážnejšiemu pokusu. Nad dok beznohých sa nikdy nevzniesla riaditeľná vzducholoď, ktorou by mohli všetci odletieť niekam na rajský ostrov, kde by bývali len beznohí, a tak by nemali komu čo závidieť. Nevzniesla sa najmä preto, že nebolo dosť peňazí. Pri afrických ťaženiach totiž rady beznohých v Hamburgu rástli a obyvatelia teraz obdarúvali len tých, ktorí okrem kýpťov mohli vystavovať aj nejakú medailu za udatnosť alebo rozprávať o svojich nedávnych hrdinstvách v Kamerune. Beznohí museli napokon prepustiť aj Franca, svoju telesnú stráž, a opäť sa skrývať v kanáloch na predmestí.

Preto bol Tůma nadšený, keď mu Kreppelin ponúkol miesto. Po poslednom neúspechu zostrojil totiž aspoň malý model balóna, ktorý používaj keď fúkal vietor a nechával sa ním ťahať po uliciach. Ľudia sa tomu síce zasmiali, no žobranie mu ani tak veľmi nevynášalo.

– Keď má balón, tak nepotrebuje žobrať… – mysleli si. – Bude to asi jeden z tých bohatých vydieračov, ktorí vraj majú v banke milióny. – Iba inžinier Kreppelin ocenil taký technický dômysel a odviezol Tůmu do svojej dielne pri Bodamskom jazere. Tu už nejaký čas pracovali tajne a súkromne na plánoch riaditeľnej vzducholode. Tůma sa tým plánom vysmial. Dovtedy vedeli iba o pokusoch s riaditeľným balónom La France, čo bol vlastne obyčajný balón s benzínovým motorom v koši. Tým sa plavidlo zmietalo vo vetre ešte aj silou motora. Nevydržalo ani dva štarty. Tůma ako prvý navrhol ^ presadil cigarovitý tvar nosného balóna. Často zabúdame, že vzdušné koráby minulosti nadnášala balónová konštrukcia, ktorá bola dva razy taká dlhá ako katedrála svätého Víta na Hradčanoch, všetko z hliníka. Veď sa aj Kreppelin musel spojiť s jedným továrnikom na hliník a sľúbiť mu vlastnú dcéru. Tůma tu svoje návrhy čoskoro presadil. Veď celé roky, celý ten čas, čo pozoroval lode v hamburskom prístave, nemyslel na nič iného len na to, ako skonštruovať vzdušnú loď, ktorá by oslobodila beznohých od zemskej tiaže. Už vtedy zostrojoval malé ovládateľné modely z voskovaného papiera, napĺňané teplým vzduchom. Mal so vzduchoplavbou väčšie skúsenosti ako ostatní inžinieri pri Bodamskom jazere. Zakrátko pracoval zo všetkých najlepšie. Ale mal na to ešte jeden dôvod. Zaľúbil sa do mladej Kreppelinky. Pravda, nemohla byť nešťastnejšia láska. Aké vyhliadky na úspech mal beznohý dengľoš z Blatnej u tejto nordickej krásavice, ktorá na rodných majetkoch v Litve jazdila na koni bez sedla, ktorá denne hrávala golf a tenis, neustále si trénujúc závideniahodné telo?

Nemohol nijako dúfať. Veď sa mu sotva kedy podarilo s tou krásavicou prehovoriť. Bola totiž stále v spoločnosti otca, ktorého tak zbožňovala, že sa kvôli jeho plánom dokonca zasnúbila s oplznutým továrnikom na hliníkové predmety. A tak sa Tůma dostal do jej blízkosti, len keď prišiel s nejakými novými návrhmi, keď objavil, ako zlepšiť vzdušný koráb, čo už rástol v plávajúcej hale pri Friedrichshafene, uprostred jazera. Často potom o ňom rozprával s dcérou, ktorá sa na Tůmu raz letmo usmiala. Naozaj, usmiala sa.

A ako sa smiala v deň pokusu! Boli vtedy na palube sami traja. Staručký barón, jeho dcéra a Tůma, ktorému sa splnil sen. Vzniesol sa nad zem. Sedel pri kormidle, cez kolená škótsku prikrývku, na čele čiapku so štítkom, ovládal celú loď istou rukou. Zem bola hlboko pod ním, pripadal si ako anjel.

V diaľke videli Alpy, na severe dunajskú rovinu. Kreppelin ho objal a pobozkal, jeho dcéra mu v slzách ďakovala. To sa už vracali späť nad jazero. Tůma sa pokúsil pobozkať aj Kreppelinku. To už bolo priveľa. Vykríkla odporom. Starý barón sa nepokojne obrátil. Nesmie sa predsa vyrušovať v najdôležitejšej chvíli. Pristávanie je vždy najdôležitejšie. Kývol Tůmovi a ukázal mu smer. Teraz mal zasa slzy v očiach jeho kormidelník. A už sa nespamätal, ani keď mu v hale ukazovali kreslo novej konštrukcie, ktoré mu barón z vďačnosti daroval a ktoré malo dva prevody, takže pripomínalo bicykel. Obrátil sa ku Kreppelinovi a namiesto poďakovania povedal:

– Teraz smiem poslať telegram do Hamburgu?

Lenže barón už dávno zabudol na svoj sľub. Keď totiž Tůmu prijímal, tváril sa, akoby prijímal aj jeho plán. Zostrojiť vzdušnú loď, na ktorej by boli posádkou beznohí, ktorí zasvätia život vzduchoplavbe, pretože im tak namiesto nôh narastú krídla.

Kreppelin nechápavo pokrútil hlavou, jeho dcéra obrátila k Tůmovi svoj atletický chrbát a vstúpila do motorového člna, ktorý sa kolísal pri hale. Odplávali rýchlo na breh. Tůma sa tam dostal až s pomocným personálom. Tu zazrel baróna medzi vysokými dôstojníkmi pruského štábu, ktorí mu gratulovali, ktorí sa predbiehali vo zdvorilostiach a lichotili jeho dcére. Plán, ktorý kedysi ministerstvo vojny odmietlo financovať, teraz jednoznačne prijali. Barón prijímal gratulácie i poďakovanie ako samozrejmosť, hoci väčšina práce a väčšina návrhov patrila Tůmovi.

– Balóny používal už Napoleon pred egyptským ťažením, ale potom sa ich vzdal, lebo vyžadovali veľa starostlivosti. Riaditeľnú vzducholoď môžeme poslať hocikam, dozvieme sa o nepriateľovi všetko. V gondole pripevníme holubník s poštovými holubmi a môžeme dostávať zprávy aj z nepriateľského tylu.

– Ale teraz padnú aj pevnosti. Na Verdun by stačili tri vzducholode. Hovoríte predsa, že každá môže niesť štyridsať granátov…

– Môžeme bombardovať Paríž.

– Môžeme bombardovať Londýn.

– Civilistov? – zdvihol sa vo svojom kresle Tůma, ktorý počúval celý rozhovor. – Nestačí vám, že mrzačíte vojakov? – Bol drzý. Kreppelin ho dal ihneď vyhodiť. Všetci, pravdaže, odmietli zamestnať na vzdušných koráboch beznohých mrzákov. Na takých dôležitých objektoch mať žobrákov! Či ten človek nie je špión?

– Kdeže, – upokojoval ich barón. Mýlite sa. Moji ľudia sú všetci oddaní pruskej veci. Der Sache Preussens, – povedal. – A jeho cisárskemu veličenstvu.

Na druhý deň Tůmu darmo hľadali. Našli iba jeho nové kreslo a nenašli jeho starý vozík. Zmizol. Aby to bol napokon skutočne špión! Kreppelin znepokojnel. A vtom k nemu pribehli z prístavu.

V tú noc ktosi preplával jazero až k hale, odomkol hangár a preťal laná, ktoré držali vzdušný krížnik. Vzducholoď nepreletela v nočnom vetre ani päťsto metrov a stroskotala na náprotivnom vŕšku. Do rána sa tam zmietala bez kotvy medzi stromami. Z poťahu ostali len handry, z konštrukcie hliníkové triesky. A Tůma zmizol.

Generálny štáb odvolal svoj sľub, chcel vidieť ďalšie skúšky. Kreppelin sa pustil do práce na novom modeli. Ale odrazu volali z dielní, volali z konštrukcie, volali z hangárov. Chceli rady, návrhy, pomoc. Volali baróna a Tůma bol preč.

Vrátil sa do Hamburgu medzi svojich, do doku beznohých, ktorým sa opäť vodilo lepšie. Namiesto pästiara zamestnávali teraz slepú Brigitku, pretože bola krásna. Bola to dojímavá kombinácia. Slepé dievča vedie beznohý. Privítali Tůmu a nespytovali sa na nič. Po istom čase sa nad Hamburgom objavil vzdušný koráb. Barón sa nevzdal. Po dvoch katastrofách zostrojil konečne úspešnú riaditeľnú loď. Stálo ho to takmer celý majetok, pretože inžinier Krebs, ktorého teraz vykorisťoval, bol hlúpejší ako Tůma.

A vtedy začali beznohí medzi sebou opäť vyberať. Keď barón nedodržal slovo, pomstia sa mu. Tůma sa zaveril, že nájde prostriedok, ako svoj vynález zničiť. Nik ho predsa nepozná tak dobre ako on sám. Ak nebudú lietať beznohí, znemožní túto zábavku tým, čo majú obe nohy a v hlave len myšlienky na mrzačenie svojich blízkych. A závisť s nenávisťou sa ukázala mocnejším motívom než túžba po krídlach. Pfenigy tentoraz len pršali. Tůma zostrojil prístroj, ktorý mal pomocou lúčov, zapáliť každú vzducholoď. Veď vodík, ktorým je naplnená nadnášajúca sa cigara, je horľavý plyn. Poľahky sa môže zapáliť hoci od blesku. Alebo Tůmovým umelým bleskom. Pravda, bolo treba dostať sa s tým zložitým prístrojom až pod koráb, vyslať smrtiaci lúč kolmo do výšky. A tak opustili Hamburg traja beznohí žobráci a vybrali sa pozdĺž Rýna k Bodamskému jazeru.

Barón im letel naproti. Rozhodol sa totiž získať pre svoj vynález porurských magnátov triumfálnou cestou. Jeho loď prešla za hodinu asi trinásť kilometrov, žobráci necelé dva.

Kreppelin, pravda, nemal pokojnú plavbu. Taký pravidelný a presný let ako vtedy s Tůmom nedosiahol už nikdy. Dva razy musel pristáť. Raz na poli, kde vymieňali pravý motor, druhý raz pri Echterdingene kvôli vetru. Loď zakotvili na blízkych lúkach, poslali pre mechanikov a šli na slávnostný obed k starostovi.

– Ak Anglicko ovláda more, my ovládame vzduch, – prehlásil starosta pri prípitku. Kreppelinova dcéra si iba omočila pery. Videla cez veľký gotický oblok radnice na námestie. Tam boli traja žobráci. Spoznala Tůmu.

– V Litve vypukla revolúcia. Otec je na mizine. Jeho pokusy stroskotávajú. Ani tento sa nám nedarí. Vráť sa, vráťte sa, pán Tůma… – zaprisahávala ho v zákutí, kde teraz býval so svojimi kompánmi. Priviezla ho sem sama. Do starého, opusteného skladišťa, ktoré páchlo po potkanoch.

– Tak splňte sľub! My beznohí s vami doletíme hoci až na severný pól…

Mladá barónka mu vysvetľovala, prečo sa to nedá. Že jediný, kto môže teraz Kreppelina zachrániť, je pruský generálny štáb, ak kúpi jeho vzdušné krížniky na vojnu. Iba vtedy sa vrátia všetky peniaze, ktoré doteraz museli vydať. Lenže Tůma odmietol. Odmietal aj vtedy, keď ho jačala bozkávať. A keď si rozpínala kostým, krútil hlavou. Musela sa trochu hrbiť, lebo skladište bolo nízke, s práchnivými podperami. Ale predsa bola krásna.

Ráno jej Tůma ušiel. Vytriezvel z krátkeho opojenia. Naháňala ho po gotických uličkách mesta. Človek by nikdy neveril, že táto ušľachtilá aristokratka, čo behávala v Litve s vetrom opreteky, nedohoní beznohého na vozíku.

O pol hodiny nato zobudila počestných občanov mesta Echterdingen obrovská explózia. Pätnásťtisíc kubických metrov vodíka sa zapálilo. V celom meste neostal jediný oblok. Všetkých tridsať mužov posádky bolo zabitých. Pri prehľadávaní miesta nešťastia našli v blízkom lesíku pozostatky beznohého žobráka, ktorý tam zrejme nocoval. Domnievali sa, že zahynul náhodou. Nikde sa o ňom nepísalo. Iba kratučká črta v miestnych robotníckych novinách porovnávala obrovské čiastky vydané na vzdušný krížnik s podporou pre vojenských vyslúžilcov. A tá črta mi bola podnetom pre ďalšie pátranie. A tak som sa zoznámil s osudom beznohého Tůmu. Preštudoval som hamburské policajné archívy, matriky v Blatnej i tajný denník baróna Kreppelina. Nazdávam sa totiž, že prístroj na zapaľovanie vzducholodí prežil svojho vynálezcu. Veď koľko len tých plavidiel odvtedy stroskotalo? Kaspererova Ville de Paris, Ranardova La France, Codyho Nulli Secundus a španielska.Torres Quevedo. Niektorí jednoducho tvrdia, že sa vzdušné krížniky neosvedčili. Že to bola bláznivá myšlienka, dinosaurus vzduchu. Ja v nich, naopak, vidím bizarný pokus o premenu spoločnosti. Nevydarený, bohužiaľ. Veď po mnohých náletoch a nešťastiach vo svetovej vojne ostalo síce obom stranám iba málo vzducholodí, ale počet beznohých sa neobyčajne zvýšil.

HLUPÁK Z XEENEMUENDE

Vrátili ho rodičom už z prvej triedy, lebo bol nepozorný, zábudlivý, nevedel sa sústrediť a neprestajne sa iba ruval, dokonca aj do učiteľa hodil kalamár. Jasný prípad oligofrenie, lekári nedávali nijakú nádej. A predsa žena inžiniera Habichta mala toto dieťa najradšej. Objavila, že má talent na čísla, a platila mu pred vojnou guvernantku, staršiu dámu, ktorá sa oň denne starala. Ten slabomyseľný chlapec sa volal Bruno.

Rozprával mi o ňom môj príbuzný, ktorého cez vojnu nasadili v Xeenemuende a býval tam u jedného sedemdesiatročného profesora. Tento učiteľ mal vystriedať u Habichtov prísnu guvernantku po onom záhadnom nálete zo štvrtého októbra. Xeenemuende bolo až do tých čias, bez jediného zásahu spojeneckých bombardérov. Nezdalo sa ani, že by tu niekde boli dôležité objekty. Iba tá továreň pod zemou, kde sa vyrába niečo tajného, nik nevedel čo. V noci na štvrtého októbra spadla jedna malá bomba ľahkého kalibru rovno na domček Brunovej guvernantky a zabila iba ju, pretože stará dáma bývala sama. Pritom sa na veliteľstve prisahali, že široko-ďaleko nebolo nepriateľského lietadla. Hovorili o zásahu ďalekonosným delom. Prečo by však anglické ďalekonosné delá ostreľovali z Doveru domček Brunovej guvernantky, nevedel nik.

Starý učiteľ rád prijal ponuku pani Habichtovej. Privyrábal si v penzii kondíciami, pretože stále nemal dosť peňazí, aby si mohol kupovať aspoň zemiaky na čiernom trhu. Nepovedali mu však, že Bruno je hlupák. To zistil až pri prvom stretnutí. Bol to pätnásťročný chlapec s výzorom šesťročného a s niektorými zvykmi dojčat. Cez hodinu sa dokázal vymrštiť za muchou a sčista-jasna ju prehltnúť, strčiť si do nosa plniace pero, alebo učiteľovi poliať nohavice náhražkovou kávou, ktorú mu uvarila pani Habichtová. Učiteľ, pravda, hneď vstal a chcel odísť. Zúfalá matka ho musela dlho presvedčovať, zvýšila mu honorár a sľúbila, že mu bude variť večere, keď sa Bruna ujme. A chlapec akoby sa chcel odrazu zalíškať: postavil sa pred učiteľa do pozoru a hlasne odriekal veľkú násobilku, delenie i odmocňovanie.

– Má úžasnú pamäť na čísla. Zapamätá si všetko, – povedala jeho matka. – Vie naspamäť celý telefónny zoznam Xeenemuende.

A Bruno šikovne odrecitoval prvých šesťdesiat čísel i s adresou účastníckych staníc. Ale materinský jazyk nechápal, história mu nešla, nevedel dokonca prečítať ani vetu. To, prosím, takmer v pätnástich rokoch.

Profesor vždy rátal minúty do večere, nikdy v živote sa mu hodina nevidela taká dlhá a nikdy nechodil tak nerád za žiakom.

Asi o mesiac prichytil Bruna, ako sa bije na ulici s celým húfom mladších detí. Fliaskal tých osemročných chlapčekov, nastavoval im nohu a kopal do nich, keď ležali na zemi.

– Bruno! – profesor kričal už zďaleka, ale utekať nevládal, dýchalo sa mu zle a tak hlupáčika skrotila iba mäsiarka, ktorá pozorovala celú scénu zo svojho obchodíka naproti. Chytila ho za golier – bola to svalnatá ženská – a hodila ho jednoducho cez múr do záhradky Habichtovej vily. Deti potom pozvala k sebe a umyla im odreniny.

– Toto robí každú chvíľu, – vysvetľovala prekvapenému profesorovi. – Ten hlupák. Patril by do ústavu. Keby nemal otca tak vysoko, dávno by ho už odviezli. Veď sa vám každý čuduje, že k nim chodíte.

Ale večera u Habichtov bola v ten deň zvlášť výdatná a v melte bolo cítiť zopár zrniek pravej kávy, dokonca aj Bruno sa správal pokojne, len zaťato pozoroval jedno miesto v kúte izby, takže sa učiteľ opäť neodhodlal na výpoveď.

V tú istú noc vzrušila celé mesto nová katastrofa. Obchodík mäsiarky, ktorá bývala oproti Habichtovcov, bol zničený takým istým spôsobom ako dom guvernantky: bombou malého kalibru, alebo delostreleckým granátom. Projektil zrejme preletel oblokom, vybuchol až v miestnosti, ktorú zdemoloval. Mäsiarka zhorela.

Bruno sa na druhý deň celú hodinu usmieval. Učiteľovi bolo úzko.

– Kto vlastne dáva na vášho chlapca celý deň pozor? – spýtal sa opatrne pani Habichtovej pri večeri.

– Nikto. Je úžasne dobrý. Hrá sa vzadu na verande, muž mu zariadil takú dielničku.

– Rád by som sa ta pozrel.

– Nie! – vyrazil chlapec temne a zúrivo a celý očervenel.

– Nikoho tam nepustí, – vysvetľovala matka. – Je to jeho kráľovstvo, – a žmurkala pritom spiklenecky na učiteľa. – Niekedy ho pozorujem cez kľúčovú dierku, – doložila, keď ho vyprevádzala k vrátkam. – Celý deň sa hrá s takou detskou stavebnicou pre mladých technikov. A s niekoľkými haraburdami, ktoré mu priniesol manžel z továrne. Je to celkom neškodná zábava.

– Myslíte? – povedal učiteľ a pozrel ešte raz na vyhoretý mäsiarkin obchod. – Človek u takýchto detí nevie. Je predsa chorý. Patril by do ústavu… – Ale tým pani Habichtovú strašne podráždil. Teda už aj profesor sa pridal k susedom, ktorí nenávidia Bruna.

– Kdežeby, mýlite sa, mám ho dokonca akosi rád. Je mi ho ľúto. A myslím si, že v ústave by bol šťastnejší.

– Nikdy! – dupla si rozhodne nohou pani Habichtová. – Kým budem žiť, tak nie!

Preto sa na budúce učiteľ rozhodol sám skontrolovať Brunovo laboratórium. Prešiel cez domové dvere rovno k verande. Chlapec sa ani nezamkol. Týral tam malé zviazané mača faradizačným prístrojom. Zviera už bolo polomŕtve, keď ho profesor zachránil. Bruno mu ho nechcel vydať. Mlčky spolu zápasili, chlapec vyrážal akési zvuky a profesora opäť rozbolelo pri srdci. Zvyšoval iba rázny zásah. Udrel Bruna po hlave. Chlapčisko len skočilo do kúta a nenávistne naň pozrelo.

– Krumm! – vykríkol. – Ty Krumm! – Bývalá Brunova guvernantka sa volala Krummová. Profesor sa volal Brettschneider. Chlapec to dobre vedel. Učiteľa obišla čudná hrôza. Pustil mača na trávnik a odišiel. V ten deň ani nezačal lekciu. Vyhol sa stretnutiu s pani Habichtovou. Išiel do továrne za jej mužom.

Viedli ho dlhými podzemnými chodbami, dvaja strážcovia pred ním, dvaja za ním, bolo to sídlo nadživotného hmyzu. Inžinier Habicht ho prijal netrpezlivo.

– Viem, že môj syn zavinil všeličo. Je to uličník. Ale nechápem, ako by mohol mať prsty v oboch nedávnych katastrofách.

– Uvidíme, – povedal mu učiteľ. – No dnes v noci nejdem spať do svojho bytu za nič na svete. Môžete so mnou strážiť v záhrade.

Profesor totiž býval v malej vilke pri stanici.

– Prepáčte, mám iné starosti. A dôležitejšie… – odmietol inžinier Habicht.

Ale ráno pribehol. V noci totiž zničil profesorov byt malý projektil, ktorý vybuchol pri jeho posteli. Profesor zo záhrady jasne videl svietiacu balistickú krivku náboja, ktorý nebol väčší ako jeho dlaň a zanechával za sebou dymovú stopu.

– Idem ihneď na mestské veliteľstvo, – oznámil Habichtovi. – Nechcete ísť so mnou?

Veliteľom bol vtedy major von Schwarz, ktorému podliehala aj továreň. Dostali sa až k nemu.

– Zvláštna história. Naozaj neuveriteľná. A vy to pripúšťate? – obrátil sa von Schwarz k inžinierovi Habichtovi. – Myslíte, že by váš syn naozaj mohol mať prsty v tých katastrofách?

Habicht jachtal, červenal sa a bledol, nevedel, čo povedať, kým naň von Schwarz nezareval.

– Musím sa vám priznať, major, – povedal inžinier, – pred mesiacom priniesol som si domov plány našej novej tajnej zbrane, Vergeltungswaffe zwei. Mali sme vtedy v konštrukcii toľko práce, že sa to nedalo zvládnuť. Chlapčisko sa možno voľajako dostal k tým papierom. Pamätá si hŕbu vecí. Na niečo je celkom šikovný. Nik nemôže s určitosťou povedať, čo sa robí v jeho kotrbe…

Toto oznámenie rozhodlo o ďalšom osude starého učiteľa. Jednak sa dozvedel tajomstvo, aké zbrane sa vyrábajú v tunajšej továrni, jednak mal odrazu inžinierov chlapec väčšiu cenu ako jeho udavač. Učiteľ zmizol v koncentračnom tábore. Tým ho vlastne zachránili.

– To by predsa musel byť génius, – povedal von Schwarz, keď sa viezli s Habichtom a kuchárom veliteľstva k Brunovi.

– Je hlupák, – povedal Habicht, – máme na to lekárske vysvedčenie.

– Vari ste si neuvedomili, vy hlava zadebnená, čo to vaše dieťa vyriešilo? Vy sám a dvadsať vám podobných nedokážete, aby vaše rakety lietali na určitý cieľ, nedokážete ich zameriavať. A tu pätnásťročný chlapec triafa na diaľku s polmetrovou presnosťou do oblokov! Chápete, aké dôležité by bolo, keby fau zwei mohla ničiť v Londýne isté ciele a keby sme ju tam nemuseli posielať naverímboha?

Habicht zmĺkol.

– Ale plány zameriavania som domov nikdy nepriniesol.

– Pravdaže. Také plány ani neexistujú. To je dielo vášho chlapca… – A von Schwarz rozkázal kuchárovi, aby vybalil cukrársky tovar. Prvý raz po štyroch rokoch vojny pripravoval ten človek opäť smotanu na parížsku tortu, plnil trubičky a miešal maslo na malakovské rezy.

Bruno sa do tých dobrôt pustil ako prasiatko. Rovno hlavou, ryl nosom medzi tými sladkosťami a vyzdobenými tortami, kuchár tŕpol a Habichtová nariekala, že si zničí žalúdok. Iba von Schwarz pokojne čakal. Konečne si chlapec odgrgol. Chcel odísť.

– Počkaj, – zadržal ho major železnou päsťou.

– Tieto dobroty budeš mať denne, ak nám povieš, ako to vlastne robíš.

– Čo? – opýtala sa za neho matka. – Nič nerobí, je to dobrý chlapec.

Major ju prudko odstrčil ku stene.

– Ako zameriavaš tie svoje rakietky? – zareval Brunovi do ucha. – Priznaj sa, kým ti rozsekám zadok! – a vytiahol z čižmy svoj starý reitpeitsch. Švihol ním vo vzduchu a pani Habichtová zamdlela. Nik ju nekriesil. Chlapec sa zanovito díval do kúta izby a príliš veľkým jazykom oblizoval zvyšky dobrôt, ktoré mu ostali na brade. Zrejme nič nechápal. Ani sa nebránil, keď ho major bil. Tváril sa stále rovnako.

Von Schwarz nakoniec zlomil jazdecký bičík, spotil a zadychčal sa. Pustil chlapčiska, narovnal sa a skríkol na Habichtovcov:

– Do rána budete vedieť, ako to ten naničhodník robí, lebo celá rodina pôjde pred stanný súd. Aj s príbuzenstvom, – dodal od dverí.

Pred domom už vyskakovali esesmani a rozostavali sa okolo oblokov. Von Schwarz nadával ešte v aute. V ten večer sa už nevrátil do svojej kancelárie na radnici, šiel sa vyspať medzi vojakov. Na radnici ostala iba jeho pekná sekretárka, ktorú si priviezol na začiatku vojny z Talianska.

V noci zahynula s ostatnými, pretože radnicu zrúcal malý projektil, ktorý tentoraz preletel cez strechu a vypálil celú budovu do základov.

V kasárňach vyhlásili poplach, major sa opásal ťažkou pištoľou značky Parabellum a nechal sa odviezť k Habichtovej vile.

– Kde je Bruno? – opýtal sa sucho inžinier. Rodičia mu trasúcim sa hlasom odpovedali, že chlapec šiel spať. Našli ho na verande pri tých koľajničkách, keď práve montoval ďalšiu rakietku do detskej odpaľovacej rampičky.

Von Schwarz ho zastrelil zozadu, výstrelom do tyla. Habichtová sa naň vrhla. Chcela mu vytrhnúť pištoľ, šalela bolesťou, šklbala si vlasy a trhala šaty.

– Čo vám urobil? Vy vrah!

Major sa jej to snažil vysvetliť.

– Nemôžem trpieť, aby niekto zabíjal blížnych len preto, že mu trocha ublížili. Ešte k tomu modernou technikou. Bol to hlupák.

– A čo robíte vy? Koľko ľudí zabijete svojimi raketami v Londýne? A kto z Angličanov vám čo len trocha ublížil? Nemáte pre svoje vraždy nijaký dôvod. Ste hlupáci, všetci, všetci…

Von Schwarz ju chcel ihneď zatknúť, ale vtom sa ozvali sirény.

– Netreba, – kričal major do telefónu. – Netreba vyhlasovať poplach. Zlikvidoval som nebezpečie…

V odpoveď začali padať na obytnú časť mesta zápalné bomby. Spojenci objavili tajomstvo Xeenemuende. Štvrtina obyvateľstva zaplatila prvý nálet životom. Aj inžinier Habicht. Niektorí hovoria, že ho je škoda. Bol to vraj výborný technik. Jeden zo zakladateľov raketových zbraní. Génius.

POSLEDNÉ DOBRODRUŽSTVO KAPITÁNA NEMA

Volal vlastne Peřinka. A ako poručík Peřinka obstarával dopravu medzi druhou základňou a pozemnými letiskami, niekedy priamo, niekedy s prestupom na kozmickej stanici tridsaťšesť alebo osem. Bola to práca jednotvárna a už vtedy sa všeobecne navrhovalo,. aby pilotov týchto rakiet nahradili automatickým riadením, ktoré oveľa presnejšie a skôr zaznamená nebezpečný meteorit alebo poruchu stroja a pritom sa nikdy neunaví.

Ale potom prišlo k slávnej havárii cisternovej rakety 272 BF, ktorá nemohla pristáť na kozmickej hranici šesť, hrozilo nebezpečie, že vybuchne, že zničí celú stanicu a tým znemožní dopravu medzi Zemou a Mesiacom na niekoľko týždňov, čím by sa zastavila aj prevádzka najväčších tovární na Zemi, ktoré sú prakticky odkázané na dovoz lacnej a kvalitnej mesačnej rudy. A vydržali by pozemské posádky na Mesiaci bez prísunu potravín? Majú tam dostatočné zásoby? Ako dlho budú izolované? To boli otázky, ktoré si kládol kdekto, pretože na Zemi nebolo rodiny, čo by nemala príbuzného na niektorej z lunárnych staníc. A Najvyšší úrad pre astronautiku kritizovali zo všetkých strán, zdalo sa, že jeho predseda musí odstúpiť.

Práve vtedy prišla zpráva, že neznámy poručík Peřinka s nasadením vlastného života pristál pri cisterne v malej poštovej kozmickej vani 4 (tak sa totiž nazývala tučná malá rakietka na krátke cesty), opravil poruchu na riadení a bezpečne pristál na jednej z mesačných základní. Niekoľko týždňov potom preležal v nemocnici – veď podnikol celú akciu v provizórnom cvičnom astronautickom obleku – ale keď ho prepustili, čakal ho sám predseda kozmického úradu, aby sa mu poďakoval za hrdinstvo a ponúkol mu nové zamestnanie.

Tak sa z poručíka Peřinku stal kapitán Peřinka a z kapitána Peřinku kapitán Nemo. Svetové tlačové kancelárie totiž jeho české meno všelijako komolili a keď vydali zprávu, že Peřinka má veliť novej rakete Nautillus, ktorá sa vyberie za tajomstvom Neptúna, hneď ho prekrstili na Nema, lebo vernovky boli i vtedy obľúbené a všeobecne známe. Reuter sa síce prihováral za inú formuláciu: captain Peřinka of Neptún, kapitán Peřinka z Neptúna – ako šľachtický predikát – ale zostal so svojím návrhom osamotený.

Svetová verejnosť si potom skoro zvykla na kapitána Nema, ktorý odhalil tajomstvo Neptúna, priviezol živé baktérie z Uránu a zachránil zásoby radonu na Jupiteri pri veľkom zemetrasení tejto planéty (teda pri planétotrasení). Kapitán Nemo bol vždy na mieste, kedykoľvek došlo v našej slnečnej sústave k nejakej nehode alebo nešťastiu – kedykoľvek bolo treba nasadiť život. Zhromaždil okolo seba posádku seberovných, zväčša svojich rodákov zo Skalice a stal sa ideálom všetkých chlapcov na našej tretej planéte, ako kedysi Zem nazývali.

Ale postupujúca automatizácia a zdokonaľovanie techniky čoraz väčšmi znemožňovali nejaký zásah:

Peřinka-Nemo sa stal veliteľom pohotovostných oddielov na Zemi a už niekoľko rokov nemal príležitosť dokázať svoje hrdinstvo. So svojou posádkou býval skôr námetom najrozličnejším beletristom, modelom sochárom a maliarom, chodil prednášať mladej generácii. Tak striedal často bydlisko a s ním aj svoje družky. Ženy ho totiž milovali. Bol pekný, súmerný, s veľkou bradou a postriebrenými sluchami, ideál mladých dievčat. A‘ doma bol nešťastný, o tom sa vedelo.

Veď vlastne preto sa stal hrdinom. Aspoň ktorýsi psychológ o tom vydal vedecké dielo. „Samovražda a hrdinstvo. Poznámky k súvislostiam“ – taký názov malo to dielo. Autor sa odvolával práve na prípad kapitána Nema. Keby sa vraj bol tento slávny kozmoplavec šťastnejšie oženil, keby si nebol vzal ženu od Žatca, teda z kraja chmeľu, ale rodáčku zo Skalice, odchovanú révou, keby jeho žena nebola taká úzkostlivo vedecky založená (pracovala totiž v geológii), ale keby mala trocha viac fantázie, a keby sa konečne aspoň jeho syn podal na otca – sedel by dnes kapitán Nemo ako súdruh Peřinka pri rodinnom krbe a svet by o ňom nikdy nevedel. Takto mu však na živote príliš nezáležalo, ba naopak, jednostaj sa snažil z neho uniknúť. Jeho syn sa narodil slabozraký, od detstva nosil hrubé sklá a venoval sa hudbe. Skladal akési symfónie,. ktoré nikdy nikto nehral, mal ich už plný písací stôl a spoločnosti bol užitočný len tým, že občas brnkal na harfe a učil v umeleckých krúžkoch hrať na tento zanedbávaný nástroj. Hrdinov syn harfista. To, pravda, nijako nemohlo kapitána uspokojiť. A tak hľadal rozptýlenie inde. Posledný raz u akejsi černošky matematičky z univerzity, v Timbuktu. Ale každý vedel, že ani dvadsaťročná černoška nepripúta Nema nadlho. Bol známy svojou prelietavosťou, ktorá bola v tých časoch pomerne zriedkavá, lebo ľudia sa ženili po zrelej úvahe a po poradách s príslušnými odborníkmi, takže mali podstatnú nádej na šťastné spolužitie. Odborníci sa, pravda, vždy snažili harmonizovať záujmy zaľúbených. Hrdinstvo už v tom čase nepovažovali za nejaké zamestnanie, bolo to niečo príliš mimoriadneho, čo nakoniec neprináša skutočné uspokojenie. Za hrdinov sa teraz považovali‘ inžinieri, ktorí navrhli nové stroje %lebo vyriešili nový problém, už nebolo treba riskovať život. A tak bol kapitán Nemo v tejto civilizácii, ktorú niekoľko ráz zachránil, skôr cudzincom, muzeálnym kúskom, ktorý obdivovali ženy, lebo túžili po vzrušení a dosiaľ nezabudli, že milovanie a plodenie detí je to jediné, čo sa príliš nezmenilo od čias, keď človek vyšiel z džungle. Peřinka a jeho posádka dostávali ľúbostné listy zo všetkých kútov Zeme, ba zo všetkých kútov nášho slnečného systému. Je pochopiteľné, že to neupevňovalo ich manželstvá, naopak, práve pre svoju popularitu túžili ostať hrdinami i naďalej, vracať sa s novou a novou slávou a opäť víťaziť. Veď napokon aj černoška z Timbuktu začala uvažovať o spoločnej domácnosti, keď teraz naraz netreba hrdinských ciest, i to dobrodružné dievča chcelo odrazu spútať Nema svojou láskou, práve tak ako sa to kedysi podarilo žateckej geologičke. Ale to kapitán nechcel. To by bol iste koniec všetkým dobrodružstvám, začiatok staroby a chorôb. Nevedel si predstaviť, čo by v šťastnom manželstve robil, musel by ho znovu rozvrátiť, lebo potrebuje dôvod, aby mohol odlietať a nasadzovať život, ako pijan potrebuje dôvod na pitie. Nemo poznal všetkých slávnych dobrodruhov v histórii, vedel vedecky argumentovať a tvrdil, že ľudstvo sa nakoniec presvedčí, že technický rozkvet, ktorý chráni každého ako vo vatičke, potrebuje veľký protiklad, že každý človek musí v sebe vybiť svoje bojovné city, že muži potrebujú dobrodružstvá, aby jednoducho ostali plodní, a že teda riskovanie života v kozme či inde priamo súvisí s ďalšími a zdravými generáciami. Bola to dosť čudná filozofia, málokto sa k nej hlásil a mala čím ďalej, tým menej argumentov: veď za posledných päť rokov Nemova posádka zaháľala. Muži boli už nespokojní. A tak všetci privítali, keď raz v noci, celkom nečakane a ako pri poplachu v dávnych časoch, opäť zavolali kapitána na hlavné ministerstvo.

PIRÁTI

– Tentoraz, kapitán Nemo, – oslovil ho minister slávnostne, – ide o celkom neobyčajnú a nebezpečnú záhadu. Pretože tentoraz, ako sa zdá, nie je ohrozená iba naša Zem, ale samo Slnko, zdroj všetkého života v našej sústave, všetkého okolo nás… – Minister slávnostné kývol svojmu odbornému zástupcovi, aby pokračoval. Nemo sedel so svojím adjutantom oproti, za veľkým konferenčným stolom. V celej miestnosti boli sami. Ministrov zástupca pristúpil ku kozmickej mape:

Samozrejme, ani my sme tomu spočiatku neverili, ale neprávom, súdruhovia. Uvedené poznatky sa zakladajú na pravde. Asi pred rokom sme dostali z ktorejsi univerzity prácu mladého vedeckého pracovníka, ktorá sa zaoberala výskytom Nov. Bola dobre dokumentovaná, odvolávala sa na staré egyptské hviezdne mapy už spred dvadsiatich storočí, na novšie pozorovania v súhvezdí Omega Centauri a v hmlovine Andromédy, uzatvárala, že Novy nevybuchujú, aby som tak povedal, samé od seba, ale že sú podľa určitého plánu zapaľované. Ako keď nejaká výprava na horách zapaľuje za sebou vatry, aby dala znamenie do údolia. A z toho vlastne vyvodzuje akúsi raketu, kozmické plavidlo alebo nepravidelnú malú obežnicu, ktorá sa sama pohybuje priestorom a ničí jednotlivé hviezdy. Je zaujímavé, že s podobnou myšlienkou sa stretávame už v antických prameňoch. Pretože by podľa tejto práce budúcim cieľom kozmických pirátov malo byť práve okolie najbližšie nášmu slnečnému systému, vybudovali sme tajne, narýchlo a bez vedomia verejnosti v blízkosti Jupitera teleobjektív, ktorý mal pozorovať miesta, kade sa predpokladané teleso pohybuje. Údaje tohto teleobjektívu sme zhodnotili až dnes… – Ministrov zástupca vzal dlhé ukazovadlo a namieril ho na hviezdnu mapu. Minister už nevydržal napätie. Vyskočil.

– Tam sú! – vykríkol. – Blížia sa k nám! Máme ich! – V rozčúlení si utrel čelo vreckovkou, dýchal vzrušene. – Piráti prekliati… – povedal a opäť si sadol. Nečudo, že sa tak rozčúlil.

– Ak sú egyptské zprávy pravdivé, cestuje teleso vesmírom zhruba deväťstotisíc rokov… – pokračoval vedecký zástupca. – Podarilo sa nám vypočítať jeho zložitú dráhu. Je vylúčené, že by to bola obežnica nejakého vzdialeného slnka. To teleso sa pohybuje vlastnou silou!

– Vlastnou silou? Teda raketa? – vydýchol Nemov mladý pobočník.

– Je sedemtisíckrát väčšia ako akákoľvek raketa, ktorú my dnes dokážeme vyrobiť, – povedal ministrov zástupca. – A zapaľuje hviezdy z obrovskej vzdialenosti. O rok sa naše Slnko dostane do jej akčného kruhu. O rok môže spôsobiť výbuch našej sústavy…

– A aké sú rozkazy? – riekol Nemo vecne a vytiahol poznámkový blok, akoby so sedemtisíckrát väčšími kozmickými pirátmi bojoval každý deň.

– Rozkazy? Nebláznite! – vybuchol znovu minister. – Môžeme vás poslať proti nej? Je to ako poslať mravca proti slonovi…

– Keď bude mravec múdry? A bude mať dosť kyseliny… – usmial sa Nemo.

– Nemôžeme už pre vás postaviť nijaký zázrak, pokračoval minister. – Dáme vám posledné typy vojnových rakiet s rádioaktívnymi zbraňami, ktoré sú, pravda, už vyše storočné, – povedal zástupca. Mladý adjutant vedľa Nema sa zamračil.

– Luky a šípy tam nebudú? – Nemo si potrpel na vtipy. Vedelo sa o ňom, že aj v najväčšom nebezpečenstve vedel rozprávať vtipy.

– Kapitán, toto je čosi vážne, – poznamenal minister.

– To vidím. Tu ste so svojimi automatickými pilotmi v koncoch. Tak ďaleko ich nemôžete vyslať, lebo by ste neudržali spojenie, však? Tak ďaleko môže letieť len ľudská posádka.

– Pravdaže, – ministrov zástupca sa zamračil. – A preto je to dobrovoľná úloha. Nik sa o nej nesmie dozvedieť, nebudeme desiť verejnosť, ktorá iba niekoľko generácií žije bez strechu z vojen. Zprávu vydáme len vtedy, ak sa vaše poslanie nevydarí.

– Ak ich nezneškodníme?

Vysvetľovali mu, že nejde o zneškodnenie, oveľa lepšie by bolo dohovoriť sa, nerobiť si v kozme zbytočných nepriateľov, ale nechcú Nemovi nič predpisovať, poznajú jeho hrdinstvo, ale aj jeho rozvahu. Len čo sa piráti obrátia od našej sústavy, vyhrali sme.

– Aj o tom vám azda podáme zprávu? – spýtal sa pobočník.

– Pochybujem, – povedal Nemo.

– Prečo? – Pobočníkovi bolo čosi vyše dvadsať. Hľadeli na neho všetci traja. Minister, Nemo i ministrov zástupca.

– Milý chlapče, existuje predsa relativita. Až sa za pol roka priblížite k tomu telesu – budete cestovať takmer rýchlosťou svetla – na Zemi uplynie vyše tisíc rokov.

– Tisíc rokov? – vydýchol pobočník a myslel na to, že pred tisíc rokmi vládol v Čechách Přemysl Otakar.

– Je to úloha pre dobrovoľníkov, priatelia…

– A je to veľké dobrodružstvo.

– Obávam sa, že posledné… – pripojil kapitán Nemo, vstal, zrazil po vojensky podpätky a chcel prerokovať podrobnosti celej výpravy.

– A čo povieme doma? – chcel vedieť pobočník..

– Nechcete azda doma strašiť tým, že nám niekto o dva roky zapáli Slnko? Odídete na normálnu výpravu a my o mesiac vydáme zprávu, že ste zahynuli. Či myslíte, že by bolo pre vašich drahých lepšie, keby na vás čakali do smrti? Vaši vnukovia vás už nebudú poznať, za tisíc rokov by sa na vás aj, tak zabudlo.

– Ak premôžeme pirátov… – usmial sa Nemo. – Inak sa aj tak všetci uvidíme čoskoro.

– Vy ešte veríte v posmrtný život? – zasmial sa minister.

– Dobrodruh môže mať všelijaké zvláštnôstky, – povedal kapitán. – Ale neverím, ak to chcete vedieť. Mám rád dobrodružstvá práve preto, že pri nich hrá človek o všetko…

– Lenže toto nie je nijaké dobrodružstvo, – prerušil ho pobočník vzrušene. – Toto je prakticky istá smrť. Nemôžeme predsa zničiť teleso, ktoré za toľké veky zapálilo už niekoľko sĺnk, a keby sa to aj podarilo, vrátime sa do cudziny, medzi ľudí, ktorí nás už nebudú poznať…

– Budete jediní, čo uvidia takú vzdialenú budúcnosť, priateľu, – riekol minister.

– A je to dobrovoľná výprava, – zdôraznil jeho zástupca.

– Ak viete iné riešenie, poraďte. Celosvetová rada si s tým láme hlavu už desiatky hodín…

– A spomenula si na nás. To je pekné, – kapitánovi to zalichotilo. – Ale teraz by som prosil detaily…

Pristúpil k ministrovmu zástupcovi, ako pristupuje náčelník zbrane pred veliteľa ofenzívy.

ROZLÚČKA

– Tak už vám zasa nedajú pokoj? – žalovala sa pani Peřinková, keď balila mužovi kufor. – Či tam nemohli poslať niekoho mladšieho? Človek by povedal, že už o teba nestoja, keď máš päťdesiatku na krku. Myslela som, že aspoň teraz, na staré kolená, prežijeme spolu niekoľko pokojných chvíľ. Mohli sme sa presťahovať do hôr, susedia tam chcú najať domček, mohli sme si naozaj odpočinúť…

– Odpočinieme si v hrobe, – zívol kapitán, ležiaci na pohovke od chvíle, ako prišiel domov. Pred každou výpravou si vždy dvadsaťštyri hodín pospal a poležal, vravieval tomu zimný spánok, a nikde inde si tak dobre neodpočinul ako doma. Preto kedykoľvek prišiel k svojej žene, vedela, že sa ide opäť lúčiť. Len v posledných rokoch ju navštevoval aj v nedeľu a na Vianoce.

– Prosím ťa, Lacko, ako dlho chceš ešte vystrájať ako chlapčisko? Kedy sa už vrátiš k nám?

Nahnevaný vstal.

– Nechápem, prečo ma nenecháš odpočívať. Keby si vedela, aká je táto výprava dôležitá…

– To isté si vravel pred Neptúnom, pred Jupiterom, pred mesačnými búrkami a v čase meteórových dažďov… Vždy je to najdôležitejšia výprava a vždy slúži iba na to, aby si mohol odísť z domova…

– Aký je toto domov? – poobzeral sa. – Chlapca som nevidel od rána.

– Konečne vraj našiel akýsi spolok, ktorý mu zahrá jednu z jeho symfónií. Nacvičuje s nimi od včerajška.

– A to sa nepríde ani rozlúčiť? Nedostal zprávu?

– Bude mať premiéru, chápeš predsa, – ospravedlňovala ho matka.

– Aj ja, – povedal Nemo, ktorý nevedel, ako pomenovať posledné galapredstavenie. Ale predsa len šiel za synom. Chcel si vypočuť aspoň skúšku.

V sále nebolo takmer nikoho, iba niekoľko starších ľudí driemalo v bočných radoch. Orchester vyludzoval čudné zvuky, mladý Peřinka dirigoval spamäti a zaujatý, so zatvorenými očami. Nevidel, že z bočnej lóže naň gestikuluje otec. Počúval len vlastnú hudbu. Zdalo sa, že je v sále sám. Nemo nespokojne tresol dverami. Stretol starého uvádzača.

– Ako sa vám páči táto symfónia? – opýtal sa ho.

– Je to moderné, to treba uznať, – povedal uvádzač.

– Chcel som vedieť, ako sa vám páči…

V tej chvíli zo sály zazneli mimoriadne odporné a hlučné škreky. Nemo takmer utiekol pred dom.

Tam už na neho čakalo dievča z Timbuktu. Priletela hneď ráno zvláštnym raketovým lietadlom. Spomenul si, ako plakala, keď pri poslednom stretnutí odmietol zosobášiť sa s ňou.

– Ideme opraviť akúsi inštaláciu medzi Neptúnom a Venušou, – smial sa Nemo, – tentoraz sa poriadne zohrejeme. Keď sa vrátim, potom mi už v Timbuktu nebude horúco…

– Viem, že sa nevrátiš, kapitán… – Vždy ho volala kapitánom. – Sama som schvaľovala tú zprávu…

– Akú zprávu?

– O sedemtisíckrát väčších pirátoch, – usmiala sa. – Povedala som si, že iba toto bude dobrodružstvo podľa tvojho vkusu. Mohla som celú prácu vrátiť, priniesol nám ju jeden mladý študent, mohla som ešte získať pre nás trocha času. Ale máme iné povinnosti, ako vždy hovorievaš.

– Pravdaže.

– Musíme sa aspoň rozlúčiť. Neprídem na štart. Chcem sa s tebou rozlúčiť sama…

A tak sa Nemo zase nevrátil k pani Peřinkovej a nevidel už svojho syna pred odletom. Kufor k rakete mu priniesol jeho pobočník, ktorý ho už zháňal v byte. Nemo prišiel trocha poblednutý a schudnutý, všetci z posádky si to všimli, ale vždy tak vyzeral, keď prichádzal na štart a už sa tomu iba dobromyseľne smiali.

Hlavné ministerstvo pripravilo tentoraz najluxusnejšiu rozlúčku. Nik nešetril, prišla celosvetová vládna rada, s nimi všetci príbuzní odchádzajúcich a zástupy obdivovateľov: ženy, dievčatá i chlapci. A tak ti| bolo vidieť nadšené tváre vedľa ľahostajných príbuzných, navyknutých na takéto udalosti, a vedľa vážnych, až úzkostlivých výrazov tých, čo poznali tajomstvo tohto štartu. Pri slávnostnom prípitku sa ministrovi takmer triasol hlas. Nevedel, ako celej posádke poďakovať, a sľúbil, že sa na nich statočný čin nikdy nezabudne. Keď sa lúčil s Nemom, triasla sa mu aj ruka a nakoniec sa rozplakal.

Keď potom príbuzní a zvedavci odišli, posádka sa ešte raz a tajne stretla s predstaviteľmi vlády celého sveta.

– Máte v svojich rukách naše životy. Životy svojich príbuzných, svojich detí a ich detí, všetkých budúcich generácií. Ľudia často zomierali v mene budúcich pokolení, a niekedy zbytočne. Vy máte istotu. Inú útechu vám nemôžeme dať. Ľutujem, že nejdem s vami, ale to by vyvolalo už príliš veľký poplach, a my si nemôžeme dovoliť paniku. Je však lepšie bojovať, ako čakať a byť obeťou.

Potom zahrali posádke, pozostávajúcej z rôznych národností, pochody slávnych vojenských čias, ale akosi to nezabralo, nik nezaslzel pri Castalde alebo Radeckého marši. A tak kapelník prišiel konečne na spásonosnú myšlienku a zahral narýchlo záverečný chorál z Beethovenovej Deviatej, len tak improvizované, ako si to jeho dychovkári pamätali. Ale bola to najslávnejšia chvíľa z celého lúčenia, lebo si všetci uvedomili, že už vyše generácie žijú v časoch, keď všetci ľudia sú si bratmi a keď sa odrazu objavil nový Strach.

LET

Za pol hodiny dosiahli potrebnú rýchlosť, v poslednej chvíli ich raketu predsa len zlepšili a prispôsobili novému účelu. Už o hodinu priniesol pobočník veliteľovi zprávu rádiostanice. Na Zemi, kde zatiaľ prešlo niekoľko rokov, vydali komuniké o skaze Nautilla III., ako pomenovali ich kozmický koráb.

– Tak, teraz sme už úplne mŕtvi.

– Mám to oznámiť posádke? – opýtal sa nesmelo pobočník.

– Pravdaže. Tu predsa nemusíte mať medzi sebou nijaké tajomstvá.

Posádka najskôr privítala zprávu o svojej smrti so smiechom. Kto vraj prežije vlastnú smrť, býva dlho živý. A naozaj, ak prežijú stretnutie s kozmickým telesom, vrátia sa ako tisícroční kmeťovia. Tisícroční kmeťovia v plnej sile. Ale táto téma dlho nevystačila. Čoskoro sa prejavili príznaky, také časté pri cestách do vesmíru. Na mužstvo pomaly sadala únava a rozcitlivenosť, uzavretosť a trudnomyseľnosť. Na toto bol jediný liek, keď žarty nepomáhali. (Často hovorieval: Ak kedysi., ľuďom nevadilo, že pri lete z Prahy do Moskvy zostarnú o dve hodiny, prečo vám vadí, že zostarnete o niekoľko rokov? Hlavné, že o tom neviete, to je dôležité…) Ale keď žarty nepomohli, musel zostriť denný poriadok. Hlad a strach čoskoro zahnali neúčelné rozmýšľanie. A tak si kapitán musel sám vymýšľať, že je ohrozené ich plavidlo, ktoré fungovalo vzorne: raz bol vraj v neporiadku palubný stroj, bolo treba opatrne vymieňať za chodu súčiastku po súčiastke a potom sa tešiť zo záchrany, druhý raz hrozila zrážka s meteoritom, bolo treba rýchle poprenášať všetky zásoby z ohrozenej strany a potom, keď sa vraj meteor rakete vyhol, opäť odniesť zásoby na ich pôvodné miesto, tretí raz hrozilo nebezpečie infekcie, ktorú vraj prv vliekli pri štarte, a bolo treba všetkých do radu znova preočkovať, potom sa objavila v potrave závada a dva dni sa vydával len chlieb s vodou. Kapitán im musel cestu neustále spestrovať malými útrapami, aby nepodľahli nečinnosti a planému rozumovaniu, ktoré – ako učí skúsenosť – nevedie k ničomu dobrému.

Peřinkovi, pravda, nikto nevymýšľal také spestrenia. Cez všetko musel prejsť sám. Cez pocit nezmyselnosti celej plavby i vlastného života, keď predsa už ostane navždy osamotený, cez zúfalstvo z beznádejnej úlohy, na ktorú sa podujal, a z beznádejného života, ktorý po sebe zanechal na Zemi. Dohovoril sa s lodným lekárom: kedykoľvek lekár zbadal, že kapitánova depresia je hrozivá, vymyslel si záchvat žlčových kamienkov, ktoré sa vraj musia v palubnej ordinácii rozpustiť pomocou zvláštnych lúčov.. A kým sa kapitán v doktorovej ordinácii opíjal, odmietal totiž každú medicínu okrem slivovice, vládol celej lodi jeho pobočník, ktorý zase v týchto drobných intervaloch videl svoj cieľ cesty: osvedčí sa pri tejto plavbe a nabudúce už bude veliteľom. Kapitán sa zvyčajne po dvoch dňoch pozbieral a znova sa vracal na palubu, aby si vymyslel ďalšiu prekážku, pred ktorou by sa mužstvo triaslo, ktorú by prekonávalo a potom oslavovalo víťazstvo.

Lenže po poslednej pijatike si nemusel Nemo vymýšľať nič. Zdalo sa, že sa blíži stretnutie s kozmickým telesom. Bolo už na dohľad. Raketa, podobná skôr vzducholodi cigarovitého tvaru, veľká ako malý planetoid, asi tak polovica nášho Mesiaca, plávala veľmi pomaly k našej slnečnej sústave. Nebolo treba vôbec pochybovať – mierila k Slnku.

Ihneď prikázal odoslať zprávu na Zem špeciálnym zariadením. Bol to skôr pokus, pretože z takej diaľky bolo akékoľvek spojenie veľmi pochybné. Ďalej prikázal pohotovosť. Mužstvo sa muselo striedať pri prístrojoch, spať v kozmických oblekoch a so zbraňami v rukách. Obrátili najťažšie ďalekonosné katapulty k obrovi a rozkázal zmierniť rýchlosť.

STRETNUTIE

Bolo teraz niekoľko možností, všetky sa preberali v štábe a elektrónkové počítače vyraďovali nové a nové kombinácie. Zhruba, pravda, len dve: buď to cudzie teleso priamo napadnúť, alebo sa s ním dohovoriť.

Vzhľadom na to, čo dosiaľ pirát v priestore napáchal, bola väčšina štábu za priamy útok. Všetci sa ešte dobre pamätali na pokusné výbuchy a predstavovali si, že v celom priestore nemôže byť nijaké zariadenie, ktoré by odolalo sile rozbitého atómu. Ale prežije výbuch takej ohromnej hmoty lodička útočníka? Prežije Nautillus takú katastrofu? Na to bolo ťažko odpovedať, lebo nik nevedel, z akej hmoty teleso vlastne je. Okrem toho bolo, pravda, možné, že posádka tej nadrakety bude rozumná, inteligentná a prístupná dohovoru. Ale čo, ak tajomní piráti zajmú a zahubia vyjednávačov? To bolo riziko tohto riešenia. Riziko prvého riešenia bolo však vlastne väčšie: pri ňom by zahynuli všetci.

A tak sa Nemo nakoniec rozhodol, že odletí k záhadnému zjavu s niekoľkými najvernejšími, že sa pre tú úlohu po zuby ozbrojí a pokúsi sa vyjednávať. Odštartoval v staromódnej kozmickej vani, v ktorej sa vyznamenal prvý raz vo svojom živote.

Akí boli všetci prekvapení, keď zistili, že raketa sa veľmi podobá niektorým pozemským dopravným typom, je iba niekoľko ráz väčšia. Mohli lietať okolo nej, akoby boli jej obežnicou, a nič sa nepohlo. Buď nemajú vôbec žiadnych pozorovateľov, alebo sa chcú dohodnúť, alebo vymreli, myslel si Nemo.

– Pristaneme pri hlavnom vchode… – ukázal na obrovskú jamu na prednej časti telesa. Hlavný vchod nebol nijako zvlášť zabezpečený, ľahko mohli preniknúť do hlbiny.

Boli piati. Spojení navzájom lanami a bezdrôtové s vaňou, zostupovali do vnútra rakety po jednom. Ako prvý šiel pobočník. O chvíľu sa vrátil. Mal vytreštené oči a chrlil krv, len toľko poznali cez silné sklovité chrániče na jeho astronautickom skafandri. Museli ho rýchlo poslať k svojmu plavidlu. Nik už nemal chuť vstúpiť do priepasti. Stáli tu nerozhodne, so zaťaženými nohami, v ruke malé batérie, ktoré im umožňovali pohyb, a na chrbtoch automatické pušky. Nik sa nepohol. Konečne vykročil sám Nemo. Pomaly sa spúšťal do hlbiny.

Nezostúpil ani tri metre, keď sa mu v hlave začala úporne vynárať akási myšlienka, ktorú akoby mu niekto našepkával.

– Sme priatelia, sme priatelia, sme priatelia… – počul. No nepočul, pravda, nič. Je to tak, ako keď sa človeku neodbytne natíska tá istá melódia. Táto veta sa mu opakovala v hlave ako pokazená platňa.

Bál sa takmer tým väčšmi, čím väčšmi mu vírili slová o priateľstve v hlave. Konečne narazil na akúsi podlahu. Len čo sa postavil, začala sa pred ním otvárať protiľahlá stena, hrubá niekoľko metrov, zdalo sa, že sú pripravení prijímať hostí. Zavrel oči a rýchlo prešiel cez škáru, svietil si pred seba úzkym reflektorom svojej batérie. Asi o tri minúty ho oslepilo svetlo.

Stál na okraji nesmiernej haly, ktorej nedovidel ani konca. A pred sebou zazrel príšery.

Aspoň sa mu zdalo, že tak vyzerajú. Bol, pravda, presvedčený, že by sa sám zdal príšerou tým príšerám. Čo ho však prekvapilo najväčšmi: nepodobali sa navzájom. Jedno to stvorenie, veľké takmer ako veľryba, podobalo sa nafúknutému nálevníkovi, druhé malo akési bičíky po celom povrchu a tretie osem nôh. Všetci boli priezrační a videl, ako im v tele pulzuje podivná tekutina: u každého z nich inými cestami. A nehýbali sa. Keby nevidel, ako im bije srdce, musel by si myslieť, že sú mŕtvi.

– Iba spia, sú zmrazení, môžeš ich zohriať a tak ich zobudiť, hneď sa zobudia… – počul opäť v hlave. Tušil už, že to sú nejaké mikrovysielače z mozgového povrchu. Zhasil hneď batériu. Nechcel ich zobudiť, nechcel zohriať ich príbytok ani žiarou svojho svietidla. Rýchlo zatiahol niekoľko ráz za lano, ku ktorému bol priviazaný. Len čo ho vytiahli, počul, ako sa za ním zatvára izolačná stena.

– Sú to naozaj príšery, – povedal sprievodcom a chytro sa napil slivovice. – Zväčšené prvoky. Ako chlapec som sa raz díval do mikroskopu na kvapku vody. Je to sedemtisíc ráz väčšia kvapka vody… – povedal a takmer tomu uveril. Ponáhľali sa do svojho plavidla, odštartovali na raketu a zvolali štáb.

– Navrhujem, – povedal pobočník, ktorý už zatiaľ prišiel k sebe, – pripojiť hneď na povrch rakety výbušniny, ktoré máme, načasovať ich na budúci týždeň a čo najrýchlejšie zmiznúť nazad k Zemi…

– Ale čo, ak sú to priatelia, – namietal Nemo. – Nemáme právo zničiť ich bez výstrahy. Čo keď nám vezú nejaké posolstvo, alebo nás chcú varovať? – A rozhodol, aby sa síce výbušniny pripojili k tomu obrovskému plavidlu zväčšených nálevníkov, ale aby sa súčasne pokúsili vyjednávať.

– Kto pôjde so mnou ako parlamentár? – opýtal sa nakoniec. Pozeral na tých skúsených dobrodruhov, ale každý z nich uhol pohľadom. Po prvý raz za všetky tie roky sa báli. Pobočník vraj vyzeral príšerne, keď ho priviezli na ošetrovňu. Kričal stále o príšerách, o netvoroch, bolo vidieť, akú hrôzu prežil.

– Ja pôjdem s vami, – povedal teraz. Všetci sa čudovali. – Mám čo naprávať…

S F I N X

Stáli teraz obaja na okraji veľkého priestoru, neďaleko veľrybieho nálevníka a slonej riasinky, obrovitá panôžka tretieho tvora ležala v pozadí, ostatné stvorenia nerozoznávali, dokonca sa o to ani nesnažili. Opäť počuli v hlave obidve zprávy. A pomaly začali ohrievať ovzdušie. Priniesli so sebou aktívny akumulátor, o necelú hodinu videli, že sa tekutina v nálevníkovom tele začína pohybovať rýchlejšie, panôžka neznámeho tvora sa zachvela a riasinka sa preťahovala, lenivo a pôžitkársky.

Až potiaľto pozorovala stretnutie posádka Nautillu III., lebo pobočník vzal so sebou televíznu prenosku, no len čo sa riasinka pohla po druhý raz, zdalo sa, akoby niekto obraz zahmlil alebo zaplavil vodou, a spojenie sa prerušilo.

Druhý dôstojník hneď zvolal štáb. Pretože obaja parlamentári prestali odpovedať aj na znamenia lanom, pýtali sa všetci, či nemajú zaútočiť, či nemajú napadnúť obra. Ale nakoniec sa rozhodli vyslať druhú skupinu. Tá zistila, že popisovaná stena je teraz zatvorená – neotvára sa na nijaké znamenie, vzdoruje aj autogénom z kozmických staníc, ktoré predsa rozpúšťajú akúkoľvek hmotu. Rozhodli sa počkať pri vchode do obrovskej rakety ešte hodinu a potom zaútočiť.

Presne o päťdesiatdeväť minút sa obaja parlamentári opäť hlásili. Presadli do kozmickej vane, vrátili sa v nej na palubu rakety, zvolali posádku a Nemo dal rozkaz na návrat.

– A nálože?

– Tie im môžete nechať. Aj tak o nich vedia… – povedal a zatvoril sa s pobočníkom a s lodným lekárom do svojej pracovne. Radili sa tam takmer desať hodín.

Medzitým mužstvo spozorovalo, že nezaháľa ani posádka obra. Obrovská cigara akoby sa odrazu zlomila, znovu sa narovnala a odštartovala celou silou opačným smerom, od nášho Slnka. Zdá sa, že Nautillus splnil úlohu. Ale záhada tajomného plavidla sa dosiaľ nevyriešila. Všetci netrpezlivo čakali, čo im povie kapitán. Preto prišli dychtivo na večerný rozkaz.

– Bojím sa, že vás sklamem, – oslovil ich Nemo. – Prehovorili sme s tými cudzími vyslancami (lebo to nebol nik iný) iba niekoľko slov. Oni nám odpovedali prenášanými myšlienkami, zdá sa, že sú v tomto umení ďalej ako my. Pýtali sme sa ich, či letia k našej sústave a prečo. Odpovedali, že ich už dávno vyslali z ich planéty do kozmu, aby navštívili našu sústavu, ktorá je vraj vo vesmíre jediná, kde podľa ich zpráv sídlia inteligentné živočíchy, to znamená živé tvory, ktoré vedia samy o sebe i o svojom okolí, ktoré si seba uvedomujú. Pýtali sme sa, čo si želajú a prečo k nám merajú takú dlhú cestu. Či im môžeme pomôcť, či sa chcú presťahovať na naše planéty a hneď sme, pravda, uviedli, prečo to nie je možné. Videlo sa nám totiž, že len smrteľné nebezpečenstvo prinútilo tie tvory, aby sa vybrali na cestu do priestoru, ktorá je taká dlhá a namáhavá. Odpovedali, že chcú poznať našu odpoveď na základné otázky života… – Po týchto slovách sa kapitán začervenal ako žiak, ktorého vyvolali a on zabudol svoju úlohu. – Je to veľmi trápne, viem, že vám to bude smiešne, ale skutočne to povedali… – Pozrel na svojho pobočníka, ten prikývol a opakoval:

– Povedali, že chcú poznať našu odpoveď na základné otázky života.

– Nerozumeli sme im, samozrejme, – pokračoval kapitán, – mysleli sme, že sa pýtajú na zmysel života. A ten je predsa každému jasný: zmyslom života je pretvárať prírodu okolo nás, ale toto asi nebolo to pravé. Alebo azda mysleli, ako ďaleko poznáme život. A tu sme im ponúkli záznamy nášho lekára: ovládame už predsa tvorbu nových tkanív, vieme predlžovať ľudský vek, dokážeme opraviť aj toho najpoškodenejšieho živočícha. Ale to všetko oni nechceli. Základné otázky života. Zdalo sa, že to na nás volajú všetci, akoby na nás vykrikoval celý dav na nejakom štadióne, akoby nás prenasledovali svojím brechotom besní psi. Chceli odpoveď. A my sme im nerozumeli.

– Základná otázka života… – vpadol mu do reči pobočník. – Samozrejme, prišlo nám na um, že to môže byť vlastne iba taktika, že nás iba zdržujú nejakou filozofickou dišputou. Veď komu chcú nahovoriť, že cestujú nie osemsto, ale najmenej dvetisíc rokov z tej svojej prekliatej špirálovej hmloviny, že kvôli tomu cestou zapaľujú hviezdu za hviezdou, aby tým svojim doma oznámili, že stále pokračujú v svojej úlohe, že sa dali dobrovoľne napoly umŕtviť, umele uviesť do zimného spánku, len aby sa dozvedeli odpoveď na otázku, ktorou sa u nás zaoberajú povaľači, opilci a všelijakí filozofi. Tiež som si pomyslel, či to nie je taktika, či nás nechcú zajať a medzitým zničiť raketu. Pokúsil som sa vám odovzdať rozkazy.

– A to ste nemali robiť! – skríkol naň Nemo zlostne. – Ten nálevník, ktorý bol k nám najbližšie, potom ihneď otvoril izolačné dvere a vystrčil nás von. „Povedzte im, že sme odpojili ich výbušniny,“ povedal. „Vidíme, že život vo vašej sústave nie je rozumný“…

– Chceli sme totiž zaútočiť, ak vás budú zdržiavať ešte o minútu dlhšie…

– Hlupáci, – riekol kapitán. – Tupci. Nič by sa nebolo stalo. Nechápete, že tieto bytosti majú oveľa dokonalejšiu techniku ako my? Boli sme im vydaní na milosť a nemilosť a neublížili nám. Jednoducho preto, že sa zabíjaním a ničením už dávno nezaoberajú, že ich zrejme zaujímajú iné otázky. – Chvíľu mlčal a potom sa rýchlo mužstvu ospravedlnil. – Bol to rozčuľujúci zážitok a ja starnem. Vy viete, že som na vás doteraz nikdy nereval. Ale zdá sa mi, že nám tie príšery mohli povedať viac, zdá sa mi, že sme o niečo prišli. Možno sa život pýta tým viacej, čím je dokonalejší.

– Hlavne, že sme zachránili náš domov, – povedal druhý dôstojník.

– Zachránili? Pred čím? Otázky nikoho neohrozujú.

– Pokračujú vo svojej plavbe! – doktor pribehol z pozorovateľne bez ohlásenia a bez zvyčajných pozdravov. – Nevracajú sa domov k Andromede, pokračujú ďalej do priestoru. A opäť spomalili rýchlosť.

– Teda veria, že niekde vo vesmíre život už bude vedieť odpovedať na svoju hlavnú otázku…

– Základnú, kapitán, – upozornil ho pobočník.

– Základnú, – kapitán sa dosiaľ zlostil na pobočníka. Obrátil sa k mužstvu a slabým hlasom prečítal rozkaz na budúci deň. Ešte nikdy ho nepočuli hovoriť pri rozkaze tak potichu.

– Starne, – vraveli si. Ale to bol omyl. Ich kapitán začal rozmýšľať.

NAUTILLUS TRISTO

Na spiatočnej ceste im už nik nevymýšľal malé prekážky, nik sa už nestaral– o to, aby nemuseli myslieť a trápiť sa. Kapitán sedel celé dva dni v svojej pracovni a hľadel z obloka do temného prázdneho priestoru, do záhadných hlbín večnosti, ktorá možno nie je večná, do konečného nekonečna. Kuchári lepšie varili, dôstojníci uvoľnili disciplínu, rozkaz sa čítal, keď sa všetci zišli, nik sa už o cestu náležíte nestaral. Spočiatku sa im to páčilo a potom sa začali báť. Ku kotlom nakoniec nechodil takmer nik, nechutilo im, spali zle a trápili ich čudné myšlienky. Tak pristávali. Raketa sa samozrejme zniesla na miesto, odkiaľ pôvodne odštartovala. Bolo neskoro večer, nevšimli si, že by sa na letisku za ten čas niečo zmenilo. Len čo pristáli, rozbehli sa k nim od hangárov dopravné kamióny starodávneho typu. Muži v kombinézach im naznačovali, kde vystúpiť a kadiaľ sa dostať na vozy. Usmievali sa na nich a srdečne im stískali ruky, tvárili sa naozaj priateľsky. Ale to bolo všetko. Nijaké zhromaždenie na privítanie, nijakí zpravodajcovia, nijakí zvedavci ani ďakovná vládna delegácia s kapelou, nič. Celkom obyčajné prijatie, akoby sa vracali z výletu na Mars. Kapitána sa to trocha dotklo.

– Vari ste nevedeli, že pristaneme?

– Pravdaže sme to vedeli. Prerušili ste nám prevádzku na hlavnej raketovej linke na Merkúr. Museli sme vysadiť päť turnusov, lebo nebolo isté, či budete mať presný čas…

– My máme vždy presný čas, – rozkríkol sa kapitán. – To mi ani nepríde poďakovať nejaký vyšší dôstojník? – spýtal sa odmeraný.

– Až zajtra, zajtra ráno do ubytovne, – povedal muž, s ktorým hovoril. Bol to vysoký chlapík, v tvári popolavobiely, vyzeral chorobne. Pozýval celú posádku do svojich kamiónov.. Vzali si len to najnutnejšie. Odchádzali v rozpakoch. Takto si návrat na zachránenú Zem nepredstavovali.

– To sme im sem mohli pokojne poslať tie príšery. Tie by v nich vzbudili väčší rešpekt…

Len čo sa vozy dostali na hlavnú cestu, počuli za sebou výbuch. Kapitán sa rýchlo obrátil. Na letisku zapálili Nautilla. Práve sa roztrhli jeho nádrže. Zúrivo sa rozkríkol a s ním aj ostatné mužstvo. Búchali na dvere kabíny, ale auto len zvýšilo rýchlosť.

– A to sme si nevzali ani jednu pušku, – ľutoval druhý dôstojník. Kapitánov pobočník sa vyklonil a snažil s v plnej rýchlosti prerezať vreckovým nožom zadné koleso vozidla. Vtedy sa ozval megafón:

– Prosím vás, správajte sa rozumne. Upozorňujem vás, že prichádzate z čias, ktorý vysielal do kozmu niekoľko rakiet denne. Keby sme mali zachovať každú, čo sa vráti na Zem, o chvíľu by nebolo kde pristávať. Vy ste trojstá posádka, ktorá sa po stovkách rokov vrátila na toto letisko. Neviem, prečo za vašich čias ľudia tak túžili lietať priestorom, ťažko to vieme pochopiť, ale snažíme sa o to. Snažte sa aj vy pochopiť naše ťažkosti…

Kapitánov pobočník sa vzdal. Auto malo, pravda, celogumové obruče, ktoré nemohol prepichnúť. Ale to už zastávali pred táborom. Bolo tu niekoľko nízkych budov, zariadených úplne v štýle obdobia, v ktorom opúšťali Zem. Pribiehali k nim nosiči – samozrejme, chytali sa ich batožiny. Všetci bolí akosi poblednutí. Ubytovanie sa kapitánovi páčilo.

– Chcel by som poďakovať vášmu veliteľovi, – povedal šoférom.

– Až zajtra, – usmievali sa rozpačito. – Až zajtra ráno, prosím… – Pozdravili a odišli.

Keď Nemo vchádzal do svojej spálne, začul smiech. Otvoril dvere. Jeho muži stáli ticho a nerozhodne pri svojich posteliach, na jednom lôžku v kúte ležal zarastený chlap vo zvyškoch astronautického výstroja a zmietal sa smiechom.

– Vraví…

– On tvrdí…

– Že to neboli ľudia… – počul kapitán.

– Vraj akési roboty… Čiernobieli služobníci… Šediví dvojníci…

Nemo šiel rovno k tomu rozosmiatemu čudákovi a vyťal mu dve ostré zauchá. Chlap hneď vyskočil. Zaťal päste. Potom však odhadol kapitánove ramená, videl, že celá izba je proti nemu, a len zasyčal.

– Tak ani toto už nepoznajú. Bitky. A nemajú radi, keď sa bijeme my.

– A kto je to vy? – spýtal sa kapitán.

– Kto? Malá posádka z jednej súkromnej rakety, ktorá sa pokúsila zistiť z Kalifornie, či by sa nedalo niečo využiť na Merkúre. Lenže nám zlyhalo riadenie a roky sme blúdili medzi Merkúrom a Zemou, kým si nás niekto všimol a dostal nás na Zem. Aj my sme sa čudovali, keď vysvitlo, že naši záchrancovia, s ktorými sme celú cestu hrali karty a pili grapefruitovú šťavu, sú vlastne mašinky zostrojené vo fabrikách. Áno, páni, doktor Erasmus vám to zajtra všetko vysvetlí. Len vydržte do rána.

ZÁKLADNÁ OTÁZKA ŽIVOTA

– Vrátili ste sa do čias, keď sa už technický rozvoj skončil, – vravel im na druhý deň ráno doktor Erasmus. Bol vari ešte bledší než jeho čiernobieli služobníci. – Človek začal vynachádzať stroje, aby sa zbavil otrockej práce. Ale tá bola vlastne ideálnou, lebo človek ako inteligentná bytosť vie si zastať vlastnú prácu najlepšie, neznesie však pritom otrocké poníženie. Teda len čo boli vynájdené stroje, ktoré mohli byť dokonalými služobníkmi, zvyšoval už iba jediný problém: aký im dať tvar. Dávať im tvár ideálnych krásavcov sa nezdalo vhodné: hocikto by sa mohol do svojho sluhu-otroka zaľúbiť, mohol by ho nenávidieť, trestať ho alebo sa mu pomstiť, prenášať svoje ľudské zvyky do vzťahu k stroju. Vyskytol sa – hovorím to iba pre úplnosť – aj návrh, aby ideálny služobník mal tvar opice alebo psa. Opica sa považovala za neúčelnú, pes, ktorý je síce ľudským spoločníkom už oddávna, nemá zasa všetky potrebné kvality, nemôže nikoho dobre ošetriť, nevie ani upratať a zbaviť ľudí práce, starať sa o nich tak dokonale, aby sa mohli zaoberať len tvorbou a premýšľaním, týmito jedine ľudskými činnosťami. Nakoniec sme služobníkov zostrojili v čiernobielych farbách, každý dostal jedného, ktorý sa mu na nerozoznanie podobal, akéhosi sivého dvojníka, ktorý vybavoval všetku prácu a ktorý sa o svoj vzor všestranne staral. Aj vy môžete dostať takého dvojníka, ak sa vám bude v našich časoch páčiť a ak sa budete vedieť prispôsobiť. Nemusíte sa oň starať, on sa bude starať o vás, je ovládaný zo spoločného ústredia mechanickým spoločným mozgom, ktorý sa riadi podľa základného pokynu: starajte sa o ľudstvo. A tak sa definitívne vyriešila technická otázka, človek sa raz navždy zbavil práce.

Ak, pravda, radšej chcete žiť svojím starým spôsobom – mnohý si už na starobu len ťažko privyká na novoty – potom môžete zostať v tejto rezervácii, ktorú sme vyhradili pre vás i pre všetkých ostatných, ktorí sa vrátia z priestoru.

Bolo to zvláštne. Čo teda ľudia vlastne dnes robia? Nemo sa na to opýtal.

– To vám môžem ukázať, – povedal doktor Erasmus a zapojil obrazovku na stene. Objavila sa záhrada, v nej sa prechádzal dvojník doktora Erasma a zhováral sa s priateľmi. Iba teraz si uvedomili, že na obrazovke je človek a že prednášajúci je sivý služobník. Erasmus na telestene sa odrazu obrátil k posádke, usmial sa na ňu a zakýval im rukou, potom sa znovu pustil do reči so svojimi priateľmi, ani čo by nebolo na svete nič dôležitejšieho…

Celá posádka Nautilla sa rozhodla, že sa pozrie na nové časy. Erasmov dvojník sa usmieval. Tak začínajú všetci. Ale všetci, bohužiaľ, nekončia tak nadšene.

Kapitán zašiel predovšetkým do historického ústavu. Nechal si tam predložiť záznamy o svojej ceste. Dátum odletu i dátum, kedy ohlásili ich smrť. Nemohol sa dovolávať ničoho. Nikde sa nezachovala zmienka o kozmických pirátoch, lebo minister sa zrejme natoľko bál vyvolať paniku, že zabudol nechať akýkoľvek dokument, ktorý by mohol nautillským prospieť…

– Ešte mi nájdite Peřinku! – Šedivý dvojník naň nechápavo pozrel. – Ladislav Peřinka, slávny hrdina, nazývaný tiež Nemo… – vyratúval kapitán a obzeral sa, či ho nepočúva nik zo známych. Ale šedivý dvojník krútil nechápavo hlavou.

– Myslíte azda Igora Peřinku… Igor sa volal kapitánov slepý syn – Dvořák, Janáček, Peřinka? Traja najslávnejší hudobníci z Čiech? – opýtal sa znovu zdvorilé robot.

– Hudobníci?

– Myslím skladatelia… Peřinka je z nich iste najslávnejší, to dnes vie každé malé dieťa. Jeho rodný dom sa uchováva celých tisíc rokov v pôvodnom stave, pri ňom usporadujú hudobné akadémie a diskusné večery o hudobnom umení, nájdete tam veľa ľudí. – Zdôraznil slovo ľudí. A tak šiel kapitán po tisícich rokoch domov.

Na šťastie tu dnes nebol nijaký koncert. Bál sa, že by ani po takom dlhom čase na výtvoroch svojho chlapca nevydržal. Ich bývalý domček stál teraz uprostred parku, všetky susedné vilky boli zrúcané. Na priedomí už zďaleka videl dve žiariace zlaté tabule. Jedna spomínala jeho syna, oslavovala diela, ktoré napísal, a spomínala jeho zásluhy o hudbu. Druhá – pristupoval k nej s búšiacim srdcom – spomínala jeho manželku. Na pamäť kapitána Nema sem nik tabuľku nepripevnil. Prezrel si to všetko ešte raz, ale nenašiel sa.

– Zomrela rok pred tým, ako prvý raz uviedli Igorov koncert v Rudolfíne, – počul za sebou. Naľakane sa obrátil. Z tieňa kríkov vystúpil jeho vlastný pobočník. – Opatrovala vášho syna, ktorý nakoniec celkom oslepol. Starala sa oň dvadsať rokov. Zomrel jej v náručí. A nedočkala sa ani jeho slávy. Objavili ho rok po jej smrti. Tá žena bola svätica, kapitán.

– Prečo mi to vravíte?

– Lebo som ju ľúbil.

– Ale o tom ste nikdy nehovorili…

– A vy ste sa, pravda, nikdy nečudovali, že chodím k vám domov, že mi stačí, keď sa smiem k nej len priblížiť. Klamali ste ju s tým čiernym dievčaťom, ktoré sa vydalo týždeň po našom odlete…

– To nie je pravda.

– Je to pravda. Mala dvanásť detí. Môžete si zistiť jej príbuzenstvo. Dnes ich už bude na stovky. Lietal som predsa s Nautillom a s vašou partou len kvôli vašej žene, kapitán, chcel som jej dokázať, že nie je ťažké byť hrdinom, že vydržím to, čo vy, hoci som užší v pleciach. Lenže ona ľúbila vás. A vy ste mali radi to dievča…

To je ďalšia zvláštnosť života. Ďalšia otázka.

– To nie je nijaká otázka, to je isté. Vy ste ju pomohli zabiť, kapitán… Je to svinstvo, a nie otázka. Správali ste sa k nej hanebne. – Takto sa s ním jeho pobočník dosiaľ nikdy nezhováral. Otočil sa a odchádzal. Videl, že pre svoje mužstvo musí zase niečo urobiť, nájsť im i sebe zase nejakú úlohu, lebo tento čas sa príliš podobá prázdnym dňom na cestách priestorom.

Ale v Úrade pre astronautiku ho nechceli prijať.

– Na všetko máme svoje vlastné posádky, zložené z robotov. Neviem, prečo máte riskovať život. Prečo chcete robiť niečo, čo môžu vybaviť stroje, a zanedbávať úlohy, ktoré zvládnu iba ľudia?

– Tu máte moje papiere, – ukazoval ako zostarnutý zúfalec. – Viem riadiť tak isto dobre ako vaše strojčeky. A máme k dispozícii posádku chlapcov, ktorí pôjdu so mnou aj do pekla.

Náš dnešný kozmický program by už nijaký organizmus nevydržal. Jednoducho nemáme pre vás miesto. Skúmame zakrivenie priestoru, vlastnosti svetla, či možno dosiahnuť ešte vyššie rýchlosti, to všetko sú úlohy, na ktoré nestačíte. Venujte sa filozofii alebo umeniu, estetike, to je teraz predsa najdôležitejšie…

– Už som starý, – povedal kapitán a vstal zo stoličky. Šedivý služobník prehlásil, že mu je to ľúto. Vtedy sa otvorila stena jeho kancelárie a do miestnosti sa naklonil jeho ľudský vzor. Bol asi päťdesiatročný, oblečený bohémsky, v ruke paletu a štetec, za sebou obrovský načrtnutý obraz. Odriekal zvučne:

– Ak niekto povie, že preň ešte nenastal čas filozofovať, alebo že sa už minul, je to, ako keby hovoril, že pre neho ešte neprišiel čas blaženosti, alebo že ho už niet… To je Epikuros, priateľu, múdrosť stará tri a pol tisíca rokov. Nájdite si nejakú tvorivú činnosť. Každý človek má predsa nejaký talent, ktorým si uvedomuje, že žije, ktorým sám sebe dokazuje svoju existenciu a ktorým sa môže najlepšie prejaviť. Tieto technické hračky nechajte deťom a strojom, koho by to zaujímalo. Máte teraz pred sebou dôležitejšie veci Najpálčivejšie sú základné otázky života…

Tieto slová už Nemo počul.

– A odpovedal na ne niekto? – spýtal sa.

– Milý pane, na to je ľudstvo ešte trochu mladé. To nie je ako rozbiť atóm, či lietať okolo Jupitera, tieto otázky vyžadujú čas, trpezlivosť, celú osobnosť. Na ne sa odpovedá nielen slovami, ale aj tým, ako žijete

– Ja už nebudem inakší. Prehlasujem, že prídem zajtra s celou posádkou na staré štartovisko, – rozhodol kapitán definitívne.

Maliar pokrčil plecami, akoby ľutoval, že s ním strácal čas. Znovu sa obrátil k svojmu plátnu, stena sa zavrela. Jeho šedivý dvojník sa uklonil.

– Ako chcete, ale varoval som vás. Je to vlastne samovražda.

KONEČNÁ ODPOVEĎ

Kapitán nemohol dospať. Spomínal, ako ho včera mládenci privítali bez nadšenia, ako nie každý bol presvedčený, že bude naozaj najlepšie znovu zdvihnúť kotvy. Ale nakoniec im to vysvetlil, nakoniec pochopili. Sľúbili, že prídu. Vybehol ešte za tmy. Potkýnal sa na štartovisko peši. Prišiel ta prizavčasu. Ale roboty už usilovne pracovali. Raketa, ktorú tu pripravovali, nemala vôbec tvar rakety, podobala sa skôr kvapke ako guli. Trocha mu naháňala strach. Aj štartovacie zariadenie sa úplne zmenilo, nevyznal sa v ňom. Šedivci ho pustili všade, mohol sa podívať, na čo chcel, len sa pritom akosi čudne usmievali, s ospravedlnením, akoby sa nepatrilo, aby taký na pohľad rozvážny muž strácal čas takými hlúposťami, ako sú raketové stroje. Nemo sa vrátil na štartovaciu plochu. Jeho muži sa už trúsili v rannej hmle. Mali znova svoje staré obleky. Tentoraz odletia bez hudby a slávobrán, ale bude to lepšie, lepšie pre všetkých, veď na Zemi by ďalej žiť nemohli, na tento život si predsa nemožno privyknúť

Tak akosi im to povedal na malej čistinke. Ranná hmla ho takmer dusila, niekoľko ráz sa rozkašlal. Potom čítal ich mená, mali sa hlásiť, každý mal prísť a podať kapitánovi ruku. Hlásili sa, prichádzali a podávali ruky.

Ale boli to dvojníci. Boli to šediví služobníci jeho ľudí z posádky. Poslali ich miesto seba. Nenastúpil ani jeden z tých prekliatych nevďačníkov. Kapitán si musel pretrieť oči. To robí tá hmla, povedal si. A sadol si na najbližší kameň, lebo sa mu zdalo, že nemôže dýchať.

– Kapitán Peřinka? – naklonil sa k nemu plecnatý chlapík. Bol v lesklej a krásnej uniforme, akú kapitán v živote nevidel.

– Áno, – pozrel mu zblízka do tváre.

– Posielajú ma z hlavného úradu. Prevzal by som teda velenie, ak dovolíte…

Poznal sám seba. Pravdaže, bol to on sám. Iba trocha šedivejší.

– Ak chcete. Ak chcú, – povedal kapitán, ktorý sa cítil porazený. Jeho dvojník úctivo zasalutoval a zrazil podpätky, presne tak, ako to vždy robieval Peřinka. O chvíľu už počul od rakety svoj hlas, počul ostré a rázne povely, hlásenia a odpovede ako pred rokmi. O niekoľko minút sa raketa tíško vyhupla nad zem (odkiaľ berú ten pohon?) a vyplávala pomaly do oblakov. Zakýval jej. Ale vzápätí sa poobzeral, či ho niekto nepozoruje. Je to predsa hlúpe kývať stroju, ktorý pracuje tak presne sám.

Obrátil sa a šiel pomaly k svojmu bývalému domovu. Tentoraz tam bolo veľa ľudí. Hrala sa Konečná symfónia jeho syna. Poznával tie podivné zvuky, ktoré ho vyľakali vtedy – pred odchodom. Dnes mu už neboli také nezvyklé, započúval sa do nich. Zostal pri strome, ďalej od poslucháčov, vietor mu tam prinášal útržky tónov. Vo veľkej výške videl miznúť raketu.

A odrazu mu prišlo na um, že keby bol stál vtedy pred tými pútnikmi zo vzdialenej hviezdokopy jeho syn, azda by im vedel odpovedať.

– Musím im povedať, aby neposielali rakety kvôli základnej otázke života, – pomyslel si. – Treba na ňu odpovedať na Zemi.

Orchester sa stíšil a bolo počuť harfu. Pripomenulo mu to čosi krásneho.

Z českého originálu J. Nesvadba – Einsteinův mozek

(Mladá fronta, Praha 1960),

vybral a preložil F. Výpala

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai