Garth Nix

Klíče od Království 3. Sychravá Středa

Prolog

Létající kudlanka, třístěžník s pravoúhlými a blyštivými zelenými plachtami, které zářily dnem i nocí, byla rychlá loď, zrozená pod šťastnou hvězdou. Plavila se Hraničním mořem Domu, což znamenalo, že se mohla také plavit po všech oceánech, mořích, jezerech, řekách a dalších splavných kapalných úsecích každého z milionů světů v Druhořadých říších.

Při této plavbě Létající kudlanka brázdila hluboké modré vody Hraničního moře a měla namířeno do Středečního přístavu. Nákladový prostor měla napěchovaný zbožím nakoupeným za hranicemi Domu a nemocemi zachráněnými z chamtivých vod Hraničního moře. V podpalubí se skrývala řada cenností: čaj, víno, káva a koření, dárky pro Starousedlíky z Domu. Skutečný poklad se však nacházel v pancéřové komoře: kašel, posmrkávání, odporné vyrážky a podivné koktavé choroby uzavřené v pilulkách, šňupání nebo amuletech z velrybích kostic.

Posádka, která měla takový drahocenný náklad na starost, bojovala s nervozitou, hlídky byly nevyspalé a ustrašené. V Hraničním moři už dávno nebylo bezpečno – od dob neblahé proměny lady Středy, k níž došlo před několika tisíci lety, a následného zaplavení původních břehů Moře. Od té doby byli nezvěstní Středeční Poledne a Soumrak a s nimi i řada dalších Středečních sloužících, kteří dozírali na bezpečnost Hraničního moře.

Nyní se jeho vody hemžily pátracími a obchodními plavidly bez patřičných povolení, která se v některých případech s radostí dopouštěla občasného pirátství. Situaci komplikovala skutečnost, že v Hraničním moři působili i řádní piráti. Lidští piráti, kterým se záhadným způsobem podařilo překonat Linii bouřek a propluli do Hraničního moře z nějakého pozemského oceánu.

Tito piráti byli i nadále smrtelní (na rozdíl od Starousedlíků), ale v Domě se přiučili některým čarodějným kouskům a byli natolik pošetilí, že experimentovali s Ničím. Proto představovali značné nebezpečí, a kdyby získali přesilu, svou lidskou nespoutaností a nezodpovědným používáním Ničím vylepšených kouzel by obvykle své obezřetnější nepřátele z řad Starousedlíků poráželi na hlavu.

Létající kudlanka měla hlídky ve stěžňových koších všech tří stěžňů, jednu v příďové části nákladového prostoru a několik dalších na horní záďové palubě. Měly za úkol sledovat, jestli se neblíží piráti, nezvyklé počasí, a v tom nejhorším případě, jestli se nevynořuje Sychravá Středa.

Většina plavidel, která nyní brázdila Hraniční moře, měla hlídky a posádky nekvalifikované a neschopné. Po Potopě, při níž Hraniční moře lady Středě zalilo na břehu devět desetin přístavišť, skladišť, účtáren a kanceláří, byla více než tisícovka výše položených místností okamžitě přeměněna na lodi. Na všechny tyto lodi nastoupili bývalí přístavní dělníci, úředníci, účetní, zapisovači, metaři a ředitelé. I když se tito Starousedlíci své práci věnovali už několik tisíc let, jako námořníci za nic nestáli.

Pro posádku Létající kudlanky to však neplatilo. Ta byla jednou ze čtyřiceti devíti původních lodí lady Středy, objednaných a postavených podle plánů Architektky. Její posádku tvořili mořem odkojení Starousedlíci, speciálně předurčení ke křižování Hraničním mořem a oblastmi mimo něj. Kapitánem lodi nebyl nikdo jiný než Heraklius Cák, číslo 15287 v hierarchii Domu.

Takže když hlídka na zadním stěžni vykřikla: „Něco velkého… ehm… tak velkého zase ne… pod vodou… nalevo od přídě!“ kapitán i jeho posádka zareagovali jako dobře vycvičení, zkušení profesionálové.

„Posádko!“ zaryčel námořník na hlídce. „Bojový poplach!“

Jeho volání uposlechli všechny hlídky a námořníci na palubě a jen o chvilku později ho následovalo ostré rachocení bubnu, když plavčík upustil leštidlo a kapitánovy boty a chopil se paliček.

Z podpalubí vybíhali Starousedlíci. Někteří vyskakovali na ráhnoví, aby vyšplhali na stěžně a připravili se k manipulaci s plachtami. Někteří zastavili u skladiště zbraní, aby se vyzbrojili kušemi a šavlemi. Jiní utíkali nabíjet a vyvážet děla, ačkoli z plného stavu šestnácti kanonů jich na Létající kudlance fungovalo pouze osm. Děla a střelný prach, které bylo možné používat v Domě, se staly nedostatkovým zbožím a stále obsahovaly drobné nebezpečné příměsi Ničeho. Od svrhnutí Úděsného Úterý před čtrnácti měsíci nebyl prach prakticky k sehnání. Někteří tvrdili, že se přestal vyrábět, jiní naopak namítali, že ho před válečným tažením hromadí tajemný pan Artur, který nyní vládne Nižšímu Domu a Vzdáleným oblastem.

Zatímco na hlavní palubu s rachocením a zmučeným vrzáním červených dřevěných koleček přijížděla děla, kapitán Cák vyšplhal na horní záďovou palubu. Byl to velmi vysoký Starousedlík, i navzdory tomu, že nyní měl na nohou pouze punčochy. Jinak vždycky chodil ve fraku admirála jedné malé země z jednoho malého světa v jednom zapadlém koutu Druhořadých říší. Frak byl tyrkysově modré barvy, u pasu se značně zužoval a na ramenou a manžetách byl ozdobený nesmírným množstvím zlatých prýmků. Kapitán Cák proto zářil ještě jasněji než zelené plachty jeho lodi.

„Co se děje, pane Plecháčku?“ zeptal se Cák prvního důstojníka, Starousedlíka stejně vysokého, jako byl on, ovšem podstatně méně pohledného. Plecháček kdysi přišel o všechny vlasy a jedno ucho při výbuchu Ničím vylepšené trhaviny a jeho holou lebku teď brázdila spousta jizev. Někdy nosíval fialovou vlněnou čapku, ale posádka měla za to, že v ní vypadá ještě hůř.

„K přídi se z levé strany blíží záhadná ponorka,“ hlásil Plecháček a podal kapitánovi dalekohled. „Podle mých výpočtů je asi dvanáct metrů dlouhá a pohybuje se závratnou rychlostí. Možná padesáti uzlů.“

„Rozumím,“ odpověděl kapitán, když si přitiskl dalekohled k oku. „Myslím, že to musí být… ano. Mylady k nám posílá posla. Zrušte poplach, pane Plecháčku, a připravte našemu významnému hostovi přivítání. A taky řekněte Albertovi, aby mi donesl boty.“

Pan Plecháček zaryčel patřičné rozkazy a kapitán Cák znovu zaostřil dalekohled na siluetu ve vodě. Silnou čočkou jasně viděl matně zlaté protáhlé plavidlo řítící se pod hladinou k lodi. Chvilku mu zůstávalo záhadou, co ho tak mocně pohání. Potom vpředu znenadání vyrazila obrovská žlutozlatá křídla, jednou máchla a tvor prudce vystřelil kupředu, až se za ním zpěnila voda.

„Každou chvilku prorazí hladinu,“ zamumlal za kapitánovými zády jeden z námořníků svému kolegovi u kormidla. „Na to vem jed.“

Měl pravdu. Křídla onoho zvláštního tvora vyrazila nad hladinu a místo ve vodě nyní mávala ve vzduchu. Obluda se vymrštila ze zvířeného moře až nad hlavní stěžňový koš Létající kudlanky. Obkroužila loď a roníc vodu jako dešťové kapky začala pomalu klesat k záďové palubě.

Zpočátku vypadala jako zlatý okřídlený žralok, vyznačující se elegantními pohyby a strašlivou, zubatou tlamou. Ale za krouživého letu se zmenšovala. Protáhlé tělo doutníkového tvaru se vyboulilo a proměnilo a zlatý lesk ustoupil tmavším barvám. Posel nabyl jakéhosi lidského tvaru, třebaže si stále uchovával zlatá křídla.

Nakonec přestal mávat křídly, seskočil posledních několik desítek centimetrů na palubu a nabyl podoby překrásné ženy. Ale i plavčík věděl, že je to ve skutečnosti vysoko postavený Starousedlík. Dáma měla na sobě jezdecký sametový kostým broskvové barvy s rubínovými knoflíky a jezdecké boty ze žraločí kůže s pozlacenými ostruhami. Slámově zbarvené vlasy jí obepínala síťka ze stříbrných drátků a do stehna si nervózně ťukala bičíkem zhotoveným z protáhlého konce ocasu krokodýlího albína.

„Kapitáne Cáku.“

„Vítám vás, Středeční Jitřenko,“ odpověděl kapitán, sklonil hlavu a natáhl jednu bosou nohu. Albert, který nestačil přiběhnout včas, sklouzl po palubě a spěšně se nataženou nohu pokusil vsunout do boty, s níž přispěchal.

„Teď ne!“ sykl Plecháček a odtáhl chlapce za kůži na krku.

Kapitán a Středeční Jitřenka plavčíkovi ani prvnímu důstojníkovi nevěnovali pozornost. Společně se otočili k zábradlí a rozhlédli se po oceánu. Pokračovali v hovoru, byť se na sebe dál skoro nedívali.

„Doufám, že vaše plavba byla prozatím úspěšná, pane kapitáne.“

„Poměrně úspěšná, slečno Jitřenko. Mohu se otázat, jaké šťastné náhodě vděčím za to, že jste poctila mou loď svou přítomností?“

„To vskutku můžete, kapitáne. Jsem zde na výslovné přání naší paní. Přináším naléhavý vzkaz, který vám nyní s potěšením předám.“

Jitřenka sáhla do rukávu, který byl dostatečně těsný na to, aby v něm nebylo možné cokoli ukrýt, a vytáhla velkou silnou obálku z nažloutlého papíru zalitou hrudkou modrého pečetního vosku o tloušťce asi jednoho centimetru.

Kapitán Cák obálku pomalu převzal, rozvážně zlomil pečeť a rozložil list, aby si přečetl dopis napsaný na jeho vnitřní straně. Zatímco četl, posádka ani nedutala; slyšet bylo pouze šplouchání moře o trup lodi, vrzání stěžňů, občasné plesknutí plachty a slabé hvízdání větru v lanoví.

Všichni věděli, co musí v dopise být. Příkazy od Sychravé Středy. To znamenalo potíže, zvlášť když byli přímých příkazů od Středy ušetřeni několik tisíc let. Byli si skoro jistí, že tímto končí cesta do Středečního přístavu a spolu s ní se rozplývá i vidina několikadenního volna, kterého si obvykle užívali, dokud se neprodal přivezený náklad.

Kapitán Cák dočetl, zatřásl obálkou a zvedl dvě přiložené listiny, které z ní vypadly jako holubi z kouzelnického klobouku.

„Obdrželi jsme rozkaz plavit se do jedné suchozemské části Druhořadých říší,“ řekl kapitán Středeční Jitřence s náznakem otázky v hlase.

„Naše paní už se postará, aby se po dobu, než se nalodí váš pasažér, Moře v daném místě patřičně rozšířilo,“ odpověděla Jitřenka.

„Cestou tam a zpátky musíme přejet Linii bouřek,“ dodal kapitán. „Se smrtelným pasažérem na palubě.“

„To vskutku musíte,“ přitakala Jitřenka. Poklepala bičíkem na jednu z listin. „Toto je Povolení, které smrtelníkovi umožní Linii překonat.“

„S tímto smrtelníkem máme jednat jako s osobním hostem naší mylady?“

„Přesně tak.“

„Jméno tohoto pasažéra budu muset uvést na seznamu cestujících.“

„To nebude nutné,“ odsekla Jitřenka. Zadívala se kapitánovi zpříma do očí. „Je to tajný host. Máte popis, místo a konkrétní pokyny k plavbě, které jsem sepsala já osobně. Navrhuji, abyste se jimi řídil. Pokud samozřejmě nechcete vznášet vůči tomuto příkazu námitky. Máte-li zájem, mohu vám u lady Středy domluvit audienci.“

Všichni členové posádky zatajili dech. Kdyby se kapitán Cák rozhodl navštívit Sychravou Středu, všichni by ho museli doprovázet a na něco takového nebyl nikdo z nich připravený.

Kapitán Cák chvilku váhal. Potom pomalu zasalutoval.

„Mylady Středě jsem jako obvykle k službám. Přeji vám hezký den, slečno Jitřenko.“

„Já vám také, pane kapitáne.“ Jitřence se za zády zatřepotala křídla a záďovou palubou se prohnal náhlý poryv větru. „Hodně štěstí.“

„To budeme potřebovat,“ zašeptal kormidelník ke svému kolegovi, když Jitřenka vystoupila na zábradlí a odrazila se v dlouhém táhlém oblouku, který po několika stovkách metrů zakončila v moři, kde se opět proměnila na zlatého okřídleného žraloka.

„Pane Plecháčku!“ zařval kapitán, i když první důstojník stál jen asi dva metry od něho. „Připravte se rozvinout plachty!“

Ještě jednou se zadíval na složité námořní pokyny, které mu předala Jitřenka a v nichž si povšiml zmínky o několika známých místech v Hraničním moři, která musí spatřit, a osudových znameních a zaříkadlech, která musí pronést, aby se s lodí dopravili v požadované době na požadované místo v Druhořadých říších. Jak už bývalo na všech obchodních lodí Sychravé Středy zvykem, kapitán byl kouzelník-navigátor, stejně jako jeho důstojníci.

„Hmm… nemocnice Bethesda… pokoj číslo 206… dvě minuty po sedmé hodině večer. Ve středu samozřejmě,“ mumlal si kapitán, když si dopis ještě jednou nahlas pročítal. „Čas v Domu, jak je uvedeno na řádku čtyři, odpovídá datu a roku dle místních výpočtů v políčku v rohu a to místo… zvláštní jméno pro město… o té zemi jsem taky nikdy neslyšel… co si ti smrtelníci příště nevymyslí… a ten svět…“

Potom pergamen rychle otočil.

„Páni. To jsem mohl tušit!“

Kapitán vzhlédl a zadíval se na svou pobíhající, šplhající, houpající se, plachty rozvinující a za provazy tahající posádku. Všichni námořníci se najednou zarazili a pohlédli na něho.

„Poplavíme se na Zemi!“ vykřikl kapitán Cák.

Kapitola první

„Kolik je hodin?“ zeptal se Artur, když odešla sestra, která také odvezla už nepotřebnou kapačku. Jeho adoptivní máma mu clonila výhled na hodiny. Emily mu řekla, že se zdrží jen minutku a ani se neposadí, ale už u něho stála celou čtvrthodinu. Artur věděl, že to znamená, že má o něho starost, ačkoli ho už odpojili od kyslíku a bolest ve zlomené noze nebyla nesnesitelná.

„Půl páté. Naposledy ses mě ptal před pěti minutami,“ odpověděla Emily. „Proč ti na tom vůbec tak záleží? A co máš se svými hodinkami?“

„Jdou pozpátku,“ řekl Artur a dával si pozor, aby neodpověděl na její první dotaz. O skutečném důvodu, proč se nepřestává ptát, kolik je hodin, jí nemohl nic říct. Emily by skutečným důvodům neuvěřila – nebo nebyla schopna uvěřit.

Kdyby jí řekl o Domě, té podivuhodné budově, která v sobě skrývá tak nesmírné prostory a je zároveň středem Všehomíra, myslela by si, že se zbláznil. I kdyby ji s sebou do Domu vzal, nemohla by ho spatřit.

Věděl, že se dřív nebo později do Domu zase vrátí. Dnes ráno našel pod polštářem na tomto nemocničním lůžku pozvánku, podepsanou lady Středou. Doprava zajištěna, stálo na ní. Artur se nedokázal zbavit dojmu, že toto slovní spojení působí mnohem zlověstněji, než jak by obyčejné slovo doprava naznačovalo. Možná měl být zajat, jako vězeň. Nebo přepraven jako poštovní zásilka…

Celý den čekal, že se něco stane. Nemohl uvěřit, že už je půl páté ve středu odpoledne a po nějakých prazvláštních bytostech nebo podivných událostech pořád ještě není vidu ani slechu. Lady Středa má nad svým stejnojmenným dnem moc pouze v Druhořadých říších, takže to, co s ním měla v úmyslu udělat, se muselo odehrát před dnešní půlnocí. Během sedmi a půl hodin…

Pokaždé, když dveřmi prošla sestra nebo návštěva, Artur vyskočil, protože očekával, že si pro něho přichází nějaký nebezpečný Středeční sloužící. S ubíhajícími hodinami v něm stále víc narůstala nervozita.

Napětí ho deptalo víc než bolest ve zlomené noze. Kost měl srovnanou a obalenou v jednom z těch ultramoderních obvazů, pouzder táhnoucích se od kolena ke kotníku, které vypadaly jako část skafandru vesmírného vojáka. Byl mimořádně odolný, mimořádně lehký a byl vybaven něčím, co doktor nazval „nanourychlovače hojení“ – ať to znamenalo cokoliv. Bez ohledu na své jméno doopravdy fungovaly a už se vypořádaly s otokem. Obvaz byl na takové technické úrovni, že po splnění úkolu měl z nohy doslova a do písmene odpadnout a rozdrolit se na prach.

Astma měl teď také pod kontrolou, přinejmenším v tomto okamžiku, i když ho roztrpčovalo, že se nemoc vůbec vrátila. Už si myslel, že si astma skoro úplně vyléčil používáním Prvního Klíče.

Potom dáma První všechny účinky Prvního Klíče na jeho zdravotní stav zrušila použitím Druhého Klíče, čímž zvrátila jak jeho zpackaný pokus dát si do pořádku zlomenou nohu, tak blahodárný vliv, který měl Klíč na astma. Artur však musel uznat, že je lepší mít vyléčitelně zlomenou nohu a své dobře známé, zvládnutelné astma než magicky zkroucenou, neoperovatelnou nohu a žádné astma.

Mám štěstí, že jsem to vůbec přežil, pomyslel si. Při vzpomínce na sestup do Dolu Úděsného Úterý se zachvěl.

„Ty se třeseš,“ řekla Emily. „Je ti zima? Nebo tě to tak bolí?“

„To nic, to je v pořádku,“ odpověděl Artur spěšně. „Noha mě pobolívá, ale dá se to, vážně. Jak se má táta?“

Emily se na něho pozorně zadívala. Artur viděl, jak zvažuje, jestli je na tom dost dobře, aby mu mohla sdělit špatnou zprávu. Muselo to být něco špatného. Artur sice porazil Úděsné Úterý, ale ještě předtím se přisluhovačům tohoto Správce podařilo něco provést s financemi Penhaligonovy rodiny… a zároveň způsobit menší hospodářské pozdvižení v globálním měřítku.

„Bob celé odpoledne vyřizuje spoustu věcí,“ řekla Emily nakonec. „Počítám, že se vyřizování jen tak nezbaví. V současné chvíli to vypadá, že si dům udržíme, ale budeme ho muset pronajmout a asi na rok se přestěhovat do něčeho menšího. Bob se taky bude muset vrátit s kapelou na koncertní turné. Je to jenom část toho všeho. Naštěstí jsme neměli všechny peníze v těch dvou bankách, co včera zkrachovaly. To zasáhne spoustu lidí.“

„A co ty cedule o tom, že se přes ulici bude stavět obchodní centrum?“

„Ty zmizely dřív, než jsem se včera vrátila domů, i když Bob je taky viděl,“ vysvětlovala Emily. „Je to hodně divné. Když jsem se na ně zeptala paní Haskellové z čísla deset, řekla mi, že je nějaký vemlouvavý realitní makléř přiměl souhlasit s prodejem jejich domu. Už s ním i podepsali smlouvu. Ale naštěstí ve všech těch ustanoveních našli mezeru a podařilo se jim z ní vykroutit. Nic ve skutečnosti prodávat nechtěli. Takže si myslím, že žádné obchodní centrum tam stát nebude, ani kdyby si to nerozmysleli další sousedé, kteří prodali své domy. Dům Haskellů stojí přímo uprostřed pozemku, a my samozřejmě taky nic prodávat nebudeme.“

„A Michaelina škola? Pořád nemá univerzita peníze?“

„Tam je to komplikovanější. Vypadá to, že peněz měli dost, ale u jedné z těch zkrachovalých bank, takže o ně přišli. Ale je možné, že zasáhne vláda a zajistí, aby se žádné kurzy nerušily. Kdyby Michaeli dál studovat nemohla, musela by jít někam jinam. Přijali ji na tři… ne, na čtyři další místa. Ta to nějak zvládne.“

„Ale musela by se odstěhovat z domu.“

Artur další větu nevyslovil.

A za to můžu já. Měl jsem s těmi grotesky zatočit rychleji…

„No, myslím, že s tím si tak velké starosti dělat nebude. Jiná věc je, jak za to zaplatíme. Ale ty si s tímhle vším hlavu lámat nemusíš, Arture. Vždycky si toho na sebe chceš strašně moc brát. Za tohle žádnou odpovědnost neneseš. Soustřeď se na to, aby ses uzdravil. My už se s tátou postaráme, aby…“

Emily přerušilo nečekané zapípání nemocničního mobilu, který s sebou pořád nosila. Několikrát se zopakovalo, potom na displeji začala ubíhat zpráva. Emily se při čtení zamračila.

„Musím už jít, Arture.“

„To nic, mami, klidně běž,“ řekl Artur. Byl zvyklý, že Emily musí řešit závažné naléhavé případy. Byla jednou z nejvýznamnějších medicínských výzkumnic v zemi. Náhlý úder a pozdější nečekaný ústup spavé epidemie jí přidaly spoustu práce.

Emily svého syna spěšně políbila na tvář a pro štěstí zaklepala na nohu jeho postele. Potom odběhla.

Artur přemýšlel, jestli jí bude někdy schopný říct, že spává epidemie měla původ u Uchvatitelů pana Pondělí a že ji zažehnal Noční zametač, magický pomocník, kterého si přinesl z Domu. Ačkoli lidi nakonec uzdravil, pořád cítil, že za epidemii byl zodpovědný.

Podíval se na hodinky. Pořád šly pozpátku.

Ozvalo se zaklepání. Artur se opět prudce posadil. Byl po všech stránkách připravený. V kapse pyžama měl Atlas a smotal několik vláken zubní niti, aby si mohl kolem krku pověsit kapitánův medailon. Župan měl přehozený přes židli vedle postele, kde stály i jeho Nehmotné boty, které se teď maskovaly jako papuče. Co jsou ve skutečnosti zač, poznal jen podle toho, že při dotyku jemně elektrizovaly.

Klepání se ozvalo ještě jednou. Artur nic neříkal. Věděl, že Uchvatitelé – stvůry, které ho pronásledovaly v pondělí –, nemohou přejít práh bez dovolení. Takže nechtěl ani muknout – co kdyby náhodou.

Zůstal v tichosti ležet a díval se na dveře. Ty se pomaličku pootevřely. Natáhl ruku ke stolku u postele a vzal z něj papírový sáček se solí, který si nechal od oběda. Byl připravený ho roztrhnout a odhodit, kdyby se zpoza dveří vynořil Uchvatitel.

Ale žádná obluda se psí tváří a s buřinkou na hlavě se neobjevila. Byla to Lístka, kamarádka ze školy, která ho včera pomohla zachránit před skočerem a která sama utrpěla zranění.

„Arture?“

„Lístko! Pojď dál!“

Lístka za sebou zavřela. Měla na sobě normální oblečení: boty, džíny a tričko s logem jakési obskurní kapely. Pravou ruku však měla omotanou od lokte až k zápěstí bílými obvazy.

„Co dělá ruka?“

„Bolí. Ale nějak hrozné to není. Doktor nemohl přijít na to, co mi ty rány způsobilo. Řekla jsem mu, že jsem si nevšimla, čím mě ten chlapík zasáhl.“

„Tomu, jak je to doopravdy, by myslím stejně neuvěřil,“ poznamenal Artur, když si vzpomněl na skočera měnícího podoby a jeho dlouhé úponkovité paže ostré jako břitva.

„Jak je to doopravdy?“ zeptala se Lístka. Posadila se na židli pro návštěvy a upřeně se na Artura zadívala, až se začal ošívat. „Já vím jedině to, že ses minulý týden zapletl do něčeho divného s chlapíky se psími tvářemi, a tento týden je to všechno ještě divnější, protože ses v pondělí najednou objevil u nás v obýváku s jakousi holkou z minulosti, která měla… křídla. Vyběhl ses po schodech do ložnice a zmizel. A potom jsi včera vtrhl na náš dvorek s jakousi obludou v patách, která mě mohla docela klidně zabít, akorát ji… zničila… jedna z tátových starých stříbrných medailí. Potom jsi musel zase utéct. A pak se dneska dozvím, že ležíš ve vedlejším pokoji se zlomenou nohou. Co se to děje?“

Artur otevřel ústa, pak zaváhal. Kdyby mohl Lístce všechno vysvětlil, nesmírně by se mu ulevilo. Alespoň že ona viděla Starousedlíky z Domu, když všem ostatním zůstávali neviditelní. Možná za to mohla její prababička, která jak říkala, byla jasnozřivá. Ale kdyby Lístce všechno řekl, vystavil by ji tím nebezpečí.

„No tak, Arture! Já to potřebuju vědět,“ naléhala Lístka. „Co kdyby se jeden z těch skočerů vrátil, aby mě dorazil? Nebo se stalo něco jiného? Co kdyby se objevila třeba jedna z těch psích tváří. Na skočery mám pár tátových medailí, ale co si mám počít se psími tvářemi?“

„Uchvatiteli,“ pronesl Artur pomalu. Zvedl papírový sáček. „Těm stvůrám s psími tvářemi se říká Uchvatitelé. Házej po nich sůl.“

„No vidíš, že to jde,“ opáčila Lístka. „Uchvatitelé. Odkud pocházejí? Co chtějí?“

„Jsou to služebníci,“ vysvětloval Artur. Mluvil stále rychleji. Pociťoval velkou úlevu, že se může někomu svěřit. „Netvoři vytvoření z Ničeho. Ti, které jsi viděla, sloužili panu Pondělí. Ten je… byl jedním ze sedmi Správců Domu…“

„Počkat!“ přerušila ho Lístka. „Ne tak rychle. Začni od začátku.“

Artur se zhluboka nadechl, jak mu to dovolily plíce, a začal od začátku. Pověděl Lístce o setkání s panem Pondělí a Kýchalem. O Pondělním Poledni, který ho pronásledoval školní knihovnou s planoucím mečem. Řekl jí, jak se poprvé dostal do Domu a jak se seznámil se Suzy Tyrkysově Modrou a První částí Vůle a o tom, jak všichni tři společně nakonec pana Pondělí porazili. Jak si přinesl domů Nočního zametače, aby zapudil spavou epidemii, a jak si myslel, že bude mít pokoj, dokud nevyroste, ale jak ho o tuto naději připravili grotesci Úděsného Úterý, kteří ho svým příchodem přinutili k návratu do Domu, k sestupu do Dolu a k jeho následnému vítězství nad Úděsným Úterým.

Lístka se občas na něco zeptala, ale většinu času jen seděla a pozorně poslouchala všechno, co jí Artur říkal. Ten jí nakonec ukázal pozvánku od lady Středy. Lístka si pozvánku vzala a několikrát si ji přečetla.

„Kdybych tak zažívala taková dobrodružství jako ty,“ povzdechla si, když přejížděla prstem po písmenech.

„Mně to jako dobrodružství nepřipadalo,“ namítl Artur. „Většinou jsem měl tak nahnáno, že jsem si nic neužil a ani mě to moc nevzrušilo. Tebe ten skočer nevyděsil?“

„Jasně že jo,“ odpověděla Lístka a podívala se na obvaz na svém předloktí. „Ale přežili jsme to, ne? Proto je to dobrodružství. Kdyby tě skočer zabil, byla by to tragédie.“

„Na nějakou dobu bych si dal od dobrodružství pauzu.“ Artur nepochyboval, že by s ním Lístka souhlasila, kdyby zažila to samé co on. Ve vyprávění zněla jeho dobrodružství mnohem zajímavěji a ne tak nebezpečně. „Fakt bych byl rád, kdyby mě nechali na pokoji!“

„Jenže oni tě na pokoji nenechají.“ Lístka zvedla Arturovu pozvánku a hodila mu ji. Artur si ji strčil zpátky do kapsy. „Nemyslíš?“

„Nenechají, já vím,“ přitakal Artur s rezignací v hlase. „Následující Dny mi pokoj nedají.“

„Takže co s nimi provedeš?“ ptala se dál Lístka.

„Co jako myslíš?“

„No, jelikož ti nedají pokoj, měl bys zasáhnout jako první. Víš přece, že nejlepší obrana je útok.“

„Myslím, že ano…“ začal Artur. „Chceš říct, že nemám čekat, co udělá Středa, ale že se mám hned teď vydat do Domu?“

„Jo, proč ne? Zajdi za tou tvojí kamarádkou Suzy a za Vůlí a vymyslete nějaký plán, jak byste mohli vyřídit Středu dřív, než ona vyřídí vás.“

„To není špatný nápad,“ připustil Artur. „Jde jenom o to, že já nevím, jak bych se mohl do Domu vrátit. Nedokážu otevřít Atlas, protože jsem vyčerpal všechnu sílu, kterou jsem získal, když jsem držel ty Klíče. A jestli sis náhodou nevšimla, mám navíc zlomenou nohu. I když myslím, že…“

„Co?“

„Kdybych měl bedýnku s telefonem, mohl bych dámě První zatelefonovat, protože když se teď splatily dluhy Úděsného Úterý, nejspíš se i obnovilo spojení.“

„A kde je ta bedýnka? Jak vypadá?“

„Mám ji doma,“ řekl Artur. „U sebe v pokoji. Je to sametem vyložená dřevěná bedýnka asi takhle velká.“ Roztáhl ruce, aby měla Lístka představu.

„Třeba bych ti ji mohla donést,“ Lístka na to. „Kdyby mě teda pustili z nemocnice. Když se nepokazí jedna věc, pokazí se druhá. Karanténa na jedné straně, karanténa na druhé…“

„Třeba,“ řekl Artur. „Nebo bych možná… cítíš to taky?“

Lístka natáhla do nosu vzduch a rozhlédla se. Když otočila hlavu, na kalendáři na stěně se roztřepotaly stránky.

„Nevím, co to je. Myslím, že se zapnula klimatizace. Cítím vánek.“

Artur zvedl ruce, aby vánek ucítil na prstech. Odněkud se nepochybně hnal studený průvan s jakousi slanou vůní, jako když býval na pláži a byl velký příboj…

„Je v něm cítit nějaká vlhkost,“ dodala Lístka.

Artur se ztěžka posadil, natáhl ruku, popadl župan a bačkory a rychle se oblékl.

„Lístko!“ zvolal. „Utíkej pryč! Tohle není žádná klimatizace!“

„To teda není,“ souhlasila Lístka. Vítr každou vteřinou sílil. „Děje se tu něco divného.“

„Jo, to rozhodně… běž pryč, dokud můžeš!“

„Chci se podívat, co se stane.“ Lístka zacouvala k posteli a opřela se o ni. „Koukej! Támhle ze stěny se řine voda!“

Bylo to přesně tak. Přes podlahu se pomalu rozšiřovala tenká vrstva zpěněné vody podobná první vlně rozlévající se po pláži. Dosáhla skoro až k posteli, pak se stáhla.

„Něco slyším,“ řekla Lístka. „Jakoby vlak.“

Slyšel to i Artur. Vzdálené burácení, které nepřestávalo sílit.

„To není vlak! Chyť se postele!“

Lístka popadla kovové hrazení v nohách postele a Artur se chytil pelesti za svou hlavou. Oba se otočili, aby se podívali na protější stěnu pokoje, která jim v tu ránu zmizela před očima. Nahradila ji hřmící šedomodrá vlna, která se na ně začala s rachotem řítit. Tuny mořské vody rozdrtily všechno ostatní v pokoji napadrť, postel však vlna odnesla s sebou.

Artur a Lístka se jí dočista promáčení a zoufalí drželi zuby nehty.

Kapitola druhá

Nemocniční pokoj v mžiku zmizel a na jeho místě začala běsnit mořská bouře. Z postele, z níž zbylo nad hladinou jen několik centimetrů matrace, se stal provizorní vor. Plavidlo vyzvedla obrovská vlna, na jejímž vrcholu se několik vteřin vezlo, potom se naklonilo a klouzalo po jejím úbočí do hlubokého koryta.

Lístka něco vykřikla, ale slova zanikla v burácení vln a skučení větru. Artur ji neslyšel a stěží ji viděl přes neustávající spršky vody. Bylo jen velmi obtížné poznat, kde končí moře a kde začíná vzduch.

Ucítil však její sevření, když se celá vysoukala na postel a chytila ho za nohu. Voda by je pak málem opět strhla, ale Arturovi se naštěstí podařilo zaklínit ruce mezi tyče pelesti.

Strach Lístce dodal sil a také se jí povedlo doplížit se k tyčkám. Naklonila se nad Arturem a zaječela: „Co si teď počneme?“

Podle tónu jejího hlasu se nezdálo, že by se jí tohle dobrodružství dvakrát zamlouvalo.

„Drž se!“ zařval Artur a zadíval se za ni na stěnu vody vysokánskou jako věžák, která na ně zvolna dopadala. Kdyby rozlomila postel, strhla by je s sebou, zatlačila by je hluboko do moře a už nikdy by nevypluli na hladinu.

Nad hlavami se jim přehnul hřeben vlny a zastínil kalné, šedé světlo oblohy. Artur s Lístkou vzhlédli, zatajili dech a upřeli oči na stáčející se vodu.

Vlna se nezlomila. Postel vyjela po její stěně jako rybářský plovák. Když se přiblížila k vrcholu, zůstala skoro svisle nahnutá a pak se začala překlápět. Artur s Lístkou se v poslední chvíli celou svou vahou vrhli proti stáčející se vodní stěně.

Bylo to o fous. Postel se nepřeklopila. Vyrovnala se, když dospěli na hřeben druhé vlny. Několik vteřin na něm balancovali, potom postel opět začala klouzat dolů. Dolů, do dalšího děsivě hlubokého koryta před dalším gigantickým, modročerným útesem pohybující se vody s bílou chocholkou.

Ale třetí vlna byla jiná.

Sjížděla po ní loď. Padesát metrů dlouhá třístěžňová plachetnice s plachtami žhnoucími přízračnou zelenou barvou.

„Loď!“ vykřikla Lístka hlasem prodchnutým nadějí. Ta ji však záhy opustila, když postel dál závratnou rychlostí klouzala do hlubin a loď se hnala ještě rychleji dolů po protější stěně.

„Vždyť do nás narazí! Musíme seskočit!“

„Ne!“ zavolal Artur. Byl si jistý, že kdyby svůj provizorní vor opustili, utopili by se. „Počkej!“

O chvilku později mu vyčkávání připadlo jako velice špatný nápad. Loď na své cestě nezakolísala. Hnala se k nim jako obrovská střela takovou rychlostí, že přes ně měla prosvištět a posádka si nejspíš neměla ničeho všimnout.

Když se k nim loď přiblížila na posledních dvacet metrů, Artur zavřel oči. Poslední, co spatřil, byla příď nořící se do vody a zase vystřelující ven v nesmírné záplavě zpěněné vody a vodní tříště. Čelen se vynořil jako kopí.

Artur otevřel oči, když neucítil třeskutý náraz lodi, která do nich měla prudce narazit. Plachetnice se v posledním okamžiku natočila tak, aby se s postelí setkala na samém dně koryta mezi vlnami. Obě plavidla ztratila rychlost, takže se na několik vteřin ocitla těsně vedle sebe. Ze strany kapitána a posádky plachetnice to byl úžasný výkon námořnického umění, zvlášť uprostřed tak mohutného vlnobití.

V poryvech oblaků vodní tříště si Artur všiml, jak k nim padají dvě lana se smyčkami podobná lasům. Jedna smyčka se snesla na Lístku. Druhá, jasně mířená na jeho tělo, se naopak utáhla přes levý sloupek postele. Dolezl k ní a hned ji začal uvolňovat. Ale než se mu ji podařilo vysmeknout, obě lana se prudce napjala. Lístka vystřelila do vzduchu jako raketa a letěla přímo k lodi.

Druhé lano převrátilo postel.

Artur se neudržel a skutálel se do vody. Sjel několik metrů pod hladinu. Náraz mu vyrazil dech z plic. Závojem vody a vodní tříště viděl, jak Lístka a postel krouží k hrazení lodi vysoko nad jeho hlavou. Postel několik metrů stoupala, potom se lano uvolnilo a postel se zřítila zpátky do vody.

Jedinou pohyblivou nohu ze všech sil kopal, máchal rukama a zoufale se snažil vrátit nad hladinu a k lodi. Ale než vynořil hlavu z vody a natáhl do plic trochu vzduchu smíšeného s kapkami vody, loď už byla nejméně padesát metrů daleko a klouzala napříč nejbližší vlnou. Pohybovala se rychleji než vlnobití. Před očima se mu rozvinuly a rozevlály nové plachty a loď ještě více zrychlila.

Postel byla mnohem blíže, možná jen deset metrů daleko. Skýtala mu teď jedinou možnost záchrany. Začal k ní horečnatě plavat. Cítil, jak se mu svírají plíce, jak má každou chvíli dostat astmatický záchvat. Plavat mohl vydržet ještě maximálně několik minut. V panice vložil veškerou energii do úsilí vrátit se zpátky na postel, která se právě začala zvedat po úbočí následující vlny.

V posledním okamžiku k ní připlaval a chytil se volného konce pokrývky, který se propletl mezi příčkami v nohách postele. S vypětím posledních sil se za něj začal přitahovat a doufal, že ho mezi tyčkami nevytáhne ven.

Po zápase, který ho stál poslední zbytky sil, se mu podařilo vydrápat na matraci a opět zaklínil ruce mezi příčky.

Potom se roztřásl a cítil, že se dostavil astmatický záchvat a začíná se mu stále hůř dýchat. To znamenalo, že ať už je kdekoli, není v prostorách Domu. Toto moře se nacházelo někde v Druhořadých říších.

Ať je kdovíkde, nejspíš tady umřu, říkal si v duchu, v myšlenkách otupělých chladem, šokem a nedostatkem dechu.

Ale tak snadno se zase vzdát nechtěl. Vymanil zaklesnutou pravou ruku a přitiskl si ji na hruď. Třeba mu v prstech přetrvávala špetka sil načerpaných z Prvního Klíče nebo dokonce ze Druhého.

„Dýchej,“ zašeptal. „Uvolni se, dýchej.“

Zároveň se pokoušel ovládnout paniku, která mu proudila tělem. Pořád dokola si v duchu opakoval, aby zůstával v klidu. Pomalu. Uvolni se.

Ať už za to mohl nějaký zbytek sil v jeho ruce nebo úsilí zůstat v klidu, zjistil, že i když stále nemůže pořádně dýchat, jeho stav se už nezhoršuje. Začal zvažovat svou situaci.

Tady na posteli to není tak úplně špatné, uvažoval. Plave si na hladině. Dokonce i mokré pokrývky mi pomůžou zůstat v teple.

Zadíval se vzhůru na vlnu, po které postel klouzala nahoru. Možná si na toto mohutné vlnobití už zvykl nebo už se nemohl víc vyděsit, ale opravdu mu připadala trošku menší a na vrcholu už se tak nestáčela. Pořád mu naháněla hrůzu, ale nepředstavovala tak obrovskou hrozbu.

Přemýšlel, co dalšího by mohl využít. Měl na sobě nemocniční pyžamo a župan, které mu byly víceméně k ničemu. Dlaha na noze vypadala, že se už začíná rozpadat, hluboko v kosti cítil tupou pulzující bolest. Díky Nehmotným botám měl nohy v teple, ale nenapadalo ho, jak jinak by je mohl využít. Kromě toho měl u sebe už jen –

Atlas! A Námořníkův medailon z velrybí kostice!

Bleskurychle si rukou zajel do kapsy pyžama a potom sáhl na vlákna zubní niti spletená do provázku, na který zavěsil kosticový kotouč. Atlas měl pořád v kapse. Kapitánův medailon, za který kotouč považoval, měl stále uvázaný kolem krku.

Ale jak by je mohl použít?

Zaklínil si zdravou nohu mezi tyče postele a co nejvíc se schoulil do klubíčka. Potom se opatrně pustil rukama a vytáhl Atlas. Držel ho těsně u hrudi, protože nechtěl riskovat, aby mu ho vytrhla voda. Ale jak napůl očekával, nebylo možné ho otevřít. Pomalu ho proto vrátil do kapsy.

Kapitánův medailon z velrybí kostice naopak použít mohl. Tom Šelvok byl koneckonců Námořník, syn Starce a Architektky (adoptovaný), muž, který se plavil po tisících moří na spoustě nejrůznějších světů. Řekl Suzy Tyrkysově Modré, aby Artura upozornila, že ho má mít neustále u sebe. Třeba by s jeho pomocí mohl přivolat pomoc nebo se jeho prostřednictvím dokonce spojí s Kapitánem.

Artur vytáhl medailon z rozhalenky kabátku od pyžama a zadíval se na souhvězdí na jeho jedné straně a na vikingskou loď na druhé. Oba obrázky mu připadaly jako jednoduché rytiny, ale domníval se, že se v nich musí ukrývat nějaké kouzlo. Soustředil se na stranu s vikingskou veslicí, protože měl pocit, že bezprostřednější pomoci by se mohl dočkat od ní, a pokusil se silou vůle poslat Kapitánovi vzkaz.

Prosím vás, pomozte mi, plavím se uprostřed bouře na moři na posteli, opakoval v duchu svou prosbu, slova dokonce zašeptal, jako by ho amulet mohl slyšet.

„Prosím vás, pomozte mi, plavím se uprostřed bouře na moři na nemocniční posteli. Prosím vás, pomozte mi, plavím se uprostřed bouře na moři na nemocniční posteli. Prosím vás, pomozte mi, plavím se uprostřed bouře na moři na nemocniční posteli…“

Prosba se změnila na zaříkávání. Už jen samotným pronášením žádosti se mu trochu ulevilo.

Zaříkávání opakoval několik minut, ale musel s ním přestat, když se mu sevřely plíce a dokázal nasát jen tolik vzduchu, že se sotva udržel při vědomí. Ležel vedle pelesti, co nejvíc schoulený, s jednou nohou nataženou a druhou provlečenou mezi tyčemi na konci postele. Byl promáčený na kost. Nepřestávalo ho zalévat moře, takže musel neustále zvedat hlavu, aby se občas mohl nadechnout.

Ale vlny se rozhodně zmenšovaly a vítr už nebyl tak zběsilý. Artura při každém natočení do větru už nezasáhl do očí a do úst příval vodní tříště.

Jestli budu moct dál dýchat, budu mít pořád naději, říkal si v duchu.

Tato myšlenka mu ještě doznívala v hlavě, když ucítil, jak mu celým tělem projel elektrizující záchvěv, a žaludek mu udělal přemet, jako by s ním o několik set metrů kleslo letadlo. Všechna voda kolem mu najednou připadala jiskřivější, průzračnější a intenzivněji modrá. Obloha nabyla kouzelného odstínu porcelánové modři a vypadala, že je blíže než před chvílí.

Nejlepší bylo, že se Arturovi znenadání pročistily plíce. Mohl bez obtíží dýchat.

Dostal se do Domu. Cítil to po celém těle. Dokonce i z bolesti ve zlomené noze zbylo jen občasné zatrnutí.

Vydrž, pomyslel si. To bylo až příliš jednoduché? Ne?

Ze zamyšlení ho vytrhlo něco, co mu připadalo jako výbuch, který zazněl příliš blízko, aby nad ním mohl mávnout rukou. Chvilku si myslel, že na něj pálí řada kanonů z lodě, jako byla ta, která odvezla Lístku. Potom se exploze ozvala znovu a Artur v ní poznal hromobití.

Když postel dospěla na hřeben další vlny, uviděl blesky – blýskání, které se v dlouhé linii táhlo po celém horizontu. Příšerné klikaté čáry do běla rozžhaveného plazmatu, které skoro bez přestání proudily mezi mořem a oblohou, každý záblesk následovaný hlasitým hromobitím.

Postel byla unášena přímo k elektrické bouři. Každá vlna, po které vyjela vzhůru, Arturovo plavidlo přibližovala k jejímu běsnění. Nebylo možné ho nijak otočit, zastavit – střet byl nevyhnutelný.

A aby byla situace dokonale kritická, postel byla navíc kovová. V okruhu mnoha kilometrů musela představovat největší bleskosvod. A každý blesk, který ji měl zasáhnout, musel na cestě k její ocelové kostře projet Arturem.

Arturovy myšlenky na několik vteřin ochromil strach. Zdálo se, že nemůže nic dělat. Absolutně nic, nezbývalo mu, než se nechat usmažit stovkami blesků, které do něho měly zanedlouho naráz začít šlehat.

Strach potlačil. Pokoušel se uvažovat. Na něco přijít přece musí. Možná by mohl odplavat… ale rozhodně nebyl natolik silný, aby plaval zpátky proti směru vlnobití. Lepší by bylo umřít okamžitě po zásahu bleskem než se utopit.

Opět se zadíval na linii blesků. Za několik málo minut se k nim dostal mnohem blíže, tak blízko, že si před oslepujícími záblesky musel zastínit oči.

Ale počkat, pomyslel si. Loď, která vzala Lístku, odjela tímhle směrem. Ta tou elektrickou bouří musela projet. Na druhou stranu se budu muset dostat i já. Možná mě ochrání pozvání od lady Středy…

Zašmátral v kapse. Ale našel v ní jen Atlas.

Kde mohla ta pozvánka být?

Polštáře dávno zmizely, spadly přes pelest do moře, ale přikrývky byly ještě částečně zastrčené za matraci. Artur zajel rukama pod promáčenou látku a zoufale šátral v každém rohu ve snaze najít kartonovou kartičku, která by ho případně mohla zachránit.

Postel se řítila po úbočí další vlny, ale až na vrchol dojet neměla. Postel, vlna i chlapec se hnali k oslepující, ohlušující stěně z hromů a blesků, která představovala Linii bouřek. Ochrannou vnitřní mez Hraničního moře, kam nesměl bez povolení proniknout žádný smrtelník.

Trestem za pokus o proniknutí byla okamžitá smrt spálením.

Kapitola třetí

Artur blesky nakonec neviděl ani neslyšel, jak v místech, kam dopadají, vře voda. Rachot přehlušovalo neustálé burácení hromu. Krčil se pod pokrývkou a v jedné třesoucí se ruce svíral promáčenou kartičku. Vlastně ani nevěděl, jestli to je pozvánka od Sychravé Středy, záznam o průběhu léčby z noh postele nebo brožurka s nemocničními telefonními čísly.

Ale poněvadž zůstával naživu i minutu poté, co pohasla oslepující zář za pokrývkou, tušil, že musí v prstech svírat pozvánku.

Pomalu vysunul hlavu zpod pokrývky. Když začal nevěřícně mrkat na jasnou modrou oblohu, instinktivně se znovu zhluboka nadechl. Nasál do plic dlouhý, čistý, ničím neomezovaný nádech.

Zatímco se postel pohybovala v tajuplném proudu, vlnobití, které ji doposud unášelo, polevilo a vlny už dosahovaly výšky pouhých tří až čtyř metrů a dělily je stále delší pauzy. Ustal i vítr a vzduchem se už nehnaly poryvy ostré tříště. Bylo také větší teplo, ačkoli slunce Artur neviděl. Neviděl ani žádná oblaka nebo blesky, což bylo velké plus. Nad hlavou se mu táhla pouze nádherná modrá obloha, která byla tak hladká a dokonalá, až měl dojem, že se dívá na namalovaný strop, jak tomu bylo v jiných částech Domu.

Ještě několikrát se zhluboka nadechl a vychutnával si kyslíkovou vlnu, která se mu hnala tělem. Potom se opět zaměřil na posouzení své situace. Ohledně Domu už pochopil jednu věc: nic v něm nemohl brát za samozřejmé. I toto teplé šplouchající moře se mohlo každým okamžikem proměnit na něco jiného.

Vsunul si Kapitánův medailon zpátky pod pyžamo a mokrou a už skoro nečitelnou pozvánku od lady Středy si strčil do kapsy vedle Atlasu. Potom zapřel nohu v dlaze o pelest postele, postavil se a rozhlédl se.

S výjimkou moře nebylo okolo nic vidět. Postel se kolébala příliš nízko ve vodě. I když stál, ve výhledu mu bránily další vlny. Jediná věc, které si všiml, byla mnohem blíže a byla okamžitě zřejmá.

Postel se potápěla. I v této klidnější části oceánu byla matrace už úplně ponořená. S tím, jak nasávala stále víc vody, přicházela o schopnost udržet se na hladině a navíc ji stahoval ocelový rám.

Neměla se potopit během pěti minut, ale nakonec ji tento osud musel potkat.

Artur si povzdechl a zase se posadil. Voda mu šplíchala až skoro k pasu. Zadíval se na dlahu na noze a přemýšlel, jestli by si ji neměl sundat. Byla sice odlehčená a předtím ho pod vodu nestáhla, ale nedovedl si představit s ní plavat na delší vzdálenost. Kdyby si ji však stáhl, mohla by se mu opět zlomit noha nebo by ho začala tak silně bolet, že by stejně plavat nemohl.

Rozhodl se, že si dlahu na noze prozatím ponechá, a opět vytáhl Kapitánův medailon. Tentokrát ho jen držel v ruce a pokoušel se představit si, jak se pro něho vrací zářivé zelené plachty.

Doufal, že si cílenými představami pomůže. Někde v koutku duše ho nepřestávala hryzat obava, že Lístka nebyla ve skutečnosti zachráněna, ale jen přešla z deště pod okap. Co s ní Starousedlíci udělají? Měli jít po něm, ne po ní. Doufal, že vzhledem k tomu, že mu lady Středa poslala pozvánku místo přepadové jednotky, mohla by se k němu stavět přinejmenším shovívavě. Ale možná to byla jen lstivá taktika dostat ho tam, kam chtěla. V tom případě by si mohla Sychravá Středa vybít své negativné emoce na Lístce…

Jestli Lístka průjezd tou bariérou blesků přežila, napadalo Artura s pocitem viny. Ta loď určitě musela mít nějakou ochranu…

Postel mu pod nohama zabublala a ještě víc se potopila, čímž Arturovi připomněla jeho bezprostřední problém.

„Loď!“ vykřikl. „Potřebuju nějakou loď! Nebo člun! Nějaký lepší vor! Cokoliv!“

Jeho hlas zněl osaměle a bezútěšně, ztracený mezi vlnami. Odpovídalo mu jenom šplouchání vody pod matrací, v matraci a kolem ní.

„Hodila by se mi souš,“ dodal Artur. Promluvil přímo ke Kapitánovu medailonu, ale jako předtím se zdálo, že slova na něj nepůsobí. Držel v prstech pouze rytinu lodě na kousku velrybí kostice.

Na dohled se nepřiblížila žádná loď. Ačkoli pořád neviděl žádné slunce, oteplovalo se a pak začalo být přímo horko. Neochladila ho ani mořská voda, která ho nepřestávala omývat. Byla vlažná a nesmírně slaná, jak zjistil, když ji ochutnal na špičce prstu. Dostával strašnou žízeň a začínal si vybavovat všemožné hrůzostrašné historky o lidech, kteří na moři zemřeli žízní. Nebo se napřed žízní zbláznili a potom se vrhali do vody nebo napadli své přátele a pokusili se jim vypít krev…

Artur několikrát zavrtěl hlavou. Připadalo mu, že když ho napadají takovéto věci, šílenství už na něho musí přicházet. Zvlášť když věděl, že v Domě žízní nezemře. Mohl by si to myslet a samozřejmě by se pořád mohl zbláznit…

Lepší by bylo, kdyby přemýšlel, co by mohl udělat pozitivního. Jako třeba vyslat nějaký signál nebo ulovit rybu. Pokud tedy v tomto prapodivném moři uvnitř Domu nějaké ryby byly. A kdyby v něm byly ryby, mohli by v něm samozřejmě žít i žraloci. Takový žralok by ho stáhl z postele jako nic. Postel se už stěží dala označit za vor, tak hluboko se zanořila.

Artur opět zavrtěl hlavou, aby se pokusil všechny negativní myšlenky zapudit.

Přestaň myslet na žraloky! okřikl se v duchu.

A právě v tom okamžiku nepříliš daleko od sebe uviděl něco ve vodě. Jakýsi tmavý, z větší části ponořený předmět. Stín do velké míry skrytý pod hladinou.

Vyjekl a pokusil se postavit a opřít o pelest. Znehybněna noha se mu zamotala do záhybu pokrývky. Tímto prudkým pohybem narušil rovnováhu svého plavidla a jeden jeho roh sklouzl pod hladinu, čímž vypustil obrovskou vzduchovou bublinu.

Sestupný pohyb se na několik vteřin zastavil, na hladině dál pukaly bubliny, a potom se celá postel potopila jako Titanic: jeden konec zůstal na chvilku vyčnívat z vody a vzápětí sklouzl pod vlny. Artur se postele na poslední chvíli pustil a odrazil se. Několik metrů se divoce plácal na znak, aby ho nestáhly víry, potom jednou nohou šlapal vodu, otáčel se rukama a horečnatě se rozhlížel kolem dokola, kde se zase objeví ten tmavý stín.

A pak ho spatřil, jen několik metrů od sebe! Připravil se na útok žraloka, zaťal celé tělo. Sklouzl hlavou pod vodu, přestal se hýbat, potom zase vystřelil nad hladinu a ze všech sil plaval.

Tmavý tvar nezaútočil. Dokonce se ani nepohnul. Artur se na něho upřeně díval a všiml si, že to žádný žralok není. Připlaval k něm blíž, aby se přesvědčil, že jde ve skutečnosti o tmavozelenou kouli o průměru necelých dvou metrů. Měla nepravidelný povrch připomínající změť chaluh a byla poměrně hluboko zanořená, takže z ní nad hladinu vody vystupovala jen asi třicet centimetrů vysoká oblina.

Artur k ní s cákáním připlaval. Při bližším ohledání zjistil, že je to zjevně nějaká bójka nebo nějaký plovoucí ukazatel, zcela pokrytý chaluhami. Natáhl ruku, aby se věci dotkl. V prstech mu uvízl obrovský chuchvalec zelených řas, pod nímž se objevil jasně červený povrch.

I toho se Artur dotkl. Připadal mu jemně lepkavý a část červené hmoty mu ulpěla na ruce. Připomínala mu žvýkačku a nebylo možné se jí zbavit. Artur si začal vztekle otírat ruce, ale tím si hmotu jen rozetřel po prstech a sklouzl hlavou pod hladinu. Dlaha na zlomené noze ho sice nestahovala, ale nohu neohnul v koleně a pouze jednou končetinou nemohl dost dobře šlapat vodu, aby se pokusil od ulpívající látky zcela očistit ruce, protože musel dělat i plavecké pohyby.

Jednou rukou začal odstraňovat chaluhy. Přitom si všiml, že bójka se ve vlnobití příliš nehýbe. Pokaždé, když se kolem něj prohnala jedna z větších vln, strhla ho na pět nebo šest metrů daleko a tuto vzdálenost musel zase doplavat zpátky. Bójka se na rozdíl od něho ani zdaleka tak nepohybovala.

Musela být k něčemu připevněná. Zanořil se jako kachna pod hladinu a opravdu: od bójky se táhl korýši pokrytý řetěz, vinul se prosluněnou vodou do temných hlubin.

S nadšením se pustil do dalšího čištění koule, a na rukou mu tak ulpělo mnohem víc oné lepkavé látky. Byl to dehet, nebo něco jako dehet, ačkoli se z toho nehnul žádný zápach.

Ta bójka musí něco označovat, říkal si v duchu. Musí ji používat někdo, kdo tudy bude proplouvat. Třeba se mi na ni dokonce podaří vylézt.

Když bójku zbavil nánosu chaluh, pohupovala se na vodě mnohem výše. Doufal, že by na ni mohl najít nějaké úchytky nebo výčnělky, kterých by se mohl přidržet, protože začínal být unavený. Nic však nenašel. Jediná součást bójky, která upoutala jeho pozornost, byl malý mosazný kroužek těsně u jejího vrcholu. Sotva k němu dosáhl.

Kroužek byl velký asi jako horní kloub jeho malíčku, příliš malý na to, aby se ho mohl držet. Navíc mu nepřipadal příliš pevný. Zatáhl za něj s nadějí, že by ho třeba mohl vytrhnout a vytvořit tak větší otvor, kam už by mohl zaklesnout prsty.

Když kroužek vytáhl, ozvalo se ohlušující puknutí, které okamžitě následovala třímetrová sprška jisker a hlasité tikání, jako by hluboko uvnitř koule začaly běžet veliké a hlučné hodiny.

Artur se od bójky začal zběsile na znak vzdalovat. Jeho tělo reagovalo skoro rychleji než jeho mozek, který rychle zpracovával informaci, že tato pohupující se koule je nějaká plovoucí bomba – mina, která každou chvíli exploduje.

O několik vteřin později, když byl jen asi deset metrů daleko, bójka doopravdy vybuchla. Nebyla to však vražedná exploze, které se Artur obával. Objevil se jasný záblesk a nad hlavou se mu prohnal vzdušný poryv, ale ty nenásledoval žádný smrtonosný déšť střepin.

Z koule se vyvalil kouř, černočerný kouř, který ve velice úhledné spirále stoupal do výšky, čímž se lišil od všech kouřů, které Artur v životě spatřil. Potom se začal svíjet jako had a roztančil se do stran. Nakonec se jeho „hlava“ spojila s jeho „ocasem“ a kouř vytvořil obrovský prstenec, který zůstal viset tři metry nad bójkou. Ta zůstala prakticky nepoškozená: jen její horní polovina se rozložila na spoustu částí jako lotosový květ.

Prstenec kouře se potom pomaličku srážel, až vytvořil inkoustově černé mračno, které se asi minutu točilo, potom se znenadání prudce roztrhlo a proměnilo se na osm ebenově černých mořských ptáků, kteří začali Arturovi nad hlavou vřeštět: „Zloděj!“, načež se rozletěli každý do jiné strany, do všech osmi směrů větrné růžice.

Artur byl příliš unavený, aby si dělal starosti s tím, co tito ptáci dělají nebo koho by mohli letět varovat. Zajímalo ho pouze to, že měl před sebou otevřenou polovinu bójky, na kterou si mohl vylézt a odpočinout si.

Zbývalo mu jen tolik energie, aby se na ni vyšplhal a uvelebil se v ní. Byla plná vody, ale docela pohodlně se do ní mohl posadit a odpočívat. Nic víc nějakou dobu dělat nechtěl. Jen odpočívat.

Ale už po dvaceti minutách, podle svých stále opačně jdoucích, ale jinak spolehlivých a vodotěsných hodinek, zjistil, že se naodpočíval ažaž. I když pořád nebylo vidět žádné slunce, měl pocit, jako by ho nějaké zalévalo svými paprsky. Bylo mu pořádné horko a nepochyboval, že dostává úpal a že mu z nedostatku vody začíná opuchat jazyk. Litoval, že se mu nepodařilo zachránit pokrývku z postele, kterou by teď využil jako stínítko. Svlékl si župan a udělal si z něj neumělý turban, ale ani ten mu příliš nepomohl.

Doufal že se objeví osoba, kterou podle všeho letěli zalarmovat ptáci. I když si mysleli, že je zloděj. To by znamenalo, že na bójce je něco, co by se dalo ukrást, což Arturovi nepřipadalo pravděpodobné. Bójka byla jen velká, prázdná, plovoucí koule s otevřenou horní polovinou. Kromě Artura se v ní nic jiného neskrývalo.

Uplynula další spalující, nepříjemná hodina. Opět o sobě dala vědět bolest ve zlomené noze, nejspíše proto, že přestávaly účinkovat utišující léky, které si Artur vzal ještě v nemocnici. Ultramoderní dlaha na nohu už patrně nefungovala a Artur si všiml, že v ní zejí zřetelné otvory.

Do jednoho otvoru dloubl a ušklíbl se. Dlaha se rozpadala. Už nebylo pochyb, že ho také spálilo slunce, protože mu růžověly hřbety rukou, jako by se pokoušely vyrovnat jasně červeným skvrnám na jeho dlaních. Podle jeho hodinek bylo devět hodin večer, ale okolní světlo se nijak neproměňovalo. Poněvadž neviděl žádné slunce, nedokázal určit, jestli se blíží noc. Nebyl si vůbec jistý, jestli nějaká noc nastane. Noc panovala v Nižším Domě, ale to nic neznamenalo. Nemusel se dočkat ani úlevy od nepolevujícího horka.

Zauvažoval, jestli se nemá pokusit někam doplavat, ale tuto myšlenku zavrhl hned, jak ho napadla. Měl štěstí, že vůbec našel tuto bójku. Nebo to možná nebylo štěstí, možná ho k ní navedl Námořníkův medailon. Tak či onak déle než půl hodiny by plavat nedokázal a nezdálo se pravděpodobné, že by během této doby narazil na nějakou souš. Lepší bude, když tu zůstane sedět s nadějí, že mořští ptáci z černého kouře někoho přivedou.

O dvě hodiny později ucítil, jak mu do týla zavanul mnohem chladnější vítr. Otevřel opuchlé oči a uviděl, jak oblohou klouže jakýsi stín. Přes obzor postupovala linka tmavého řasnatého oblaku. Rozblikaly se hvězdy, nebo jejich věrné napodobeniny, a před blížící se hradbou noci začalo pohasínat světlo.

Vítr a šplouchající moře ochladly. Artur si proměnil turban zase na župan, zachvěl se a ještě více se schoulil. Bylo jasné, že během dne ho mělo spalovat slunce a potom měl v noci mrznout. Jeden z těchto stavů ho měl zabít, takže pokud se mu podaří nezemřít hlady a žízní, příliš si nepomůže.

Zatímco mu na mysli tanula tato myšlenka, všiml si další hvězdy. Nebo meteoru, který se v těsné blízkosti moře pohyboval přímo k němu. Chvilku trvalo, než si uvědomil, že je to ve skutečnosti světlo.

Světlo připevněné na čelenu nějaké lodi.

Kapitola čtvrtá

Padající hvězda se pomalu blížila a loď bylo lépe vidět, ačkoli byla sotva něčím víc než tmavou siluetou ve skomírajícím světle. Siluetou poměrně zakulacenou, neboť se zdálo, že tato loď je velmi široká a razí si cestu vlnami jako velryba. Měla jen dva stěžně, na rozdíl od plavidla, které sebralo Lístku, a pravoúhlé plachty se jí rozhodně neblyštily.

Na tom Arturovi nezáleželo. Opatrně vstal a se svaly stáhnutými v křeči vyčerpáním a stísněností v bójce začal zběsile mávat.

„Pomoc! Tady jsem! Pomoc!“

Z lodi se neozvalo žádné volání. S pohupováním se k němu dál valila, ale pak uviděl, jak se na ní svinuje několik plachet a jak po palubě pobíhají Starousedlíci. Někdo křičel rozkazy a ostatní je opakovali nebo zpochybňovali. Vzato kolem a kolem loď nepůsobila organizovaným dojmem.

Zvlášť když Artura nakonec těsně minula. Nemohl tomu uvěřit. Mohl křičet do ochraptění a při horečnatém poskakování málem vypadl z bójky, ale loď se neodchylovala od svého kurzu, až Arturovi nezbylo než sledovat zář jediné svítilny, která visela ze zábradlí na zádi.

Díval se na ni, dokud světlo nepohltila tma, potom se posadil. Byl naprosto zdrcený. Položil si hlavu do dlaní a potlačil vzlyknutí.

Nebudu brečet, říkal si. Něco vymyslím. Jsem Pán Nižšího Domu a Vzdálených oblastí. Přece neumřu v bójce na nějakém zpropadeném moři!

Zhluboka se nadechl a zvedl hlavu.

Přijede další loď. Musí tudy jet další loď.

Zatímco se utěšoval touto nadějí, uviděl světlo znovu. A za ním další.

Dvě světla!

Byla třicet metrů od sebe a necelých dvě stě metrů daleko. Artur si takřka vzápětí uvědomil, že se dívá na příďová a záďová světla lodi, která ho právě minula. Záďové světlo mu zmizelo z očí, když se loď otočila, ale teď zastavila proti větru, bokem k němu.

O chvilku později uslyšel, jak na vodě pleskají vesla a jak si prozpěvují Starousedlíci, kteří se k němu blížili v malém člunu. Artur slova, která se jim linula z úst, rozeznal, až byli kousek od něho a na hladině začal pableskovat přísvit ze svítilny s čočkou, pátrající po Arturovi a bójce.

„Z trosek se ne vše snese ke dnu

a řada věcí má svou cenu.

Kašle, rýmy a újmy těl,

tak opřete se do vesel.“

Přes Artura sklouzl žlutý kužel světla a hned se vrátil, aby mu zasvítil přímo do obličeje. Artur zvedl ruku, aby si zastínil oči. Světlo ho vyloženě neoslepovalo, ale člun a jeho posádka se v něm ztrácely. Sedělo v něm asi dvanáct Starousedlíků a většina z nich veslovala.

„Vesla vzad!“ ozval se výkřik ze tmy. „Jarko měl pravdu! Na té bójce je doopravdy Nicník! Připravte si kuše!“

„Já nejsem Nicník!“ zavolal Artur. „Já jsem… já jsem námořník v nesnázích!“

„Cože?“

„Námořník v nesnázích,“ odpověděl Artur. Někde něco takového četl. Námořníci si měli navzájem pomáhat.

„Z jaké lodě? Co děláš na tom označníku pokladů?“

„No, plavil jsem se na Ocelové posteli. Ta se potopila. Na tuhle bójku jsem připlaval.“

Ze člunu se ozvalo mumlání. Artur všechna slova zřetelně neslyšel, ale rozpoznal „tvrdí“, „naše“, „zapíchnem ho a pošlem ke dnu“ a pak ránu, jak někdo dostal přes hlavu a bolestně zaúpěl. Doufal, že to byl Starousedlík, který řekl „zapíchnem ho“, protože si byl poměrně jistý, že tím „ho“ byl míněn on.

„Kupředu!“ vykřikl Starousedlík, který člunu velel. Vesla se opět zanořila do moře a člun vyrazil k Arturovi. Když se s pohupováním zastavil vedle bójky, Arturovi se nabídl první řádný pohled na jeho posádku poté, co Starousedlík, který držel svítilnu, otevřel krytky, aby se do okolí rozlilo světlo.

Nebyl na ni příliš hezký pohled. V člunu sedělo osm mužů a pět žen. Původně mohli mít obvyklé hezké rysy typické pro všechny Starousedlíky, ale většina z nich teď měla klapky přes oči, černomodré jizvy na tvářích a honosila se ilustrovaným katalogem všemožných tetování, mezi nimiž bylo vidět lodě, bouřky, lebky a hady, která se jim táhla po předloktí, lících, čelech a obnažených břichách. Na sobě měli pestrobarevné kusy oblečení všemožných stylů, jejichž jediným jednotícím prvkem byl široký kožený opasek, za nímž měli zasunuté šavle a nože. Polovina z nich měla navíc na hlavě červené pletené čapky a velitel, Starousedlík se širokými rameny se šarlatovými slunci vytetovanými na lících, měl na hlavě kožený napoleonský klobouk, který vypadal, že je mu trochu malý.

Velitel se na Artura usmál a obnažil ústa, kde chyběla většina zubů. Ze čtyř či pěti zbývajících měly tři zlatou korunku.

Piráti, napadlo Artura.

Ale zároveň na nich bylo něco podivně neagresivního. Něco, co Arturovi připomnělo lidi v maškarních kostýmech. Opravdoví piráti by ho určitě bez rozmyslu na místě zabili. A jeden z nich si celý výjev kreslil uhlem do skicáře.

„Takže Ocelopostel,“ řekl velitel. „Musím říct, že o té jsem ještě neslyšel. Kdy se potopila? Vezla nějaký náklad?“

„Asi tak před jedním dnem,“ odpověděl Artur opatrně. „Nákladu moc neměla. Jen vatu a takové věci.“

„A takové věci,“ zopakoval velitel a na Artura mrkl. „Hm, když před sebou máme označník pokladů, s ‚vatou a takovými věcmi‘ se nebudeme párat, jestliže tu máme něco pod hladinou. Otázka zní: pokoušíš se nějaké věci zachránit?“

„No, já nevím,“ pokračoval Artur opatrně. „Možná. Mohl bych.“

„Takže jestli nevíš, pak na tom nezáleží!“ prohlásil velitel se smíchem, který zasáhl celou posádku. „Podíváme se pod vodu, a jestli tam něco zůstalo, vyzvedneme to. Potom se poplavíme dál a ty můžeš pokračovat v tom, cos začal.“

„Počkejte!“ vykřikl Artur. „Vezměte mě s sebou!“

„Ještěrko, popadni lano a mrkni se pod tu bóji,“ obrátil se velitel na jednoho člena posádky, drobnou ženu, která měla na tváři vytetované modré šupiny. Artur alespoň doufal, že to je tetování a ne opravdové šupiny. Žena si odepjala opasek, odkopla boty a bez meškání skočila do vody s provazem sevřeným mezi zuby.

„Prosím, potřebuji se dostat na souš,“ naléhal Artur. „Někam, odkud bych si mohl zatelefonovat.“

„V Hraničním moři se telefonovat nedá,“ odpověděl jeden ze Starousedlíků. „Ústředna je zaplavená a na nějakém vyšším místě novou ještě nepostavili.“

„Drž zobák, Bezucho,“ okřikl ho velitel. Obrátil se zpátky na Artura. „Takže by ses chtěl nalodil na Můru jako cestující?“

„Tak se jmenuje vaše loď?“ zeptal se Artur. „Můra?“

„Zrovna tak, Můra,“ opáčil další Starousedlík, který měl kolem úst vytetovanou zubatou žraločí tlamu. „Co je na tom špatného? Můry dokážou pěkně nahnat strach. Když zůstaneš uvězněný ve skříni s fůrou můr…“

„Na to jméno jsem nijak nenarážel,“ řekl Artur. Snažil se honem něco vymyslet. „Jenom mě překvapilo, že by mě vzala na palubu tak známá loď.“

„Cože?“ vyhrkl další Starousedlík. „Naše Můra?“

„Ano. Je to moc slavná loď a její posádka je složená z tolika… ehm… slavných pirátů!“

Po Arturově proslovu se znenadání rozhostilo ticho. Potom do posádky, jako když uhodí blesk: začali přes sebe padat ve snaze okamžitě se dostat zpátky k veslům. Všichni námořníci společně volali:

„Piráti? Kde?! Jací piráti? Zpátky na loď!“

„Ani hnout!“ zaryčel velitel. Kolébal se mezi členy posádky a dlaní je pleskal do týlů, až se všichni krčili na dně člunu. Potom promluvil k Arturovi.

„Nikdy jsem neslyšel větší urážku. My, a piráti?! My jsme Zachránci a jsme na to hrdí. Nebereme nic, co by napřed nebylo vyhozeno přes palubu, co se napřed nepotopilo a nevyplavalo nad hladinu. Ještě zachraňujeme poklady na širém moři.“

„Promiňte,“ omlouval se Artur. „Já jen, když jsem viděl ty klapky na očích, to tetování a tak… Zmátlo mě to. Ale vážně bych se s vámi rád plavil jako cestující.“

„To, že jsme pouzí Zachránci, neznamená, že se nemůžeme hezky oháknout a nasadit si klapku na oko, když se nám to zlíbí,“ zamumlal Žraločí chřtán. „Nebo dvě klapky na oči, když přijde na věc.“

„Dvě nosit nemůžeš, ty pitomče,“ opravil ho další Starousedlík.

„Ale můžeš,“ odpověděl první. „Když si seženeš tu jednostranně průhlednou kůži od Doktora…“

„Mlč už!“ zahřímal velitel. Obrátil se zpátky na Artura a řekl: „Já ale netvrdím, že tě jako cestujícího vzít nemůžeme. Jsem na Můře jenom druhý důstojník, jmenuju se Slunopal. Ale vezmeme tě zpátky na loď. O tvém osudu rozhodne kapitán.“

„Děkuju!“ zvolal Artur. „Já se jmenuju Art…“

Zarazil se uprostřed slova. Lepší bude, když si svoje jméno nechám pro sebe, pomyslel si.

„Art? Tak jo, nastup si, Arte.“

Dva nejbližší Starousedlíci přidrželi člun u bójky a další pomohl Arturovi na palubu.

„Chystáš si nechat useknout nohu, co?“ zeptal se ochotný Starousedlík s úsměvem. Plácl Artura do dlahy a sám zamával nohou, aby ukázal dřevěný pahýl, který mu začínal pod kolenem. „Ale můžu ti říct, že ti zas rychle naroste zpátky.“

Artur se při pohledu na jeho ozdobu ušklíbl a rychle potlačil vlnu strachu, že by o nohu mohl přijít také. Jemu by na rozdíl od Starousedlíků noha zpátky nenarostla.

„Tuhle mi ufikli už nejmíň desetkrát,“ pokračoval námořník s dřevěnou nohou. „Dokonce si pamatuju…“

Zarazil se uprostřed věty a vyděšeně ucukl s pohledem upřeným na Arturovy rudě zbarvené ruce.

„On má Červenou ruku!“

„Málochurovu značku!“

„To je náš konec!“

„Ticho!“ zaryčel Slunopal. Upřel pohled na Artura.

„To je jenom červený dehet nebo něco takového z té bójky,“ řekl Artur. „To se smyje.“

„Z té bójky,“ zašeptal Slunopal. „Myslíš téhleté bójky?“

„Ano.“

„Nevycházel z ní nějaký kouř, že ne?“

„Vycházel.“

„A co ptáci? Neproměnil se ten kouř náhodou na kormorány? Na kouřové černé kormorány, kteří křičeli něco, co mohlo znít jako ‚smrt‘ nebo ‚rozčtvrcení‘ nebo něco takového?“

„Ptáci se objevili,“ připustil Artur. „Zaječeli ‚zloděj‘ a uletěli. Myslel jsem, že vás sem přivolali.“

Slunopal si sundal klobouk a otřel si holou hlavu kupodivu úhledně složeným bílým kapesníkem, který vytáhl z kapsy.

„Nás nepřivolali,“ zašeptal. „Hlídka spatřila otevřenou bóji a kapitána napadlo, že by ji nebylo marné prozkoumat. Že to musí být jeden z Málochurových označníků pokladů. Ti ptáci určitě letěli za ním a za jeho lodí.“

„Za Jektalem,“ podotkli společně členové posádky. „Lodí z kostí.“

Když promluvili, Starousedlík se svítilnou v ruce světlo ztlumil, aby se ven linula jen nepatrná zář, a všichni ostatní se rozhlédli po okolním moři.

Slunopal si olízl zbývající zuby a nepřestával si otírat hlavu. Posádka ho soustředěně pozorovala, dokud kapesník neschoval a opět si nenasadil klobouk.

„Poslyšte,“ zašeptal. „Vzhledem k tomu, že máme na kahánku nebo skončíme jako otroci, mohli bysme se podívat, co tu máme pod hladinou. Ještěrko? Kde je Ještěrka?“

„Tady,“ ozvalo se zašeptání z vody. „Truhla tu teda je, a jaká, trůní si jakoby nic na skalnatém výběžku deset sáhů pod hladinou.“

„Co řetěz?“

„Ten je přidělaný ke skále, ne k truhle.“

„Tak tu truhlu vytáhněme,“ zašeptal Slunopal. „Kostro, ty a Flaško, zaberte dozadu. Všichni ostatní popadněte provaz. Ty taky, Arte.“

Artur se přidal k ostatním a chopil se lana. Na Slunopalovy chraptivě šeptané příkazy vždy společně zatáhli.

„Héj rup! Držte! Hej šup! Držte! Héj rup! Držet! Ještě jednou!“

Při posledním pokynu přes hrazení s drápáním vytáhli promáčenou truhlu a opatrně ji uložili do člunu. Jakmile truhla dosedla na palubu, posádka se divoce rozeběhla k veslům. Slunopal zašeptal několik dalších pokynů, veslaři velice jemně ponořili vesla do vody, člun popojel a potom se otočil ke světlům Můry.

„Doufejme, že se stihneme vrátit na loď tak, abysme mohli umřít společně,“ zašeptal Arturovi Starousedlík u vedlejšího vesla. „Já bych to tak měl radši.“

„Proč jste si tak jistý, že umřeme?“ zeptal se Artur. „Nebuďte takový pesimista.“

„Málochur nikoho naživu nenechává,“ zašeptal další Starousedlík. „Buď si každého zotročí, nebo ho zabije. Tak či onak je s náma amen. Má zvláštní schopnosti. Je to Kouzelník Ničeho.“

„Tebe bude ale napřed mučit,“ dodala jedna z žen, usmála se a ukázala zuby zbroušené do špiček. „Dotkl ses bóje. Máš Červenou ruku, která ukazuje, že ses pokusil Málochurovi něco ukrást.“

„Ticho!“ okřikl je Slunopal. „Veslujte v tichosti, a bedlivě naslouchejte!“

Artur si přiložil dlaně k uším a naklonil se přes hrazení. Ale slyšel jen sípavý dech Starousedlíků a tiché, pravidelné ševelení a kapání z vesel, která se pořád dokola nořila do vody.

„Co máme slyšet?“ zeptal se po chvíli.

„Cokoliv, co nechceme slyšet,“ odpověděl Slunopal, když se ohlédl přes záď. Aniž se otočil, dodal: „Zakryj tu svítilnu, Jeo.“

„Je zakrytá,“ opáčil Jeo. „Vychází jeden z měsíců. Málochur nás uvidí na kilometry daleko.“

„Tak to nemá cenu být zticha,“ prohodil Slunopal.

Artur se zadíval, kam důstojník ukazuje. Opravdu, přes obzor se vysouval uzounký modře zbarvený měsíc. Nebyl příliš velký a nevypadal, že je příliš daleko – jen několik desítek kilometrů, ne stovky tisíc –, ale jasně zářil.

Modrý měsíc rychle a poměrně trhavě vystoupal na oblohu, jako by se pohyboval po dráze ovládané špatně promazaným hodinovým strojkem. Artur v jeho světle bez obtíží zahlédl Můru, hovící si nedaleko ve vlnách. Spatřil také něco jiného, daleko na obzoru. Něco, co se blyštělo v měsíčním světle. Odraz čočky dalekohledu na úzké tmavé šmouze, která musela být ve skutečnosti stěžeň.

Uviděl to i Slunopal.

„Veslujte, krysy!“ zahřímal. „Veslujte jako o život, k čertu!“

Kapitola pátá

Jejich příjezd na Můru se spíše než spořádanému nalodění podobal panické evakuaci. Většina Starousedlíků opustila člun tak, že se začala drápat po postranním žebříku nebo spletencem sítí, které visely na žlutě natřeném trupu, a všichni křičeli neužitečné věci jako „Málochur!“ a „Jektal!“ a „To je náš konec!“

Slunopalovi se podařilo stáhnout několik námořníků zpátky do člunu, kde je přinutil, aby odvázali provaz z truhly. Ale ani on nebyl schopen přimět posádku, aby se nějak postarala o člun. Když ho začaly zvolna odnášet vlny, sám vyskočil na trup lodi a natáhl ruku, aby pomohl Arturovi chytit se síťoviny.

„Nikdy jsem neztratil žádné vylovené zboží nebo cestujícího,“ zamumlal. „Ale určitě to nebylo díky těm mořským krysám, se kterými se musím plavit. Pane Konkorte! Pane Konkorte! Odplouvá nám člun!“

„Konkort je první důstojník,“ sdělil důvěrně Arturovi, zatímco lezli vzhůru po trupu lodi. „Je přívětivý, ale pod čepicí toho moc nemá. Jako většina z téhle partičky byl na Můře v době, kdy to byla ještě účtárna. Byl to vrchní účetní. Mohl by sis myslet, že po několika tisícovkách let na moři se něčemu přiučí… ale teď o něm nemluvím hezky. A jsme tady!“

Vytlačil Artura vzhůru přes zábradlí. Artur spadl na palubu, protože nestihl včas narovnat zlomenou nohu. Než se stačil zvednout, Slunopal ho chytil pod lokty, prudce ho postavil a zároveň zařval:

„Ichabode! Ichabode! Odveď tady našeho cestujícího ke kapitánovi! A dej mu deku!“

Z houfu vyplašených námořníků vystoupil útlý Starousedlík prostý jakéhokoli tetování, úpravně oblečený v modré vestě a skoro bílé košili a zlehka se Arturovi uklonil. Byl vyzáblejší než většina dalších Starousedlíků a vyznačoval se přesnými pohyby, jako by v hlavě sledoval nějakou záhadnou taneční figuru.

„Pojďte tudy, prosím,“ řekl a udělal čelem vzad, jako by provedl nějakou piruetu, která by vypadala patřičněji na jevišti než na zmítající se palubě lodi.

Artur Starousedlíka, který musel být podle všeho Ichabod, poslušně následoval. Slunopal za jeho zády zase řval a pleskal námořníky do týlů.

„Hlídka vlevo nahoře! Připravte se spustit plachty! Na pravoboku obsadit děla a lávky!“

„Tihle námořníci jsou strašlivě hluční,“ posteskl si Ichabod. „Pozor na hlavu!“

Starousedlík se sehnul a prošel úzkými dveřmi. Ačkoli byl Artur značně menší, i on musel sklonit hlavu. Ocitli se v krátké, tmavé, úzké chodbě s velice nízkým stropem.

„Copak vy nejste námořník?“ zeptal se Artur.

„Já jsem kapitánův stevard,“ odpověděl Ichabod stroze. „Na břehu jsem byl jeho garderobiér.“

„Jeho co?“

„Někdy se tomu říká i komorník,“ dodal na vysvětlenou Ichabod, když otevřel dveře na druhém konci chodby, vzdáleném jen několik metrů. Prošel jimi a Artur se mu dál držel těsně v patách.

Místnost za dveřmi se vzpírala veškerému Arturovu očekávání. Na první pohled byla příliš velká, než aby se mohla nacházet na lodi: tvořil ji obrovský nabílený prostor přinejmenším pětadvacet metrů dlouhý a dvacet metrů široký s ornamentálním sádrovým stropem ve výšce šesti metrů, z jehož středu visel lustr z broušeného skla s padesáti svícemi.

Přímo uprostřed místnosti trůnil mahagonový stůl, na němž stála plynová lampa se zeleným stínítkem, kolem stěn se táhla dlouhá řada vitrín a všechny do jedné osvětlovala vlastní lehce syčící plynová lampička. V opačném koutě stála postel s nebesy s truhlou na ložní prádlo v nohách, zástěna s námořnickým výjevem a velká dubová skříň se zrcadly na dveřích.

Byla také naprosto tichá a dokonale nehybná. Veškerý hluk vydávaný posádkou a mořem odezněl, jen co se za Arturem zavřely dveře, a ustalo i neustálé houpání a kolébání paluby.

„Jak…“

Ichabod poznal, na co se Artur ptá, dříve, než stačil dokončit větu.

„Toto je jedna z původních místností. Když přišla Potopa a my jsme museli přeměnit účtárnu na loď, tato místnost se odmítla proměnit na něco užitečnějšího, jako třeba na dělovou palubu. Doktoru Skamandrovi se ji nakonec podařilo připojit k záďové chodbě, ale ve skutečnosti na lodi není.“

„A kde teda je?“

„To si nejsme tak úplně jistí. Pravděpodobně není tam, kde bývala, protože stará budova účtárny je hluboko pod hladinou. Kapitán má za to, že nad touto místností musela mít osobní dohled Architektka a že si ponechala něco z její moci. Jisté je to, že se nachází uvnitř Domu, ne venku v Říších.“

„Nebojíte se, že by se mohla od lodi odpoutat?“ zeptal se Artur, když přešli k posteli. Závěsy byly zatažené a Artur za nimi slyšet někoho chrápat. Nebylo to chrápání toho druhu, kdy si člověk musí zacpávat uši, jen občasné protahované frkání a sípáni.

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Ichabod. „Loď je pořád do velké míry účtárna, ačkoli už dávno proměněná a přetvořená. Tato místnost pochází z účtárny, takže s ní bude pořád nějakým způsobem spojená. Kdyby se ta chodba odtrhla, otevře se nějaká jiná cesta.“

„Třeba tou skříní,“ nadhodil Artur.

Ichabod na něho upřel příkrý pohled a stáhl obočí, které se mu takřka setkalo nad nosem.

„O tom pochybuji, mladý smrtelníče, tam přechovávám kapitánovo oblečení. Žádná spojovací cesta to rozhodně není.“

„Promiňte,“ řekl Artur. „Já jen…“

Pomalu zmlkl, když viděl, že se Ichabodovo obočí nevrátilo do přátelštější pozice. Několik vteřin mezi nimi panovalo ledové ticho, potom Starousedlík trhl nosem, jako by ho něco podráždilo v nosních dírkách, a sklonil se, aby otevřel truhlu s prádlem.

„Tady máte deku,“ řekl a podal ji Arturovi. „Doporučuji vám, abyste se do ní zabalil. Možná se pak přestanete tak třást. Ovšem pokud to jenom nepředstíráte.“

„Děkuju,“ řekl Artur. Vůbec si neuvědomil, že se třese, ale když na to teď Ichabod poukázal, došlo mu, že je mu nesmírná zima a že mu rukama a nohama prochvívá slabý třas. Těžká deka mu udělala dobře. „Je mi zima. Možná dokonce dostanu rýmu.“

„Vážně?“ podivil se Ichabod najednou plný zájmu. „To musíme říct doktoru Skamandrovi. Ale myslím, že napřed bych měl nejspíš probudit kapitána.“

„Já jsem už vzhůru,“ ozval se hlas zpoza závěsu. Tichý, klidný hlas. „Vidím, že máme návštěvu. Přinášíte mi ještě nějaké další zprávy, Ichabode?“

„Pan Slunopal je toho názoru, že nás pronásleduje strašlivý pirát Málochur v důsledku toho, že mu byla zcizena jedna z jeho truhlic s pokladem.“

„Podívejme,“ opáčil hlas. „Dělá pan Slunopal… no… ty věci, co se dělávají s plachtami a tak podobně? Abychom mohli, abych tak řekl, uprchnout?“

„Ano, pane,“ odpověděl Ichabod. „Mohu vám představit potenciálního cestujícího, kterého pan Slunopal vzal na loď z Málochurovy bójky? Je to chlapec a, domnívám-li se správně, je to nefalšovaný smrtelník. Nepatří však k Pištcovým dětem.“

„To máte pravdu,“ řekl Artur.

„Tak začněme popořádku,“ ozvalo se zpoza závěsu. „Požádal bych vás o své druhé nejlepší boty, třetí nejlepší kabát a, ehm, svůj meč. Ten skutečný meč s tím, víte, nabroušeným ostřím.“

„S nabroušeným ostřím? Je to moudré, pane?“

„Ano, ano. Kdyby, ehm, nás Málochur chytil… takže mladý smrtelník, říkáte. Jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se… páni, koukej–!“ vyhrkl Artur, když Ichabod vkročil přímo do zrcadla na skříni. Ale Starousedlík do něho nevrazil. Proklouzl jím jako skokan, který se vrhl do bazénu s nehybnou vodou. Postříbřené sklo se při jeho průchodu zlehka začeřilo.

„Páni Koukej?“ zeptal se kapitán.

„Promiňte, nechal jsem se unést,“ vysvětloval Artur, „jmenuju se Art.“

„Páni Koukej zní lépe než Art,“ poznamenal kapitán. „Škoda. Jména dokážou být strašlivá přítěž. Vezmi si například to moje. Jmenuji se Kočkodaň. Kapitán Kočkodaň, k vašim službám.“

„Kočkodan?“ pronesl Artur, protože si nebyl jistý, jestli přes závěs na posteli slyšel dobře.

„Ne! Kočkodaň. Už tomu rozumíš? Je to jméno vhodné pro ředitele účtárny, ale jen sotva s ním udělám díru do námořnického světa.“

„Proč si ho nezměníte?“

„To důstojníci nesmějí,“ ozvala se přidušená odpověď. „Jméno vzešlo od Architektky. Je zapsáno v Pořadníku. Proto jsem kapitán. Nejvyšší hodnost na palubě, v hierarchii Domu mi patří 38 598. místo. Byl bych radši, kdyby tomu tak nebylo, ale nemám v téhle věci na výběr. Jediný profesionální námořník na palubě je, ehm, pan Slunopal.“

„Tady je máte, pane,“ řekl Ichabod a vsunul boty, kabát a meč za závěs. Artur si nevšiml, že by ze zrcadla na skříní vystoupil zpátky, ale nějakým způsobem se vrátil.

Z postele bylo slyšet přidušené klení a závěsy se zavlnily. Potom se zpod nich vysunuly boty, napůl nasazené na kapitánových nohou. Ichabod je kapitánovi pomohl natáhnout úplně a Kočkodaň vyklouzl z postele, postavil se a před Arturem se uklonil.

Byl vysoký, ale ne tak vysoký jako dáma První nebo Pondělní Poledne. Nebyl také nijak zvlášť pohledný, ačkoli nebyl ani vyloženě ošklivý. Neměl žádné tetování, či na něm alespoň nebylo žádné vidět. Vypadal velice všedně a nenápadně. Měl poměrně nevýraznou tvář pod krátkou bělovlasou parukou vzadu opatřenou jakýmsi copánkem, na němž byla uvázána modrá stuha. Modrý kabát měl už docela vybledlý a honosil se pouze jednou výložkou, na levém rameni.

„Tak tedy, náš mladý Arte,“ pronesl kapitán, když se pokusil připnout si opasek s mečem a neuspěl. Zůstal nehybně stát, aby mu mohl Ichabod pomoci. „Chceš se plavit na lodi, která bude zanedlouho potopena, a všechny lidi na ní, ehm, setne nebo zotročí pirát Málochur?“

„Ne,“ odpověděl Artur. „Chci říct, že se na ní plavit chci, ale copak se nemůžeme zachránit? Tu loď, tu pirátskou loď, jsem viděl, ale byla ještě hodně daleko. Musíme mít velký náskok.“

„Stíhání v kýlové čáře je sice zdlouhavé,“ zamumlal Kočkodaň. „Ale víš, nakonec nás nejspíš stejně doženou. Myslím, že bychom se měli jít, no, podívat. Pan Slunopal by už mohl mít nějaký – jak se to říká? – nápad. Nebo doktor Skamandros. Zrovna jsem se chystal, že si prohlédnu nějaké nové přírůstky ve své sbírce. Ale myslím, že brzy to bude sbírka Málochurova, a ten ji neocení.“

Artur už se chtěl na kapitánovu sbírku zeptat. Z jeho zálibného pohledu poznal, že bude ukryta ve vitrínách podél stěn. Ale než ze sebe stačil slova vypravit, Ichabod mu stoupl na nohu a významně si odkašlal.

„Co to mělo být?“ zeptal se kapitán a ohlédl se na Artura.

„Kapitán je potřeba na palubě!“ zvolal Ichabod hlasitě a neochvějně.

„Ano! Ano!“ souhlasil Kočkodaň. „Pojďme se podívat, kam se ta, ehm, ničemná Málochurova loď dostala. O tvém cestovném si promluvíme později, Arte. Pojďte za mnou!“

Zamířil zpátky ke dveřím. Jakmile je otevřel, Artur uslyšel burácení moře, vrzání lodních žeber a neustávající pokřiky posádky a Slunopala.

Když vyšel z místnosti a vstoupil do chodby, musel zavřít oči, protože podlaha na lodi se houpala, ale podlaha v místnosti nikoliv, což mu za očima vyvolávalo velmi nepříjemný pocit závrati. Ten však pominul, jen co se opět ocitl na lodi, i když ta sebou házela tak silně, že se každých několik kroků musel chytat stěn, aby neztratil rovnováhu.

Hlavní palubu zaléval jasný přísvit. Měsíc stál vysoko na obloze a vrhal na loď chladivé a ostré světlo. Artura napadlo, že by se při něm dalo i číst, a všiml si, že je natolik silné, že vrhá stíny.

Když však ucítil vítr, ještě více si přitáhl deku kolem ramen. Vanutí bylo silnější a studenější. Vzhlédl ke stěžňům a uviděl, že všechny plachty se v něm vypínají. Můra se poměrně ostře nakláněla na pravobok a závratnou rychlostí si razila cestu vlnami.

Když se však ohlédl přes rameno, se zděšením zjistil, že pirátská loď se plaví ještě rychleji. Byla mnohem menší než Můra a taky užší, a měla pouze dva stěžně a trojúhelníkové plachty na rozdíl od pravoúhlých plachet na obchodním korábu.

„Ta loď vypadá v tom měsíčním světle celá bílá,“ podotkl. „To má hnědé plachty?“

„Mají barvu zaschlé krve,“ odpověděl Ichabod. „Odstín, kterému krejčí říkají ‚klasická krvavě rumělková‘. Trup má údajně vyřezaný z jediného kusu kosti jakéhosi legendárního monstra z Druhořadých říší. Sám Málochur je prý pirát z Říší, bývalý smrtelník, který si osvojil ty temnější tajné znalosti Domovní Magie a teď je z něho napůl Nicník, napůl…“

„To by… to by stačilo, děkuji vám, Ichabode,“ skočil mu do řeči Kočkodaň. „Pojďte se mnou.“

Vyrazil na ubytovací palubu, kde dva Starousedlíci zápolili s kormidlem a Slunopal řval rozkazy Starousedlíkům na stěžních a na palubě, kteří seřizovali plachty a manipulovali s ráhny. Byli s ním další dva Starousedlíci. Jeden stál po jeho boku a moudře přikyvoval každému jeho rozkazu, ale jinak nic neříkal. Podobal se kapitánovi Kočkodaňovi; měl prázdný obličej a podobné oblečení, takže to byl očividně další úředník. Nejspíš první důstojník, pomyslel si Artur. Ten, který býval v účtárně vrchní účetní.

Druhý Starousedlík byl však úplně jiný. Krčil se na palubě vedle kormidla. Byl zvláštní malé postavy jen o málo vyšší než Artur a skoro úplně se ztrácel v objemném žlutém svrchníku s vyhrnutými manžetami. Byl plešatý a celou tvář a hlavu mu pokrývalo drobné barevné tetování, které, jak si Artur po chvíli všiml, se hýbalo, přelévalo a všemožně přeskupovalo. Znázorňovalo lodě a mořské obludy, ptáky a mračna, mapy a měsíce a hvězdy a slunce a planety.

„Pan Konkort, náš první důstojník,“ zašeptal Ichabod a ukázal prstem na Starousedlíka vedle Slunopala. „A doktor Skamandros, náš vynikající kouzelník-navigátor. Hází haruspiky, aby zjistil, kam bychom se mohli uchýlit. Pozor, nikdo ho nesmí rušit. Došlo by k hrozným věcem.“

V tom okamžiku zasáhl Můru prudký poryv větru a loď se ještě více naklonila. Zatímco se všichni na ubytovací palubě snažili horko těžko udržet na nohou, Artur strčil do kapitána Kočkodaňa, oba sklouzli po palubě a vrazili do hrazení.

Artur málem sletěl do temného moře, které se vlnilo překvapivě blízko pod palubou. Podařilo se mu zachránit a, na poslední chvíli, zachránil i svou deku, ale jen za cenu prudké rány do nohy, po níž se mu bokem až do hlavy prohnala krutá, bodavá bolest.

Když se loď narovnala v reakci na Slunopalovy ryčivé pokyny, Artur si všiml, že skoro všichni skončili na hrazení na pravoboku s výjimkou dvojice kormidelníků držících se zuby nehty kormidla, Slunopala, který se udržel vedle nich, a doktora Skamandra, jenž také setrval po jejich boku. Pořád se krčil tam, kde původně, jako by byl k palubě přilepený. Na místě zůstaly i všechny věci, které analyzoval, což se zdálo nemožné. Na palubě bylo rozloženo několik map a s nimi jedno zlacené bronzové odpichovátko, pravítko a lebka malého zvířete, která nyní sloužila jako kelímek, v němž bylo asi dvanáct tužek.

Vedle mapy ležela také spousta nejspíš nahodile poházených kousků barevného kartonu. Doktor Skamandros je bedlivě studoval a hvízdavě vypouštěl vzduch mezi předními zuby. Za chvilku je sebral do sevřených dlaní a znovu je rozhodil. K Arturově překvapení se během pádu pospojovaly a tehdy si uvědomil, že to jsou dílky skládačky. Když dopadly na palubu, skoro všechny byly spojené, kromě dvou nebo tří dílků, které zůstaly volné. Skládačka byla neúplná.

Doktor Skamandros přestal hvízdat a jakoby v reakci na jeho rozhodnutí se trochu utišil vítr. Starousedlík dílky skládačky opět shromáždil a vložil je do kartonové krabičky s obrázkem ovce, kterou si poté vložil do svého žlutého svrchníku. Když byl se vším hotový, postavil se. Toto byl očividně okamžik, kdy ho bylo možné přerušit, protože se k němu okamžitě vrhli Kočkodaň s Konkortem.

„Jaké jsou signály, doktore?“ zeptal se Kočkodaň. „Vede odsud nějaká cesta?“

„Ne,“ odpověděl Skamandros. Mluvil velmi vysokým a čistým hláskem, který Arturovi kupodivu připomínal trubku. „Působí tu síla, která ruší jak kozí, tak ovčí věštbu. Vola se za daných okolností použít neodvažuji. Bez vedení žádnou správnou cestu najít nemohu.“

„Působí tu Málochur?“ zeptal se Slunopal. „I na takovou dálku?“

„Nikoli,“ řekl Skamandros. Teprve teď si všiml Artura a upřel na něho své tmavé oči. „Je to mnohem blíž. Kdo je to?“

„Art,“ informoval ho Slunopal. „Mladý smrtelník. Zachránili jsme ho z moře společně s Málochurovým pokladem.“

„Má u sebe jeden velice mocný předmět,“ pronesl doktor Skamandros se vzrušením v hlase. Zašátral ve svém svrchníku a vytáhl brýle s obroučkami ze zlatého drátu a silnými čočkami z kouřového křemenného skla, které si nasunul na čelo, nikoli před oči. „Přiveďte ho sem.“

Artur bez cizí pomoci vykročil a klopýtavě se k němu pustil přes palubu. Slunopal ho zachytil a podržel ho dostatečně volně na to, aby se jeho sevření dalo vyložit buď jako přátelské gesto výpomoci, nebo chvat, kterým měl hlídač zajistit vězně.

„Co to máš v kapse, hochu?“ zeptal se doktor Skamandros. „Ruší to mé věštění a potažmo také správnou navigaci této lodi.“

„Je to… je to kniha,“ vymáčkl ze sebe Artur. „Nebude vám k žádnému užitku.“

„To posoudím já sám!“ zvolal Skamandros. Natáhl ruku k Arturově kapse a Slunopal Arturovi pevněji sevřel ruce. „Co to tady má –“

Jakmile se dotkl horní části Atlasu, ozvalo se hlasité třesknutí, jako by někdo vystřelil z pistole. Skamandros ruku odtáhl tak rychle, že ji Artur ani nepostřehl, a potom už navigátor poskakoval po palubě s prsty vraženými do podpaží a ječel: „Au! Au! Au! Hoďte ho přes palubu!“

Slunopal zaváhal, potom popadl Artura do medvědího objetí a dopotácel se s ním k hrazení na pravoboku, do něhož pak prudce narazil.

„Promiň, chlapče,“ řekl, když Artura zvedal a připravoval se ho hodit do čekajícího moře. „Doktora my potřebujeme.“

Kapitola šestá

„Ne!“ vykřikl Artur. Potom, zatímco ho Slunopal nepřestával zvedat, dodal: „Jsem kamarád Námořníka! Kapitána Toma Šelvoka!“

Slunopal vrátil Artura na palubu.

„Dokaž to,“ pronesl ledově. „Jestli lžeš, než tě hodím přes palubu, vyryji ti žábry.“

Artur si třesoucí se rukou sáhl do kabátku od pyžama a vytáhl provizorní provázek ze zubní niti. Na příšerný okamžik si pomyslel, že mu medailon zmizel, potom ale vyklouzl ven a zakolébal se mu na hrudi.

„Na co čekáte, Slunopale?“ zařval doktor Skamandros vztekle. „Hoďte ho přes palubu!“

Slunopal se na medailonek bedlivě zadíval, prstem ho otočil a prohlédl si druhou stranu. Potom si povzdechl a Artura pustil. Zrovna v tom okamžiku se loď převalila na levobok a zase zpátky a málem shodila Artura do moře i bez cizího přispění.

„Udělejte, co vám říká náš dobrý doktor, pane Slunopale!“ zvolal Kočkodaň. „Abychom se odtud mohli hnout, musíme znát trasu!“

„Já nemůžu, kapitáne!“ zavolal na něho Slunopal. „Ten kluk má značku Námořníka. Jestliže žádá o pomoc, my, jako mořeplavci, mu ji musíme poskytnout.“

„A já o ni žádám.“ Artur na nic nečekal. „Nechci, abyste mě hodili přes palubu. Chci jen poslat vzkaz do Nižšího Domu. Nebo do Vzdálených oblastí.“

„Cože má? Koho?“ divil se Kočkodaň.

Slunopal si ještě jednou povzdechl a pomohl Arturovi po svažující se palubě zpátky ke skupince shromážděné u kormidla. Doktor Skamandros si pořád držel ruku v podpaží. Vrhl na Artura nevrlý pohled.

„Žádný mořeplavec se nepostaví Námořníkovi,“ řekl Slunopal. „Ten kluk má Námořníkovu medaili, takže budete muset vymyslet něco jiného, doktore. Jeho do moře neshodím.“

„Námořník,“ pravil Skamandros. „Postava, kterou chovají v úctě lidé odkojení mořem. Jeden ze Starcových synů, je to tak?“

„Ano,“ přitakal Artur, ačkoli otázka nebyla položena jemu. „Syn Architektky.“

„Možná jsem se trochu unáhlil,“ pokračoval Skamandros. „Myslel jsem, že má nejspíš v kapse něco, co bychom tu na palubě nemuseli potřebovat. Ale každý Námořníkův syn… prosím o prominutí.“

„Ovšem,“ řekl Artur. „To je v pohodě.“

„Tak tedy. Vítej na palubě,“ prohlásil kapitán. „Jsme velice rádi, že tě tady máme. Ačkoli si myslím, že naše plavba nebude mít, ehm, dlouhého trvání.“

Všichni se ohlédli zpátky přes záď. Jektal se přiblížil a nyní byl necelého půldruhého kilometru daleko.

„Za chvíli začne pálit z kanonu,“ řekl Slunopal. „Jestli tedy mají aspoň trochu prachu. Mají vůči nám taky výhodnější pozici. Budeme si to s nimi muset rozdat v ostrém boji.“

„Ajéje,“ hlesl Konkort. Polkl a zároveň se zamračil. „To nezní moc dobře.“

„Nemohli byste nám zajistit lepší vítr, doktore?“ zeptal se Slunopal. „Nemohl byste rozmotat jeden z těch svých uzlíků?“

„Ne,“ odpověděl Skamandros. „Vítr ovládá už Málochur a jeho působení je silnější. V Hraničním moři není kam uniknout.“

„A neexistuje odsud nějaká přijatelná cesta do Říší?“ Kočkodaň při svých slovech mírně povytáhl meč z pochvy a na obnaženém ostří si málem uřezal nervózně těkající prsty.

„Je tu jedna možnost, kterou jsem mohl opomenout vinou té prudké bolesti v ruce,“ řekl Skamandros. „Nemůžu házet haruspiky kvůli tomu magickému rušení. Ale mladí k tomu mají přirozenou schopnost, takže by to tenhle hoch mohl zvládnout. Umíš věštit budoucnost ve vyvržených vnitřnostech zvířat, mladíku?“

„Ne,“ zašklebil se Artur. „To zní odporně!“

„Skutečné vnitřnosti se už nepoužívají,“ zašeptal Ichabod. „Nahradily je kouzelné skládačky vnitřností.“

„Věru tak, naše umění je spořádanější a už nevyžaduje tolik praní,“ poznamenal Skamandros, který se evidentně mohl pochlubit vynikajícím sluchem. „I když já osobně se domnívám, že před přechodem na skládačky se člověk nejlépe vycvičí po starém způsobu. Takže ty nejsi haruspik ani prorok.“

„Ne…“

„Mohl bys tudíž dílky vrhnout a já už je přečtu.“ Skamandros si vytáhl ze svrchníku velkou krabici – větší, než byla ta, kterou do něj schoval – a podal ji Arturovi. Na víku byl nakreslený vůl, jehož zadní polovinou se táhl příčný řez, aby bylo vidět vnitřnosti. „Teď rychle. Popadni krabici a vysyp si dílky do rukou.“

Když Artur krabici otevřel, něco jim zavřeštělo nad hlavami. Znělo to jako kříženec píšťaly lokomotivy a vyděšeného papouška. Slunopal vzhlédl, potom zamumlal: „Mají prach. Už vystřelují!“ a začal křičet další rozkazy kormidelníkovi a posádce. Můra se zakolébala a naklonila na levobok, když se kormidlo prudce stočilo a posádka trhla lany, aby seřídila ráhna, vodorovné tyče, k nimž byly připevněny plachty.

Artur si klekl na palubu a vložil ruce do krabice. Třebaže viděl jen dílky pestrobarevného kartonu, při dotyku ucukl.

„Fuj! Je to jako syrová sekaná nebo… něco horšího!“

„Toho si nevšímej!“ poučoval ho Skamandros. „Popadni je a rozhoď je po palubě! Honem!“

Artur se zachvěl a zaváhal. Potom opět uslyšel zavřeštění a těsně za Můrou explodoval obrovský oblak vodní tříště, který je postříkal ledovou vodou.

„Vysoko a nízko,“ podotkl Slunopal pochmurně. „Za minutku nás zacílí.“

Artur se zhluboka nadechl a vrazil ruce do krabice. Probírat se dílky skládačky mu připadalo jako zvedat hrsti mrtvých červů. Ale nakonec je všechny sebral, zvedl je a hodil je Skamandrovi k nohám.

Dílky se během pádu podobně jako předtím pospojovaly. Tentokrát však vytvořily dokonalý obdélník. Barvy se chvíli rozpíjely a mihotaly jako vylitá barva, potom se přeskupily do čar a obrazců. Za několik vteřin se objevil obrázek. Obrázek skalnatého ostrova, mohyly povalených žlutých kamenů obklopené mořem podivuhodné barvy, spíše fialové než modré.

Skamandros se na obrázek zadíval, něco si zamumlal, potom sroloval mapu, kterou měl u nohou, a okamžitě ji zase rozmotal, a odhalil úplně jiný nákres. „Opuštěný ostrov, Jazerovo moře, na planetě, které říkáme Gerain,“ recitoval Skamandros. „To by šlo!“

„Ée, pane Konkorte…“ začal Kočkodaň.

„Ech, pane Slunopale…“ začal Konkort.

„Připravte se přejet Linii!“ zaryčel Slunopal. „Kdo nic nedělá, ať se pevně chytí!“

Kočkodaň a Konkort se vrhli k zábradlí a pevně se ho chytili. Slunopal se připojil ke dvěma Starousedlíkům u kormidla. Skamandros zvedl skládačku, která se nerozpadla, a postavil se vedle nich.

„Chyť se nějakého lana nebo zábradlí,“ poručil Ichabod Arturovi. „Až doktor zařve, zadívej se na zem a zavři oči. A za žádnou cenu se nepouštěj!“

Artur ho uposlechl a pevně se chytil zábradlí na levoboku. Ohlédl se na doktora Skamandra, který držel skládačku a dál si něco mručel a občas něco poručil Slunopalovi.

„Pět stupňů na levobok, podržet,“ říkal. „Deset stupňů na pravobok a zase doprostřed lodi, teď ji podržte, pět stupňů na levobok, pět na levobok, deset stupňů na pravobok…“

Můra se zhoupla a naklonila napřed na jednu stranu a potom na druhou, ale zdálo se, že navzdory všelijakému otáčení kormidla na tu či onu stranu se její směr takřka nemění. Doktor Skamandros však dál přikazoval drobné úpravy směru.

Artur uslyšel, jak se odněkud za nimi ozvala tlumená rána, podíval se k zádi a právě v tom okamžiku zahlédl zášleh z Jektalových děl, po němž následoval tentýž svištivý vřískot. Tentokrát rána neskončila vodotryskem ani jim nepřeletěla nad hlavami. Zrovna když doktor Skamandros něco nesrozumitelně vykřikl a vyhodil skládačku do vzduchu, Artur uslyšel příšerné praskání a tříštění, které na krátkou chvíli přehlušilo veškeré další zvuky.

Ale nedíval se. Zavřel oči a sehnul se, jak mu poradili, a doufal, že ať už dělová koule zasáhla cokoliv, nezřítí se mu to na hlavu.

Po strašlivém rachotu věstícím zkázu nějaké důležité části lodi se rozhostilo kratičké ticho, které okamžitě následoval záblesk tak jasný, že Arturovy oči i přes zavřená víčka zalilo bílé světlo. Záblesk doprovodilo zahřmění, které otřáslo celým plavidlem a vyvolalo tak prudké chvění, že Artura rozbolely končetiny a břicho.

Artur ihned poznal, co se děje. Ruka mu sklouzla k pozvánce ukryté v kapse a s prsty sevřenými v kapse se co nejvíce přikrčil.

Zase měli projet Linií bouřek!

Hromobití bylo natolik ohlušující, že mu v uších a uvnitř hlavy přetrvávaly jeho ozvěny, a když úplně ustalo, chvíli trvalo, než se přestal třást a začal se mu vracet sluch. Před očima mu tančily tmavé skvrny paobrazu oslepujících blesků.

Otevřel oči a spočinul zrakem na úžasném obrazu zkázy. Jedno z obrovských vodorovných ráhen Můřina hlavního stěžně zasáhla dělová koule a zlomila ho. Jedna polovina se táhla přes palubu a druhá se pohupovala na hladině ve změti dřeva, lan a plachtoviny.

Artur ráhnu věnoval jen letmou pozornost. Pohled upíral hlavně před loď. Tam se z moře vysoko na oblohu tyčil gigantický zlacený obrazový rám, nejméně sto dvacet metrů dlouhý a devadesát vysoký. Hranou se dotýkal obrovské, jasně žhnoucí napodobeniny výjevu, který Artur sestavil z dílků skládačky, s ostrovem ze žlutých kamenů a nafialovělým mořem. Jenže tento ostrov už jako obraz nevypadal. Moře se pohybovalo, nad skalisky pluly nachové mraky a všude kolem poletovali ptáci nebo tvorové ptákům podobní. Artur pořád rozeznával obrysy jednotlivých dílků skládačky – dílků mnohem užších a nepokojnějších než u normální skládačky –, ale ty byly sotva zřetelné.

„Hlídko na pravoboku! Odsekněte to ráhno! A honem!“

Zatímco Slunopal vydával rozkazy, Můra se houpala, pleskala plachtami a vydávala zvuk podobný sarkastickému tleskání.

„Kormidelníku! Ať sebou ta loď tak nešije!“

Artur si všiml, že Můra se pokouší plavit přímo k zarámovanému výjevu. Už chápal, že to není obraz. Byly to dveře do jiného světa, na jiné místo v Druhotných říších.

„Setřásli jsme je?“ zeptal se Slunopal doktora.

Skamandros upřel oči k zádi a posunul si před oči čočky z kouřového skla, aby se mohl zadívat na už překvapivě vzdálenou Linii bouřek.

„Nejsem si… ne!“

Artur se také ohlédl a při pohledu na stále jasné záblesky musel zamrkat, byť je od lodi dělilo už několik kilometrů. Zpočátku si ničeho nevšiml, poté však rozeznal siluetu Jektalových tmavých plachet. Loď zůstala pozadu, ale zanedlouho se měla opět přiblížit, zvlášť když Můru zpomalovalo přelomené ráhno, které vyčnívalo z paluby do moře a fungovalo jako velká a těžkopádná plovoucí kotva.

„Pokusí se za námi projet portálem,“ řekl Slunopal.

„Hm… nebyl by možný nějaký manévr?“ zeptal se Kočkodaň úzkostlivě.

„Odsekněte to ráhno!“ zaryčel Slunopal. Artur sebou trhl. Bylo jasné, že Slunopal dokáže být s narůstajícími obavami stále hlučnější.

Doktor Skamandros se díval kupředu na mohutný zlacený vjezd do nafialovělého moře. Dělilo je od nich několik set metrů. Ohlédl se na pronásledovatele, vytáhl tužku a na manžetě svého velkého žlutého pláště provedl několik výpočtů.

„Za naší současné rychlosti k nám Málochur přirazí ještě před portálem,“ prohlásil. „I kdyby nám nesestřelili stěžeň nebo nám neudělali díru pod čárou ponoru.“

„Ten už znovu pálit nebude,“ namítl Slunopal. „Nemá to zapotřebí, ne? Už tak se plavíme pomalu. Další palba by mohla poškodit kořist.“

Toto sebevědomé tvrzení vzápětí vyvrátilo třesknutí dělové rány, která vyvolala další vodní spršku, tentokrát velmi blízko od Můry.

„Ale na druhou stranu nás může chtít potopit jen tak pro zábavu,“ dodal Slunopal. Podíval se dolů na hlavní palubu, kde Starousedlíci neúspěšně rubali do zříceného ráhna. „Sekejte! Neplácejte do něj! SEKEJTE! Doktore, jestli můžete něco udělat, udělejte to. Námořnické umění nás už nezachrání. Já jsem pro sekeru!“

„Pokračujte!“ zavolal Kočkodaň, když Slunopal seskákal po lodním schodišti na střední palubu.

Artur se zadíval na rychle se blížící pirátské plavidlo a hned poté na živý výjev v obrovském zlaceném rámu. Aniž musel něco počítat, bylo zřejmé, že je Jektal dostihne dřív, než doplují k portálu. Byl příliš daleko…

Najednou ho něco napadlo.

„Já se sice v žádných kouzlech nevyznám,“ řekl, „ale ten obrovitánský obraz se podobá přepravnímu talíři, je to tak?“

Skamandros roztržitě přikývl.

„Takže jestli se k němu včas nedostaneme, nebylo by ho možné k nám nějak přisunout?“

Skamandros se zachmuřil, potom naklonil hlavu, jako by ho Arturův nápad zaujal. Artur si všiml, že všechna malá tetování na doktorově tváři zobrazují znepokojivé výjevy. Bouře na moři. Potopené lodě. Explodující slunce. Implodující planety.

Právě když doktor otevřel ústa, aby něco řekl, Jektal opět vypálil.

„Zajímavé. Ano, teoreticky je možné –“

Skamandrova slova zůstala nevyřčená, neboť Můřin bok těsně za kormidlem a pod ním zasáhla dělová koule a těžké dřevo roztříštila ve spršce vražedných třiceticentimetrových třísek, které se rozletěly po celé zadní části horní paluby.

Kapitola sedmá

Když se Artur vzpamatoval, ležel na palubě přitisknutý k zábradlí a zdravá noha mu visela nad vodu. Všude kolem slyšel křik a hlasité povykování. Na okamžik ho napadlo, že ho znenadání stihl astmatický záchvat a z nedostatku vzduchu omdlel. Ale dýchalo se mu dobře, nebo to mu alespoň hlásila mysl, než najednou přepnula pozornost zpátky k bezprostřední situaci. Třískám svištícím vzduchem –

Přitáhl si nohu k tělu, posadil se a rozhlédl se. Cítil, že ho bolí zlomená noha, ale to nebylo nic nového. Na županu mu ulpěla krev, ale byla jasně modrá. Bolest v levé ruce ho přinutila, aby ji zvedl. I na ní byla krev – červená krev, ale v nepříliš velkém množství. Upřel oči na prostředníček a vytáhl z něj třísku ve tvaru jehly, která mu pronikla kůží na kloubu a zůstala v ní vězet.

„Jen se na to podívej! Je zničená!“ zvolal jakýsi hlas vedle něho. Pomalu se otočil, aby se podíval. Na opačné straně paluby zela obrovská díra. V okolním bednění se táhly rýhy a všude kolem byly cákance modré krve, mezi roztříštěným dřevem a třískami.

Ichabod si ukazoval na vestu. Ze Starousedlíkova břicha trčela tříska dlouhá jako Arturovo předloktí. Z rány se řinul čůrek modré krve a vtékal Ichabodovi do kapsy na vestě.

„Copak to nebolí?“ zeptal se Artur. Utrpěl šok a část jeho mysli ho nabádala, aby se ještě jednou prohlédl. Věděl, že Starousedlíci se dokážou zotavit i po odtětí hlavy, ale to mu nebylo nic platné. Jeho se to netýkalo. Zranění, jaké utržil Ichabod, by ho jistě zabilo.

„To víš, že to bolí,“ opáčil Ichabod zkřivenými ústy. „Ale podívej, jak dopadla moje nejoblíbenější vesta!“

Artur si přejel pohledem po nohou a rukou. Byly v pořádku. Opatrně si prohmatal břicho a hlavu. Ani na nich neshledal nic nepatřičného. Jedinou újmu utrpěl na prstě.

Starousedlíci v blízkosti kormidla už takové štěstí neměli. Artur se na ně sotva dokázal podívat, tak byli propíchaní třískami. Alespoň že modrá krev nevypadala tak dramaticky jako ta lidská. A pořád stáli na nohou a stěžovali si, jaká je stihla smůla.

„Vážně zranění do kapitánových kajut!“ rozkazoval jim doktor Skamandros. Zdálo se, že jemu se nic nestalo, ale modrá tekutina mu přesto odkapávala z rukávu žlutého pláště. „I ty, smrtelníku! Tebe tady nahoře mohli zabít! Ichabode, postarej se o našeho drahocenného hosta!“

Artur se ztěžka zvedl a s Ichabodem po boku váhavě došel k lávce.

„Uděláte něco, doktore?“ zeptal se kapitán Kočkodaň plačtivě, když se zadíval na místo, kde míval chodidlo a jednu ze svých třetích nejlepších bot. „Myslím, že ta dělová koule byla obalená Ničím.“

„Kdyby to tak bylo, cítil byste se mnohem hůř, kapitáne,“ odpověděl doktor Skamandros. „Jak jsem říkal, přesun je teoreticky možné urychlit tím, že se přenese portál k cestovateli. Je to však samozřejmě mimořádně obtížné a nebezpečné.“

Všichni se podívali na pirátskou loď za zádí. Ta opět vypálila a kousek od Můřina levoboku vytryskl z moře mohutný proud vody.

„Co by se mohlo stát, aby to bylo horší než věčné otroctví nebo pomalá a trýznivá smrt vyvolaná Ničím podbarvenými kouzly z rukou Málochura?“ zeptal se Konkort. Z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že se to doopravdy dozvědět ani nechce.

„Jestli selžu, nepřesuneme se do Druhotných říší, ale do Prázdnoty Ničeho a budeme okamžitě vymazáni z existence.“

„I moje sbírka?“ otázal se kapitán Kočkodaň.

„Loď a všechno na ní nebo s ní spojené,“ ujistil ho Skamandros. „včetně vašich známek, pane. Takže jaké jsou vaše rozkazy?“

Artur na schůdcích zaváhal a čekal, co Kočkodaň nařídí. Opravdu neexistovalo žádné jiné řešení? Možná by mohl uprchnout po Nepravděpodobném schodišti… ne… ne za jeho současného stavu. Už nejspíš neměl potřebnou sílu…

„Přece nemůžu dopustit, aby moje sbírka padla do Málochurových rukou,“ utrousil kapitán Kočkodaň potichu. „Všechno, nebo… Nic!“

Artur si všiml, jak si Skamandros rozevírá žlutý plášť. Na podšívce byly našity desítky kapes a poutek na kouzelné pomůcky a nástroje. Skamandros si vybral dvě kovové hůlky s dozadu zatočenými háčky posazenými poblíž špičatých konců. Ačkoli se mu pod pláštěm skrývaly ve zmenšené podobě, dlouhé snad jen deset centimetrů, když je vytáhl, roztáhly se, až měly celý metr na délku.

„Pohrabáče,“ řekl Ichabod. „Pěkná věcička. Pojďte!“

Artur se za Ichabodem pustil po žebříku na levoboku na střední palubu, kde se posádce konečně podařilo odseknout poslední kus zlomeného ráhna a s ním souvisejících zbytků, ale ještě se zastavil, aby se ohlédl. Uviděl Skamandra, jak natahuje ruce s pohrabáči sevřenými v obou pěstích, jak se hůlky protahují do podoby silných paprsků sraženého slunečního světla, které se rozpínají do oblohy a na obě strany lodě.

Jen o několik vteřin později dosáhly proměněné pohrabáče k obrovskému zlacenému rámu portálu vedoucímu do Druhořadé říše. Háčky u konců už byly dlouhé nejméně devět metrů. Pohrabáče se chvěly před okraji rámu, potom je Skamandros ještě více přiblížil a usadil. Jakmile se sluneční kov dotkl magického pozlátka, ozval se příšerný plechový zvuk, jako když rozbrušovačka najednou pronikne do oceli, a to stokrát hlasitěji.

Všichni na lodi zírali na portál a dvojici doktorových pák. Ichabod nic nenamítal ani se nesnažil zahnat Artura do podpalubí. Jako všichni ostatní chtěl vidět, co bude následovat.

Skamandros něco zařval, slovo, které Arturem projelo jako žhavý drát, až vykřikl a přitiskl si ruce k uším. Doktor zařval ještě něco a Artur, najednou zbaven veškerých sil, sklouzl ze žebříku na palubu a přitom s sebou strhl i nic netušícího Ichaboda.

Potom Skamandros pohrabáči prudce trhl k sobě. Trhnutí se mohutně přelilo do celé jejich délky. Za skřípotu deseti tisíc nehtů na obrovské tabuli se veliká brána vedoucí na Opuštěný ostrov trhavě posunula směrem k Můře.

Zpočátku se zdálo, že jde všechno jaksepatří. Portál se rychle přibližoval a Můra dál plula přímo k němu.

Potom, když je dělilo jen několik metrů, se začal portál kymácet a třást a horní okraj se naklonil směrem k lodi. Za ním, místo obvyklé oblohy, se objevila temná masa, která se třpytila jako sopečný kámen.

Prázdnota Ničeho.

„Rychleji!“ zakřičel Skamandros hlasem prostoupeným úzkostí. „Popožeňte tu loď!“

Starousedlíci, dosud zkoprnělí úžasem, se pustili do horečnaté aktivity, do níž je ještě víc popoháněl opět neuvěřitelně hlasitý Slunopalův řev. Seřizovala se ráhna, tahalo se za lana, plachty se vytahovaly tam, kde se plachty viděly jen zřídkakdy.

„Rychleji!“ křičel Skamandros. Portál k nim už padal a doktor místo, aby ho přitahoval pohrabáči, se ho pokoušel udržet ve vzduchu. Za ním se vlnila tma. „Musíme jím projet, než se na nás zřítí!“

Portál se spustil o další kus a jeho povrch zbrázděný změtí čar jednotlivých dílků skládačky proklál Můřin čelen. Potom jím projela příď a následoval celý trup lodi. Světlo nabylo jemnějšího, zlatavějšího odstínu a vítr kolem Artura se okamžitě ohřál.

Když portálem proklouzl i Můřin zadní vaz, Skamandros se skácel na palubu a vedle něho s rachocením dopadly pohrabáče, už opět jen obyčejné kusy kovu. Poté co portál vykonal svou práci, zhroutil se do sebe. Hrozba Ničeho pominula.

Ale Můra musela čelit dalším obtížím.

„Padáme! Zapřete se!“ ryčel Slunopal. „Držte se!“

Artur se bez meškání posunul dozadu a propletl si ruce žebříkem. Podle hlasitosti Slunopalova rozkazu věděl, že to nebude jen tak.

Můře se sice podařilo proplout portálem, ale s ohledem na úhel, pod nímž do něj vjela, se na opačné straně nevynořili na stejné úrovni. Loď vnikla do nového světa asi deset metrů nad hladinou moře.

A teď se řítila do vody.

Než se rozptýlila ozvěna Slunopalova hlasu, loď se nebezpečně naklopila dopředu. Artur zahlédl, jak kolem něho sklouzl Ichabod a jak se mu podařilo zachytit jakési mříže. Jiní Starousedlíci se kutáleli dál po palubě a někteří padali nebo skákali z ráhnoví, ačkoli, pokud byl Artur schopen určit, končili ve fialovém moři.

Potom loď narazila do vody. Arturovi vyletěly nohy vzhůru, ale rukama se žebříku nepustil. Zdravou nohou se s kopáním zoufale pokoušel zachytit, aby nesklouzl po palubě na příď, která se úplně vnořila pod hladinu. Na děsivý okamžik se mu zdálo, jako by měla celá loď zajet střemhlav do hlubin. Ale třebaže předních šest metrů plavidla už zcela zalila zpěněná voda, Můře se jakýmsi záhadným způsobem podařilo zhoupnout zpátky prudkým pohybem, při němž popadali do moře další Starousedlíci.

Artura postříkala mohutná sprška vody, ale udržel se na žebříku. Můřino kolébání postupně zpomalovalo. Ichabod vstal, s rozmrzelým mlaskáním se oprášil a přešel k chlapci. Tříska, která mu čněla z břicha, byla pryč, ale vestu měl pořád zmáčenou modrou krví.

„Pojď se mnou dolů,“ řekl Arturovi. „Přestal jsem krvácet, ale musím pomoct doktorovi, kdyby tu byl někdo opravdu těžce zraněný.“

„Už se můžu postavit na nohy?“ zeptal se Artur. Nechtěl ani hádat, co mohlo znamenat opravdu těžce zraněný.

Ichabod se rozhlédl.

„Domnívám se, že ano,“ odpověděl. „Jsme na druhé straně portálu. Moře je tu poměrně klidné, alespoň v této chvíli.“

Artur se unaveně zvedl a zašklebil se, když mu nohou projela ostrá bolest. Jakmile trochu polevila, také se rozhlédl. Slunopal vydával rozkazy, ale nepříliš nahlas. Starousedlíci se šplhali zpátky do ráhnoví a ti, kteří z něj nespadli, se šinuli po ráhnech a chystali se rozvinout plachty.

Všechno se jevilo překvapivě klidně, dokud jeden Starousedlík nevystrčil hlavu z příďového jícnu a nezakřičel: „Pane Slunopale! Popraskalo nám nejmíň dvanáct pásů obšívky! V podpalubí je víc než metr vody!“

Artur sklouzl pohledem na Ichaboda.

„To znamená, že se potápíme, řekl bych,“ pronesl Ichabod klidně. „Za chvilku se určitě dozvíme víc. Dovol mi, abych ti z kabátu odstranil pár dřevěných smítek.“

Aniž počkal na svolení, Ichabod začal Arturovi odmetat z ramen drobounké kousky dřeva, což mu připomínalo, jak snadno mohly být většími třískami, které by ho zabily.

Musel se klidit z cesty před Slunopalem, který se hnal zpátky na horní palubu a jedním skokem přistál v polovině žebříku. Kolem kormidla se rojili Starousedlíci. Pokud Artur viděl, doktor Skamandros byl sotva při vědomí, ale měl u sebe všechny mapy. Mapy potřebovali, aby vymysleli, co udělají, než se potopí loď, k čemuž mělo s ohledem na rychlost, s jakou porušeným trupem přitékala voda, dojít během následujících třiceti minut.

Ačkoli byli přítomni jak kapitán Kočkodaň, tak první důstojník Konkort, zase to byl Slunopal, kde třímal situaci pevně ve svých rukou.

„Vsadím se, kapitáne, že budete chtít, abychom s ní vyjeli na mělčinu na Protikrabí pláži, je to tak?“ zeptal se Slunopal docela klidně. Ukázal na Opuštěný ostrov, který byl jen asi půldruhého kilometru daleko. „Už jsem tam byl, nejednou. Je tam výtečný hluboký písek, docela strmý. Jakmile vjedeme na souš, můžeme loď lany pootočit a položit na bok.“

„Ano, výborně, pokračujte, pane Slunopale,“ přitakal Kočkodaň. „Já půjdu dohlédnout… ehm… na situaci v podpalubí. Takže Protikrabí pláž, ano? Skvělé. Úžasné. Pane Konkorte, domnívám se, že můžeme nechat loď v péči pana Slunopala.“

„Co prosím?“ zeptal se Konkort. Zadní část kabátu měl posetou spoustou děr a některé měl potřísněné vlastní modrou krví. „Rozkaz, pane.“

Oba opustili horní palubu a prosmekli se kolem Artura s Ichabodem. Ani jeden se na chlapce nepodíval a zdálo se, že mají naspěch, aby byli co nejdříve zpátky v kapitánově kajutě. Kočkodaň si drmolil něco o vlhkosti, arabské gumě a perforovaných okrajích.

„Vzrušující doba,“ poznamenal Ichabod. „Obvykle se tu takové věci nedějí. Už nám chyběly nejmíň sto let. Pojď.“

„Nemůžeme zůstat na palubě?“ zeptal se Artur, zatímco odcházeli pryč. Po šoku z dělové rány se pořád necítil ve své kůži, a jak očekával, poté co opustili Dům, začínal mít drobné problémy s dýcháním. Taky neměl příliš velkou chuť vidět ty „opravdu těžce zraněné“ a naopak měl sto chutí zůstat venku pod širým nebem. Kdyby zašel do podpalubí, obával se, že by se z reakce na šok mohl pozvracet. Potřeboval čerstvý vzduch a něco na rozptýlení.

„Myslím, že bychom mohli,“ řekl Ichabod. „Kapitán a pan Konkort budou dohlížet na sbírku. Ničeho jiného si všímat nebudou. A kdyby mě potřeboval doktor Skamandros, zavolá mě. Požádáme o dovolení připojit se k panu Slunopalovi na horní palubě.“

Ichabod zavolal nahoru a Slunopal za chvilku přikývl a mávnutím ruky je pozval k sobě. Dva původní kormidelníci se ve společnosti doktora Skamandra stáhli do podpalubí, aby si nechali ošetřit rány. Nahradili je dva Starousedlíci, kteří přivezli Artura od bójky.

„Vážně povedená plavba, jen co je pravda,“ řekl Slunopal, když k němu došel Artur. Jak se zdálo, Starousedlík byl ve výtečné náladě. „Není mnoho lidí, kteří můžou říct, že Jektalovi frnkli před nosem.“

„Ale vždyť se potápíme!“ upozornil ho Artur.

„Nabíráme vodu, to je pravda,“ přisvědčil Slunopal. „Ale než se Můra utopí, budeme na pláži. A ještě že tak, protože opravy nám zaberou tak týden!“

„Týden!“ ohradil se Artur. Při tomto slově se také rozkašlal, neboť se mu hruď stáhla náhlou úzkostí. Týden v této Druhořadé říši mohl představovat ztracený týden v jeho vlastním světě. Pořád nevěděl, jaká je časová souvislost mezi Domem a Druhořadými říšemi, ale tak dlouhé zdržení mu určitě nemohlo prospět. Co kdyby ztratil celý týden doma? Jeho rodiče by zešíleli strachy. A Lístčini taky. Navíc u sebe neměl žádné léky na astma, takže by týden možná ani nepřežil. Co kdyby se mu zhoršila ta zlomená noha?

„Já nemůžu strávit celý týden na nějakém pustém ostrově!“

„Budeš muset, pokud tedy nejsi lepší plavec, než jak vypadáš,“ opáčil Slunopal. „Na tomto světě je toho zoufale málo. Spousta ostrovů, pár bytostí, které bys mohl nazvat rybami a ptáky, a trocha užitečného dříví, to je všechno. Útočiště před Málochurovými piráty a taky před čmuchaly z Domu.“

„Před čmuchaly?“

„Úředníky. Inspektory. Kvestory. Auditory. Vždyť víš.“

„Úředníky? Proč byste se před nimi chtěl ukrývat?“ divil se Artur. Ne že by se s některým chtěl sám setkat. Příliš mnoho jich sloužilo Správcům, kteří byli jeho nepřátelé.

„My jsme v Druhořadých říších bez povolení,“ vysvětloval Ichabod. „To stojí v Původním zákonu, a za pobyt bez povolení se tu ukládají drakonické tresty. I když potíže nejsou moc pravděpodobné od doby, co lady Středě rozum zatřepotal křídly a ona snědla polovinu svých úředníků a utopila –“

„Přestaňte s tím!“ přerušil ho Slunopal. „Pořád jsme ve službě Její Milosti!“

„To je pravda! To je pravda! Pane Slunopale, prosím za prominutí.“

„V každém případě máme dobrý důvod na tomto místě být, což by mohlo jako omluva stačit,“ dodal Slunopal po chvíli. Ačkoli promlouval k Arturovi, očima nepřestával bloudit přes stěžně a ráhnoví, po lodi a posádce. „Jakmile budeme moci, vrátíme se do Hraničního moře a k našim pátracím aktivitám. Teď musíme podkasat plachty. Máme hluboko kýl a písek je měkký, ale pořád nám zbývá kus cesty.“

Slunopal okamžitě mohutně pozvedl hlas a zaryčel jakési nesrozumitelné rozkazy, v nichž měly své místo otěžové rohy, středové kasouny, lemová lana a kasací šňůry. Posádka na všechny zareagovala náhlou aktivitou.

„Tedi Můru jenom musíme bezpečně uložit před svačinou na břeh,“ podotkl Slunopal zvesela, aniž spustil zrak od rychle se blížící pláže. „Ať se snažím, jak se snažím, nikdy je nepřinutím, aby se vzdali své odpolední svačiny. Kdo přičichne k úřednictví, už takový zůstane, ať ochutná sebevíc soli.“

Zatímco posádka vytahovala plachty, loď zpomalovala a dokonce i Artur poznal, že sedí níže ve vodě a líněji reaguje na pohyby kormidla. Už jen několik set metrů je dělilo od pláže, širokého půlkruhu třpytivého písku, který hodně připomínal pozemskou pláž s tou výjimkou, že písek tu měl světlounce modrý odstín.

„To zvládneme,“ řekl Slunopal. Ale jen co to řekl, odkudsi z nitra lodi se ozvalo hlaholení zvonu. Zvonění se několikrát rychle zopakovalo. Posádka na ně zareagovala tím, že opustila svá místa, spustila se z provazů a sklouzla z ráhnoví. Starousedlíci, kteří spadli přes hrazení, přestali šlapat vodu a začali plavat k lodi takřka olympijskou rychlostí, ovšem bez typické olympijské elegance či stylu. Dokonce i kormidelníci naznačovali, že by se rádi přidali k houfu točícímu se kolem mříže v hlavní palubě lodi, dokud jim v tom Slunopal fyzicky nezabránil.

„Ne, co to děláte? Ne!“ křičel na ně. „Kolikrát vám to mám říkat? Když jste u kormidla, nemůžete jít oba zároveň na svačinu. Musíte se vystřídat.“

Artur upíral oči dolů na hlavní palubu. Starousedlíci přebírali čaj v šálcích z toho nejjemnějšího porcelánu, které se vysunovaly z mříže, ačkoli dole nebyl nikdo, kdo by jim je podával. Ve vzduchu se zhmotňovaly i drobné sušenky a Starousedlíci si je jemně brali a skromně z nich ukusovali. Pohled na jídlo i pití Arturovi připomněl, že má obrovskou žízeň a hlad i navzdory vodě, kterou mu nabídl Slunopal ve člunu. Věděl, že žádné jídlo ani vodu nepotřebuje, ale cítil, jako by tomu bylo naopak.

„Jak… odkud se ty šálky berou?“

„To je jedna z věcí, které se nezměnily, když jsme přebudovávali účtárnu,“ odpověděl Ichabod. „Jakési oddělení v Nižším Domě nám pořád dodává odpolední svačinu, ať jsme v Domě nebo v Druhořadých říších. Troufám si hádat, že někdo někdy vydal nějaký pokyn a ten nebyl nikdy odvolán. Je to samozřejmě docela pohodlné a tuto službu nám závidí spousta dalších lodí.“

„Je to jenom na obtíž,“ řekl Slunopal. Podržel si u úst sevřené dlaně a zakřičel: „Všichni na záď! Držte si šálky a talířky!“

Posádka příliš agilně nereagovala a Slunopal zařval ještě jednou. Pláž byla už jen padesát nebo šedesát metrů daleko.

„Na zádi budou v největším bezpečí. Při najíždění můžeme přijít o stěžeň,“ vysvětloval Slunopal Arturovi. „Ten se ale nejspíš skácí dopředu.“

Artur vzhlédl k oběma vysokánským stěžňům a změti jejich ráhen a plachtoví. Musely vážit několik tun, a kdyby se jeden nebo oba stěžně skácely dozadu místo dopředu, všechny by rozdrtily.

„Držte se!“ zaryčel Slunopal.

Kapitola osmá

Artur první Můřin kontakt s pláží sotva ucítil. Trochu se pod ním zachvěla paluba, ale seděl na zemi s bolavou nohou nataženou před sebe a pevně svíral železný výčnělek vedle zábradlí.

Následovaly prudší otřesy, když si loď razila cestu vzhůru hlubokým pískem. Artur soustředěně pozoroval stěžně, a ačkoli se třásly a ráhnoví rachotilo a popadalo několik lan a dřevěných zarážek, k ničemu horšímu nedošlo.

Poté co takto ujeli několik metrů, Můra naposledy zaskřípěla a klouzat přestala. Chviličku zůstala nehnutě zpříma stát, potom se pomalu nakláněla, až se paluba zastavila v úhlu dvaceti stupňů. Artur přemýšlel, jestli se úplně převrátí, ale hluboký písek kolem trupu jí to nedovolil.

S úžasem sledoval, že žádný člen posádky neupustil svůj šálek s čajem. Zatímco se opatrně plazil k boku lodi, aby se podíval na modrý písek, Ichabod pro jeden šálek zašel a nabídl mu ho.

Chlapec se vděčně napil, třebaže čaj byl velmi silný, velmi sladký a naředěný mlékem. Když byl šálek prázdný, podal ho Ichabodovi. Stevard se ho zeptal: „Ještě?“

„Ano, prosím,“ řekl Artur. Ohromilo ho zjištění, že když mu Ichabod podal šálek nazpět, byl zase plný. Čaj byl tentokrát černý, a byť byl pořád sladký, osladilo ho něco na způsob sirupu. Artur se přesto napil.

„Jestli chceš přidat, řekni prostě ‚ještě‘,“ vysvětloval Ichabod. Podal Arturovi sušenku a dodal: „A to samé platí, i když ti zbývá kousíček sušenky, stačí říct ‚ještě‘, a dostaneš další. Dokud svačina neskončí, což bude podle mých výpočtů za pět minut.“

Artur přikývl a soustředil se na pití a chroupání, přičemž občas s plnými ústy utrousil „ještě“.

Podle jeho pozpátku jdoucích hodinek přesně za pět minut šálek a nakousnutá sušenka zmizely. Vzápětí se už z Slunopalova hrdla linul burácivý proud rozkazů; bylo zřejmé, že je v sobě dusil, dokud neskočí svačina. Pokud mohl Artur určit, rozkazy se týkaly vypodložení lodi tak, aby se nepřekotila, vyhazování kotev a vynášení spousty věcí na břeh.

V nepřítomnosti hrozby bezprostředního nebezpečí a s plným, teplým žaludkem začal Artur zívat. Podle jeho hodinek bylo něco po desáté, ale věděl, že musel strávit víc než sedm hodin (počítáno pozpátku) usazený v bójce, nemluvě o době strávené na posteli v bouři.

Vzpomínka na bójku ho přiměla, aby se zadíval na své ruce. Červená se z nich pořád nesmyla. Ani trošku nepustila. Připadala mu zažraná, jako by ji měl přímo v kůži, a nikoli jen na ní.

„Červená ruka,“ řekl Ichabod. „Tu by mohl umět vyčistit doktor Skamandros.

Málochur si tak označuje všechny truhlice s pokladem. Ta skvrna má vydržet navždy. Tedy dokud Málochur zloděje nevypátrá a nevykoná na něm svůj příšerný trest. Co jsi na té bóji vlastně dělal?“

„Já… já jsem ztroskotal,“ odpověděl Artur.

„Na Oceloposteli,“ přerušil je Slunopal, který k nim sklouzl po palubě. „Nebo to aspoň tvrdíš. Kapitán, pan Konkort a já si budeme chtít Arturovu historku vyslechnout, Ichabode, takže s otázkami počkejte až do večeře. Ta se bude podávat na břehu, takže můžete začít tím, že na pláž vynesete kapitánův stůl. Arte, na břeh běž i ty a nepleť se nám pod nohy.“

„Jak si přejete, pane,“ přikývl Ichabod bez velkého nadšení.

„A hlavu vzhůru, felčuro.“

Oslovení felčuro Ichaboda dopálilo a zároveň přimělo k činorodosti. Musel se skoro zlomit v pase, aby si na nakloněné palubě udržel rovnováhu. Dovlekl se ke schůdkům a začal se soukat dolů. Artur zůstal sám.

Chtěl položit Slunopalovi několik otázek, ohledně prakticky všeho, ale zvlášť ohledně oné lodi se zelenými plachtami, která odvezla Lístku. Ale druhý důstojník byl příliš zaneprázdněný, křičel rozkazy a dupal tam a zpátky po horní palubě.

Po několika minutách strávených pozorováním posádky Artur z horní paluby slezl a začal si razit cestu mezi pracujícími Starousedlíky, lodním vybavením a nákladem, který se upevňoval na místa nebo přesouval nad nebo skrze jícny na střední palubě. Nakonec si našel cestu na přídovou nástavbu. Z ní se po bocích lodi spustilo několik širokých provazových žebříků. Artur počkal na volné místo v řadě Starousedlíků slézajících s břemeny, potom opatrně přelezl hrazení a sešplhal dolů.

S nohou znehybněnou v dlaze se mu nelezlo snadno, ale zvládl to. Kolem lodi šplouchala voda, takže mu nezbývalo než do ní skočit, a s úlevou zjistil, že je velmi mělká. Modrý písek mu připadal takřka stejný jako písek doma. Obtížně se v něm chodilo, a to i bez ohledu na zpevňující obvaz. Uvědomil si, že začal napodobovat jednoho ze Starousedlíků s dřevěnou nohou, který po pláži nekráčel, ale spíše se belhal.

Jednou z věcí, kterou Starousedlíci už stačili vynést na břeh, byla truhlice z Málochurova pokladu. Artur k ní přiklopýtal. Vypadala dost obyčejně: velká dřevěná bedna s bronzovými výztužemi v každém rohu a bronzovými pásy přes víko. Přemýšlel, co v sobě může skrývat. Čeho by si pirát Málochur mohl tak cenit?

Posadil se a opřel se o truhlu. Cítil obrovskou únavu, ale usnout nechtěl. Musel vymyslet, co podnikne dál. Příliš mnoho možností se mu ovšem nenabízelo. Cítil, že by měl udělat něco, aby se ujistil, že je Lístka v pořádku, ale nic ho nenapadalo. A měl by se pokusit navázat kontakt s dámou První nebo se Suzy. A měl by se pokusit co nejdřív dostat domů, ale Lístka měla pravdu: nejdřív by se měl vypořádat s lady Středou a to znamenalo najít Třetí část Vůle, zmocnit se Třetího Klíče…

Myšlenky se mu rozklížily do zapeklité změti nejrůznějších potíží a nepravděpodobných řešení. Měl příliš unavené tělo a tomu se konečně podařilo protlačit své varování do mozku.

Klouzal stále níž do písku a spadla mu hlava. Zatímco se Starousedlíci dřeli, aby zbavili loď zátěže odnášením nákladu a vypodložili ji náhradními ráhny a košovými čnělkami, Artur se oddal spánku.

Probudil se se západem slunce. Zpočátku vůbec netušil, kde je. Nejenže ležel na modré pláži, ale do moře na obzoru klesalo obrovské rumělkové slunce. Jeho zvláštní světlo smíšené s fialovými odstíny moře a modří písku mu do mozku vysílalo poplašné zprávy.

Okamžitě mu byl patrný důvod, proč se probudil. Seděl vedle něho doktor Skamandros a civěl mu na nohu čímsi, co vypadalo jako kratičký dalekohled. Měl vedle sebe také malé dmychadlo, nástroj s koženým měchem, který Arturovi připomínal prapředka pumpy na nafukovací matrace.

„Co to děláte?“ zeptal se Artur podezíravě. Posadil se a upřel na Skamandra nevraživý pohled. Doktor vypadal úplně jinak, ačkoli Arturovi chvilku trvalo, než zjistil, co za tím vězí. Zmizela mu oživlá tetování a na hlavě měl vlněnou čapku s dlouhým střapcem, který mu visel podél krku.

„Nedávno sis zlomil nohu,“ řekl doktor Skamandros. „A zase si ji nechal narovnat.“

„Já vím,“ odpověděl Artur. Noha ho zase bolela. Uvažoval, jestli mu do ní Skamandros nedloubal. „Proto ji mám taky v tom pouzdře. Nebo jsem ji měl…“

Poslední slova dodal, protože pouzdro, ultramoderní technická vymoženost, se skoro úplně rozpadlo. Zbývaly z něj pouze úzké pásky, mezi nimiž Artur viděl bledou a napuchlou kůži.

„Za normálních okolností bych ti tu nohu uměl spravit,“ řekl doktor Skamandros. „Ale vyšetřením jsem odhalil velmi vysokou a nezvyklou úroveň magické kontaminace, která by odolala jakémukoli přímému zákroku za účelem nápravy zlomené kosti. Mohl bych tě však vybavit lepší dlahou a použít trochu kouzel, která by zmírnila bolest.“

„To by bylo skvělé,“ odpověděl Artur váhavě. „Ale co byste chtěl na oplátku?“

„Pouze tvoji vstřícnost,“ řekl Skamandros s vlažným pousmáním. Poplácal dmychadlo a dodal: „Ačkoli Ichabod říká, že bys mohl mít rýmu, je to tak? Pokud ano, rád bych získal jakékoli kýchnutí, šimrání v nose nebo hlenovitý výměšek, které by z tebe případně mohly vyjít.“

Artur zkusmo svraštil nos.

„Ne, rýmu nemám. Jenom jsem si myslel, že bych ji mohl mít.“

Skamandros se opět díval svým krátkým dalekohledem, tentokrát na Arturovu hruď.

„Nacházím rovněž poruchu ve vnitřním uspořádání tvých plic,“ řekl. „Vskutku zajímavé. Opakuji, je zde patrná magická kontaminace vysokého stupně, ale myslím, že bych základní stav opět mohl zmírnit. Chceš, abych pokračoval?“

„No, já nevím,“ opáčil Artur. Nadechl se. Nedokázal plíce dokonale naplnit, ale tak hrozné to nebylo. „Myslím, že ještě počkám. Až se vrátím zpátky do Domu, bude to v pořádku.“

„Takže ti dám jen dlahu na tu nohu,“ řekl doktor Skamandros. „A zmírním ti bolesti.“

Zasunul si dalekohled do jedné z kapes pláště, a poté co v ní zašátral, vytáhl placatou plechovku opatřenou štítkem s obrázkem jasně červeného kraba. Byl k ní přilepený klíček, který Skamandros odlomil, nasadil na vyčnívající zoubek a otevřel plechové víčko. Uvnitř se skrýval celý malý krab, ale Starousedlík mu odlomil jen jednu nohu. Tu položil na písek a přejel otevřenou dlaní nad plechovkou, která zmizela.

Artur se se zvědavostí i úzkostí díval, jak Skamandros drobnou krabí nohu opět uchopil a v levé ruce ji podržel vysoko nad pískem. V pravé ruce se mu objevila silná zednická tužka, kterou Arturovi na nohu zlehka načrtl několik čar a hvězdiček. Potom, s tužkou a krabí nohou stále sevřenými v prstech, zatleskal.

Obě věci zmizely a ve stejném okamžiku zbytky Arturova hypermoderního obvazu nahradil vyztužený kus krabího exoskeletonu červené barvy s bílými tečkami a s klouby na kolenu a kotníku.

„Pokud jde o tu bolest,“ řekl Skamandros, zatímco psal na kus papíru perem, za nímž zůstávala stopa žhnoucího karmínového inkoustu, „užívej tento medikament.“

Artur převzal stránku těžkého papíru s nepravidelnými okraji. Recept bylo obtížné přečíst, ale nakonec ho dešifroval:

Papír zmírňující bolest jednou přiložit na bolavé místo

Dr. J. K. L Skamandros. D. D. M. (Horní Dům, Neúspěšný)

„Co znamená to D. D. M.? A… promiňte… proč tam píšete to ‚neúspěšný‘?“ zeptal se Artur, když si přiložil papír k noze, přímo nad zlomeninu, kde ho nejvíc bolela. Papír se při jeho slovech rozdrolil a jeho drobná smítka vytvořila miniaturní tornádo, které zamířilo přímo do nového krabího obvazu a vniklo Arturovi do nohy. Hned vzápětí začala tupá bolest polevovat.

„Znamená to Doktor Domovní magie,“ odpověděl Skamandros. „Je to velmi vysoký titul, kterého jsem takřka držitelem. Poctivost mě nutí, abych přiznal i svůj neúspěch, ale ten se dostavil až v posledním roce. Sedm set devadesát osm let úspěšných zkoušek, a na úplném konci krach. Politika, rozumíš! Ale nechci o tom mluvit.

Mluvme naopak o tobě, Arte. Nosíš v kapse mimořádně mocnou kouzelnou knihu, tak mocnou, že se jí bez tvého svolení nemůžu ani dotknout. Z tvé kůže a kostí jsou přímo cítit minulá kouzla. Byl jsi nalezen na bójce neblaze proslulého piráta Málochura, v Hraničním moři Domu. Přesto jsi smrtelník, nebo alespoň z větší části. Pověz mi, na jakém světě v Druhořadých říších je tvůj domov?“

Artur málem odpověděl: „Na Zemi“, ale na poslední chvíli se udržel. Skamandros mu zcela bezpochyby pomohl, ale něco ve výrazu jeho pronikavých hnědých očí Artura nabádalo, že čím méně tajemství bude znát, tím líp.

„Cestující Arte! Kapitán se nechává poroučet a máš s ním prý povečeřet na pláži!“

Ichabodovo zvolání přišlo v pravý čas. Artur se ztěžka zvedl na nohy a s potěšením zjistil, že krabí krunýř mu krásně podpírá nohu. Skamandros mu pomohl, aby neztratil rovnováhu.

„Ještě si pohovoříme, Arte, a brzy,“ rozloučil se s ním doktor. Artur si všiml, že se mu po tváři opět začínají pohybovat tetování; vystupovala mu z kůže jako ruměnec. Když se měl Artur k odchodu, Starousedlík se k němu ještě naklonil a dodal: „Nebo bych měl spíš říct Arture, Vládce Nižšího Domu a Pane Vzdálených oblastí?“

Kapitola devátá

Artur měl pocit, jako by se mu doktor Skamandros díval na záda celou dobu, než se dobelhal přes pláž ke stanu s otevřenou stěnou, v němž spatřil kapitána Kočkodaňa, Konkorta a Slunopala usazené u dlouhého stolu zakrytého bílým ubrusem. V rozích stanu visely lucerny, jejichž měkký žlutý přísvit ostře kontrastoval s podivným nachovým soumrakem.

Za chůze po pláži Artur horečnatě uvažoval. Vyhrožoval mu Skamandros, že prozradí jeho skutečnou totožnost? Jeho slova jako hrozba nezněla, ale jistý si být nemohl. Co od něho ten čaroděj chtěl? Komu sloužil? Vzdělání získal v Horním Domě… nebo to alespoň tvrdil. Mohl to být klidně přisluhovač některého z Následujících Dnů, kteří by udělali cokoli, aby Arturovi zabránili v dalším vysvobozování Vůle.

„Na ty sudy pozor,“ řekl Ichabod, když vedl Artura mezi dvěma pyramidami sudů všemožných velikostí. Na pláži se nacházelo obrovské množství věcí, všechno do posledního kusu velmi pečlivě uložené a utříděné. Sudy a krabice a bedny a pytle. A ve stanu, před stolem, stála Málochurova truhla. Artura zarazilo, jak se jim ji podařilo odnést, aniž ho probudili. Možná tou dobou už sklouzl úplně do písku.

„Přiveďte sem našeho cestujícího, Ichabode,“ přikázal kapitán Kočkodaň. Měl před sebou otevřený zápisník, vedle něj pero a kalamář, stejně jako Konkort. Slunopal si přinesl obrovskou, mnohostránkovou, v kůži vázanou knihu velkou jako několik cihel.

Vypadalo to, jako by sešlost seděla spíše u soudního než u jídelního stolu. A slovo „cestující“ znělo v jejich podání úplně jako „vězeň“.

„Předstup před kapitána a ukloň se,“ zašeptal Ichabod a dloubl Artura, aby udělal krok dopředu. Artur ho uposlechl a sklonil hlavu nejen před kapitánem, nýbrž i před Konkortem a Slunopalem. Kočkodaň a Konkort mu gesto sotva patrným pohybem opětovali a Slunopal mrkl, což Arturovi dodalo sebevědomí.

„Nuže, vzhledem, abych tak řekl, k poněkud nezvyklé povaze uplynulého dne jsme nebyli schopni, abych tak řekl, aktualizovat deník naší dobré Můry,“ prohlásil Kočkodaň a předklonil se, aby na Artura upřel svůj nejistý pohled. „Poněvadž chci, abych tak řekl, mít záznamy v pořádku, a hodlám tě zapsat jako cestujícího, zjišťuji, že, abych tak řekl, nevíme, kdo jsi, kam se plavíš nebo jak vysoké jízdné máš zaplatit. Potom je tu taky ta truhla.“

Když dohovořil, zase se opřel a založil si ruce.

„Chcete vědět, kdo jsem?“ zeptal se Artur. Nebyl si jistý, zda je na Kočkodaňův proslov doopravdy třeba odpovídat.

„Ano,“ odpověděl Konkort. „To je klíčová věc. Kdo jsi? Odkud jsi? Kam máš namířeno? Jak ses ocitl na té Málochurově bóji? Proč jsi odstranil tu signální červenou smůlu, abychom nevěděli, čí poklad se pod ní skrývá? Činíš si na ten poklad nárok?“

„No…“ začal Artur pomalu a zarazil se, když se pokoušel vymyslet nějaké odpovědi, které by ho nedostaly do potíží. Skamandros už zjevně věděl nebo silně tušil, kdo je zač. Byl by na tom nějak hůř, kdyby se to dozvěděli i ostatní? Potřeboval pomoc – aby pro začátek našel Lístku.

Bude to obrovský risk. Napadlo ho, že Slunopal bude stát na jeho straně, protože měl u sebe Námořníkův medailon. Měl pocit, že Ichabodovi se zamlouvá. Kočkodaň a Konkort byli do jisté míry natvrdlí, ačkoli technicky vzato zastávali vedoucí pozice, takže ti možná tak důležití nebyli. Doktor Skamandros… u tohoto Starousedlíka si Artur nebyl vůbec jistý, ale když se zotavil po tom, co mu prsty popálil Atlas, choval se docela přívětivě. Ten krabí krunýř, který mu dal na nohu, fungoval vážně skvěle…

„Mluv!“ poručil mu Konkort. Najednou mu přeskočil hlas a vyjekl, což ho zbavilo zdání jakékoli autority.

„Moje skutečné jméno je Artur Penhaligon,“ pronesl Artur pomalu. „Jsem smrtelník ze Země. Ale jsem také Vládcem Nižšího Domu a Vzdálených oblastí, ačkoli jsem své Klíče svěřil do opatrování dámě První, která byla kdysi První a Druhou částí Vůle Architektky.“

Kočkodaňovi se při Arturově proslovu zkřivil jeden koutek. Potom se burácivě rozesmál a hned vzápětí se k němu přidal Konkort. Slunopal se neusmál ani nerozesmál, ale zadíval se na obrovskou knihu před sebou.

„To se povedlo, to je vážně skvělé,“ chroptěl Kočkodaň. „Vládce Nižšího Domu a Vzdálených oblastí! Artur Penhaligon! To je vážně psina!“

„Ale já jsem Artur Penhaligon!“

„Ano, ano, už jsi nás pobavil,“ chlácholil ho Kočkodaň.

„A teď musíš odpovědět na naše otázky.“

„A konkrétně na tu, zda si hodláš činit nárok na tuto truhlu,“ podotkl Konkort.

„Ne, já vážně jsem Artur Penhaligon! Proč mi nevěříte?“

„Neblázni,“ odpověděl Kočkodaň. „Všichni vědí, že pán Artur je výtečný bojovník! Vždyť v osobním souboji porazil pana Pondělí, přebil Úděsné Úterý, srazil ho na zem a zlomil mu obě ruce. Kromě toho jsem viděl pána Artura na obrázku. Je to mohutný chlapík se širokými rameny a pytlem plným kouzelného náčiní, které sám vynalezl.“

„Nemluvě o tom, že ho všude doprovází jeho obrovský pomocník, co je napůl medvěd, napůl žába,“ poznamenal Konkort. „A zabijácká dívka, která bývala osobní strážkyní Pištce.“

„Cože?“ Artur nevěřil vlastním uším. „To myslíte Vůli a Suzy?“

„Víš, všechno je to tady,“ odpověděl Konkort a vytáhl si z rukávu maličkou knížku. Ta se proměnila na mohutný svazek v tvrdé červené vazbě s názvem vyraženým velikými zlacenými písmeny na hřbetu i na přední desce: Epická dobrodružství pána Artura, Hrdiny z Domu.“

„Podívej, frontispis tvoří Arturův portrét.“

Konkort knihu podržel a ukázal mu barevnou ilustraci vlepenou vedle titulní stránky. Byl na ní vyobrazený velmi vysoký pohledný muž vzezřením i oblečením připomínající Pondělní Poledne. Pózoval vedle otevřené cestovní brašny, která žhnula duhovým světlem. Po jeho boku se krčila prazvláštní shrbená zrůda se žabíma nohama a medvědím trupem a předními tlapami a v pozadí jakási amazonka ve stříbrné zbroji odtínala hlavu znetvořené pololidské zrůdě, která měla zjevně představovat Nicníka.

„Takže kdo opravdu jsi?“ zeptal se Konkort ještě jednou, když knihu prudce zaklapl. „A tentokrát si jasně promluvme, co bude s tím pokladem?“

„Co bude s tím pokladem?“ zopakoval po něm Artur, zatímco se snažil urovnat si myšlenky. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mohli zpochybňovat jeho totožnost. Bylo však zřejmé, že Konkorta a Kočkodaňa ze všeho nejvíc zajímá poklad. „Vždyť já ani nevím, co je ten poklad zač. Mám na něj nárok?“

Kočkodaň a Konkort se podívali na Slunopala.

„Už to tak vypadá,“ odpověděl druhý důstojník a poklepal knihu před sebou. „Doktor Skamandros si na můj popud nechal provést výklad zákona a vypadá to, že tady mladý Art má právo na devadesát procent hodnoty tohoto pokladu.“

„Devadesát procent!“ zvolali Kočkodaň a Konkort. Kočkodaň dodal: „Doktore Skamandre, jak je to možné?“

Artur doktora nikde neviděl, ale Starousedlík vystoupil do světla vedle stolu, takže musel chlapce sledovat a potom zůstal stát ve stínech.

„Podle Modré admiralitní knihy je fixní bójkový označník pokladu sám o sobě považován za plavidlo. Tento mladý smrtelník tomuto plavidlu velel na základě faktu, že se na něm zdržoval. Pan Slunopal ho z něj na jeho žádost odvezl, Art se však nevzdal velení bójky, jež označovala poklad a jež nebyla vzata do vleku. Poněvadž byla odvezena truhla a nikoli i bójka, plavidlo se stále považuje za volně se pohybující prostředek a poklad, jež označovalo, se v teoretické rovině stále považuje za jeho nedílnou součást, ač jím již není označováno. Celou záležitost dále komplikuje skutečnost, že poklad byl majetkem piráta prohlášeného za psance výnosem lady Středy. Tím se tudíž považuje za bezprostředně zkonfiskovaný a stává se majetkem orgánů Domu, v kterémžto případě platí, že je nálezci vyplácena částka ve výši devadesáti procent hodnoty pokladu. Nálezcem nejsme my, nýbrž tady Art, což dokládá neblahá skutečnost, že je stižen znamením Červené ruky. Naše pozice je taková, že jsme nálezce zachránili a musíme s ním dojít k nějaké dohodě. Pokud by si však Art přál být navrácen na onu bójku společně s truhlou, musíme mu vyhovět.“

„Nevím, jestli jsem tomu úplně rozuměl,“ řekl Artur. „Vy tvrdíte, že poklad má být předán Středě, protože patří pirátovi? A já mám nárok na odměnu ve výši devadesáti procent jeho hodnoty, protože jsem ho našel?“

„Ano,“ přisvědčil Skamandros. „My ti však nemusíme pomáhat. Můžeme tě společně s truhlou vrátit na ten označník. Potom je tu otázka původního majitele pokladu. Takže myslím, že je tu jistý prostor k jednání.“

„Jasně.“ Artur se při své odpovědi pokoušel usmívat. Všechno mu to znělo šíleně, ale nebylo to o nic šílenější než některé reportáže ze soudů, které doma vídával ve zprávách. Vrazi, kteří nejsou vrazi s ohledem na jakési prapodivné formální stránky. Firmy, které nemusejí splácet dluhy vinou jakýchsi zvláštních mezer v zákonech. „Co tedy navrhujete?“

„Nejdřív bychom měli zjistit, co se v té truhle ukrývá,“ řekl doktor Skamandros. „Dáš nám svolení ji otevřít?“

„Ano!“ zvolal Artur. Překvapovalo ho, že tak ještě neučinili. Kdyby celé odpoledne spali, on by to udělal.

„Preventivně jsem truhlu prohlédl nejrůznějšími kouzelnými nástroji,“ pokračoval Skamandros. „A zneškodnil jsem celou řadu zákeřných pastí. Takže s otevřením by se už nemělo pojit žádné nebezpečí. Uvolni ty dvě přezky a otoč klíčem.“

„Žádný klíč u ní původně nebyl,“ namítl Artur.

„To je pravda, musel jsem pro ni jeden přizpůsobit,“ odpověděl Skamandros. „Tak jen do toho, otevři ji.“

„Proč chcete, abych ji otevíral já?“ zeptal se Artur. Skamandros věděl, kým ve skutečnosti je, a Artur z čaroděje pořád cítil něco úskočného. Nechtěl se mu například podívat do očí. „Co když vám nějaká past unikla?“

„Dodržuji jenom náležitý postup. Je to tvoje –“

„Ustup, hochu,“ přerušil je Slunopal, který k nim přešel od stolu. „Lepší bude, když se s případnou lstí popasuje někdo ze Starousedlíků. Vy smrtelníci jste příliš zranitelní.“

„Děkuji,“ zamumlal Artur. Neměl dobrý pocit, připadal si jako zbabělec, ale Slunopal měl podle všeho za to, že odmítnutí je z jeho strany naprosto rozumné. Usmál se, prošel kolem Artura, kývl na něho a poklekl před truhlou.

Obě přezky uvolnil zároveň. Vystřelily s hlasitým cvaknutím, po němž se hned nato ozvalo zvláštní hekání. Artur povyskočil, ale uvědomil si, že se to jen v napjatém očekávání nadechla celá posádka Můry. Všichni muži a ženy se shromáždili v půlkruhu na pláži za hranicí světla linoucího se z luceren. Pohasly poslední záchvěvy rumělkového soumraku, a ze Starousedlíků byly vidět pouze temné siluety, ale Artur cítil, jak se soustředí na Slunopala a na truhlu.

Druhý důstojník začal otáčet klíčem. A zatímco jím několikrát otáčel, ze zámku se linuly jakési tóny.

Cink-cink-cink-cink-cink…

Každý tón vyvolával dojem, že bude poslední. Nakonec se klíč zastavil a místo zachrastění se ozvalo tiché lupnutí uvolňujícího se zámku. Slunopal se předklonil a zvedl víko.

„Áááách!“ ozvalo se ze stovky hrdel.

„To je všechno?“ zeptal se Artur, když se podíval Slunopalovi přes rameno. Obsah truhly mu připravil nemalé zklamání. Byla plná malých béžových žetonů s vyřezávanými písmeny. Připomínaly drobné dílky čínské hry mah-jong.

Slunopal neodpovídal. Tvářil se ohromeně. Artur se rozhlédl a uviděl, že ohromení se zračí ve tvářích takřka všech shromážděných. Všichni měli vypoulené oči a otevřená ústa.

S výjimkou doktora Skamandra. Ten se sklonil, zvedl jeden dílek a naklonil ho, aby se od jeho povrchu odrazilo světlo.

„Pronikavý, drásavý kašel,“ prohlásil Skamandros. „Vázaný ve zlatoslonní slonovině ze Senheimu. Vydrží dvacet let podle Domovního času.“

Žeton opět položil a vzal další.

„Vyrážka na krku, hlavě a uších,“ pokračoval Skamandros. „Vázaná v hlíně vypálené nad dřevěným ohněm. V Domě vydrží nejméně deset let.“

Artur věděl, že lidské nemoci jsou mezi Starousedlíky velmi ceněné. Měli jejich symptomy, ale nepociťovali žádné neblahé důsledky. Takže tyto slonovinové a hliněné kostky představovaly způsob, jak Starousedlíci s těmito nemocemi nakládali, a podle všeho po nich měla být velká poptávka. Jakou ale měly cenu?

„Toto je vzácný poklad,“ řekl doktor Skamandros. „Opravdu velevzácný. Musí tu být dvacet tisíc kašlů, vyrážek, opuchlin a dalších neduhů, toho nejvyššího stupně nakažlivosti a vázaných prvotřídními kouzly. Odhaduji, že jejich cena přesahuje milion zlatých tolarů.“

Po jeho slovech začala posádka mohutně jásat, rozezpívala se a roztančila a začala vyhazovat čepice do vzduchu.

„A devadesát procent z nich patří mně?“ zeptal se Artur. V nastalém ryku byl sotva slyšet.

„Teoreticky,“ odpověděl Skamandros. „Jak jsem řekl, pokud se chceš společně s pokladem nadále těšit ze záchrany, musíš s kapitánem Kočkodaňem dojít k nějaké úmluvě.“

„Málochur se přes svoji ztrátu nikdy nepřenese,“ zamumlal Slunopal, který dále upíral oči do otevřené truhly. Ukázal na malý bronzový štítek připevněný na spodní straně víka. Když se ho dotkl prstem, písmena, která na něm byla vyrytá, se rozhořela rudým ohněm a nad pláží se rozburácel ohlušující hlas:

„ZLODĚJI! ZLODĚJI! ZLODĚJI! Toto je poklad kapitána Elišara Málochura! Nesete znamení Červené ruky! Málochurova pomsta bude rychlá i pomalá: rychle vykonaná, pomalu trpěná. Lítost a kajícnost vám nebudou –“

Jakékoli další výhružky dozněly, když doktor Skamandros poklepal štítek ebenovým nožíkem na dopisy, který se mu objevil v ruce. Na pláž se sneslo ticho a slyšet bylo pouze šplouchání vln dotírajících na břeh. Zpěvy a jásot Starousedlíků utichly a nahradily je výrazy děsu.

„Ten s tou Červenou rukou jsem já,“ řekl Artur. „Je to tak?“

„Ano,“ přitakal doktor Skamandros. „Ačkoliv Málochur by zabil nebo uvrhl do otroctví každého, kdo se s tebou poplaví nebo ti bude pomáhat.“

„Jste čaroděj – nemůžete mě se toho zbavit?“

„Ne. To není v mé moci. Málochur je odborník na kouzla, která já ani nechci znát.“

Artur se podíval na truhlici, potom na své červené ruce.

„Takže dokud mě tu máte, od Málochura vám všem hrozí nebezpečí.“

„Přesně tak. Ačkoli popravdě vzato, Málochur stejně zabíjí nebo uvrhává do otroctví každého, koho potká. Ale mít Červenou ruku znamená koledovat si o zvlášť dlouhý a nepříjemný konec a nás by nejspíš čekal taky.“

„Můžete poslat vzkaz do jiných končin Domu? A můžete zjistit, co se s někým děje, pokud je v prostorách Domu? Myslím jako pomocí kouzel?“

„Ano, to i ono dokážu.“

„V tom případě,“ řekl Artur a obrátil se znovu na kapitána Kočkodaňa, „jsem ochotný vám a všem členům Můřiny posádky nabídnout celý svůj podíl na odměně výměnou za vaši pomoc. Chtěl bych doručit vzkaz dámě První…“

Kapitán Kočkodaň souhlasně přikývl.

„Potřebuji zjistit, co se stalo s mojí kamarádkou Lístkou, která je podle všeho na palubě lodi se žhnoucími zelenými plachtami…“

Kočkodaň opět přikývl, tentokrát s úsměvem.

Artur se odmlčel a uvažoval, co ještě by mohl chtít.

„A taky bych… taky bych možná chtěl co nejrychleji zavézt někam, kde bych se mohl setkat se Sychravou Středou.“

„Cože?!“ zaječel Kočkodaň. „To ses dočista zbláznil?“

Kapitola desátá

„Chceš zavézt za Sychravou Středou?!“ zopakoval Kočkodaň. „Máš nás za pitomce?“

„Ne, kdepak,“ odpověděl Artur. „Řekl jsem, že bych za ní možná chtěl zajet. Nevím, kam bych se teď měl vydat. Ale k lady Středě jsem pozvaný na oběd –“

„Myslíš jako oběd?“ prohlásil Konkort posměšně. Zbledl a dodal: „Promiň! To jsem říct nechtěl!“

„Myslím, že s ohledem na ten poklad už něco vymyslíme,“ řekl Kočkodaň. „Doktor Skamandros ti pomůže najít kamarádku, pošle vzkazy a tak dále. Dokonce tě zavezeme i do Středečního přístavu. Ale nepochybuji, že budeš vděčný stejně jako my, že se s naší ctěnou, ale bohužel potopenou nejvyšší paní nesetkáš.“

„Proč?“ zeptal se Artur a divil se, proč Kočkodaň a ostatní jsou tímto nápadem tak nepochopitelně vyděšení. Ale byli v jejích službách nebo přinejmenším působili v jejím panství Domu. Podle všeho jim čas od času vydávala rozkazy nebo posílala pokyny. Ale možná byla líná, jako pan Pondělí, a ve správě Hraničního moře vládl stejný nepořádek jako v Nižším Domě.

„Mimochodem,“ pokračoval Artur, „nemáte nějaké rozkazy ohledně pána Artura? Myslím, kdybyste ho náhodou vzali na loď, co byste s ním udělali?“

„Kdybychom vzali na loď pána Artura? No přirozeně bychom udělali cokoli, co by po nás chtěl,“ odpověděl Kočkodaň. „Je pánem dvou panství v Domě.“

„Nechtěli bychom si rozkmotřit tu žabí stvůru,“ řekl Konkort. „Ani tu zabijáckou holku.“

„Takže od lady Středy ani od jejích úředníků jste nedostali pokyn provést něco Arturovi, kdyby se tu přece jenom ukázal?“

Slunopal si odfrkl. Kočkodaň a Konkort se na sebe podívali. Konkort nakonec zamumlal: „Sychravá Středa je poslední dobou příšerně zaneprázdněná, jedením… všemožnými věcmi… bohužel Poledne a Soumrak jsou už několik let nezvěstní, zmatky plynou i ze záplav…“

„Pan Konkort tím chce naznačit,“ přerušil ho doktor Skamandros, „že Můra posledních šest nebo sedm tisíc let z větší části tone v zapomnění. Myslím, že za tu dobu jsme žádné pokyny neobdrželi. Takže se jen tak plavíme po Hraničním moři, zachraňujeme a sbíráme, co se dá, prodáváme to a plníme své sklady ve Středečním přístavu nebo, když jsme pod tlakem, ve vykřičenějších kotvištích jak v Hraničním moři, tak venku v Druhořadých říších. Poslyš, vážně jsi byl pozván na oběd k lady Středě?“

„Ano,“ přisvědčil Artur. Sáhl do kapsy a vytáhl promáčenou pozvánku. Doktor Skamandros ji od něho převzal, ale když zjistil, že na ní není takřka žádný čitelný text, nadzvedl obočí a položil ji na stůl. Vytáhl si z kabátu oválný plstěný piják a několikrát jím kartičku přejel. Karton každým pohybem vysychal a barva nabývala původní hustoty a černi. Kočkodaň a Konkort natahovali nad stůl krky, aby se podívali, a dokonce i Slunopal naklonil hlavu, aby lépe viděl.

Artur sledoval, jak se oběma námořníkům při čtení pozvánky mění výrazy ve tváři, přecházejí od zvědavosti k nechápavosti a zděšení. Slunopal, ačkoli při čtení pohyboval rty, nedával znát, že by ho pozvánka nějak vyváděla z míry.

LADY STŘEDA

ARCHITEKTČINA SPRÁVKYNĚ

A VÉVODKYNĚ HRANIČNÍHO MOŘE

S NESMÍRNÝM POTĚŠENÍM ZVE

ARTURA PENHALIGONA

NA VYBRANÝ OBĚD

O SEDMNÁCTI CHODECH

DOPRAVA ZAJIŠTĚNA

ODPOVĚDI NENÍ TŘEBA

„Tomu nerozumím,“ řekl Kočkodaň. „Potom tedy musíš být –“

„Ale to přece není možné,“ namítal Konkort. „Vždyť jsi malý chlapec!“

„Je to on,“ prohlásil Skamandros. „Kdo jiný by mohl mít v kapse Úplný atlas Domu a důkaz Námořníkovy přízně na provázku kolem krku? Nemluvě o té podivuhodné pozvánce.“

„Proč je podivuhodná?“ zeptal se Artur. Poprvé od okamžiku, kdy ho strhla vlna, měl čas klást otázky, místo aby se jen snažil zůstat naživu nebo se vzpamatovávat z úsilí zůstat naživu. „Proč z ní jsou všichni tak paf? Proč se jí říká Sychravá Středa? A co byla zač ta Potopa a to všechno ostatní?“

Kočkodaň a Konkort pořád vypadali ohromeně. Slunopal se podíval na Skamandra.

„Nejlepší bude, když ti to všechno vysvětlí tady doktor,“ pronesl za chvilku. „Kapitán a pan Konkort se musejí věnovat svým povinnostem a já ostatně taky.“

„Věřím, že s námi povečeříte, pane Arture,“ zašeptal kapitán Kočkodaň, aniž se Arturovi podíval do očí. „Tedy pokud se na nás, abych tak řekl, nezlobíte za náš politováníhodný nedostatek, víte –“

„Ovšem,“ řekl Artur. „Rozumím. Já jen že ta kniha ze mě dělá jakéhosi velkého hrdinu. Kdo ji vlastně napsal?“

Konkort knihu opět otevřel a ukázal Arturovi titulní list. Kočkodaň se tvářil rozpačitě a odešel, a když míjel doktora Skamandra, něco mu zamumlal.

„Napsal to kdosi jménem Japet, ‚Oficiální životopisec, kronikář, letopisec a zapisovatel skutků pana Artura‘,“ vysvětloval první důstojník. „Vydalo nakladatelství Denní pokoj z Nižšího Domu.“

„Rozumím,“ řekl Artur zachmuřeně. Japet byl jeho přítel, byl to synonymus, s nímž se potkal v Dole. Požádal dámu První, aby Japetovi našla práci, ale neočekával, že to bude sepisování něčeho, co mu v podstatě připadalo jako nepokrytá propaganda. Uvažoval, k čemu měla sloužit. Proč se z něho dělal tak velký hrdina?

„Jestli budeš tak hodný a půjdeš se mnou, pokusím se ti odpovědět na otázky týkající se lady Středy a Potopy,“ řekl doktor Skamandros. Zvedl ruku, objevila se svíčka, která se zapálila, jakmile jemně foukl na knot. „Budeme se brodit mělčinou, aby náš rozhovor zastřelo moře. Existují určité věci, kterými není radno zatěžovat posádku.“

Artur váhal. Zatímco přemýšlel, zda by bylo rozumné vzdalovat se s doktorem v nepřítomnosti jakékoli další osoby, pohlédl na Slunopala a poklepal si na Námořníkův medailon. Druhý důstojník zlehka přikývl.

„Dobrá,“ souhlasil Artur. „Můžeme jít.“

Vyšel za Starousedlíkem z jasné kaluže světla luceren a vydal se za ním po pláži kolem řady velmi úhledně uspořádaných hromad náhradního šatstva. Každá hromada nesla individuální označení.

Skamandros si všiml, jak na organizovanou sestavu upírá oči, a vytušil, co si asi myslí.

„Členy posádky byli původně zaměstnanci účtárny,“ řekl. „Skladu, kde se třídilo a oceňovalo zboží. Za tímto účelem byli stvořeni, a jelikož to jsou Starousedlíci nízkého stupně, mění a učí se velice pomalu. Proto to také nejsou příliš dobří mořeplavci, ale naopak vynikají v přesouvání a uspořádávání nákladu. A jsme tu. Jenom si sundám boty a vytáhnu kalhoty.“

Doktor Skamandros zapíchl svíčku do písku a posadil se, aby si stáhl obuv. I Artur se posadil a zul si své Nehmotné boty.

„Musíme si dávat pozor,“ řekl Skamandros, když opět uchopil svíčku a vkročil do zpěněné vody. „Pláž se prudce svažuje. Měli bychom se držet u značky přílivu.“

Vydali se podél břehu, doktor Skamandros o něco níže, blíže moři, takže byl skoro stejně vysoký jako Artur. Artur si pomyslel, že na Starousedlíka je velmi malý Byl dokonce menší než ubozí Sběrači uhlí v hlubokých sklepeních Nižšího Domu.

„Kde začneme?“ zeptal se Skamandros.

„Co mi můžete říct o Středě?“ zeptal se Artur. „Proč se všichni bojí k ní byť jen přiblížit?“

„Odpovím ti snáz než většina ostatních, protože jsem na Můře dobrovolník a vlastně jí nesloužím,“ vysvětloval Skamandros. „Taky jsem se Hraničním mořem a jeho vládkyni, abych tak řekl, zabýval. Nepochybuji, že jsi obeznámený s Architektčinou Vůlí, jejím porušením ze strany Správců a tak dále…“

„Jsem,“ přitakal Artur. „Dalo by se říct.“

„Někdy v té době začal lady Středu soužit nezřízený hlad, tedy něco, co žádný Starousedlík prakticky nezná. Jíme jenom pro potěšení. Ale ona jedla a jedla a jedla a za normálních okolností by se zvětšovala a zvětšovala. Nicméně s použitím moci Třetího Klíče dokázala tento růst držet na uzdě. To trvalo asi dva tisíce let, i když tou dobou už jedla každý den tuny potravy.

Nejsem si přesně jistý, k čemu došlo poté. Buď Klíč selhal, nebo mu dala špatný pokyn. Tak či onak nabyla tvaru a velikosti odpovídajících množství jídla, které přijímala. Stal se z ní leviatan –“

„Co?“

„Behemot.“

„Víte, já –“

„Obrovská bílá velryba. Velryba, ze které jde hlava kolem! Dvě stě kilometrů od hlavy po ocas a padesát kilometrů na šířku, a když otevře tlamu, roztáhne se jí na víc než tři kilometry na výšku a šestnáct kilometrů na šířku.“

Artur zastavil, aby se nad tím zamyslel. Dvě stě kilometrů dlouhá velryba! Doktor Skamandros pokračoval v chůzi a dál mluvil, takže musel přidal do kroku, aby ho dohnal, ale i tak mu uniklo několik slov.

„… proměna a zanoření v Hraničním moři vytlačilo obrovské množství vody. Proměna naštěstí trvala víc než týden, takže byl čas připravit přístavy a budovy na nábřeží, z nichž většina se přetvořila na lodě, jako je Můra. Nový přístav se částečně zbudoval na hřebenu Středeční vyhlídky, a to je dnešní Středeční přístav.

Nicméně největší zkázu současným Starousedlíkům nepřivodila Potopa, nýbrž sama lady Středa. V podobě leviatana měla větší hlad než kdy jindy a za svých raných let se neživila pouze tunami obvyklého planktonu, drobných korýšů a dalších malých živočichů, ale také spoustou svých sloužících, mezi něž patřili také její Poledne a Soumrak. Nikdo se k ní tisíce let neodvažoval přiblížit, tedy s výjimkou její dosud žijící Jitřenky, s níž, jak se má obecně za to, komunikuje kódovaným pohybem zornice svého gigantického oka, aby se k ní Jitřenka nemusela přibližovat.

Proto je zvláštní, že tě pozvala na oběd. Jak může někdo obědvat s leviatanem? Zvlášť s takovým, který sní všechno, co se octne dostatečně blízko?“

„Proč se nejmenuje třeba Nenasytná Středa?“ zeptal se Artur.

„Domnívám se, že Starousedlíci, kteří jsou jí pořád oddaní, mají především co dělat, aby jí neříkali ‚Velryba Středa‘,“ odpověděl Skamandros.

Artur souhlasně přikývl a poposkočil, aby s doktorem zcela srovnal krok. Po pláži ušli dlouhý kus cesty a světla tábora zůstala více než sto metrů za jejich zády. Artur se podíval doktoru Skamandrovi do tváře. Většina tonula ve stínu, jen její dolní část osvětlovala svíčka. Tetování se mu pohybovala a přesouvala, ale na to, aby Artur rozeznal, co ukazují, byla příliš velká tma; zahlédl jen loď, která se Starousedlíkovi plavila přes tvář s rozvinutými plachtami.

„Možná bychom se měli vydat zpátky,“ pronesl Artur nervózně.

Skamandros zastavil a podíval se na Artura.

„Došli jsme dostatečně daleko, abychom vyzkoušeli jedno malé kouzlo, které by mohlo nalézt odpověď na tvoje otázky,“ odpověděl, vydal se kousek do svahu pláže a položil na zem svíčku. Artur šel za ním. Modrý písek se mu dál lepil na chodidla.

„Co jsi to chtěl ze všeho nejdřív?“ zeptal se doktor Skamandros. „Poslat vzkaz dámě První, nebo dozvědět se něco o té tvé kamarádce?“

„Chci se podívat, co se stalo s Lístkou,“ řekl Artur. Ačkoli neposlechla, když jí říkal, aby odešla z nemocničního pokoje, pořád cítil jakousi odpovědnost… a vinu. Doufal, že je v pořádku.

„Tvoji kamarádku svezla jiná loď?“

„Ano,“ přisvědčil Artur. „Trochu se podobala Můře, ale byla užší a delší a měla tři stěžně. Plachty jí žhnuly zelenou barvou. Myslel jsem, že mě má vyzvednout, jak se to psalo v té pozvánce. ‚Doprava zajištěna‘. Jenomže místo mě odvezli Lístku.“

„To by mohla být Létající kudlanka. Jedno z plavidel původního obchodního loďstva lady Středy. Což by dávalo smysl. Nemáš něco, co patří tvojí kamarádce? Třeba kadeř jejích vlasů?“

„Ne!“ zvolal Artur. „Ona je to vážně jenom kamarádka. Navíc docela čerstvá.“

„Hmm, tím to bude složitější, ačkoli nám pomůže, že známe jméno lodi,“ uvažoval nahlas Skamandros. „Třásl sis s ní rukou? Nebo máš něco, čeho se dotkla, třeba šálek nebo láhev?“

Artur zavrtěl hlavou. Snažil se ve vzpomínkách vrátit k nemocničnímu pokoji. Lístka seděla na posteli…

„Četla si tu pozvánku. Mohlo by to stačit?“

„Mohlo,“ řekl doktor Skamandros s uspokojením. „Můžu si ji půjčit?“

Artur mu ji podal. Skamandros vytáhl želvovinou vykládaný nožík na dopisy a z povrchu kartičky odřezal malý zavinutý pásek, který vložil do malé plechové krabičky na léky. Potom ještě jednou vnořil ruku do pláště, vytáhl kartonovou šachovnici – nebo cosi rozdělené na barevné čtverečky podobné šachovnici – a tu rozevřel. Na plochu potom s velkou pečlivostí položil malé kulaté zrcátko a mušli velkou jako Arturova pěst. Postavil na ni i plechovku a zrcátko, mušli a plechovku uspořádal tak, aby na červenočerné šachovnici vytvářely trojúhelník.

„Trojúhelník na mé pracovní ploše,“ řekl a vytáhl brk a malou bronzovou lahvičku se štítkem AKTIVNÍ INKOUST. OPATRNĚ! „Arture, podrž, prosím, ruku s nataženou dlaní nad trojúhelníkem, ale nedotýkej se ho.“

Ukázal na všechny tři předměty. Artur uposlechl a vodorovně podržel ruku těsně nad zrcátkem, mušlí a plechovkou.

„Teď ti na tu ruku budu muset psát. Možná to bude štípat,“ upozornil ho doktor Skamandros tónem, jakým promlouvají lékaři a zubaři, když něco bude bolet. Položil na zem bronzovou lahvičku, opatrně odšrouboval zátku a namočil do ní pero.

„Tohle mi pomůže zjistit, co se stalo s Lístkou?“ zeptal se Artur. Cítil nutkavou potřebu ruku odtáhnout a vyrazit po pláži zpátky do tábora.

Slunopal přikývl na důkaz souhlasu, pomyslel si. Takže Skamandros musí být víceméně důvěryhodná osoba…

„Ano, ano,“ přitakával doktor. „Teď se nehýbej.“

Artur se ani nehýbal. Skamandros mu nad rukou podržel pero. Z hrotu skanula kapička inkoustu, rozstříkla se na Arturově kůži jako roztavený kov a vyslala vzhůru obláček kouře prosyceného Ničím.

„Aúúúúúúúúúú!“ zaječel Artur, když mu tělem projela prudká bolest.

Kapitola jedenáctá

Doktor Skamandros se nenechal vyrušit. S neuvěřitelnou rychlostí stačil Arturovi napsat na ruku slovo i navzdory tomu, že jí hoch prudce ucukl. Inkoust Arturovi na kůži zanechal ohnivou stopu.

„Bolet to bude jenom chviličku,“ sliboval Skamandros poté, co Artur vyrazil k moři a vnořil ruku do vody. „Kdybych tě varoval, nezůstal bys v klidu.“

Artur nedokázal nic říct. Bolest mu prostupovala celou mysl – ale už jen několik dalších vteřin. Než doktor Skamandros domluvil, polevila a odezněla, jako by ji smyla poslední vlna.

Artur ušel několik metrů nazpět po svažité pláži. Skamandros už sbalil šachovnici i krabičku na léky a ponechal na písku jen mušli a zrcátko. Ty podal Arturovi, který si jich ani nevšiml, protože nastavoval hřbet ruky ke světlu svíčky. Pokud ho nešálil zrak, nezůstaly na něm žádné jizvy ani kaňky. Neviděl ani žádný text.

„Co jste to napsal?“ zeptal se.

„Podepsal jsem se,“ odpověděl doktor Skamandros. „Většinu Domovní Magie vyvolává předpřipravené náčiní, které funguje jen pro zplnomocněné čaroděje.“

„V tom inkoustu bylo Nic?“

„Ano. Maličké, vyčištěné množství. Ale musím honem dodat, že já jsem ho nevyrobil. Já se syrovým Ničím přímo nepracuji. Ačkoli je pravda, že většina magie Domu závisí na zařízení nebo poživatinách, které byly původně vytvořeny z Ničeho nebo s jeho pomocí.“

„Dobrá tedy,“ řekl Artur. Váhavě uchopil zrcátko a mušli. „K čemu je tohle?“

„Zrcátko jsem, doufám, vyladil tak, aby ukázalo, co právě dělá tvoje kamarádka Lístka,“ odpověděl Skamandros. „A mušle proto, abys mohl i poslouchat. Několik dní by to mělo fungovat, než kouzlo vyčpí a začne ukazovat jiné lidi a jiná místa. Jakmile k tomu dojde, nepoužíval bych je, protože tě mohou ukázat těm, kdo tyto otevřené průchody do cizích myslí vyhledávají.“

„Jak se s nimi pracuje?“

„Mušli si jednoduše přiložíš k uchu a zadíváš se do zrcátka. Nejlíp to funguje na nějakém tichém místě, když do zrcátka svítí trocha, ale zase ne příliš mnoho světla. Na tomto místě, s pomocí téhle svíčky, by to mělo být optimální. Zpravidla je nejlepší, když má člověk někoho, aby na něho dohlížel, protože si nebude uvědomovat, co se děje kolem jeho fyzického těla.“

„Děkuji,“ řekl Artur. „Myslím, že to zkusím trochu později. Blíž tábora.“

„Jak si přeješ. Pokud jde o ty vzkazy, obávám se, že nebudeme moci využít telefonu ani telegrafu. Ačkoli nejsme v Hraničním moři, jsme jeho součástí, a každé spojení by jím proto za normálních okolností mělo procházet, jenže ústředna je už dlouho vyplavená. Přesto můžu vzkaz poslat pomalejšími prostředky. Máš papír, pero a inkoust?“

„Ne.“

„Tak si vezmi tyhle.“ Skamandros Arturovi podal popraskané kožené pouzdro omotané modrou stuhou. „Napiš dopis, zatímco já připravím posla.“

Artur schránku otevřel. Připomínala dětskou knížku s prostorovými obrázky a obsahovala kalamář, hromádku papíru a několik per, která se postavila, jen co otevřel víko. Artur si jedno vybral, namočil ho do inkoustu – tyrkysově modrého, jak si povšiml – a pustil se do psaní.

Dáma První

Pondělní Denní pokoj nebo Úterní pyramida

Milá dámo První,

lady Středa mě pozvala na oběd a poslala pro mě loď, ale došlo k nehodě a nyní se nacházím v jiné Druhořadé říši na jiné, ztroskotané lodi jménem Můra. Tento dopis mi pomáhá poslat Domovní čaroděj jménem doktor Skamandross. Myslím, že když už jsem tady, mohl bych se pokusit najít Třetí část Vůle. Bylo by skvělé, kdybys mi mohla poslat pomoc nebo radu. Náhodou byla odvezena i moje kamarádka Lístka a myslím, že pluje na lodi jménem Létající kudlanka. Bylo by skvělé, kdybys jí taky mohla pomoci k návratu domů.

Se srdečným pozdravem

Artur Penhaligon

PS. Pozdravuj ode mě Suzy a Kýchala a všechny ostatní.

Artur se podíval na to, co napsal. Tím, že se pokusí najít Třetí část Vůle, si začal být jistý až do okamžiku, kdy něco takového napsal. Ale tato myšlenka mu musela bobtnat v hlavě od chvíle, kdy Lístka řekla, že by měl sám napřed něco udělat, než aby čekal, až mu něco provedou Správci.

Jediná potíž spočívala v tom, kde začít.

„Máš to?“ zeptal se doktor Skamandros. „Přelož to a napiš na přední stranu adresáta. Potom na ohyb přitiskni prst a dopis se zapečetí.“

Artur uposlechl doktorových instrukcí. Když na papír přimáčkl palec, kolem okrajů papíru se rozlila sprška duhového světla, a když ruku zase zvedl, uviděl silnou kulatou pečeť, na níž se vyjímala jeho hlava z profilu s vavřínovým věncem kolem spánků.

„O tomhle kapitánu Kočkodaňovi ani Konkortovi neříkej,“ požádal ho doktor Skamandros. „Protože mám nedostatek hotových známek, vzal jsem si vhodný kus z jejich sbírky.“

Ukázal Arturovi velkou barevnou známku s obrázkem ptáka s tmavým tělem, bílým zadečkem a vidlicovitým ocasem. Drobný text ho označoval za buřňáčka a kromě něj byla na známce i velká dvojka a symbol neznámé měny.

„Je z vaší Země,“ řekl Skamandros. „Noční mořský pták. Jenom mu na oko kápnu trošku aktivního inkoustu a pronesu krátké zaklínadlo. Možná by bylo lepší, kdyby ses mi postavil za záda, Arture. Některá Architektčina slova dokážou smrtelníkům ublížit.“

Artur se za Skamandra rychle přesunul a zacpal si uši. Vzpomněl si, jaký účinek měla slova, která čaroděj použil na lodi.

Skamandros přehnul složený dopis, otevřel bronzovou lahvičku s inkoustem a pomocí maličkého kapátka trošku inkoustu nasál. Potom kapičku tekutiny opatrně upustil na oko ptáka na známce a zároveň zadrmolil něco, co Artur nezaslechl, ačkoli se mu přitom rozbrněly a rozbolely lokty a kolena.

Pták sebou zacukal a zatřepotal křídly. Vystrčil ze známky hlavu, prudce zamáchal křídly a vysoukal ven celé tělo. Jakmile se ocitl na svobodě, zvětšil se a dopis se zmenšil. Pták rostl a rostl, až byl asi šedesát centimetrů dlouhý a rozpětí jeho křídel dosáhlo takřka dvou metrů. Dopis už byl maličký; proměnil se na obdélník dlouhý jen necelé tři centimetry. Pták s jasným třpytem v oku uchopil dopis do zobáku a polkl ho, načež se kolébavě pustil dolů po pláži. Pomalu mával křídly, dokud nebyl schopen vzlétnout. Potom okamžitě získal na eleganci a ladnosti.

„No, teď bych tu měl uklidit,“ řekl doktor Skamandros. „Musím tu trochu rozházet ten kouzly potřísněný písek a tak. Jestli chceš vyzkoušet to zrcátko a mušli, navrhuji, abys zašel za panem Slunopalem a požádal ho, jestli by na tebe nedohlédl. Mohli byste se posadit mezi kapitánovým stanem a mořem.“

„Děkuji,“ řekl Artur. Doktor Skamandros mu nakonec ochotně pomáhal.

Možná to s tou podezíravostí přeháním, pomyslel si Artur. K té pomoci musí mít nějaký vlastní důvod… Rád bych věděl, co to může být… Jestli mi tak dokáže číst myšlenky –

„Jak dlouho bude trvat, než dáma První ten dopis dostane?“ zeptal se Artur honem pro případ, že by mu doktor Skamandros opravdu dokázal číst v myšlenkách a urazilo ho, že mu Artur pořád nedůvěřuje.

„Těžko říct. Když se nic nestane a poslovi nic nebude bránit v cestě, den dva našeho zdejšího času. Kolik by to mohlo být v Domě, bych ti řekl jenom po dlouhém počítání. Čas mezi Domem a Říšemi si neodpovídá.“

Artur přikývl. Stejně to vypadalo, že tu zůstane trčet celý týden, než se podaří opravit Můru. Poněvadž s tím nemohl nic udělat, mohl tuto dobu využít přemýšlením, co dál podnikne. A za tím účelem potřeboval vědět, co se stalo s Lístkou.

„Vrátím se tam,“ řekl. „Požádám Slunopala, aby na mě dohlédl. Děkuji za pomoc, doktore.“

Skamandros se uklonil.

Artur se otočil a vydal se nazpět po pláži. Bez svíčky se ocitl ve tmě, ale viděl světla tábora a ta nebyla daleko. I přesto nasadil ostré tempo.

Byl v půli cesty, když ho něco přinutilo, aby se obrátil a podíval se zpátky. Viděl světlo svíčky a neurčitou siluetu, která mohla patřit doktoru Skamandrovi. Ale uviděl ještě něco. Další siluetu, černý, ostře řezaný tvar na pozadí žlutého přísvitu. Viděl ho jen chvilku, vzápětí zmizel. Ale i v onom zlomku vteřiny měl Artur pocit, že poznává, co to je.

Další buřňáček. Doktor Skamandros posílal vzkaz ještě někomu.

Já to věděl, pomyslel si Artur zlostně. Nejspíš se mě pokouší zaprodat Středě nebo někomu ze Správců. Mohli by za mnou poslat Soumrak Senzační Soboty, pokud to byl on, kdo mě napadl v Dole Úděsného Úterý. Jestli se vrátí i s tím svým mečem, byl bych bez Klíče bezmocný, i když by mě možná bránila posádka Můry díky tomu Kapitánovu medailonu. Pořád nechápu, proč by Sobota chtěl, aby Nic zničilo Dům. Mezi Následujícími Dny a Ničím rozhodně k něčemu dochází. Ale k čemu? Proč je všechno tak složité –

Arturovy myšlenky si už našly cestu do jeho podvědomí, když ho zastavila hlídka poblíž tábora.

„Stůj! Tam kdo? Tedy chci říct: ‚Kdo tam?‘ Poznej mě a popojdi kupředu!“

„No, myslím, že se jmenujete Jednoušák,“ odpověděl Artur. Starousedlíka jen částečně osvětlovaly lucerny z Kočkodaňova stanu vzdáleného asi dvanáct metrů. „Já jsem Artur a právě se vracím z procházky. Doktor Skamandros přijde zanedlouho.“

„Jen pojď, příteli!“ zvolal Jednoušák. Sklopil kuši a mávnutím Arturovi pokynul, aby pokračoval v chůzi. Když ho chlapec míjel, Starousedlík zamručel: „Ve skutečnosti se jmenuju Gowkin, ale Jednoušák zní o moc líp. Před Potopou jsem byl Posunovač beden třetí třídy. Teď jsem lodník na příďové nástavbě –“

„Jednoušáku! Oči na stopkách!“

Artur výkřik dobře poznal. Po pláži dupal Slunopal. Artur za ním rozeznával slabou siluetu další hlídky, oči upřené do tmy, kuš připravenou vypálit.

„Ano, pane!“ zvolal Jednoušák. „Jenom pouštím jednoho z nás.“

Slunopal se zlehka uklonil, když přišel k Arturovi, a hoch mu gesto opětoval.

„Udělal doktor všechno, co bylo třeba?“ zeptal se Slunopal.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Artur. Zvedl v rukou zrcátko a mušli. „Dal mi tyhle pomůcky, abych se podíval, co se stalo s mou kamarádkou Lístkou. Jenom potřebuju někoho, kdo na mě dá pozor, když je budu používat. Doufal jsem, že by vám třeba nevadilo…“

„Na tebe dohlédnout? Kdepak, to bych mohl. Napřed ale musím dokončit obhlídku hlídek, protože nechceme, aby sem Málochur a jeho banda přijeli bez ohlášení.“

„Já myslel, že jsme jim nadobro ujeli!“ zvolal Artur, když s druhým důstojníkem srovnal krok.

„Možná ano, možná ne,“ Slunopal pokrčil rameny. „Málochur je nadmíru mazaný čaroděj. Doktor Skamandros by nad ním vyhrál ve znalostech načerpaných z knih, ale ten pirát musí znát desítky špinavých lstí, o kterých nemá doktor ani ponětí. Oči na stopkách!“

Další hlídka, tentokrát žena, se ztěžka zvedla a popadla kuši. Slunopal si mrzutě odfrkl a pokračoval v chůzi.

„Doktor Skamandros mi řekl, že je dobrovolník,“ řekl Artur. Potřeboval se dozvědět o Skamandrovi něco dalšího. „Co tím myslel? Proč je dobrovolník?“

„Před velkou potopou existovali jenom kouzelníci-navigátoři na řádných lodích,“ vysvětloval Slunopal. „Takže když se začaly budovat všechny ty nové lodě, sháněli se dobrovolníci s dostatečným čarodějnickým výcvikem. Na nové lodě se přesunuli i někteří řádní námořníci.“

„Jako vy,“ tipl si Artur.

„Ano, jako já,“ připustil Slunopal ztěžka. „Byl jsem čtvrtý důstojník na Spirálovém tornádu a věř, žes neviděl lepší loď a zdatnější posádku.“

„Ale proč se doktor Skamandros nabídl jako dobrovolný navigátor, když byl prvotřídní čaroděj se vzděláním z Horního Domu?“

Slunopal opět pokrčil rameny.

„Nejspíš něco ztratil. To je důvod, proč do Hraničního moře přichází většina lidí z jiných částí Domu.“

„Nerozumím.“

„Všechno, co se kdy někde ztratí, se dříve nebo později objeví v Hraničním moři,“ odpověděl Slunopal. „Ale hledání nemusí být vůbec, ale vůbec snadné. A musí se to ztratit náhodou – ne schválně a nesmí se to ani ukrást.“

Už byli zase skoro u moře. V příboji stála Starousedlice a s kuší po boku se rozhlížela po hladině. V jedné části oblohy zářilo několik velmi rudých, velmi jasných hvězd, ale z větší části bylo zataženo a na obloze nebylo ani stopy po měsíci. Možná kolem tohoto světa žádný neobíhal.

„Stát!“

„Tady Slunopal a náš cestující,“ řekl Slunopal. „Všude klid?“

„Slyšet jsou jenom vlny,“ odpověděla Starousedlice. Artur poznal její hlas. Byla to žena se šupinami na celé tváři. Ještěrka.

„Dávej pozor,“ varoval ji Slunopal. „Jestli přijedou, bude to nejspíš přímo od moře.“

„Rozkaz, pane!“

Slunopal se obrátil a vydal se prošlapaným písečným pásem mezi dvěma většími hromadami krabic.

„Tím je obhlídka hotová. Kde se chceš podívat do toho zrcátka?“

„Někde, kde je ticho a trochu světlo,“ řekl Artur. Ukázal na písečnou plochu, kde neodpočívali žádní Starousedlíci, nepříliš daleko od luceren na stanu. „Myslím, že tam by se to dalo.“

Slunopal následoval Artura na místo a zůstal za ním stát, zatímco se Artur posadil se zkříženýma nohama do písku. Hoch nahlédl do mušle, přidržel ji na světle a několikrát jí zatřásl, aby se přesvědčil, že se v ní nic neukrývá. Potom k ní opatrně přiložil ucho, pozvedl zrcátko a naklonil ho, aby se v něm odrazila trocha svitu z luceren.

Zpočátku slyšel pouze tiché burácení moře uvnitř mušle a v zrcátku viděl pouze svůj vlastní odraz. Snažil se upírat myšlenky na Lístku, ale z jakéhosi důvodu si nedokázal přesně vzpomenout, jak vypadá. Vybavil si však její hlas a soustředil se na něj, vzpomínal si, co řekla, když přišla do jeho nemocničního pokoje.

Burácení v mušli rázem odeznělo a nahradilo je rachocení železa a vrzání dřeva. Zrcátko se zamžilo, jako by na něj dýchl, a když se opět projasnilo, už se v něm nezračil jeho odraz, nýbrž jiný tmavý výjev ozářený jiným světlem.

Artur do zrcátka nevěřícně upíral oči. Viděl Lístku ve velmi stísněné, mdle osvětlené místnosti.

Byla uvězněná.

Kapitola dvanáctá

Lístka seděla sklesle v úzkém prostoru a kolem nohou měla vodu hlubokou asi tři centimetry. Těžký řetěz jí poutal okovy na zápěstích k okovům na kotnících a poté ubíhal k tmavému železnému kruhu zasazenému v dřevěné stěně. Podle toho, jak voda mírně šplouchala z jedné strany na druhou, bylo zřejmé, že je někde na lodi. Jediné světlo se linulo z pohupující se ukoptěné lucerny visící na háku v deskách stropu, sotva třicet centimetrů nad Lístčinou hlavou.

Něco se pohnulo ve tmě v rohu zorného pole zrcátka. Artur posunul hlavu, aby se tam pokusil dohlédnout, ale nepomohlo to. Zrcátko bylo jako televizor nebo divadelní scéna. Všechno, co se dělo po obou stranách nebo za ním, mu zůstávalo neviditelné.

Pohyb se opakoval. Lístka zvedla hlavu a rozhlédla se. Když nic nespatřila, hlava jí spadla dopředu. Zdálo se, že propadla naprosté malomyslnosti, dokud si Artur nevšiml, že provádí něco s okovem na svém levém kotníku. Když zahlédl odlesk pilníčku na nehty nebo něčeho podobného, pomyslel si, že se ho pokouší odemknout.

Tak usilovně se soustředil na to, co Lístka dělá s okovem, že mu chvilku trvalo, než si uvědomil, že pohyb zahlédl ještě jednou. Tentokrát pohyb skončil uvnitř rámu zrcátka a Artur zřetelně uviděl, co ho způsobilo.

Krysa. Ale ne tak ledajaká.

Byla to přes metr dlouhá obluda s hnědou srstí a stála vzpřímeně na zadních nohách. Navíc byla oblečená. Měla na sobě starý, ale dobře udržovaný frak tmavomodré barvy se zlatými výložkami a pod ním světlou košili a stříbrnou vestu a na nohách pak krátké bílé kalhoty, které měla vyhrnuté, aby si je nenamočila do šplouchající vody. Chodidla měla holá a za hřbetem švihala holým růžovým ocasem.

Krysa pozvedla kožený klobouk se širokou střechou, ale nízkým dýnkem a pronesla hlasem, který přeskočil, když se nadechla: „Promiňte, slečno. Nejste náhodou smrtelnice ze Země?“

Lístka sebou trhla a honem se odtáhla, řetězy zařinčely.

„Omlouvám se,“ řekla krysa. „Nechtěl jsem vás polekat. Nechci vás rušit, ale musím vyřídit úkol týkající se jistého smrtelníka ze Země.“

Lístka nevěřícně zavrtěla hlavou a několikrát mrkla.

„Promiňte,“ vysoukala ze sebe. „Já jsem jen nějak… neočekávala… návštěvu.“

„Dovolte mi, abych se představil,“ pokračovala krysa. „Jsem kapitán Monckton, velící důstojník Povolaných krys Hraničního moře.“

„Povolaných krys?“ zopakovala Lístka slabě. „Hraničního moře?“

„Povolané krysy, mladá dámo, jsou krysy, které kdysi sloužily Pištci, a které přivedl do Domu. Hraniční moře je jedno z panství Domu, teoreticky pod vládou lady Středy, samozvané Vévodkyně Hraničního moře a Architektčiny Správkyně.“

„Aha, už tomu rozumím,“ opáčila Lístka sarkasticky.

„Co prosím?“

Lístka znovu zavrtěla hlavou. „Ale to nic. Ano, myslím, že jsem smrtelnice ze Země. Akorát mi to tak nepálí.“

„Ale hlavu jinak používat umíte?“

„Nepálí mi to, ale hlavu jinak používat umím,“ odpověděla Lístka. „A proč se vlastně sháníte po smrtelnici ze Země? Můžete mi pomoct se odsud dostat?“

Monckton vytáhl z kapsy svého kabátu papír a podal ho Lístce. Když k ní natahoval ruku, byl list velký jako stránka z trhacího notýsku, ale jakmile ho Lístka převzala, zvětšil se na velikost běžného psaní.

Na papíře se zračila rytina chlapecké tváře. Docela hodně se podobala Arturovi. Pod ní stálo několik řádků textu:

ODMĚNA

Informace ohledně místa pobytu jistého

Artura Penhaligona,

mladého smrtelníka ze Země.

Podrobnosti pošlete telegramem nebo vzkazem

Pondělní Tercii, Suzy Tyrkysově Modré

„Artur!“ vykřikla Lístka. „A Suzy byla ta dívka, co… ta, co měla ta křídla.“

„No vida,“ řekl Monckton. „Vy Artura znáte? Nevíte, kde je?“

„Možná,“ odpověděla Lístka. Artur ze způsobu, jak přimhouřila oči, poznal, že usilovně přemýšlí. „Nejspíš budete chtít tu odměnu, co?“

„Přirozeně,“ přisvědčil Monckton. „Ačkoli v tomto případě nám už byla vyplacena malá záloha. Jsme známí jako zkušení pátrači a hledači.“

„Když mi pomůžete uprchnout, řeknu vám všechno, co vím.“ navrhla Lístka a zvedla ruce v okovech. „A pomozte mi navázat kontakt se Suzy Modrou.“

„Hmm,“ uvažovala krysa. „Nemůžeme vám pomoci k útěku, protože tím bychom porušili několik smluv, které jsme uzavřeli s nejrůznějšími úřady v rámci Domu. Nicméně mi bude ctí, když budu moci vystupovat jako váš obhájce při blížícím se přelíčení před vyšetřujícím soudem, který bude projednávat vaše zločinecké aktivity.“

„Zločinecké co? Cože! Udělala jsem akorát to, že jsem je nechala, aby mě odvlekli na tuhle loď! Jednou se na mě podívali, zeptali se, jak se jmenuju, a potom mě uvrhli tady do těch řetězů!“

„Domnívám se, že budete obviněna jako černá pasažérka,“ odpověděl Monckton a na zdůraznění svých slov švihl ocasem. „Nejpravděpodobnějším trestem bude sto nebo dvě stě ran bičem, které podle mě nejspíš nepřežijete. Nebo, mám-li být naprosto upřímný, vzhledem k tomu, že jste smrtelnice, nepřežijete zcela určitě.“

„Bičem? Chcete říct, že mě zmrskají?“

„No… ono to nebude přímo bičem, ale devítiocasou kočkou. Neslyšela jste o ní už?“

„Nic o ní slyšet nechci! Nechci ji ani cítit! To je šílené. Musí být přece nějaká jiná možnost.“

„To záleží na soudu,“ řekl Monckton. „Mám dojem, že obvinění trpí logickou chybou, která by vás mohla ušetřit trestu, pokud byste pro ni dokázala předložit náležité argumenty.“

„Co to je?“

Monckton zlehka naklonil hlavu a podíval se na Lístku jasným okem.

„My jsme krysy sběhlé v obchodech, slečno,“ namítl. „To znamená, že vy mi řeknete, co víte o Arturovi, a já budu u soudu vystupovat jako váš obhájce.“

„Jak můžu vědět, že až vám řeknu něco o Arturovi, opravdu pro mě něco uděláte?“ zeptala se Lístka.

„Dávám vám slovo Povolané krysy a bývalého smrtelného obyvatele Země,“ řekl Monckton a položil si tlapu na srdce skryté pod úhlednou vestou. „Ve jménu Pištce, který nás sem přivedl.“

Lístka se na krysu upřeně zadívala. Monckton jí pohled bez jediného mrknutí opětoval.

„Dobrá,“ vydechla nakonec. „Myslím, že nemám moc na výběr. Přinejmenším zníte přesvědčivě. Přesvědčivěji než ten chlap, co tátovi prodal poslední auto. Byla jsem Artura navštívit v nemocnici u nás… na Zemi. Artur dostal pozvánku od lady Středy, měl se dostavit na oběd, a říkal mi o Domě a tak. Potom se nemocničním pokojem prohnala obrovská vlna a vynesla nás na moře, na Arturově posteli. Zmítaly s námi obrovské vlny, lítali jsme nahoru a dolů. Později mě na provaze vytáhla z vody jakási loď s jasně zelenými plachtami. Artura se vytáhnout nepodařilo. Myslím, že pořád někde pluje na té nemocniční posteli. Jestli se s ní teda nepotopil nebo ho nezachránil někdo jiný. Stačí vám to?“

„To je skvělé vodítko, děkuji vám,“ řekl Monckton. „Tím se taky vysvětluje, proč kapitán a posádka tohoto plavidla pořád tak zarputile mlčí, a proč se rozhodli zaháčkovat tady v Trojúhelníku. Kdyby nebylo několika obyčejných krys, vůbec bych nevěděl, že máme na lodi smrtelníka. Myslím, že Kudlanka měla Artura vyzvednout a dopravit k lady Středě, ale svůj úkol nesplnila. Kapitán Cák si teď dává na čas a snaží se vymyslet, co udělá. Kromě toho, že se zbaví vás, coby neblahého důkazu skutečnosti, že vzal na loď špatného smrtelníka.“

„Zaháčkovat? Trojúhelník? Kde teď jsme?“

„Jsme na palubě Létající kudlanky na její nejspodnější palubě,“ odpověděl Monckton. „Na lodi Středina pravidelného obchodního loďstva. Kudlanka je zaháčkovaná, což znamená, že je přivázaná k jiné lodi, která je přivázaná zase k jiné lodi, a tak dále a všechny jsou nakonec připoutány k obrovskému trojúhelníkovému kotevnímu pilíři, který jako jediný zůstal nad hladinou z majáku starého Středečního přístavu. Proto ten název Trojúhelník. Ten se samozřejmě nachází v Hraničním moři Domu.“

„Který tvoří střed vesmíru,“ dodala Lístka. „To mi alespoň říkal Artur. Moje rodiče by klepla pepka, kdyby se dozvěděli, že je to právě takhle.“

„Co prosím?“

„Myslí si, že uprostřed vesmíru stojí nějaký velikánský strom, z něhož do všech stran vyrůstají malé větve. A zvířata žijí v harmonii a jsou na sebe hodná a tak.“

„To zní docela příjemně,“ opáčil Mockton. „Kdyby to tak jenom byla pravda. Já se teď musím vrátit na svou loď. Cestou se zastavím u kapitána Cáka a sdělím mu, že budu vaším obhájcem. Domnívám se, že soudní líčení se bude konat v nejbližších dnech.“

„V nejbližších dnech!“ zvolala Lístka. „Ještě jsem nedostala najíst ani napít. Mohla bych tady umřít hladem nebo žízní.“

„To v Domě není možné,“ namítl Monckton. „Hlad nebo žízeň mít můžete, ale neumřete.“

„Takže to mě tady necháte takhle přivázanou? Jen tak? Abych si počkala na soud nebo kdovíco vlastně?“

„Ano,“ přitakal Monckton. „Řekla jste to naprosto přesně. Bylo mi potěšením. Na shledanou.“

„Počkejte!“ vykřikla Lístka. Ale krysa odešla. Artur zahlédl, jak při odchodu ze zorného pole zrcátka švihla ocasem.

„Počkejte! Nemůžete mě tady jen tak nechat! Co když se ta loď potopí –“

Lístčin výkřik byl znenadání přerušen a zrcátko začalo přeblikávat mezi výjevem s Lístkou a Arturovou tváří ve svitu lucerny, než se ustálilo právě na ní. Arturovi se při této náhle změně pohledu zatočila hlava a zvedl žaludek, ale nepříjemný pocit ho bleskurychle přešel, když ho Slunopal chytil za rameno a zašeptal: „Arture! Připrav se, chlapče. Něco se blíží od moře!“

Artur zamrkal, postavil se a chvatně vložil zrcátko i mušli do kapes svého županu. To mu také na okamžik připomnělo, že by se měl opravdu převléct do něčeho rozumnějšího, ale myšlenka ho opustila stejně rychle, jako přišla.

„Co se blíží od moře?“

„Nevím,“ odpověděl Slunopal. „Ještěrka daleko od břehu zahlédla světlo. Viděl jsem ho i já. Blíží se. Mohl by to být Jektal, i když nevím, proč by světlo nezakryli. Na, vezmi si tenhle nůž.“

Artur si všiml, že Slunopal má za opaskem ještě námořnickou mačetu. Dlouhý nůž s pouzdrem, který mu Starousedlík nabídl, si tedy vzal a pokusil se ho připnout k opasku svého županu. Slunopal zavrtěl hlavou.

„To nepůjde. Pojď, vrátíme se do kapitánova stanu. Ichabod ti najde nějaký mundúr.“

„To jako bych byl někde ve vězení –“

„Tak už tady oblečení říkáme. Pojď. Nemáme moc času.“

Zatímco Artur následoval Slunopala do Kočkodaňova stanu, všiml si, že se tábor zásadně změnil. Všichni Starousedlíci byli na nohou a připravovali se na boj. Působili sebevědoměji a lépe organizovaněji než na moři.

„Suchozemské krysy,“ zašeptal Slunopal, když míjeli skupinu Starousedlíků prohlížejících si kuše. „Tady se jim bude bojovat líp než na palubě. Ichabode! Sežeňte pro pána Artura nějaké čisté šaty!“

„Rozkaz, pane!“ zavolal Ichabod. Přišel k nim a hluboko se před Arturem uklonil. „Žádal by si pán něčeho konkrétního?“

„Nemarněte čas!“ okřikl ho Slunopal. „Dejte mu, co mu bude sedět, a hoďte sebou. Já se jdu podívat na děla. Arture, až budeš hotov, přijď tam za mnou.“

Ichabod popotáhl.

„On vážně neví, s jakými obtížemi se musí člověk potýkat, když se snaží udržet náležitou úroveň oblékání.“

Změřil si Artura od hlavy k patě, obešel ho a napsal si do deníčku několik čísel. Potom ukázal na paraván posetý námořnickými výjevy, který stál v koutě stanu. Artur ho naposledy viděl v Kočkodaňově neskutečné místnosti na palubě Můry.

„Kdybyste byl tak laskavý pane a postavil se za tuto zástěnu, pokusil bych se vám nabídnout několik kusů šatstva. Jejich přiměřenost by se snad mohla blížit potřebám osoby tak význačného postavení, jaké zaujímáte.“

Artur zašel za paraván. Skoro okamžitě mu Ichabod podal obrovskou hromadu oblečení.

„Spodní prádlo. Tři různé košile. Límce, čtyři kusy. Nákrčníky, šest kusů. Vesty, tři kusy. Krátké kalhoty, tři kusy. Punčochy, pět kusů. Boty vycházkové, či holínky?“

„No… ty vlastně ani nepotřebuju. Tyhle pantofle jsou Nehmotné boty.“

„Námořnický, nebo ceremoniální opasek?“

„Myslím, že námořnický…“

Ichabod Arturovi dál pokládal otázky a každých několik vteřin mu podal nějaký kus ošacení nebo výstroje. Nakonec zmlkl. Artur se rychle svlékl a oblékl se do nových šatů. Všechno mu kupodivu dokonale padlo. Vědomě si nevybíral žádnou konkrétní kombinaci, ale když byl z větší části oblečený, uvědomil si, že má na sobě prakticky tutéž uniformu, v jaké chodil kapitán Kočkodaň. Modrý kabát na bílé košili, modrou vestu a krátké bílé kalhoty.

Jak napůl očekával, jakmile se převlékl, Nehmotné boty se mu proměnily z nemocničních pantofli na kožené holínky, přičemž ta levá byla širší, aby se do ní vešlo pouzdro z krabího krunýře. Artur chvíli přemýšlel, potom si do pravé boty vsunul Atlas a pozvánku od lady Středy a do levé mušli a zrcátko. Nehmotné boty byly vodotěsné – odolné byly v podstatě proti všemu – a tyto věci v nich měly zůstat v bezpečí a v suchu.

„Nevím, co mám udělat s tímhle límcem,“ řekl Artur o několik minut později. Límec byl oddělený od košile a on mu nedokázal přijít na kloub.

„Dovolte,“ odpověděl Ichabod. Rychle k chlapci přistoupil a límec mu připnul. Než stačil Artur cokoli namítnout, Ichabod mu kolem krku uvázal kus červené látky a utáhl ji jako vázanku. „Vzpažte, pane, abych vám mohl připevnit opasek.“

Široký kožený pás se zdál být poslední věcí, kterou si měl Artur nasadit. Když byl připjat a Artur se pokusil udělat krok pryč, Ichabod zvedl ruku a zlehka se uklonil. „Váš meč, pane. Do hrozící bitvy se nelze vydávat bez meče.“

„Myslím, že to opravdu, abych tak řekl, nelze,“ zopakoval Artur.

Už dokonce začínám znít jako Kočkodaň, pomyslel si. Doufám, že se neproměním na někoho, jako je on. Radši bych byl jako Slunopal. Jako někdo, kdo umí přiložit ruku k dílu.

Ichabod zvedl z podlahy meč v pochvě a připnul ho k Arturovu opasku na levém boku. Artur si na druhý bok připnul nůž, který dostal od Slunopala.

„Toto je meč námořnického stylu, který zbrojíř konkrétně pro vaši milost zkrátil a odlehčil,“ pravil Ichabod. Vstal a prohlédl si Slunopalův nůž. Ústa se mu mírně zkřivila odporem. „Mohu-li to tak říci, pane, tento nůž celkovému dojmu příliš nenapomáhá. Možná kdybyste mi dovolil –“

„Ten nůž si chci nechat,“ ohradil se Artur rychle. „A už taky musím jít za panem Slunopalem. Děkuji vám za pomoc, Ichabode. Nevím, jak se vám tak rychle podařilo sehnat oblečení mé velikosti.“

„Ach, to jsem nastříhal z nejlepších kusů pana kapitána a pana Konkorta, zatímco jste byl pryč s doktorem Skamandrem,“ odpověděl Ichabod hrdě. „Poté už stačilo jen několik drobných úprav, neboť mám velmi dobré oko a neustále si říkám: ‚Vždycky být o krok napřed!‘ Tak zní heslo každého opravdového komorníka!“

„Ehm, děkuji,“ zamumlal Artur. Doufal, že Kočkodaňovi ani Konkortovi nebude vadit, že jim rozstříhal nejlepší kusy oblečení. „Ještě jednou děkuji.“

„A kdyby vaše milost došla v nadcházejícím boji újmy, mohu vás ujistit, že své heslo používám i při své druhé profesi,“ dodal Ichabod.

„Co prosím?“

„Jsem pomocník chirurga,“ odpověděl Ichabod. „Nebo, jak to nazývají mimořádně vulgární jedinci, felčara. Pomáhám doktoru Skamandrovi. Ještě jsme nikdy nemuseli operovat smrtelníka, ale mám připravené veškeré potřebné pomůcky. Nože, pily, vrtačky – všechno čerstvě naostřené!“

„Skvělé!“ zvolal Artur s předstíraným nadšením, které vůbec necítil. „Výborná práce! Rozhodně v ní nepolevujte!“

Vzdálil se dřív, než měl Ichabod příležitost ukázat mu jakýkoli čerstvě naostřený chirurgický nástroj. Ušel ležením asi polovinu vzdálenosti do míst, kde mířily na moře oba kanony, když znenadání zaslechl řinčení a burácení lodního zvonu a Slunopalův ryk.

„K dělům! Připravit kuše! Šavle a hákovací bodce na značku přílivu!“

Kapitola třináctá

Artur vyrazil do kulhavého, částečně kymácivého běhu a přidal se k nebezpečně vyhlížejícímu houfu Starousedlíků máchajícímu šavlemi a bodci. Houf měl namířeno k moři. Z Můry byla demontována dvě děla a byla umístěna naproti vlnám do palebného postavení.

Kolem děl se dav rozlil na dvě části; Artur zastavil vedle Slunopala a jednoho děla. Kanon mu nepřipadal příliš bytelný ani bezpečný. Litina dlouhé hlavně byla plná důlků a drsná a dřevěný vozík byl samá tříska a prasklina, dřevěná kola křivá a nepravidelná. Obě děla na písku spočívala na jakémsi rákosovém koberci a ten mu také nepřipadal příliš pevný.

„K tomu dělu se nepřibližuj,“ varoval ho Slunopal. „Až vypálí, cukne sebou. Když za ním budeš stát, zlomí ti i tu druhou nohu nebo dokonce vaz.“

Artur spěšně přešel na Slunopalovu pravou stranu tak, aby urostlý Starousedlík stál mezi ním a děly.

„Už je vidíte?“ zeptal se Artur s očima upřenýma do tmy. S výjimkou luceren o něco výše na pláži a přísvitu linoucího se z dělostřeleckých šňůrových doutnáků – zapálených provazů připomínajících velké tlusté tkaničky –, nebylo nikde žádné světlo. Nebo ano? Artur si zastínil tvář rukama a přimhouřil oči, aby se mohl zadívat přímo před sebe.

„Tam v dáli něco slabě svítí, že?“

„Na to vem jed,“ odpověděl Slunopal. „Ale na loď je to příliš nízko na vodě. A pohybuje se to příliš rychle, aby to byl vor nebo člun nebo něco na ten způsob. Mně samotnému to vrtá hlavou. Pokud to teda nejsou ty krysy…“

„Krysy?“ podivil se Artur. „Povolané Krysy?“

„Ano,“ přisvědčil Slunopal. „Mají dost nezvyklá plavidla. Ale nevím –“

Zarazil se, když přísvit na vodě najednou vystřelil do vzduchu a svou náhlou září zastínil rudou hvězdu nízko na obzoru. Potom se spustil zase dolů, znovu se vnořil do vody a pohasl.

Slunopal něco zadrmolil a Artur zaslechl, jak si dělostřelci opodál něco nervózně šeptají.

„Co to je?“

„Starousedlík s mořskými křídly obestřený opravdickým čarodějným jiskřením,“ odpověděl Slunopal potichu. „Málochur si s největší pravděpodobností osobně přichází pro svůj poklad.“

„Osobně? Ale vždyť přece jsme… přece máme ta děla… a je nás stovka a doktor Skamandros…“

„Do děl máme málo střelného prachu,“ vysvětloval Slunopal. „A Málochur je zběhlý v temné magii, o kterou by se doktor ani neotřel. Jakoby nic proti nám obrátí moře i písek, stejně jako přiměl výstroj Oceanu, aby vymačkala duše z jeho posádky. Ale s touhle naší partičkou máme větší šanci na břehu než v potyčce na moři, takže člověk nikdy neví. Jestli se ti na něho podaří zaútočit, Arture, pokus se mu jednou ranou useknout hlavu a pahýl krku mu posyp hrstí písku nebo prachu. Pokud bys neměl nic lepšího, polož tam naplocho čepel meče.“

Artur polkl a podíval se zpátky na rychle se blížící světlo na vodě. Potom tasil meč a položil si čepel na rameno, jak to dělali Starousedlíci se svými šavlemi.

Useknu mu hlavu, říkal si Artur v duchu. Porazil jsem pana Pondělí i Úděsné Úterý. Už jsem utrpěl zranění. Vím, že to zvládnu. Nenechám se zabít nějakým pirátem… Doufám, že mi noha zničehonic nevypoví službu… Ten krabí krunýř je dobrý a klouby pracují, jak mají, ale co když se zasekne anebo při boji s Málochurem jednoduše zeslábne a…

„Přestaň s tím!“ zašeptal si Artur přidušeně. „Ať se stane cokoliv, vytěžím z toho co nejvíc. Zvítězím.“

„Počkejte, až to bude venku z vody!“ zaryčel Slunopal, když se světlo ještě více přiblížilo. „Palte zblízka!“

Zář k nim proudila dál. Byla stále jasnější a jasnější, jako reflektory přijíždějícího auta. Artur cítil, jak ho světlo přikovává na místo, jak se nedokáže pohnout. Uvnitř světla, uvnitř vlny rozeznával tmavý tvar. Nelidskou postavu, podobnou žralokovi, kterou poháněla obrovská křídla. Vynořila se nad hladinu a začala klouzat na vlně. Dělostřelci mručeli a kleli, když ručními pákami strkali a naklápěli děla a snažili se je namířit přesně na místo, kde se měla bytost vynořit z vody.

Slunopal se nadechl a otevřel ústa a na jazyku se mu už rodil pokyn „Pal“, když před děla najednou přihopsal doktor Skamandros a křičel:

„Stát! Zastavit! Nestřílejte! Nestřílejte!“

Při jeho posledním slově jedno z děl za ohlušujícího třeskotu vypálilo a vyslalo spršku jisker a oblak hustého bílého kouře, který úplně zastřel Artura. Ten se s kašláním a sevřeným hrdlem odpotácel pryč, ale vzápětí zjistil, že má najednou mokré nohy.

Ocitl se v příboji, pod bytostí z moře, která nad ním stála a prudce svítila do mračna kouře a tmy. Nic ji nezasáhlo.

Už to nebyla žádná záhadná „bytost“, ačkoli pořád měla obrovská křídla s kovově žlutozlatým peřím. Byla to překrásná, velmi vysoká žena s jasnými světlými vlasy staženými drátěnou síťkou. Byla oděna do zelených sametových šatů a zeleného kabátku tmavšího odstínu obšitého kožešinou, který jí volně visel na levém rameni tak, že se jí za zády houpaly rukávy. V pravé ruce třímala krátký bílý šupinatý bičík.

Shlédla na Artura a nezraněného doktora Skamandra, který se postavil po jeho boku, i na kapitána Kočkodaňa, kterého si Artur u moře vůbec nevšiml, ačkoli teď se klaněl, škrábal se a něco si mumlal.

„Doktor Skamandros?“

Měla studený a jasný hlas. Artura z něj trochu zabolelo v uších, jako by se jich dotkl mrazivý vítr.

„Ano, paní. Já jsem Skamandros.“

„Obdržela jsem váš vzkaz. Představte mě pánu Arturovi. Mám naspěch.“

Skamandros se jí uklonil, ukázal pravou rukou na Artura a opět se uklonil, tentokrát oběma.

„Pane Arture, smím vám představit Jitřenku lady Středy?“

Artur návštěvnici také vysekl poklonu. Totožnost tohoto nenadálého hosta už tak napůl vytušil. Čišela z ní povýšenost, kterou se vyznačovali všichni vyšší sloužící Správců. Ten druh výrazu, který sděloval: Jsem vám nadřazena a měli byste to uznat.

„Zdravím vás, pane Arture,“ pravila Středeční Jitřenka. „Přijměte prosím omluvu lady Středy za politováníhodné selhání našich dopravních plánů. Bohužel jsem dosud nebyla obeznámena s přesnou povahou události, v jejímž důsledku jste se ocitl zde. Domnívám se správně, že jste již hotov doprovodit mne na slíbený oběd?“

Artur se zadíval na Jitřenčinu krásnou, ale ledovou tvář.

Kdyby to dostala přikázáno, podřezala by mi hrdlo, pomyslel si Artur. Ale mám na výběr?

„Nejsem si jistý,“ odpověděl nahlas. Na rameni si pořád držel meč a Slunopalova rada ohledně vypořádání se s Málochurem by se nejspíš se stejnou platností vztahovala i na Středeční Jitřenku. Ztuhl, připraven udeřit, a pomalu řekl: „Slyšel jsem určité strašidelné zvěsti, že lady Středa je taková… no, víte… obrovská velryba, která všechno sní. A já nechci být sněden.“

„Jde pouze o dočasnou indispozici,“ řekla Jitřenka. Pohlédla na Skamandra a na Kočkodaňa. „Níže postavení lidé by udělali nejlépe, kdyby o ní nešířili pomluvy. Nicméně vás mohu ujistit, že lady Středa hodlá pro tento oběd znovu nabýt své tradiční lidské podoby. To jen dokládá, jakou důležitost vaší návštěvě připisuje, pane Arture. Získat lidskou podobu představuje pro mylady v dané chvíli politováníhodné vypětí. Pro něco takového se nerozhodla již několik staletí.“

„Co ode mě chce?“ zeptal se Artur. Připadalo mu, že nemá cenu chodit kolem horké kaše. „Je jedna ruka s Následujícími dny. Je to Správkyně, která neudělala, co měla udělat. Já jsem Právoplatný dědic Vůle.“

„Tyto otázky není možné rozebírat na veřejnosti,“ opáčila Jitřenka a jemně si odfrkla. „Stačí, když řeknu, že má paní uznává, že je třeba jednat, a nikoli bojovat?“

„Snad,“ řekl Artur.

„Výborně. Chápu to tedy správně, pane Arture, že jste připraven se mnou odjet?“

„Kam přesně?“

„Zpátky do Domu,“ odpověděla Jitřenka. „Do Hraničního moře. Mám mnoho úkolů, takže nesmíme marnit čas. Potřebujete dýchat?“

„Cože?“

„Potřebujete dýchat? Jste tak nějak smrtelník, ne? Jestli vás mám odvést nazpět, strávíme dlouhou dobu pod vodou. Pokud jste ještě nebyl očarován, abyste potřeboval méně vzduchu, budu na to muset před odjezdem dohlédnout.“

„Očarován jsem nebyl a myslím, že ani nechci,“ ohradil se Artur. „Mám astma a nechci, aby se mi někdo ještě víc vrtal v plících, nějakými čáry máry ani nijak jinak. A nechci se proměnit na Starousedlíka.“

„Je to velmi jednoduché kouzlo,“ namítala Jitřenka a zlehka švihla bičíkem, jako by chtěla ukázat, o jakou drobnost by šlo. „Jenom vám umožní přežít s využitím mnohem méně nádechů. Doktore Skamandre, vy byste snad dokázal zmírnit pánovy obavy. Vím, že jste čaroděj s univerzitním vzděláním, ale nevybavuji si, že by vaše jméno a postavení figurovaly na Seznamu kouzelníků – navigátorů ve službách lady Středy.“

„No, víte, milá paní, po Potopě jsem nastoupil jako dobrovolník,“ řekl Skamandros. Chvíli se nervózně ošíval a málem zakopl o vlastní nohy. „Takže dokumentace nemusí být tak úplně, abych tak řekl, v pořádku. Ale pokud jde o to dýchací zaklínadlo, týká se zadržování, nemýlím-li se? Jde nejspíš o formuli známou jako ‚Tisíc a jeden dech‘.“

„Toto je kolíček, zakoupený ve Středečním přístavu,“ pokračovala Jitřenka, stáhla si z rukávu malý plátěný váček a podala ho Skamandrovi. „Není mi známo, odkud pochází. Domnívám se, že se nosí na nose.“

Skamandros od ní váček převzal, uvolnil šňůrku a vysypal si na dlaň malý dřevěný kolíček na prádlo. Podržel ho ve světle linoucím se z Jitřenky a zadíval se na drobné písmo napřed pouhým okem a poté i přes brýle s čočkami z kouřového křemenného skla.

„Je to jednoduché kouzlo,“ obrátil se na Artura. „Dokud nevyprchá, jeden nádech nahradí tisíc obvyklých nádechů. Zůstane po něm slabé magické reziduum, ale v mnohem menším množství, než kolik je ho už přítomno v tvých tkáních a kostech.“

Artur si kolíček podezíravě vzal, otevřel ho a zavřel, vyzkoušel, jak silná je pružina.

„Jak poznám, že začne vyprchávat?“

„Sklouzne ti z nosu,“ odpověděl doktor Skamandros. „Můžeš si ho samozřejmě sundat a zase nasadit – ačkoli v tom případě by sis měl dávat pozor, abys nebyl příliš daleko od zdroje vzduchu. S každým dalším použitím se bude jeho účinnost snižovat.“

„Nemohla by mě na setkání s lady Středou odvézt Můra?“ zeptal se Artur. „Nějak se mi to kouzlo používat nechce. Ani se mi nechce cestovat pod vodou. Neberte to ve zlém, jen se mi ta představa dvakrát nezamlouvá.“

„Čas kvapí,“ opáčila Jitřenka. „Lady Středa si svou lidskou podobu neudrží dlouho a oběd je stanoven na poledne podle Času v Domě, v den, když jsem se vydala na cestu. Musíme si pospíšit. Žádná loď by vás tam nepřivezla včas, a pokud se nepletu, na Můře je ještě spousta práce. Mám také ještě celou řadu úkolů, jež vyžadují mou pozornost. Na Hraniční moře je nezbytné neustále dohlížet, aby se nerozšířilo do Říší nebo se nespojilo s Ničím.“

„Můžete mi odpřísáhnout, že se po setkání s lady Středou vrátím na nějaké bezpečné místo?“ zeptal se Artur. „Přísahejte na Architektku, na Vůli a na lady Středu.“

Středeční Jitřenka se zamračila a její bičík několikrát zasvištěl vzduchem. Ale nakonec řekla: „Ano. Udělám všechno, co je v mé moci, abych po obědě s lady Středou zajistila váš bezproblémový návrat na bezpečné místo. Tak přísahám ve jménu Architektky, která mě stvořila, ve jménu Vůle a ve jménu mé paní, lady Středy.“

„Dobrá,“ souhlasil Artur. „Myslím, že bych měl jít.“

Podíval se na doktora Skamandra, který ještě jednou zašoupal nohama a naklonil k Arturovi hlavu.

„Kapitán Kočkodaň si myslel, že udělá nejlépe, když informuje slečnu Jitřenku,“ zašeptal čaroděj tak potichu, aby ho mohl slyšet pouze Artur. „Poněvadž nechtěl, aby se Můra zapletla do věcí, které jdou mimo nás, a bál se, co by na nás mohla přivolat ta tvoje Červená ruka. Jak dobře víš, já musím plnit rozkazy. Postaral jsem se, aby tvůj dopis odešel napřed. Jenže slečna Jitřenka se už po tobě sháněla.“

Artur zavrtěl hlavou, ale když mu doktor Skamandros nabídl ruku, zasunul meč do pochvy a stiskl ji. Pořád si nebyl jistý, jestli mu tenhle Starousedlík lže nebo mluví pravdu. Doktor Skamandros mu ale přece jen vyléčil nohu. Doufal jen, že je jeho dopis skutečně na cestě k dámě První.

„Bylo mi potěšením plavit se s vámi na palubě Můry,“ řekl kapitán Kočkodaň, prakticky přelomený v pase neustálým klaněním se Arturovi i Středeční Jitřence. „Na shledanou.“

Artur přikývl, ale ruku mu nepodal. Naopak se rozhlédl. U děl stál Slunopal obklopený, jak se zdálo, všemi členy posádky, kteří se shromáždili, aby si mohli prohlédnout zářivou Jitřenku.

„Hned jsem zpátky,“ řekl Artur. Vyrazil po pláži ke druhému důstojníkovi. Tentokrát ruku natáhl a Slunopal ji pevně stiskl a potřásl jí tak vehementně, že Artura rozbolelo rameno.

„Děkuji, Slunopale, že jste mě odvezli z té bójky a za všechno.“

„Ať se ti daří,“ odpověděl Slunopal. „Zmiň se Námořníkovi o druhém důstojníkovi na Můře, jestli se s ním ještě někdy ocitneš na lodi.“

„Zmíním,“ slíbil mu Artur. Uviděl Ichaboda, jak upjatě stojí v hloučku tetovaných a neupravených námořníků, a zamával.

„Díky za to oblečení, Ichabode!“

Ichabod se hluboce uklonil. Artur mu ještě jednou zamával a utíkal zpátky k moři.

„Zhluboka se nadechni a připni si to na nos,“ nabádal ho doktor Skamandros. Znovu se k němu naklonil a Artur ucítil, jak mu hodil něco do kapsy kabátu. „A budu-li ti moci být nějak k službám, neváhej a dej mi vědět. Právoplatnému dědici bych sloužil velmi rád.“

Artur ustoupil a zašátral v kapse. Ucítil něco kulatého, těžkého a kovového. Než to stihl dál prozkoumat, Jitřenka roztáhla křídla a pokynula mu, aby k ní přistoupil.

„Budu vás muset vzít do podpaží,“ pronesla a tváří se jí mihl výraz znechucení. „Největší rychlosti dosáhneme, když zůstanete v klidu a nebudete se vrtět. Taky se prosím ujistěte, že vám zůstane meč u boku.“

Artur přikývl a postavil se vedle Jitřenky. Než ho popadla do podpaží, zhluboka se nadechl, tak zhluboka, že víc to ani nešlo, a zmáčkl si nos kolíčkem. Bolelo to, ale ne natolik, aby si ho musel zase sundávat.

Jitřenka roztáhla křídla a jediným máchnutím se vznesla do vzduchu. Zatímco stoupala, začala se měnit. Zvětšovala se a prodlužovala, pokožka a šaty se jí proměňovaly na drsnou žraločí kůži zlatavého odlesku. Měnila se i její ruka, stávalo se z ní silné chapadlo, jehož četné přísavky se na Artura lepily za odporného pukání vytláčeného vzduchu.

Artur zavřel oči. Chapadlo nechtěl ani vidět.

Oči neotevřel, ani když se vnořili do moře a do hrudi ho udeřila vlna ledové vody. Na okamžik se vyděsil, že kouzelný kolíček přestal fungovat a on se utopí. Ale necítil potřebu dýchat, a dokud měl zavřené oči, skoro se dokázal přesvědčit, že si jen užívá koupele nebo se ráchá v bazénu.

Skoro. Voda se kolem něho hnala až příliš rychle a chapadlo mu připadalo až příliš zvláštní. Najednou ho napadlo něco, na co se měl zeptat.

Jak dlouho bude trvat, než se vrátím do Domu? Jak dlouho budu pod vodou? Jak dlouho mi vydrží těch tisíc dechů?

Kapitola čtrnáctá

Byla to příšerná cesta a Arturovi připadalo, že trvá celé dny, třebaže věděl, že uplynulo jen několik hodin. Jitřenka občas vyrazila z vody na dlouhý klouzavý let a přitom volala na Artura: „Dýchejte!“

Nadechl se a hned se zase vrhli střemhlav do vody kolísající teploty, ačkoli vždycky byla spíše chladná než teplá. Měnilo se i osvětlení, často docela ostře, přecházelo od naprosté tmy k dennímu světlu nejrůznějších odstínů. Artur si uvědomil, že Jitřenka s ním putuje napříč několika různými Druhořadými říšemi. Ale nevěděl jak, protože neprocházeli žádnými zřejmými portály a neproklouzli ani Vstupními dveřmi. Domníval se, že to nějak souvisí s povahou Hraničního moře a Středeční Jitřenky. Možná se dokázala přesouvat všude tam, kde se rozkládalo nějaké moře.

Artur tento zážitek přežil tak, že upadl do stavu, kdy nebyl ani vzhůru, ani nespal. Většinou měl zavřené oči a mysl se mu stáhla do polovědomí, takže se mu v hlavě neodvíjely takřka žádné souvislé myšlenky a z cesty si nevybavoval žádný konkrétní okamžik. Všechno mu to připadalo jako jedna úděsná, vyčerpávající bdělá noční můra.

Jitřenka konečně vyskočila z moře. Artur uslyšel, jak zaburácel hrom, a spatřil, jak blesky vykreslily přes celý obzor zubaté dráhy. Pevně zavřel oči a vtlačil si hlavu do hrudi; zůstával takto po celou dobu, kdy sílilo hromobití a bílé světlo mu prozařovalo víčka. Bylo to skoro k nesnesení a potom… všechno ustalo.

Nechali za sebou Linii bouřek a ocitli se v Domě. Jitřenka se ve spirále hnala stále výš a výš do nebe, až se pohybovali ve výšce několika tisíc metrů. Artur začal propadat obavám, že prorazí strop, ale pak mu došlo, že je zde mnohem výše než v těch částech Domu, které už navštívil.

Naštěstí nebyla zima. Ve skutečnosti měl pocit, že se naopak otepluje, což mu připadalo zvláštní. Došel k závěru, že ačkoli na obloze nesvítí žádné slunce, strop, bez ohledu na to, jak vzdálený, musí vedle světla poskytovat i teplo. Protože nedýchal, nedokázal zjistit, jestli se snižuje tlak vzduchu. Kolíček mu pořád bezpečně svíral nos a od posledního nadechnutí ho dělilo jen dvacet minut.

„Už tam skoro jsme,“ pronesla Jitřenka podivným a úděsným hlasem deformovaným její žraločí tlamou plnou ostrých zubů. „Podívejte se doleva.“

Artur shlédl. Na kilometry daleko viděl jen moře, modrou vodní plochu tu a tam posetou bílými tečkami. Potom, zatímco se mu oči zalévaly slzami z ostrého vzdušného proudění, zahlédl něco dlouhého a bílého, táhnoucího se až k obzoru. Horské pásmo. Ne, hornatý ostrov. Byl úzký a dlouhý a zdálo se, že zasněžený centrální hřeben sahá výše, než kde letěli Artur s Jitřenkou.

„My přistaneme na ostrově?“ vykřikl, ale jeho slova takřka zanikla v neustávajícím pleskání Jitřenčiných křídel.

Jitřenka se zasmála, pohrdavým smíchem, při němž Arturovi naskočila husí kůže. Se smíchem vycházejícím z hrdla okřídleného žraloka bylo něco v hlubokém nepořádku.

Ale když se ohlédl ještě jednou, uviděl, že její pohrdání má svůj důvod. To, co považoval za ostrov, se pohybovalo. Všiml si ohromného zpěněného proudu, který za ním táhl a který si spletl s příbojovou vlnou tříštící se na velice dlouhém útesu. Měnila se i velikost a tvar „ostrova“, podle toho, jak ve vodě stoupal a klesal.

Nic fixního to tedy nebylo. Byla to gigantická bílá velryba. Leviatan. Dvě stě kilometrů dlouhá. Behemot. Padesát kilometrů široká. Tlama široká šestnáct kilometrů a více než tři kilometry vysoká –

Jitřenka pomalu přestala máchat křídly a začala se zvolna snášet dolů.

Dolů k Sychravé Středě.

„Co to má znamenat?“ zavolal Artur. „Vždyť jste říkala, že Středa bude mít lidskou podobu!“

„Bude ji mít. Až do poslední chvíle jí tuny ryb a korýšů, aby ukojila svůj hlad. Vidíte tu loď, co před ní pluje?“

Artur se upřeně zadíval pod sebe. Nejméně sto šedesát kilometrů před ohromnou bílou velrybou zahlédl maličkou hnědou tečku. Připomínala smítko prachu na podlaze, k němuž se žene leštící kotouč profesionálního uklízeče.

„Ano!“

„Mylady se už začala zmenšovat, a jakmile k ní dorazí, nabude dokonale lidské podoby.“

„Co se stane, až se bude chtít vrátit do té původní?“ zeptal se Artur.

Středeční Jitřenka neodpovídala, naopak se ještě strměji řítila dolů, přičemž nadzvedávala a nakláněla hroty křídel, aby korigovala průběh letu.

„Ptal jsem se: ‚Co se stane, až se bude chtít vrátit do té původní podoby?‘“ zopakoval Artur, protože si byl vědomý důležitosti této informace.

„Uletíme,“ odpověděla Jitřenka.

„A co ti lidi… ti Starousedlíci na lodi?“

„Žádní tam nejsou,“ pokračovala Jitřenka. „Loď byla připravena na můj pokyn a potom se posádka odvezla. Není to důležité plavidlo.“

„Dobře,“ zamumlal Artur. A hlasitěji dodal: „Nezapomeňte na svůj slib.“

„Nezapomenu,“ řekla Jitřenka. „V každém případě jste nejspíš myladinou jedinou nadějí.“

„Co prosím?“

Jitřenka tentokrát neodpověděla. Zatímco vytrvale klouzali stále níž a níž, Artur sledoval blížícího se leviatana. Možná se lady Středa zmenšovala, ale pořád vypadala jako hornatý ostrov s nesmírně vysokými křídovými útesy v popředí. Jako něco příliš velkého, než aby se to mohlo pohybovat.

Potom zvedla ocas. Byť byli pořád více než třicet kilometrů daleko, Artur sebou v Jitřenčině chapadlovitém sevření cukl. Ocas se zvedl skoro dva kilometry vysoko a zřítil se do vody za burácivé exploze, kterou Artur uslyšel a taky ucítil, jak protla vzduch. Uviděl i vlnu, kterou vyvolala, a s překvapením si všiml, že než se dohnala k lodi, v okolním vlnobití se takřka ztrácela.

„Mění se,“ pronesla Jitřenka sebejistě. „Už je poloviční.“

Artur tomu dokázal jen stěží uvěřit, ale předpokládal, že Jitřenka ví, co říká. Kroužili nad lodí, pořád ve značné výšce. Artura však děsilo, že už se tak děje pod úrovní Středina mohutného bílého čela. To se hrozivě rýsovalo stále blíž a blíž. Artur se rozhodl použít ruku jako míru, natáhl paži a na ní všech pět prstů a odpočítal, kolik prstů je to od hladiny moře k vrcholu velrybí hlavy. Nebylo to nic vědeckého, ale ulevilo se mu, když zjistil, že i podle této neumělé metody velryba opravdu ztrácí na velikosti.

Menší ale nevypadala.

„Neměli bychom vyletět trochu výš?“ zeptal se a otázku ještě jednou zakřičel, když mu Jitřenka neodpověděla.

„Ne,“ zaryčela Jitřenka. „Tím bychom projevili nedostatek úcty. Já mylady důvěřuji!“

Artur pomocí prstů provedl další měření od hladiny moře. Velryba se rozhodně zmenšovala, ale pořád byla obrovitánská.

„Myslím, že by nebylo neuctivé, kdybychom se níž už nepouštěli,“ zavolal Artur. „Jsem tu přece jako host. Neměli bychom jí umožnit, aby se na loď dostala první?“

Jitřenka neodpovídala. Ale níž už neslétávala.

Artur Sychravou Středu nespouštěl z očí. Vzhledem k její závratné velikosti vlastně ani nepostřehl, jak rychle se blíží. Vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala a velryba se pořád vypínala výše, než letěli. Připadal si jako mravenec, který pozoruje blížící se nákladní vlak, a nemůže se hnout z kolejí.

Alespoň že má zavřenou tlamu, pomyslel si Artur. Už byla dostatečně blízko, aby spatřil jedno z jejích gigantických očí, objekt o velikosti dostihové dráhy. Po povrchu oka se kutálely olejnaté slzy velké jako autobusy a každé za sebou zanechávalo duhovou stopu.

Najednou se několikrát zakomíhala zornice, nahoru a dolů, potom doleva a doprava. Pohyb připomínal nějaký prapodivný kód.

Jitřenčina křídla se v mžiku prudce rozmáchala a Jitřenka se spolu s Arturem od řítící se velryby odvrátila a začala kroužit, aby získala výšku. Překvapený Artur se protočil v Jitřenčině sevření a uvědomil si, že civí na její žraločí břicho. Okamžitě sebou začal házet v zoufalé snaze spatřit, co se děje.

Strávil asi minutu, sáhodlouhou minutu, v očekávání, že až shlédne pod sebe, uvidí obrovský otevřený chřtán a oni poletí přímo do jeho nitra, jakkoli horečnatě se bude Jitřenka snažit odletět.

Ale nestalo se. Uviděl vrchol hlavy Sychravé Středy, jen asi třicet metrů pod sebou. Obrovskou plochu bílého velrybího tuku a o několik vteřin později i nozdru připomínající ultraluxusní saunu.

Zas tak velká není, pomyslel si Artur. Leviatan už byl citelně menší. Středa neměla více než půldruhého kilometru na délku a už dokonce viděl, jak se mu zmenšuje přímo před očima. Měl pocit, jako by sledoval balon, kterému pomalu uchází vzduch, i když si pořád drží základní tvar.

„Trochu jsem se přepočítala,“ řekla Jitřenka, když začali kroužit a znovu se zlehka spouštět dolů. Něco v jejím tónu Arturovi vnuklo myšlenku, že to udělala schválně, aby ho vyděsila, možná na příkaz lady Středy.

Ať už v tom byl úmysl nebo ne, během přistání na lodi se Jitřenka nedopustila žádné chyby. Několikrát zakroužila a sledovala, jak se blížící bílá velryba stále zmenšuje. Potom, když Sychravá Středa nebyla delší než patnáct metrů, se snesla střemhlav na záďovou palubu, upustila Artura a opět nabyla lidské podoby.

„Sejděte na hlavní palubu,“ řekla. „Tam se s vámi mylady setká.“

Artur si stáhl z nosu kolíček a pomalu slezl po schůdcích na ubytovací palubu a poté na střední palubu. Na levoboku i pravoboku byly po celé délce paluby prostřeny stoly, od příďové nástavby až k hlavnímu stěžni. Halily je jemné bílé ubrusy a byly obtěžkány mnoha různými druhy jídla na luxusních stříbrných podnosech a táccích, porcelánových talířích a miskách.

Toto je ten oběd o sedmnácti chodech, pomyslel si Artur, ačkoli všech sedmnáct chodů už bylo přineseno, a pokud viděl, naopak dosud nebylo připraveno jediné místo ani židle.

Šplouchnutí vody na palubu ho přimělo, aby upřel pozornost k postrannímu žebříku. Horní příčli sevřely houbovité prsty, z nichž se jen řinula voda.

Sychravá Středa se blížila.

Nevypadala dobře. Měla bledou a podivně hrudkovitou kůži a ruce a prsty měla nestejně velké: levou stranu měla mnohem nafouklejší než pravou. Měla na sobě jednodílný háv připomínající obrovský moučný pytel, do něhož byly vystřiženy otvory pro hlavu a paže. Mokré vlasy jí na hlavě zplihle visely jako chuchvalec hnědých chaluh a zakrývaly jí větší část obličeje. Artur si všiml, že kdysi musela být krásná, tak jako všichni vyšší Starousedlíci. Ušlechtilé kosti tváře se jí ale teď ztrácely v tuku.

Kolem boků měla místo opasku uvázaný provaz a na tomto provaze byla navlečena dlouhá stříbrná vidlička – možná krátký trojzubec. Artur na něm okamžitě spočinul pohledem, a aniž mu musel někdo něco říkat, věděl, že hledí na Třetí Klíč. Měl ho přímo před sebou! Mohl vyrazit kupředu a popadnout ho –

„Bučíte zdráv, pane Arture,“ zamumlala lady Středa, když kolem něho provrávorala ke stolu a uchopila obrovskou kost obalenou masem. Okamžitě ji začala okusovat, strhávala z ní velikánské kusy masa, které hltala, aniž je stačila pořádně rozžvýkat. „Nevěřil byste, jak už mě unavují… všichni ti korýši a… mikroskopické krevety!“

Artur se pokusil nedat na sobě najevo znechucení, když kost odhodila, popadla kolosální koláč a vtlačila si ho do úst.

„Jsem odporná, že?“ zahudrala Středa. „Pochopte, že já si to takhle nevybrala. Nedokážu přestat jíst.“

„Proč?“ zeptal se Artur. „Tomu nerozumím. Co se s vámi stalo? Co ode mě chcete?“

„Jsem prokletá,“ ozvala se nezřetelná odpověď, když Středa přešla k obrovské stříbrné míse s polévkou a začala z ní pít. „Nebo něco na ten způsob. Nikdy jsem se s těmi ostatními Správci neměla dávat dohromady. Tehdy jsem začala mít hlad, skoro hned po tom, co jsem se zmocnila své části Vůle. Ale Klíčem jsem ho držela na uzdě. Podejte mi toho krocana.“

Artur pohlédl na stůl. Chvíli mu trvalo, než našel ohromného pečeného ptáka, který musel být krocan, ačkoli byl dvakrát větší než jakýkoli zástupce tohoto druhu, s nímž se kdy setkal. S určitým vypětím sil ho zvedl a podal ho Středě, která ho jednou rukou popadla a najednou si vecpala do chřtánu asi dvě třetiny jeho velikého těla.

Artura napadlo, že jí při manipulaci s krocanem strhne Klíč, ale nedokázal se přimět, aby se k ní dostatečně přiblížil. Hlad lady Středy byl vskutku děsivý a musel uplatnit veškerou svou odvahu jen na to, aby zůstal na místě a poslouchal – z dálky.

„Jak jsem říkala… je vážně dobrý… začala jsem mít hlad, ale pár set let jsem se bez větších potíží brzdila… omáčku na tuhle kachnu, ach… jedla jsem strašná kvanta, ale nevadilo to… potom jsem si uvědomila, že nejen že se mi můj apetýt začíná vymykat z ruky… ty okurkové sendviče jsou jedna báseň, jsou jich jenom čtyři tucty, jaká škoda… Hraniční moře se rozlévalo bez mého řízení… šířilo se do Druhořadých říší, což bylo dosti zlé, ale taky do Ničeho…“

Odmlčela se, aby snědla mohutný věžovitý dort zalitý vrstvou želé, který si honem naházela do úst celými hrstmi. Potom, za hltání chleba trhaného z bochníku velkého jak Artur, pokračovala:

„Rozlévání moře jsem dokázala zastavit, jakmile jsem si toho všimla, pomocí Klíče… ble, ryby, ty si můžete dát vy… ale nelíbilo se mi, co se děje. Nakonec jsem došla k závěru, že celý problém pramení z toho, co jsme provedli s Vůlí. Takže jsem se rozhodla –“

Najednou se zarazila a vrhla se na tác s drobnými čokoládovými zákusky, až si čokoládou zamazala celou svou bledou tvář. Potom mezi bublinkami čokolády pokračovala ve svém líčení.

„Rozhodla jsem se, že Třetí část Vůle osvobodím a vzdám se Klíče. Došla jsem k závěru, že nejsem schopna vypořádat se s tím, co se děje v Hraničním moři ani se sebou samou.“

Středa na chvilku přestala jíst. Tvář se jí zkroutila v bolestné grimase.

„Bohužel jsem se také došla k závěru, že se se svým plánem napřed svěřím své kamarádce, takzvané Senzační Sobotě, která, jak jsem si myslela, by mohla učinit totéž. Společně bychom měly proti ostatním větší šanci. To jsem se alespoň domnívala.“

Zhluboka se nadechla a podél stolu dovrávorala k piknikovému talíři syčícímu i v nepřítomnosti jakéhokoli viditelného zdroje tepla. Byl vrchovatě obložený tlustými, šťavnatými klobáskami, které si Sychravá Středa nabírala po šesti a cpala do úst, jež, jak si Artur povšiml, byly větší a širší než před chvilkou. Sama Sychravá Středa během hovoru také narostla do všech stran asi o půl metru.

„Sobota mě zradila! Ostatní Správci, kromě toho ospalého jelimana Pondělí, mě pozvali na schůzku. Nastražili na mě léčku, pět Klíčů proti jednomu. Zbavili mě mé moci a uvrhli mě do Hraničního moře; ztratila jsem podobu a hlad jsem měla ještě větší než předtím!“

Poslední větu zakončila tím, že zhltla celý meloun i se slupkou a zalila ho obrovským džbánem piva, kterým si pobryndala náprsenku šatů.

„Ááách! Od té doby nejsem schopna Klíčem plně vládnout. Veškerou moc, kterou mám, soustředím na to, abych nerostla, jinak pozřu všechno v Hraničním moři i mimo ně!“

„A co Vůle?“ zeptal se Artur. „Proč jste ji neosvobodila tak, jak jste to měla v úmyslu?“

„Ukradli mi ji!“ zaryčela Středa, zatímco jí kanuly sliny nad půlkou podsvinčete. „Pronikli mi do mysli a ukradli tajemství místa, kde jsem ji měla uloženu, potom Sobota nebo někdo jiný poslal piráta Málochura, aby se jí zmocnil. Ale vy ji získáte nazpět, Arture! Vy Vůli získáte a já vám předám Klíč a všechno bude tak, jak má být. Ach, jak dychtím… nejíst! Jíst! Jíst!“

Vrhla se na stůl a sklouzla po něm s dokořán otevřenými ústy podobajícími se nějakému obrovskému vysavači, a hltala jídlo, talíře, všechno možné. Projedla se až na konec stolu, byla stále větší a větší a ruce a nohy se jí scvrkávaly zpátky do trupu.

„Kam Málochur tu Vůli odvezl?“ zakřičel Artur. Začal před její žravostí ještě více couvat, zatímco vrhal rychlé pohledy na Jitřenku, která se ani v nejmenším neměla k odletu.

„Ááárch chramst chramst chrr,“ hrčela a plivala Středa a z čelistí jí odpadávaly kousky rozdrceného stříbrného nádobí. „Nevím! Piráti mají tajný přístav. Vím, že je někde přímo v mém Hraničním moři, cítím to v kostech! Ale nedokážu ho najít! Vy musíte! Teď utíkejte! Utíkejte!“

Soustředila se na posledních několik metrů jídla nakupeného na stole a všechno spořádala jediným cvaknutím už obludně velkých úst. Potom se obrátila k Arturovi a sklouzla na palubu: obrovitý třaslavý válec, ještě ne velryba, ale už ani člověk, který máchal zakrslýma rukama a nohama a hladově cvakal zuby, nyní kostěnými pásy a vydával obludné jektavé zvuky.

Artur už nestál na palubě. Byl v polovině hlavního stěžně a skoro přeskakoval z jedné příčky na druhou. Šplhal tak rychle, že se dostal až k stěžňovému kříži a snažil se vylézt na tamější malou plošinu, když ho popadla Jitřenka, odtrhla ho a stáhla do vzduchu.

Středa pod nimi nepřestávala růst a kynout, mlátila sebou a převalovala se ve svém hladu, zakusovala se do palubních fošen, až svou rychle narůstající vahou zlomila lodi vaz a poslala ji ke dnu.

Jitřenka nemarnila čas tím, že by Arturovi poskytovala pohled na transformaci lady Středy. Okamžitě se vydala na cestu zpátky. Prudce a mohutně máchala křídly, aby získala výšku a rychlost. Arturovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že ani teď si ještě nemusí zachránit život, ale že Jitřenka vynakládá veškeré úsilí, aby unikla Středině nepochopitelnému růstu a ještě nepochopitelnějšímu hladu.

Ani jeden z nich nějakou dobu nic neříkal, dokud nebylo jasné, že je od pustošivé cesty Sychravé Středy dělí dostatečná vzdálenost.

„Kam si přejete letět?“ zeptala se nakonec Jitřenka. „Dodržím svůj slib, a pokud si přejete, odnesu vás na nějaké bezpečné místo.“

Kapitola patnáctá

Artur hned neodpověděl. Cítil, že se ocitl na důležité křižovatce a jeho současná volba měla rozhodnout nejen o jeho vlastním osudu, nýbrž i osudu mnoha jiných bytostí.

„Pokud je vaším prvořadým zájmem bezpečnost,“ pokračovala Jitřenka, „musím vás odnést do Středečního přístavu. Je to jediné místo v Hraničním moři s výtahy, které vás odvezou na jiné místo v Domě a odtamtud kamkoli si budete přát.“

Artur mlčel a uvažoval. Bylo by velice snadné nechat se dopravit do Středečního přístavu, zajet výtahem do Nižšího Domu a potom se odebrat domů Vstupními dveřmi nebo přes Sedm ciferníků. Toto by byl bezpečný způsob návratu. Ale hluboko v nitru cítil, že se mu už žádné bezpečné způsoby nenabízejí. Určitě ne v dlouhodobém horizontu.

„Jak daleko jsme od toho Trojúhelníku?“ zeptal se.

„Půl dne cesty oceánem v Druhořadých říších,“ odpověděla Jitřenka. „Nebo týden či víc, pokud zůstaneme uvnitř Domu. Středeční přístav je ještě blíž, jen několik hodin odsud, tedy pokud bychom se opět vydali vhodným mořem na jiném světě v Druhořadých říších. V Trojúhelníku pro vás nic není.“

„Je tam moje kamarádka Lístka a několik Povolaných krys. Požádaly jste je, aby se pokusily najít tajný pirátský přístav?“ ptal se dál Artur.

„Ne,“ řekla Jitřenka. „S krysami se my nebavíme. Lady Středa je chtěla z Hraničního moře vyhnat, ale Architektka jim udělila dekret, který jim umožňuje volný pohyb kdekoli v Domě. Co po Povolaných krysách můžete vůbec chtít?“

„Jsou to zkušení pátrači a hledači,“ odpověděl Artur a ve vzpomínkách se vrátil k vizi, v níž vystupovala Lístka a komodor. „Nebo to o sobě aspoň tvrdí.“

„Jsou to chvastouni, kterým není radno důvěřovat,“ odsekla pohrdavě Jitřenka. „Prodávají své služby a tajemství jiných. V Domě nikdy nepodléhaly žádné autoritě, tedy kromě Architektky, a pochybuji, že by od jejího zmizení začaly někoho poslouchat, a to nepočítám ani lorda Neděli.“

„Právě tomu všechno v konečném důsledku podléhá, je to tak?“

„Svým způsobem,“ opáčila Jitřenka. „Senzační Sobota má na starosti každodenní věci. Lord Neděle se obírá vyššími záležitostmi, s nimiž není obeznámen nikdo z nižších bytostí.“

„Oba zradili Architektku,“ pronesl Artur směle. „Sobota i Neděle a všechny ostatní Následující Dny.“

„Kam si přejete letět?“ zeptala se Jitřenka hlasem ještě ledovějším než obvykle.

„Do Trojúhelníku,“ odpověděl Artur skálopevným hlasem.

„Do Trojúhelníku,“ potvrdila Jitřenka. „Vaše přání jednat s Krysami nemohu schvalovat, ale znamená to, že se vydáte vyhledat Vůli? Abyste pomohl mylady?“

„Jo,“ přisvědčil Artur. Jo mu jakýmsi způsobem připadlo jako to nejpřesvědčivější, co mohl říct. Silnější než přikývnutí a hrdinštější než ano. Doufal, že svému přesvědčení dostojí.

Pokračoval: „Zachráním Lístku a přinutím Povolané krysy, aby mi pomohly najít tajný pirátský přístav. Potom nejspíš vymyslím způsob, jak vysvobodím Vůli a dám všechno do pořádku. Včetně lady Středy.“

Jitřenka chvíli nic neříkala a slyšet byl jen neutuchající tlukot jejích křídel. Nakonec slabým hláskem, který zněl zvláštně a nějak přidušeně, řekla: „Děkuji vám.“

Potom křídla složila a zamířila k moři. Než se prohnali pomalu se převalující vlnou, Artur se stačil nadechnout a nasadit si kolíček.

Cesta do Trojúhelníku byla mnohem rychlejší, než předpokládal. Tentokrát je neobtěžovala ani Linie bouřek. Jen zavřel oči a strčil si prsty do uší. Domníval se, že pokud ho blesky nespálily doposud, nespálí ho ani teď.

Krátce po překročení Linie bouřek moře změnilo barvu a teplotu. Hnali se vlažnými vodami oranžového odstínu plnými drobných plovoucích květin. O něco později se oranžové moře proměnilo na masu ledové černé vody poseté pravidelnými kousky slabě zářícího ledu. Arturovi to připadalo, jako by někdo do vody vysypal miliony radioaktivních ledových kostek. Plný důsledek chladu naštěstí nepocítil, neboť ho obklopovala a zahřívala zlatavá zář Středeční Jitřenky. Tak či onak v tomto mrazivém moři nezůstali dlouho. Zničehonic ho opustili a vnořili se do Modrých vod Hraničního moře a krátce poté opět i do Linie bouřek.

Někde těsně za Linií Arturovi najednou spadl z nosu kolíček. Aniž o něco takového stál, vdechl obrovské množství vody a začal panikařit. Neměl ponětí, jak hluboko plavou nebo jak dlouho jim bude trvat, než se dostanou na hladinu. Okamžitě jen zatoužil po vzduchu a instinktivně sebou začal házet v sevření Jitřenčina chapadla. Vzpíral se jí ve snaze zamířit do míst, kde si představoval, že je hladina.

Jitřenka sevření nepovolila, ale rychle zamířila vzhůru. Jednou mohutně máchla obrovskými křídly a vystřelila z moře na vzduch. Artur se pokusil nadechnout, ale v plicích měl už příliš mnoho vody, takže se dávivě rozkašlal a nakonec jí ze sebe vyvrhl snad několik litrů. Ještě víc mu jí vyteklo z nosu a uší.

Potom se mu přece jen podařilo se několikrát trhaně nadechnout. Opět se rozkašlal a pak zůstal vyčerpaně viset v Jitřenčině sevření. Nedokázal přestat uvažovat nad tím, co by se stalo, kdyby kolíčkové kouzlo přestalo fungovat, když byli pod vodou v černém ledovém moři.

„Už jsme skoro tam,“ řekla Jitřenka. „Teď, když už nemůžu plavat ve vodě, nám to bude trvat o něco déle.“

Artur přikývl, neschopen slova. Rychlost jejího letu mu připadla dostatečně velká.

Nakonec mu z nosu přestala téct voda a opět dokázal normálně dýchat.

„Trojúhelník leží přímo před námi,“ informovala ho Jitřenka. „Ačkoli je nezvykle prázdný. Před několika dny tam údajně kotvilo třicet nebo čtyřicet lodí. Teď jich tam vidím jen osm…“

Artur se podíval pod sebe. Napřed viděl pouze moře, na němž se stále stejným směrem vytrvale pohybovaly bílé hřebeny vln. Potom sklouzl pohledem o něco dále a uviděl osm lodí různé velikosti, pohupujících se vedle sebe v závětří čehosi, co se mu zpočátku jevilo jako strmé skalisko vyčnívající z moře. Když si věc prohlédl bedlivěji, uvědomil si, že výčnělek je ve skutečnosti vrcholem pyramidy s kameny silně zvětralými působením větru a vody. Zvedala se do výšky sta nebo dvou set metrů nad hladinou a na každé straně měla necelý kilometr na délku. Pokud někdy vybíhala do špičky, ta už byla pryč a zanechala po sobě plošinu o velikosti basketbalového hřiště, kterou takřka beze zbytku zakrýval obrovský železný kruh. Od kruhu se táhl jediný, asi dva metry silný provaz spouštějící se po závětrné stěně pyramidy do moře. Lodě byly buď přivázány k tomuto provazu nebo přichyceny k lodi, která u provazu spočívala.

„Vidíte někde Létající kudlanku?“ zeptal se Artur. „Nebo Krysy? Na jaké lodi se plaví?“

„Kudlanka tu není,“ odpověděla Jitřenka. „Pokud jde o krysy, jeden z jejich páchnoucích, zakouřených parníků je přivázaný k východní straně tohoto seskupení vedle čtyřstěžníku Undina.“

„Parníků? Krysy mají parníky? Proč je nemají i všichni ostatní?“

„Sychravá Středa je zakázala,“ vysvětlovala Jitřenka. „A měla pro to dobrý důvod. Parníky jsou odporné a nečisté. Ale Krysy mají svoje výjimky. Kromě toho v Hraničním moři fungují jen parníky z dílny Úděsného Úterý a pohání je urychlené uhlí vytvořené z Ničeho. Jak je tomu u Úděsného Úterý se vším, cena za tohle uhlí je nehorázná.“

„To je u něho pravidlem,“ přitakal Artur. „Kde že je ta Krysí loď? Nikde ji nevidím.“

„Jak jsem řekla, na východní straně toho velkého čtyřstěžníku.“

Artur se podíval ještě jednou. Tentokrát Krysí plavidlo spatřil. V porovnání se čtyřstěžňovým barkem bylo třetinové. Na chvíli nevěděl, jak na tom vlastně je, protože Krysí loď mohly pohánět plachty i pára. Měla dva stěžně s ráhnovými plachtami a uprostřed veliký komín, z něhož se v dané chvíli nehnul žádný kouř.

„Přistaneme na Undině,“ řekla Jitřenka, „a podíváme se, co se děje. Není obvyklé, aby tady bylo tak málo lodí. Všechno tu vypadá podivně klidně.“

Začala se ve spirále spouštět dolů. Artur zavřel oči, protože se mu z rychlého sestupu roztočila hlava. Otevřel je, až pod nohama ucítil pevnou palubu a Jitřenka ho pustila.

Už se stačila proměnit do své lidské podoby. Tentokrát na sobě měla něco na způsob námořnické uniformy, jejíž součástí byl kabát tmavomodré až černé barvy, ověšený medailemi a osázený dvěma velikánskými stříbrnými výložkami. Artur přemýšlel, jak se jí podařilo tak rychle převléct.

Na palubě nebyl nikdo, kdo by je přivítal. Jitřenka se rozhlédla a svraštila čelo. Nikdo nebyl vidět ani na žádné z ostatních lodí. Slyšet bylo pouze vrzání dřevěných trupů, pištivé skřípění uvazovacích lan a šplouchání vln.

Jitřenka otevřela ruku, sevřela prsty a v pěsti se jí objevila harpuna ve tvaru plamene. Artur ucukl. Ačkoli byla kouzelná, nepodobala se Námořníkově harpuně. Když se na ni díval, necítil se nijak zvláštně. Doufal, že tato harpuna nebude mít tak příšerné vedlejší účinky, jaké měla při použití harpuna kapitánova.

„Není tu strážní loď,“ prohlásila Jitřenka. „Takhle to dopadá, když všichni věrní Niseři skončí…“

Zarazila se, ale Artur věděl, že se chystala říct na talíři.

„Myslím, že posádky se ukrývají uvnitř Trojúhelníku,“ pokračovala Jitřenka. „Určitě se bojí pirátského útoku. Což mi připomíná – nasaďte si tohle.“

Vytáhla z rukávu bílé kožené rukavice a podala je Arturovi.

„Není nutné, abychom tou Červenou rukou působili paniku.“

Artur si rukavice natáhl a Jitřenka už mezitím došla na záďovou palubu, kde se z levého boku zadívala na pyramidu. Když odcházela, Artur uslyšel výkřik z pravoboku.

„Ahoj, Undino!“

Artur přešel k hrazení a shlédl dolů. Výkřik zněl poněkud pištivě, takže ho nepřekvapilo, když spatřil, jak ho z přídové nástavby parníku zdraví víc než metrová krysa s modrou čepicí, v krátkých modrých kalhotách a volné bílé košili. Všiml si, že parník navzdory Jitřenčinému opovržení vypadá jako ze škatulky. Taky měl jméno, namalované bílými písmeny na přídi. Krysus Navis IV.

„Ahoj i vám,“ zavolal Artur. „Kde jsou všichni?“

„Během posledních několika hodin odplulo víc než dvacet lodí a posádky těch, co tu zůstaly, se teď třesou strachy v Trojúhelníku,“ odpověděla Krysa. „Začalo to včera když mořská hladina klesla za půl hodiny o čtyři sáhy. Potom dnes ráno někdo na jihu zahlédl Jektala. Spolu se zvěstmi, že někoho postihla Červená ruka, se mezi Starousedlíky začala šířit příšerná panika. Ti odvážnější se rozhodli, že se vydají na širé moře, aby nemuseli dřepět tady. Ty méně odvážné napadlo, že se zabarikádují uvnitř pyramidy a co si do ní nevezmou, nechají Málochurovi.“

„Ale nikdo nepřiplul,“ přerušila ho Jitřenka, která se najednou objevila po Arturově boku. „Nebo je vůči své kořisti nějak nezvykle vlídný. Spatřil dnes někdo Jektala, Kryso?“

Krysa si před odpovědí sundala čepici.

„Ne, paní.“

„Je váš kapitán na palubě?“

„Kapitán a posádka, paní, čekají na pasažéry.“

„Kdo jste?“

„První dělmistr Watkingle, paní.“

„A váš kapitán?“

„Ten se jmenuje Dlouhocas, paní. Přejete si přijít na palubu?“

„Ne. Musím se věnovat jiným naléhavým záležitostem, ale tady můj společník by si s vaším kapitánem rád pohovořil. Toto je pán Artur, Vládce Nižšího Domu a Vzdálených oblastí. Z nějakého důvodu věří, že vy Krysy byste mu mohly být užitečné. Je ctěným hostem lady Středy a je třeba s ním jednat s veškerou zdvořilostí.“

Watkingle se zhluboka uklonil, ale neodpověděl.

„Na shledanou, pane Arture,“ řekla Jitřenka a podala Arturovi ruku. „Doufám, že se vám bude dařit.“

Artur si nebyl jistý, co má udělat, ale ruku stiskl, napůl se uklonil a trochu jí potřásl.

„Budu se ze všech sil snažit.“

Jitřenka přikývla, ruku odtáhla a rovnýma nohama přeskočila hrazení. Aniž jedinkrát máchla křídly, přistála na palubě vedlejší lodi.

„Slezte po tom žebříku uprostřed Undiny, pane,“ zavolal nahoru Watkingle. „Potom seskočte.“

Zatímco se Artur ubíral na střední palubu, Watkingle něco zavolal a na palubu parníku se seběhly další krysy. Seřadily se do zástupu naproti Undinina žebříku. Jakmile Artur sešplhal a přeskočil na palubu Krysu Navise IV, jedna z nich zahrála několik pronikavých tónů na stříbrnou píšťalu. Všechny Krysy se okamžitě postavily do pozoru.

Watkingle před Arturem zasalutoval a řekl: „Vítejte na palubě, pane. Následujte mne, prosím. Pozor na hlavu.“

Ačkoli paluba byla dřevěná, sotva se Artur vydal za Watkinglem dveřmi mezi dvěma schodišti, kroky se mu rozezněly na kovu. Zastavil, aby se rozhlédl, a nahmatal nýty v plechové stěně. Hlavu musel sklonit mnohem níž, než tomu bylo na Můře, protože plavidlo bylo uzpůsobené velikosti Povolaných krys.

„Toto je železná loď, pane,“ řekl Watkingle. „Obitá dřevem, abychom vyhověli útlocitu Středy a jejích úředníků. Postavilo ji samo Úděsné Úterý, před čtyřmi tisíci lety, a pořád je tak pevná, jak jen může být.“

Zaklepal na dveře na konci chodby.

„Pán Artur, Vládce Nižšího Domu a Vzdálených oblastí, pane!“

Dveře okamžitě otevřela další námořnická Krysa, oblečena stejně jako Watkingle, jen o něco upraveněji. Za ní se rozkládala rozlehlá strohá kajuta s kulatými okénky o velikosti talířů na třech stranách, stůl obložený mapami a věšteckými skříňkami s obrázky zvířat, několik polstrovaných židlí a dvě nýtované železné truhly. Nad stolem stály dvě Krysy, obě v modrých kabátech se zlatými výložkami. Artur v jedné z nich poznal komodora Moncktona. Druhá byla černá Krysa, nikoli hnědá, o něco vyšší a mladší, s kratšími a ne tak bílými vousky.

Černá krysa řekla: „Děkuji vám, Watkingle, to je všechno. Pane Arture, vítejte na palubě Krysu Navise IV! Jsem kapitán Dlouhocas a dovolte, abych vám představil komodora Moncktona.“

Obě Krysy naklonily hlavy a švihly ocasy jako biči. Prásknutí dlouho doznívala kajutou. Artur mezitím překvapeně vyskočil, potom se uklonil.

Dlouhocas zpod stolu vytáhl židli a nabídl ji Arturovi. Jakmile se chlapec posadil, oba důstojníci učinili totéž. Krysa, která otevřela dveře, okamžitě před Artura postavila sklenici a nalila do ní ze stříbrného džbánu něco, co vypadalo jako červené víno.

Artur se na tekutinu podíval a přál si, aby to víno nebylo.

„Brusinková šťáva,“ řekl Dlouhocas poté, co správně přečetl Arturův výraz. „Prostředek proti kurdějím, pocházející z našich řídkých výprav do Druhořadých říší. Třebaže jsme Povolané, nejsme Starousedlíci. Podobně jako je tomu u Pištcových dětí, v Říších nás pořád mohou sklátit některé nemoci. Kurděje patří mezi ně.“

Artur přikývl přes okraj sklenky. Šťáva chutnala vskutku znamenitě.

„Než začneme projednávat záležitost, v níž jste nás navštívil, pane Arture,“ pronesl komodor Monckton, „myslím, že bych vám měl sdělit, že našich služeb využívá Pondělní Tercie, slečna Suzy Modrá, která po nás chtěla, abychom vás vyhledali, a v této souvislosti jsem jí před několika minutami poslal vzkaz se zprávou, že jste byl nalezen. Také jsme vznesli nárok na odměnu.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Artur. „Já jsem věděl, že pracujete pro Suzy. Teď však chci vědět, co se děje s mojí kamarádkou Lístkou.“

Obě Krysy si vyměnily překvapený pohled.

„Jsme zkušení pátrači a hledači informací, jakož i čehokoli jiného,“ řekl Monckton. „Ale vaše zdroje jsou evidentně stejně kvalitní. Dohodu se slečnou Lístkou jsem uzavřel teprve před pěti dny.“

„Před pěti dny,“ zopakoval po něm Artur poněkud zmateně. Ale opět ho jen mátly podivné časové posuny mezi Domem a Druhořadými říšemi.

„Ano, před pěti dny,“ ubezpečil ho Monckton.

„To bylo kvůli tomu soudnímu procesu, že?“ zeptal se Artur netrpělivě. „Co se stalo?“

„Přelíčení se konalo dnes ráno, než se kapitán Cák rozhodl odplout. Slečna Lístka si vyslechla obvinění z neoprávněné plavby na lodi –“

„Já vím! Co se s ní stalo?“

„Protože u ní jako smrtelnice přicházel v úvahu trest smrti, byl jsem si palčivě vědom, co všechno je v sázce. Nicméně –“

„Co se stalo? Je pořád…“

Kapitola šestnáctá

„Ne, ne, není mrtvá,“ odpověděl Monckton. „Ale je naverbovaná.“

„Naverbovaná?“ podivil se Artur. „Co to má znamenat? Zase to nějak souvisí s mučením?“

Nemohl tomu uvěřit. Bičování bylo hrozné a teď ještě nějaké naverbování –

„Ne, kdepak! Naverbovat znamená, že byla nedobrovolně odvedena k námořnictvu,“ vysvětloval Monckton. „Podařilo se mi dokázat, že na palubu Létající kudlanky nevstoupila o své vlastní vůli, takže ji není možné označit za černou pasažérku. Zároveň však není ani řádná cestující a ani námořník v nesnázích. Takže nakonec se mohla stát jedině členkou posádky. Byla tedy naverbovaná jako lodník.“

„Spíš lodnice,“ podotkl Artur.

„Správný výraz je lodník,“ namítal Monckton. „Vždycky se jim tak říká, i když to jsou dívky. Lodníků obou pohlaví jsou na lodích v Hraničním moři spousty. Ačkoli kromě vaší kamarádky Lístky jsou to všechno samozřejmě Pištcovy děti, a tudíž naši sourozenci. Když to jde, navzájem si pomáháme.“

„Ale co s ní bude?“

„Vede krušný život, ale Kudlanka je bytelná a řádná loď,“ řekl Dlouhocas. „Vaše kamarádka se může vypracovat, časem se může stát důstojníkem nebo třeba kapitánem na vlastní lodi. Smrtelníci se učí mnohem rychleji než Starousedlíci, takže se nedá říct, kde nakonec skončí.“

„Ale ona žádným lodníkem být nechce! Musí se vrátit domů! Má rodinu a kamarády!“

„Podepsala námořnickou úmluvu,“ oznámil Dlouhocas. „Tu už nemůže porušit.“

„Jedině že by k tomu dala příkaz sama Sychravá Středa,“ opravil ho Monckton.

„Takže bych ji mohl propustit, jakmile přiměju Vůli, aby ze mě udělala Vládce Hraničního moře,“ řekl Artur. „Nebo vévodu nebo kohopak už to tu máte.“

Obě Krysy souhlasně přikývly. Arturův úmysl převzít moc nad Hraničním moře je podle všeho nijak nepřekvapoval.

„Myslím, že Lístka bude na palubě Kudlanky v relativním bezpečí,“ pronesl Artur s nadějí v hlase. Byla na tom nejspíš líp než on, protože vyvázla z potíží, do nichž měl on teprve namířeno, ale přesto si přál, aby se do Trojúhelníku dostal dřív a mohl Lístce pomoci pryč z lodi a zpátky domů.

Musím si to ověřit, pomyslel si. Pomocí zrcátka a mušle…

„Bude ve větším bezpečí než většina mořeplavců, protože Kudlanka je dobrá loď, ale vždycky musí počítat s bouřemi a rizikem ztroskotání,“ řekl Monckton.

„A s piráty,“ dodal Dlouhocas. „Jektal je poslední dobou na můj vkus až příliš často vidět, nemluvě o některých Málochurových méně významných bratrech, jako je kapitán Krvomor z Nočního snu.“

„Proto jsem tady,“ řekl Artur. „Mimo jiné. Musím najít Málochurův tajný přístav a něco získat. Musím vás požádat o pomoc.“

„Řídíme se zásadou něco za něco,“ řekl Monckton. „To znamená, že neděláme nic, za co bychom nedostali odměnu.“

„Víte vůbec, kde ten Málochurův přístav leží?“ zeptal se Artur. „Nebo mohli byste to rychle zjistit? Nemá totiž cenu bavit se o platbě, kdybyste nic nezmohli.“

„Myslíme, že víme, kde leží,“ prohlásil Dlouhocas. „Tím chci říct, že jsme jeho polohu vyčetli z určitých svědectví, ale sami jsme tam ještě nebyly. Co se týče toho, jak vás tam dopravit… pokud máme pravdu, bude to poněkud tvrdší oříšek.“

„Dobrá,“ souhlasil Artur, připravený jednat. „Takže jakou odměnu byste za informaci o poloze přístavu požadovali?“

„My obchodujeme s informacemi,“ řekl Monckton. „Takže jestli máme odpovědět na vaše otázky, chtěli bychom, abyste vy odpověděl na stejný počet našich otázek.“

Artur očekával, že zaplatí výkupné ve zlatu nebo v pokladu. Toto mu připadalo příliš snadné…

„To je všechno?“ zeptal se.

„Může to být víc, než se na první pohled zdá,“ varoval ho Dlouhocas.

Artur pokrčil rameny. „Nemám co skrývat. Alespoň myslím.“

„Takže nám můžete položit tři otázky,“ řekl Monckton. „A my položíme tři otázky vám.“

„Není to žádná lest, že ne?“ otázal se Artur podezíravě. „Myslím jako, že to, na co jsem se právě zeptal, se za otázku nepočítá. Protože jinak bych na to nepřistoupil.“

„Počítají se jenom podstatné otázky,“ odpověděl Monckton. „Přejete si tedy vědět, co víme o Málochurově tajném přístavu?

„Ano,“ přitakal Artur. „To je moje první otázka. Kde leží?“

Dlouhocas místo odpovědi rozvinul velikánskou mapu, která zakryla většinu stolu. Nesla označení HRANIČNÍ MOŘE a byla na ní skoro samá modrá voda, řídce posetá drobnými flíčky souše, které byly úhledně popsané drobným spojovaným písmem.

Artur si začal mapu dychtivě prohlížet a všímal si názvů jako Středeční přístav, Trojúhelník, Poslední hora a Vířivná hlubina. Na první pohled nezaregistroval nic, co by neslo označení Málochurův Tajný přístav. Vrátil se do levého horního rohu a pustil se do systematického hledání shora dolů. Vyrušil ho Dlouhocas, který na mapu opatrně položil malou bílou velrybu vyřezanou ze slonoviny a dvakrát jí poklepal.

„Je tady,“ řekl. „Máme za to, že Málochurův tajný přístav musí být ve skutečnosti uvnitř Sychravé Středy.“

„Uvnitř Středy!“

„Přesněji řečeno, máme za to, že tento tajný přístav je miniaturní svět ukotvený uvnitř Středina břicha. Dá se do něj dostat pouze dvěma způsoby. Za prvé prostřednictvím jedinečné věštecké skládací skříňky, kterou má v držení Málochur, a kterou mu vyrobilo samo Úděsné Úterý. Podobně jako ten malý svět. Druhá cesta do přístavu vede přímo ze Středina břicha.“

„Ale v ní přece být nemůže,“ namítal Artur. „Vždyť se vrátila do své obvyklé lidské podoby. Jak by mohla mít v břichu celý tajný přístav?“

„Nejsem sice matematický čaroděj,“ odpověděl Dlouhocas, „ale jsem přesvědčen, že vysvětlení by mohlo znít nějak takto: tajný přístav se nachází v bublině Druhořadé říše, která byla přinesena do Domu. Tato bublina se může měnit od miniaturní na obrovitou, aniž by tato proměna zasáhla svět uvnitř. Když lady Středa použila Třetí Klíč, aby se vrátila ke svému původního tvaru, bublina se zmenšila spolu s ní. Když se opět zvětšila, zvětšila se i bublina. Ovšem svět uvnitř se nezměnil.“

„A vy se do něj dostanete ze Středina břicha?“

„Věříme, že ano,“ řekl Dlouhocas. „Nebo i ven. Myslíme, že Málochur pomocí svých čar umístil svět do Středy ze dvou důvodů. Našel by v něm ideální úkryt, ale také by mu poskytl jedinečné možnosti pro vyhledávání ztracených věcí. Je vám známo, že všechno, co se ztratí, se nakonec vždycky objeví v Hraničním moři?“

Artur přikývl. S touto informací ho obeznámil Slunopal.

„Drtivá většina ztracených věcí leží v hlubinách a je nedosažitelná, pokud nevypluje nahoru dřív, než se potopí na jedno z míst, kde moře sousedí s Ničím, a rozpustí se. Přesto se však stále velké množství utopených věcí objevuje v mělkých vodách a spolu se vším ostatním, co leží Středě v cestě, končí na nějakou dobu v jejím žaludku. Málochur využívá své otroky, aby získávaly ztracené věci, které Středa pozřela. Tím značně rozhojňuje svou kořist a hromadí ji na lodích v Hraničním moři.“

„Jak tohle všechno víte?“ zeptal se Artur.

„Jednou z výhod, kterou nám poskytl Pištec, je schopnost na nějakou dobu opět nabývat našeho původního tvaru a velikosti,“ vysvětloval Monckton. „Je to nepříjemné a potenciálně nebezpečné, kdybychom zapomněli, že jsme Povolané, ale umíme se maskovat jako běžné krysy. Jedné naší soukmenovkyni se tímto způsobem podařilo proniknout na Jektala a sledovat přesun do tajného přístavu. Tam také viděla, jak se někam vysílají otroci a jak se ti, co přežili, vracejí s nalezenými věcmi. Později jsme vydedukovali polohu přístavu i povahu činnosti otroků. Kapitáne Dlouhocasi, ukažte Arturovi mapu a ty nákresy.“

Dlouhocas vytáhl zpod stolu kožené pouzdro, otevřel ho a vyňal několik svinutých stránek. Rozložil je na stůl.

První byla tužkou nakreslená mapa, nadepsaná velkými nepravidelnými písmeny MÁLOCHURŮV OSTROV. Zobrazovala pevninu ve tvaru lebky. Pod názvem stála poznámka: Ostrov je zhruba 4500 dvojitých kroků dlouhý a 3200 dvojitých kroků široký.

Na levém očním důlku bylo napsáno LEVÉ JEZERO. Pravý oční důlek byl prolomený a otevřený moři. Byl označený jako PŘÍSTAV a poznámky psané drobnějším písmem vyznačovaly molo, dok, osm skladišť, dvanáct větších budov popsaných jako ubytovny otroků a hvězdicovitou stavbu zvanou Málochurova pevnost.

Na nosní dutině stálo KRÁTER HORKÉHO BAHNA a poznámka pod tím se ptala Nic?

U čelisti byla spousta klikatých čárek s názvem ZUBNÍ HORY a Stoupenci kapra. Uprchlí otroci.

Kolem ostrova se rozkládalo moře, ale to se podle uvedeného měřítka táhlo jen na vzdálenost asi 850 dvojitých kroků, kde se setkávalo s kružnicí označenou jako Plocha bubliny, která celou mapu uzavírala. Nedaleko od ústí přístavu, v blízkosti této kružnice, se nacházel úzký poloostrov vyčnívající do moře s tečkou na konci a nápisem: Výjezd do prostoru nálezů.

Na druhé stránce, kterou Dlouhocas rozvinul, bylo několik hrubých náčrtků uhlem. Jedna kresba zobrazovala přístav s ukotvenými loďmi, z nichž byla jedna snadno identifikovatelná jako Jektal. Ostatní lodě vypadaly zpustle a všechny byly nakupené těsně u sebe v jednom rohu přístavu, zatímco pirátský škuner byl přivázaný k molu.

Druhá kresba zobrazovala řadu otroků s podivně vyhlížejícími potápěčskými helmami. Všichni do jednoho byli spoutáni dlouhým řetězem a byli vybaveni pytli a sítěmi.

Třetí obrázek zůstal nedokončený a tvořil ho neúplný výjev zachycený přes rameno piráta klečícího na palubě jakési lodi. Měl vedle sebe víko krabice, pomalované čímsi, co vypadalo jako kříženec olihně a člověka.

Čtvrtá a poslední kresba zobrazovala řadu malých hor nebo velkých kopců zarostlých hustým pralesem. V textu pod obrázkem stálo Stoupenci kapra musejí být uprchlí otroci. Tu je potenciál.

„Jak se vaší špiónce podařilo vrátit nazpět?“ zeptal se Artur.

Dlouhocas zavrtěl hlavou.

„Ona se nevrátila. Mapa a kresby k nám dorazily v simultánní láhvi.“

„V čem?“

„Simultánní láhve jsou způsob komunikace, který jsme si vytvořili sami s jistou pomocí několika třetích stran. V podstatě to jsou dvojice kouzelných láhví. Všechno, co do jedné vložíte, se současně objeví taky v druhé láhvi. Ale nefungují mimo Hraniční moře a jejich výroba je velmi nákladná, takže jsou jimi vybaveni jen naši nejdůležitější agenti. Simultánní láhve využívají také naše lodě, aby spolu zůstávaly ve styku. Na palubě máme simultánních láhví víc než stovku.“

„Takže tyhle dva papíry bylo to poslední, co došlo od té vaší agentky u Málochura?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Monckton zachmuřeně. „Poslední věc, která dorazila předtím, než se láhev rozbila, byl useknutý ocas. Takže vidíte, jedna udatná Krysa za tyto informace už zaplatila životem.“

„Na tomhle obrázku je sám Málochur?“ ptal se dál Artur a ukázal na kresbu piráta klečícího na palubě. „A co je to na víku té skládací skříňky?“

„Domníváme se, že je to Málochur,“ řekl Dlouhocas. „Kdysi to byl smrtelník, ačkoli ho už značně změnila kouzla a dlouhý pobyt v Domě, a na tomto obrázku je muž o velikosti smrtelníka. Věštecká skříňka, kterou používá, není uvedena na žádném nám dostupném místě. Tvor na ní vyobrazený je mrchodrak, vzácná forma Nicníka, který se tu a tam vytvoří, když se určité ztracené věci z Hraničního moře dostanou do kontaktu s Ničím. Vytváří to dojem, že věštecká skříňka byla vytvořena ze střev mrchodraka konkrétně pro Málochura, což mohl udělat pouze nějaký velmi vysoce postavený Kouzelník nebo někdo z Následujících Dnů. Poněvadž Málochurovu soukromou bublinu zhotovilo Úděsné Úterý, je pravděpodobné, že Úděsné Úterý k ní přidělalo i tu věšteckou skříňku. Kdo za její výrobu zaplatil, je jiná otázka, na niž neznáme odpověď.“

„Nejspíš Senzační Sobota,“ podotkl Artur. „Za ním se Sychravá Středa vydala nejdřív, aby s jeho pomocí mohla vrátit Klíče Vůli.“

„S její pomocí,“ poznamenal Monckton. „Senzační Sobota je žena. Nebo byla, podle toho, co jsme slyšeli naposledy. Myslím, že budete souhlasit, že jsme odpověděli na vaši první otázku. Takže vám na oplátku položíme taky jednu. Proč se chcete vydat do Málochurova tajného přístavu?“

Artur chvíli přemýšlel. Měl pocit, že by nic nezískal, kdyby se na ni pokusil neodpovědět nebo by si něco vymyslel. Krysy se mu zamlouvaly. Připadaly mu velice přímé a otevřené a věděl, že jejich pomoc bude ještě potřebovat.

„Jsem přesvědčený, že tam najdu Třetí část Vůle. Sychravá Středa ji už nemá a tvrdí, že si ji vzal Málochur s pomocí Následujících Dnů. Chci se k Vůli dostat a vysvobodit ji. Potom budu moct od Sychravé Středy získat Třetí Klíč, dám ji do pořádku, vrátím domů Lístku a…“

Když se Artur zajíkl, obě Krysy se předklonily.

„Potom… nevím. Myslím, že se budu potřebovat vrátit na chvíli domů, abych se ubezpečil, že je všechno jak má být. Ale jestli se mi podaří získat Třetí Klíč, myslím, že budu muset vymyslet, co udělám se sirem Čtvrtkem a… prostě budu muset pokračovat.“

„To je velkorysá odpověď, Arture. Prosím, vaše další otázka.“

„Není to tak úplně otázka,“ začal Artur. „Potřebuji se dostat do toho tajného přístavu. Pokud tam existují jen dvě cesty, a jednou z nich je Málochurova věštecká skříňka, vypadá to, že se budu muset dostat dovnitř přes Středino břicho. To znamená, že budu muset přežít zhltnutí. Napadá mě, že toho dosáhnu jedině tak, že budu v nějaké ponorce nebo něčem takovém. Slyšel jsem, že máte spoustu zvláštních lodí. Moje další otázka zní:

Máte ponorku nebo víte, kde by se dala nějaká najít, a můžu si ji vypůjčit?“

Kapitola sedmnáctá

„To je hodnotná otázka, pane Arture,“ řekl Monckton. Zaváhal, zachvěly se mu vousky, potom pokračoval. „Ponorné plavidlo opravdu máme. Je to prostředek, který držíme v tajnosti. Nachází se pod naším dokem ve Středečním přístavu. Ale obávám se, že z důvodu absence jisté klíčové součásti, na niž už nějakou dobu čekáme, je mimo provoz.“

„Co je to za součást?“ zeptal se Artur. „A kdo vás na ni nutí čekat? Ale odpovězte mi, jenom pokud se to nepočítá jako další otázka.“

„Lze to přijmout jako rozvinutí vaší druhé otázky, Arture,“ odpověděl Monckton. „Tuto ponornou loď nám ve Vzdálených oblastech vyrobili služebníci Úděsného Úterý. Onou chybějící součástí je ve skutečnosti schránka s urychleným uhlím, které je třeba přibližně každé století doplňovat. Od pádu Úděsného Úterý se k nám ze Vzdálených oblastí dostává jen velice málo objednaných věcí.“

„Víte, já jsem přesvědčený, že dáma První dělá všechno, co je v jejích silách, aby dala všechno do pořádku,“ řekl Artur na její obhajobu. „Úděsné Úterý používalo příliš mnoho Ničeho –“

„To nebyla kritika, pouze postřeh,“ hájil se Monckton. „Jsme si dobře vědomi, že změny ve Vzdálených oblastech byly nutné, a bylo nám sděleno, že nové palivo obdržíme v průběhu následujících třiceti nebo čtyřiceti let.“

„Třiceti nebo čtyřiceti let! To je zabité!“ zvolal Artur. Chvíli uvažoval a potom řekl: „Co kdybych vám nové palivo sehnal? Necháte mě potom použít ponorku, abych se s její pomocí dostal do břicha Sychravé Středy?“

„Dovolíte mi, abych si chvíli pohovořil s poručíkem Dlouhocasem?“ zeptal se Monckton. „Ponorka má velkou cenu a i ona bude mít co dělat, aby vydržela plavbu do leviatanova nitra – a zase ven.“

„Ovšem, pohovořte si.“

Monckton a Dlouhocas se stáhli na opačnou stranu kajuty, aby si něco šeptali, a Artur se ještě jednou pustil do prohlížení kreseb a mapy. Hlava se mu hemžila bleskurychlými myšlenkami, které se spojovaly, aby ho přivedly na nové nápady.

Tak jo, jestli se mi podaří dostat do Středina břicha a potom do Málochurovy soukromé zóny, pořád budu muset najit Vůli, osvobodit ji a vrátit se nazpět. Uvážíme-li, že to tam bude samý pirát, bylo by hloupé, kdybych se tam vydával na vlastní pěst… Je to, jako bych vymýšlel způsob, jak vykrást banku… Potřebuju mít tým lidí, kteří by mi pomohli…

Krysy by samozřejmě mohly řídit ponorku… Rád bych věděl, jestli umějí taky bojovat… Nejspíš budu potřebovat několik Starousedlíků, kteří by se dokázali postavit pirátům, i když bychom se měli pokusit proniknout dovnitř nepozorovaně, ale co kdyby náhodou… Přidala by se i Jitřenka?… Potom je tu otázka kouzel, takže kdybych dokázal přesvědčit doktora Skamandra, aby přidal ruku k dílu… a Slunopala, ten by se měl bít jako lev. Zbytek Můřiny posádky nejspíš za moc stát nebude –

Monckton a Dlouhocas se vrátili ke stolu a posadili se. Artur se na ně nedočkavě zadíval.

„Dohodli jsme se,“ pravil Monckton. „Můžete si vzít ponorku Krysus Balaena i s posádkou, pokud pro ni budete moci obstarat nové palivo. My uděláme všechno, co je v našich silách, abychom vás dopravili do břicha velryby.“

„Skvělé!“ vykřikl Artur. „A vyvezou mě taky ven, že? Společně s Vůlí.“

„Ano, pokud to bude možné, Balaena bude připravena, aby vás z Málochurovy zóny zase odvezla a vrátila vás do Hraničního moře. Ale posádka vám nebude moci pomáhat proti Málochurovi uvnitř jeho hájemství. To by bylo příliš riskantní.“

„Co kdybych chtěl vzít kromě sebe ještě někoho dalšího? Budu potřebovat pomoc.“

„Na Balaeně není moc místa. Byla postavena pro nás Krysy, ale je tam prostor pro vás a možná šest dalších Starousedlíků obvyklé velikosti, pokud nikomu z vás nebude vadit, že tam bude trochu těsno. Taky si občas asi narazíte hlavu.“

„Výborně! Tak to bych měl napsat vzkaz dámě První, aby mi poslala tu schránku s uhlím. Máte někoho ve Středečním přístavu s některou z těch vašich láhví, abych jim ho mohl poslat a oni ho přeposlali?“

„Ale jistě,“ přisvědčil Dlouhocas. Otevřel zásuvku a nabídl Arturovi silný list papíru, pero, kalamář a kelímek s pískem. „Zatímco budete psát, promyslíme si svoji další otázku.“

Artur namočil pero do kalamáře a začal rychle psát. Hladký černý inkoust tekl až příliš štědře a zanechával na řádcích kaňky a šmouhy.

Milá dámo První,

nevím, jestli jsi dostala můj předešlý dopis. Ale situace se má tak, že jsem v Hraničním moři, mluvil jsem s lady Středou a ta mi vysvětlila, jak ji další Správci proměnili na velrybu a jak chce vysvobodit Vůli a odevzdat mi Klíč. Vůli ukradl pirát jménem Málochur, který pracuje pro Nadcházející Dny. Uzavřel jsem dohodu s Povolanými krysami a ty mi řekly, že Málochurův tajný přístav leží v jejích útrobách, a dovolí mi použít jejich ponorku, abych se tam dostal a pokusil se Vůli získat a dát všechno do pořádku. Potíž je jen v tom, že Krysy do ponorky potřebují palivo ze Vzdálených oblastí, takže bych Tě chtěl poprosit, jestli bys nemohla uspíšit jeho zaslání, aby ho dostaly co nejdřív. Myslím opravdu co nejdřív, ne až příští rok nebo kdovíkdy. Okamžitě. Hned teď.

A můžeš taky poslat Suzy, aby mi tu pomohla? A jestli budeš moct navázat kontakt s Námořníkem, můžeš ho požádat, aby mi přijel na pomoc i on?

Zdravím Tě,

Artur.

P.S. Odpověď mi pošli přes Krysy ve Středečním přístavu a jejich simultánní láhve, abych ji dostal rychleji.

P.P.S. Můžeš se podívat, co se děje v mém světě? Chtěl bych vědět, co napáchalo Hraniční moře v nemocnici. Díky.

Artur psaní zakončil tím, že papír posypal trochou písku, aby inkoust vyschl, jak to viděl v kancelářích Nižšího Domu. Zvedl stránku, aby písek nechal odplynout zpátky do kalamáře, papír složil, napsal na něj jméno dámy První a zapečetil ho svým palcem. Otisk prstu jako už předtím zazářil, zvlnil se jako duha a proměnil se na skutečnou pečeť s jeho profilem ověnčeným vavřínem.

„Pokud bude schránka s palivem rychle doručena, jak dlouho potrvá, než budeme moct v ponorce vyrazit?“ zeptal se Artur.

„No, Balaena je ve Středečním přístavu, takže se budeme muset napřed dopravit tam,“ odpověděl Dlouhocas. „Plnou parou nám to zabere pět dní. Balaenu lze za tu dobu připravit, takže bychom v ní mohli potom okamžitě odplout.“

„Pět dní!“ vyhrkl Artur. „Myslím, že nemám na vybranou… Jenom doufám, že se dostanu domů těsně po tom, co jsem odešel, jak to bylo předtím. Řekl bych, že bych ten čas mohl využít, abych navázal kontakt s pomocníky, které potřebuju…“

„Naše simultánní láhve jsou vám k službám,“ řekl Dlouhocas. „Mohli bychom poslat účet za jejich použití dámě První?“

„Ano,“ souhlasil Artur. „Ale ne abyste nějak šroubovali cenu – zaplatíme jenom běžný poplatek.“

„To se rozumí. Jste připravený na naši druhou otázku?“

Artur přikývl.

„Co vám Vůle řekla o zmizení Architektky?“

Artura tato otázka překvapila, ale snažil se to na sobě nedat znát. Uvažoval, zda od něho očekávají, že zopakuje slova, která mu řekla Vůle. Ale dohoda byla dohoda – a v tomto případě měl za to, že poskytnutí příslušných informací ničemu neuškodí. „Myslím, že řekla pouze to, že odešla,“ pronesl nakonec, „a nechala Vůli samu.“

„Jste si jistý, že to byla její přesná slova?“

„Docela ano. Ano, bylo to tehdy, když Vůle byla žábou v Suzyině hrdle. Řekla něco jako: ‚Velká Architektka odešla,‘ nebo: ‚Poté Architektka odešla.‘“

„Nezmínila se o tom, že by byla zabita nebo zavražděna vlastními služebníky, Následujícími Dny?“

Artur upustil šálek, který právě zvedl, a brusinková šťáva se jako prolitá krev šířila k papírům, dokud sluha tekutinu chvatně neodsál utěrkou.

„Cože?! Ne! Vůle říkala něco o tom, že se rozhodla odejít nebo že to byla její vlastní volba. Ani slůvkem se nezmínila, že by ji někdo zabil… Vy si myslíte, že ji Následující Dny zabily? Architektku všeho? Jak by to udělaly?“

„Některé autority tvrdí, že je mrtvá, nebo se vrátila do Ničeho, což je totéž,“ řekl Monckton. „Chtěli jsme vědět, co vám Vůle řekla, protože Vůle to nejspíš ví a Právoplatnému dědici by nelhala.“

„To já nevím,“ namítl Artur. „Myslím, že by i lhala, kdyby se jí to hodilo. A První část Vůle říkávala, že toho moc neví, protože je jenom jednou sedminou celé Vůle. Ačkoli musím dodat, že od té doby, co se z ní stala dáma První, se chová, jako by věděla všechno na světě.“

„Vy si opravdu myslíte, že by vám Vůle mohla lhát?“

Artur chvilku uvažoval. Nevybavoval si jedinou situaci, kdy by mu Vůle řekla vyloženou lež, ale přesto měl pocit, že by tak učinila, kdyby měla za to, že by jí to mohlo nějak pomoci. Její lhaní by určitě spočívalo v zatajení některých skutečností, kdy by se rozhodla něco mu nesdělit, pokud by se na to vyloženě neptal.

„Ano, myslím, že ano, ale jenom kdyby měla pocit, že musí. Víte, proto, aby mě přinutila udělat něco, co by Právoplatný dědic měl udělat.“

„To je zajímavé. Doufali jsme, že se s určitostí dozvíme, co se s Architektkou stalo, ale jak je vidět, není to zatím možné.“ Děkujeme vám, Arture. Máte připravenou třetí otázku?“

„Zatím bych si ji chtěl nechat v záloze, pokud by vám to nevadilo.“ Svou poslední otázku nechtěl promarnit a potřeboval si několik věcí promyslet.

„To můžete,“ odpověděl Monckton. „A samozřejmě to znamená, že třetí otázku na vás budeme mít dále k dispozici i my.“

„To by šlo,“ přisvědčil Artur. Chvíli v tichosti mlčel a v duchu se zabýval hrubým nástinem svého plánu. „Chtěl bych poslat ještě nějaké další vzkazy,“ prohlásil nakonec. „Máte láhev i na palubě Můry? Té pátrací lodě, na které jsem se plavil?“

„Myslím, že nikoliv,“ odtušil Dlouhocas. Vytáhl z kapsy malý notes a začal v něm listovat. „Podívám se do seznamu.“

„Existuje nějaký jiný způsob, jak bych tam mohl poslat zprávu?“

„Způsobů je celá řada,“ řekl Monckton. „Ale většina se spoléhá na kouzla a my Domovní Magii nepraktikujeme, nepočítám-li kouzla pro účely mořeplavby. Jestli je tu pořád Středeční Jitřenka, mohla by zprávu poslat ona. Jitřenka má v Hraničním moři spoustu pravomocí.“

„Rád bych si s ní promluvil,“ opáčil Artur. „Ale řekla mi, že se musí věnovat nějakým naléhavým záležitostem.“

„Na Můře nemáme ani láhev, ani nikoho spřízněného, ale pošlu někoho, aby se podíval, jestli je Středeční Jitřenka pořád v Trojúhelníku,“ řekl Dlouhocas. Otevřel dveře a něco rychle zadrmolil Kryse, která tam stála v pozoru.

„Kouzla…“ zopakoval Artur. Najednou si vzpomněl, že mu Skamandros něco vložil do kapsy. Chtěl si tuto věc přesunout do boty, aby byla v bezpečí, ale zapomněl na to. Byla tam ještě? Sáhl do hluboké kapsy a chvíli si myslel, že je pryč. Potom až někde v rohu sevřel v prstech něco chladivého a kovového.

Tehdy si uvědomil, že Dlouhocas a Monckton na něho upírají zvědavé pohledy, takže ruku zase rychle vytáhl. Krysy byly nejspíš důvěryhodné, ale nemusely vědět všechno, zvlášť když s ním chtěly informace směňovat. Artur potřebovat uchovat některá svá tajemství v tajnosti.

„Chtěl byste se podívat do své kajuty?“ zeptal se ho Dlouhocas. „Potrvá nám asi hodinu, než tlak páry navýšíme na potřebnou míru, a potom vyrazíme. Možná i dřív, když se pootočí vítr a my budeme moci použít plachty. V této chvíli nám vítr pro plavbu do Středečního přístavu nepřeje, ale může se změnit.“

„Děkuji,“ řekl Artur. Myslel si, že by se v kajutě mohl podívat, co mu to Skamandros vlastně dal, případně by pomocí zrcátka a mušle mohl nahlédnout, jak se daří Lístce.

„Budete mít moji kajutu, která je tady naproti.“ Dlouhocas otevřel dveře a ukázal na další na druhé straně chodby. Na hlídce už stál Krysí náhradník, který nyní poodstoupil a zasalutoval. Artur si všiml, že Krysy udržují na své lodi mnohem větší disciplínu, než tomu bylo na Můře.

Artur se hlídce uklonil, přešel chodbu a vstoupil do své kajuty. Byla menší než místnost, v níž se dosud nacházel, měla asi pět metrů na délku a necelé čtyři na šířku, na jedné přepážce bylo složené lůžko a na stěně byl složený psací stůl a židle.

Posadil se a stáhl si boty jako součást operace, při níž se chtěl dostat k Atlasu, Středině pozvánce, mušli a zrcátku. Všechny tyto věci si vložil do vnitřních kapes kabátu a poté vytáhl kovový předmět, který dostal od Skamandra.

Měl vejčitý tvar, byl ze zlata a na boku byl opatřen malou oblou západkou. Tu nadzvedl a vajíčko se otevřelo. Uvnitř byly hodinky se slonovinovým ciferníkem a zdobnými číslicemi zhotovenými z drobounkých smaragdů. Obě ručičky byly z jakéhosi slabě žhnoucího modrého kovu. Na druhé straně se skvěl miniaturní portrét doktora Skamandra. Jako by si z oka vypadl. Když se Artur na obrázek zadíval, doktorovi se začalo na tváři pohybovat tetování a světle modrá obloha za ním se proměnila na pozadí tmavého kouře a matně osvětlených postav, které se buď bily, nebo tančily. Zároveň se doktorova hlava odvrátila, jako by se díval někam za sebe.

Artur zalapal po dechu a doktor Skamandros se podíval zpátky. Zběsilýma očima se zadíval na Artura.

„Arture!“ vyjekla drobná postavička a na pozadí nenadálého křiku, halasení, výbuchů a kovového řinčení, které se ozvaly spolu s ní, byla sotva slyšet. „Pomoc! Podej mi ruku!“

Artur se miniatury bezmyšlenkovitě dotkl prstem. Prst mu někdo – nebo něco – okamžitě sevřelo a někam vtáhlo, a s ním i další prsty a vzápětí i celou ruku. Cítil, jak ho drtí prudký tlak. V panice rukou zase co nejsilněji trhl nazpět.

Připadal si, jako by se snažil zvednout velmi těžkou činku – cítil, jak se mu napínají a takřka praskají loketní a ramenní klouby. Zaklonil se, zapřel se nohama o stěnu a vší silou zatáhl. Potom se zničehonic ocitl na zádech a doktor Skamandros ležel jak široký tak dlouhý vedle něho na zemi.

„Zavři ty hodinky!“ vyjekl Skamandros. „Zavři ty hodinky!“

Artur vyskočil. Zrovna když k hodinkám natáhl ruku, uslyšel zvláštní svistot a z otevřených hodinek vyšlehl dlouhý, olejnatý plamen a udeřil do železného stropu. Oheň odpálil nátěr a do všech stran se z něj začala šířit oblaka dusivého kouře.

Artur, vděčný, že má pořád natažené rukavice, se po hodinkách ohnal a jedním úderem je zavřel. Olejnatý plamen zmizel, ale v místnosti zůstala viset spousta kouře. Artur za mohutného kašlání a mnutí očí otevřel dveře a okénko, aby vyvětral, potom se obrátil na Skamandra, stále ležícího na zemi.

„Jste v pořádku? Odkud jste se tu vzal – a jak?“

„Vzpamatovávám se,“ hekl doktor Skamandros. „Objevil ses v pravý čas, Arture. Děkuji Architektce, že jsem byl tak prozíravý a dal ti svoje přepravní hodinky!“

„To jsou ony?“

„Ano, jeden z mých absolventských projektů.“ Skamandros se pokusil vstát, ale tak dlouho zápasil se šosy svého žlutého pláště, až mu Artur musel přijít na pomoc. „Myslel jsem, že bych si s tebou mohl někdy jenom promluvit, ale ten přesun mi teď přišel nanejvýš vhod.“

„Proč? Co se stalo s Můrou a ostatními?“

„Můru přepadl pirát Málochur,“ řekl Skamandros se sklopenýma očima.

„Cože –“

Artura odněkud zvenku přerušily výkřiky „Oheň“ a krátce poté dovnitř vtrhlo několik Krysích námořníků s kýbly a hadicí, která naštěstí ještě nebyla pod dostatečným tlakem a voda z ní jen kapala.

„Kde hoří?“ zařvala první Krysa, která se ocitla v kajutě.

„Už nehoří,“ odpověděl Artur. „Nedělejte si starosti.“

„Kdo to je?“ zeptala se Krysí námořnice podezíravě s očima upřenýma na umolousaného a překvapivě malého Starousedlíka ve žlutém plášti, který se na lodi tak záhadně zhmotnil. Doktor Skamandros se uklonil, ale ničeho tím nedosáhl. Krysa se rozhlédla, ujistila se, že nikde doopravdy nehoří, potom kývla na Artura a vycouvala.

„Pane, prosím zůstaňte tu, než dovedu dozorčího důstojníka,“ řekla, když zavírala dveře.

Artur si nebyl jistý, co bude následovat.

Kapitola osmnáctá

O necelou minutu později někdo zaklepal na dveře. Artur otevřel a na chodbě uviděl poručíka Dlouhocase, nyní již vyzbrojeného mečem. Za ním stála šestice Krys v plechových kyrysech, s přilbami na hlavách a třímajících krátké kuše nebo useknuté hákovací bodce.

„Máte návštěvu, pane Arture?“ zeptal se Dlouhocas zdvořile, ale z očí mu čišel chlad a ani na okamžik jimi neuhnul z doktora Skamandra, který seděl na židli a žlutým hedvábným kapesníkem si otíral čelo.

„To je doktor Skamandros, z Můry,“ vysvětloval Artur. „Dostal se sem přepravními hodinkami.“

„Jste si jistý, že to je opravdu doktor Skamandros?“ zeptal se Dlouhocas. „Mohl by to být Nicník, který se za něj jen vydává. Přesuny je možné přerušit nebo přesměrovat.“

Artur se na Skamandra zadíval bedlivěji než před chvílí. Doktor bezesporu vypadal stejně…

„Já jsem doktor Skamandros!“ ohradil se Starousedlík chabě.

„Dokažte to,“ vyzval ho Dlouhocas.

„To jsou celé Krysy! Nikdy nejste ochotné nikomu uvěřit,“ postěžoval si Skamandros. „Pokud to bez důkazu nepůjde, tady vám mohu ukázat několik dokumentů.“

Sáhl do pláště a vytáhl tenkou koženou složku ovázanou růžovou stuhou. Rozvázal ji a vyňal pergamen, který předal poručíku Dlouhocasovi. Ten si ho zevrubně prohlédl. Artur zřetelně neviděl, co na něm stojí, ale letmo zahlédl jakýsi třírozměrný portrét doktora Skamandra, který se pohyboval a otáčel a pod nímž se odvíjel nějaký text.

„Je to pouze studentská akreditace od pomocného archiváře učených čarodějů Horního Domu,“ řekl Dlouhocas. „Pokud je ten dokument pravý, co děláte tady v Hraničním moři?“

„Až donedávna jsem byl kouzelník-navigátor na lodi Můra,“ odpověděl doktor Skamandros. „Mohu dodat, že tuto funkci jsem k naprosté spokojenosti zastával několik tisíc let. Mám zde dopis od kapitána Kočkodaňa, který tuto skutečnost stvrzuje.“

Podal mu složený list papíru. Dlouhocas si přečetl i ten.

„Co vás vůbec přivedlo do Hraničního moře?“

Skamandrovi se po tvářích přehnaly zběsilé bouře a zacukaly se mu prsty.

„Do toho ti nic není, Krysátko!“

„Ocitl jste se na palubě bez povolení,“ pronesl Dlouhocas nevrle. „Pokud neodpovíte na mou otázku, budeme muset –“

„Je to můj host!“ přerušil je Artur. „Já jsem ho… řekl bych, že jsem ho na palubu přivedl já.“

Skamandros slabě mávl rukou. Bouře na jeho lících se rozptýlily, vytetované lodě zakotvily a už se jen zlehka pohupovaly. Na čele mu zářilo slunce a získávalo zelený odstín, zatímco pomalu klesalo k jeho pravému uchu.

„To je v pořádku, Arture. Je všeobecně známo, že tyhle Krysy si nedají pokoj, dokud nevyšťourají tajemství každého, koho potkají. Přišel jsem do Hraničního moře, abych našel stránky své závěrečné zkoušky, které se údajně ztratily dřív, než stačily být ohodnoceny. Myslel jsem, že když je najdu a nechám je náležitě posoudit, mohl bych získat svůj titul a opět také přístup do vzdělávacích institucí Horního Domu. Nyní uznávám, že to byla bláhová naděje. Mám podezření, že mé papíry se nikdy neztratily, a proto se ve zdejším moři nikdy znovu neobjeví.“

„To potvrzuje vaši totožnost,“ pronesl Dlouhocas. Uklonil se a dodal: „Jsme si rádi jistí, koho máme na palubě, pane doktore. Ostatně vaše ‚tajemství‘ nám už bylo známé. Pokud si vás pán Artur přeje uvést jako svého hosta, rádi vás na palubě Krysu Navis IV uvítáme.“

„Doktora Skamandra tímto jako svého hosta uvádím,“ řekl Artur. „Stejně jsem doufal, že doktora Skamandra zařadím do… do své expedice.“

„Expedice?“ podivil se Skamandros. „No, kdybych napřed mohl dostat šálek čaje a sušenku, troufám si říct, že bych nějakou menší expedici zvládl…“

„Než se vydáme na opravdovou cestu, musíme se dostat do Středečního přístavu,“ pokračoval Artur. „Takže máte několik dní, abyste načerpal síly –“

„Výborně!“ Doktor Skamandros se rozzářil. Rozhlédl se po kajutě. „Nemohl bych si třeba lehnout na támhleto lůžko? Cítím se nějak zesláble.“

„Nó, myslím, že ano,“ opáčil Artur. „Ale chtěl bych vědět, co se stalo s Můrou? Přišel… přišel někdo o život? Je Slunopal v pořádku?“

„Ze všech jsou teď otroci,“ odpověděl doktor Skamandros zdrceně, když si vylezl na lůžko. Podíval se na své břicho, potom si zatáhl plášť. „Z těch, kteří přežili. Slunopal? Nevím. Všude vládl zmatek. Všude byl kouř. A Málochur seslal zaklínadlo, které způsobilo, že nám fošny začaly rafat po kotnících. Kapitán a pan Konkort se stáhli do hlavní kajuty, zatímco Slunopal řídil obranu. Blížící se Jektal nás zasypal sekaným olovem, zkosil všechno na palubě, a potom byli všude piráti, všude kolem nás. Já jsem utekl na příď, už jsem chtěl vyskočit, když jsem uslyšel, že se rozezněly moje přepravní hodinky…“

„Ale jak se Málochur dozvěděl, kde jste? Byla Můra pořád na té pláži?“

„Na pláži? Ne, ne, tam jsme byli jen dva týdny, ačkoli Slunopal už byl druhý týden jako na trní. Když jsme dali loď do pořádku, zamířili jsme zpátky do Hraničního moře. Tehdy na nás zaútočil Málochur. Jektal už na nás čekal, přesně tam, kde jsme se vynořili z Linie bouří. Netuším, jak mohl vědět, kudy proplujeme. I když ho člověk musí jako piráta přirozeně nenávidět, neubrání se obdivu nad jeho čarodějnými dovednostmi.“

„Vy jste byli na té pláži dva týdny? Ale vždyť jsem vás opustil teprve před pár hodinami?“

„Čas běží správně v Domě a –“

„– jinde se klikatí, ano, to já vím,“ skočil mu Artur do řeči. Uvažoval, že se vrátí zpátky domů, než se po něm začnou shánět. „Ale to je obrovský rozdíl.“

„Už jsem zažil větší,“ podotkl Skamandros. „Jednou jsme opustili Dům na celý rok a vrátili se jen patnáct minut poté. V konvici, kterou jsem nechal na stolku v rohu Kavárny tety Sally ve Středečním přístavu, byl ještě teplý čaj. Musím říct, že mě to docela znepokojilo. A teď mi pověz, ta výprava, kterou plánuješ, Arture, co je zač?“

„Je nesmírně náročná,“ řekl Artur obezřele. „A náročná ještě bude. Víte, chystám se proniknout do Málochurova tajného přístavu a něco mu ukrást. Jenže teď myslím, že bych se měl taky pokusit zachránit ty, co přežili na Můře.“

„To by nebylo rozumné, pane Arture,“ poznamenal Dlouhocas. „Soudíme, že máte určitou malou šanci, že se vám podaří infiltrovat na místo za účelem nalezení a získání předmětu, který hledáte. Tato šance by se však dramaticky snížila, kdybyste se zároveň pokoušel osvobozovat otroky.“

„Myslím, že to se uvidí až na místě,“ odpověděl Artur neoblomně. „Co si myslíte, doktore Skamandre – pomůžete mi?“

„Jsem ti přirozeně k službám, Arture,“ řekl Skamandros. „Mohu se zeptat, kde se ten bájný přístav kapitána Málochura vlastně nachází?“

„V nitru Sychravé Středy.“

Skamandrovi se při Arturových slovech zvrátila hlava a s hlasitým zaduněním dopadla na polštář.

„Doktore Skamandre?“

Dlouhocas přišel k lůžku, podíval se na doktora a otevřel mu jedno víčko.

„Omdlel,“ prohlásil. Potom se mu zacukaly vousky a upřel bedlivější pohled na dolní část Starousedlíkovy hrudi. Sáhl mu pod plášť, a když vytáhl packu, byla celá od modré krve.

„Přiveďte mistra Jongtina!“ štěkl na jednoho z Krysích námořníků.

„Je v pořádku?“ zeptal se Artur.

„Dostal kartáčem,“ odpověděl Dlouhocas.

„Kartáčem? Vždyť ho to nejspíš provrtalo,“ divil se Artur.

„Kartáč je druh munice, kousky olova v plechovém válci, který se vypálí z děla. Je zvláštní, že na tom plášti… Ale neřekl bych, že omdlel jen kvůli těmto zraněním. Je to Starousedlík…“

Předklonil se ještě blíž a začal větřit, až se mu rozechvěly všechny vousky na tváři. Potom ucukl a otřel si čenich čistým bílým kapesníkem.

„Otrávilo ho Nic,“ prohlásil Dlouhocas. „Málochur musel ten kartáč něčím upravit. Nevím, jak dokázal, aby držel pohromadě –“

Odmlčel se, když do kajuty vtrhl vysoký strakatý Krysák v dlouhé zástěře, kterou měl navlečenou na dlouhém kabátu. Nově příchozí okamžitě přiskočil k doktoru Skamandrovi, přičemž odstrčil i Dlouhocase. Starousedlíka očichal, otevřel příruční kufřík a začal vytahovat množství nástrojů, mezi nimiž byly i veliké kleště, které položil na stůl.

„Musím z něj vytáhnout to Ničím opuštěné olovo,“ pronesl Krysák. „Udělejte mi místo k práci, Dlouhocasi.“

„Mistr Jongtin,“ zašeptal Dlouhocas, zatímco odváděl Artura ven a přes chodbu do prostorné kajuty, kde se setkal s komodorem Moncktonem, ačkoli komodor tam nyní nebyl. „Výtečný lékař, ale na rozhovory si příliš nepotrpí.“

„Je… myslíte, že doktor Skamandros umře?“ zeptal se Artur.

„Nejspíš ne,“ řekl Dlouhocas. „Zabít Starousedlíka je velmi těžké. Záleží na tom, jestli se Jongtinovi podaří dostat Nic ven dřív, než ho příliš rozleptá. Ale nějakou dobu bude zesláblý, takže pochybuji, že s ním budete moci počítat pro tu výpravu.“

„Doufám, že bude v pořádku.“ Artur trochu trápilo svědomí, protože věděl, že chce, aby se doktor Skamandros neuzdravil jen kvůli sobě, ale i kvůli plánované expedici.

„Zavedu vás do jiné kajuty,“ řekl Dlouhocas. „Možná byste si měl odpočinout, jestli budete moci. Už dávno jsme zjistili, že ačkoli spánek není v Domě absolutně nezbytný, my smrtelníci a polosmrtelníci jsme spokojenější, když dáme našim myslím a tělům odpočinout.“

„Odpočinek by mi udělal dobře,“ připustil Artur. „Ještě předtím ale musím něco udělat a potřeboval bych, aby na mě někdo dohlédl. Kdyby vám to nevadilo, mohl byste to být třeba vy.“

Cestou do nové kajuty Artur Dlouhocasovi rychle vysvětlil princip pozorovacího zaklínadla, které mu vytvořil Skamandros, aby se mohl dívat, jak se daří Lístce. Ukázal Krysákovi zrcátko i mušli.

„Já osobně na vás dohlédnout nemůžu,“ omlouval se Dlouhocas. „Jsem koneckonců kapitánem této lodi. Ale přidělím vám někoho, komu lze důvěřovat. Za několik minut za vámi přijde.“

Zněl trochu dotčeně.

„Ajéje,“ zašeptal si Artur, když odešel. Jak se zdálo, žádat kapitána lodi, aby udělal něco tak prostého, jako je dohlížet na cestujícího zírajícího do zrcátka, se zkrátka nesluší.

Jak slíbil, o několik minut později se ozvalo zaklepání na dveře. Artur otevřel a vpustil dovnitř povědomě vyhlížejícího Krysího námořníka.

„První dělmistr Watkingle,“ řekl Artur, když Krysák zasalutoval a otevřel ústa, aby promluvil.

„To mě podržte! Vy jste si vzpomněl, pane.“

„Děkuji, že jste přišel tak rychle,“ pokračoval Artur. „Vysvětlil vám kapitán, co bych od vás chtěl?“

„Mám stát na hlídce, zatímco budete provozovat nějaká kouzla,“ odpověděl Watkingle a poklepal si šavli, která mu visela u boku. „A jestli vám zežloutnou oči a začnete se chovat nějak divně nebo začnete něco blekotat, mám vás přetáhnout po hlavě jílcem téhleté šavle.“

„No, to není přesně to…“ spustil Artur. Potom pokrčil rameny a přikývl.

Myslím, že jestli mi zežloutnou oči a začnu něco blekotat, asi bude nejlepší, když mě po té hlavě opravdu vezmeš, řekl si v duchu.

Okénkem dovnitř proudilo sluneční světlo – nebo světlo ze stropu Hraničního moře. Artur se posadil, vytáhl zrcátko, naklonil ho ke světlu a přiložil si mušli k uchu.

Opět se pokusil soustředit pozornost na Lístku. V mysli mu vytanulo několik obrazů. Když ji poprvé uviděl, jak spolu se svým bratrem Edem odmítá běžet v tělocviku. Potom u nich doma, kde se skočer prořezával vstupními dveřmi.

Tyto výjevy se mihly přes povrch zrcadla a to vzápětí ztmavlo. Artur uslyšel, jak syčení uvnitř mušle prošlo proměnou. Zaslechl kroky, které následovalo škrtnutí zápalkou. V zrcátku zazářilo světlo a tma se odtáhla.

Spatřil bledou ruku, která přenesla zápalku k lucerně. Potom, když knot oheň přejal a zaplápolal, naskytl se mu pohled do stísněného prostoru na nějaké lodi. Nebylo to stejné vězení, v němž se Lístka nacházela původně, ačkoli strop byl jen něco přes metr vysoko. Tato místnost byla dlouhá a úzká.

Lístka v ní byla přítomna. Vypadala úplně jinak. Kolem vlasů měla uvázaný modrý šátek a byla navlečena do košile s modrými pruhy a krátkých černých kalhot a přes kolena měla přehnuté okraje svých vysokých námořnických bot. I v mihotavém světle lucerny si Artur všiml, že má mnohem snědší kůži, že zhnědla působením nějakého cizozemského slunce.

Byl s ní nějaký chlapec, oblečený ve stejném stylu jako ona. To on zapálil lucernu, která teď visela na háku ve stropě.

„Nechápu, proč se musíme prát, Alberte,“ řekla Lístka. „Připadá mi to pitomé. Vždyť spolu přece vycházíme docela dobře.“

„Tradice,“ odpověděl Albert nevrle. „Já se prát taky nechci, ale kapitán mi řekl, že musíme. ‚Lodníci se mezi sebou vždycky perou,‘ říkal, ‚a slečna Lístka je na palubě už měsíc a ještě pořádně nedostala. Postarej se o to, nebo dostanete oba dvacet přes dvanáctilibráka.‘“

„Cože?“

„Dvacet ran Plecháčkovou holí ohnutí přes jeden z kanonů,“ vysvětloval Albert. Už si vyhrnoval rukávy. „Což by bolelo víc, než cokoli, co bys mi mohla udělat.“

„Jenom se mě pokoušíš vytočit,“ řekla Lístka. S vyhrnováním rukávů se neobtěžovala, naopak se opřela o oblou vnitřní vzpěru. „Ale to se ti nepovede. Studovala jsem psychologii. Vím, o co se snažíš.“

„Ale jinak toho moc nevíš,“ namítl Albert, ačkoli příliš mnoho zápalu v jeho slovech nezaznívalo. „Unavují mě snahy učit tě každý den věci, které bys už měla znát.“

„Co, třeba rozdíl mezi vratiplachtou a vratiráhnem?“ odfrkla si Lístka. „Jako bych to doma musela někdy potřebovat.“

„Mám ti to pořád opakovat? Ty se domů nevrátíš,“ opáčil Albert. „To se prostě nestane. Už by ses mohla smířit s faktem, že je z tebe jedno z Pištcových dětí, nebo jseš aspoň na jejich úrovni.“

„Artur mě najde,“ řekla Lístka. „Je to Vládce Nižšího Domu a tak. Já se domů vrátím, dřív nebo později.“

„Jasně, a Plecháček nám přidá hrozinkový pudink za dobře odvedenou práci,“ uchechtl se Albert, potom zničehonic vyrazil a uštědřil Lístce pořádnou facku.

„Au! Co to –“

Albert vyrazil ještě jednou, ale když se ohnal tentokrát, Lístka ucukla a zachytila mu ruku očividně skvěle natrénovaným pohybem levé pěsti a pravé ruky. Po tomto zákroku trhla celým tělem a poslala Alberta přímo do stěny.

Hoch do ní tvrdě narazil a Lístka ho pustila. Ale Albert, místo aby spadl nebo ji nechal být, se otočil a udeřil ji ještě jednou, tentokrát do břicha. Lístka se s heknutím skácela dozadu; Albert jí vyrazil dech.

„To by mohlo nejspíš stačit,“ procedil Albert a hřbetem ruky si otřel zakrvácený nos. „Pokud kapitán uvidí krev, bude spokojený, a jestli budeš moct chodit takhle shrbená ještě hodinku dvě –“

„To asi budu muset, ty blbečku,“ stěžovala si Lístka. „Jestli jsi jenom potřeboval, aby ti tekla z nosu krev, stačilo říct.“

„Myslel jsem, že by bylo lepší, kdyby krev z nosu tekla tobě,“ odpověděl Albert. „Nevěděl jsem, že se umíš prát. Co to bylo za zápasnický chvat?“

„To bylo z džuda.“ Lístka se narovnala a nadechla. „Ale ani náhodou není jediný, co znám, takže bacha.“

„Teď už spolu můžeme zase kamarádit,“ řekl Albert a natáhl k ní ruku. „Asi tak další tři měsíce, než se kapitán rozhodne, že bychom se měli poprat. Nebo než se na palubě objeví nějací noví plavčíci. Nebo nás umyjí mezi ušima a budeme muset začít zase od začátku.“

„Mýt mezi ušima? To nezní moc vábně,“ poznamenala Lístka, když si potřásli rukama.

„Taky to nic vábného není. Teď když o tom přemýšlím, připadá mi to divné. Chci říct, že v Hraničním moři je všechno vzhůru nohama, když tu máme Středu, která se mění na obrovskou rybu a tak, ale na mytí mezi ušima se nikdy nezapomene. Vždycky se objeví někdo, aby to udělal, každých pár desetiletí. Nikdy jsem o tom předtím neuvažoval. Nechápu, proč si s tím někdo dává tu práci. Jsme koneckonců jenom Pištcovi spratci.“

„Budu se muset zeptat Artura,“ řekla Lístka. „Taky bych ráda věděla, proč vás sem ten Pištec vůbec tahal. Vás i Povolané krysy.“

Albert pokrčil rameny.

„O tom jsem já sám nikdy nepřemýšlel. Mám moc práce. Když už jsme u toho, měli bychom vylézt nahoru, než mi přestane téct ta krev.“

Sundal lucernu a sfoukl svíčku. Artur poslouchal, jak ji vrátil na místo, a potom slyšel tiché kroky obou odcházejících dětí. Už se chtěl přestat dívat, když tu se v rámečku objevil úzký kužel světla a na jeho pozadí spatřil Lístčinu a Albertovu siluetu. Otevírali padací dveře a vylézali ven, ale do toho se shora ozýval příšerný křik. Chvíli mu trvalo, než se mu v nesrozumitelném povyku podařilo rozlišit několik zřetelných slov.

„Bijte na poplach!“

„To je Jektal!“

Při těchto slovech zrcátko zalila zvláštní červená vlna, jako by se na vodě rozléval karmínový olej. Tmavý obraz vnitřku Létající kudlanky nahradilo cosi osvětlené velmi jasným nazelenalým sluncem, tak ostrým, že Artur musel přimhouřit oči.

„Klidně si nos rukavice,“ ozval se hlas odněkud zevnitř záře. „Ale já značku SVÉ ČERVENÉ RUKY UVIDÍM I TAK!“

Kapitola devatenáctá

Artur se pokusil odvrátit oči, ale hlavu mu sevřela jakási neviditelná síla a nutila ho dál pohlížet do zrcátka.

„Přijdeš za mnou,“ poručil mu hlas v zrcátku. Byl sotva silnější než šepot, ale Arturovi prostupoval celou myslí. „Natáhni do zrcadla svou rudě potřísněnou ruku.“

Arturovi zacukaly prsty. Cítil, jak jimi mimovolně klouže po povrchu zrcadla, jak se mu celá ruka chystá prorazit postříbřené sklo. Zároveň přimhouřenýma očima uviděl, jak ze světla vystupuje tvář. Svraštělá tvář, která vypadala jako stará, spálená mrtvola utopená v močálu.

„Kradl jsi od Málochura – teď to musíš odčinit,“ šeptala tvář, v níž Artur poznával Málochurův vlastní obličej, zpustošený kouzly a pokroucený Ničím. „Natáhni ruku do zrcadla!“

„NE!“ vykřikl Artur. Nedokázal zavřít oči, ale podařilo se mu otočit hlavu a tím i odsunout mušli. Ale Málochurův hlas k němu dál doléhal, šeptal mu uvnitř lebky.

„Odčinit… natáhni ruku do zrcadla… natáhni ruku do zrcadla –“

Potom v hlavě ucítil prudkou bolest a hlas zmizel. Několikrát zamrkal a v posledním okamžiku se mu podařilo zvednout ruce, aby zabránil Watkinglovi udeřit ho podruhé do hlavy jílcem šavle.

„Ne! Nechte toho! Jsem v pořádku!“

Watkingle šavli spustil k zemi.

„Nebyl jsem si jistý, jestli jsem vám třískl dostatečně prudce,“ řekl. „Napřed jsem si myslel, že začnu slabým poklepáním, jako když ťuknete do stolu, abyste si objednal pití.“

„Díky,“ zamumlal Artur, zatímco si prohmatával bolavé místo na temeni hlavy. Ucítil, jak se jím prohnala slabá vlna nevolnosti, a polkl. Mořská nemoc, pomyslel si.

„Potichu jste skučel,“ říkal Watkingle. „Měl jsem docela nahnáno.“

„Já taky,“ odpověděl Artur. Posadil se a rozhlédl se a přitom musel ignorovat prchavou závrať. Zrcátko leželo na podlaze a táhla se přes něj dlouhá prasklina. Mušli měl rozdrcenou pod nohou.

V koutě kajuty hořela přišroubovaná plynová lampa a okénkem dovnitř už nevnikalo žádné sluneční světlo. Loď se chvěla za tichého pravidelného hučení a kromě něj byl slyšet vzdálený zvuk, jako by někdo bouchal do boxovacího pytle, který však neladil s rytmem jemného kolébání lodi.

„Jak dlouho jsem se díval do toho zrcátka?“

„Od čtvrtého zvonění při odpolední hlídce do šestého zvonění první hlídky,“ hlásil Watkingle. „Devět hodin, víceméně.“

„Připadalo mi to jako pár minut. Řekl bych, že jsou pěkně daleko v Druhořadých říších. Rád bych věděl, kde…“

Tepalo mu v hlavě a bolelo ho hrdlo, nejspíš z toho tichého skučení, které popisoval Watkingle. Ještě jednou se zachvěl při pomyšlení na Málochurovu příšerně spálenou tvář a jeho šeplavý hlas.

Nad Málochurem nepřemýšlej, říkal si v duchu. Přemýšlej nad tím, co je třeba udělat.

„Létající kudlanku měl napadnout Jektal,“ pronesl Artur nahlas, i když stále hovořil sám k sobě.

„Kudlanku?“ podivil se Watkingle. „To bude výjimečný souboj. Kudlanka je pravidelná loď. Piráti na ně zpravidla neútočí. Můžou sice zvítězit, ale utrží taky pěkné šrámy.“

„Málochur už dostal Můru,“ řekl Artur. „A teď si vyšlápl na Kudlanku. Zajímalo by mě, jestli…“

On ví, že mám s oběma těmi loďmi něco společného, pomyslel si Artur a opět se rozechvěl. Pomocí těch svých kouzel odhalil souvislosti. Nesu znamení jeho Červené ruky a teď mě hledá. Nikdy mu neuteču, nikdy se…

„Přestaň!“ zvolal Artur a dupl zdravou nohou. Přestával zvládat svoje myšlenky.

„S čím mám přestat, pane?“ zeptal se Watkingle.

„Toho si nevšímejte.“ Artur přinutil slabý ustrašený hlas ve své hlavě, aby zmlkl. Chystal se udeřit jako první, a jakmile osvobodí Vůli a zmocní se Třetího Klíče, s Málochurem si už bez problémů poradí. Nejspíš. Skoro jistě…

„Je poručík Dlouhocas vzhůru?“ zeptal se.

„Kapitán Dlouhocas,“ opravil ho Watkingle. „Nemá hlídku, ale jestli je to naléhavé, můžu ho probudit.“

„Ne, myslím, že to nemá cenu,“ řekl Artur. Masíroval si spánek konečky prstů, jak to často vídával u své mámy. Třeba by se tím mohl zbavit bolesti hlavy. „Co je špatného na tom, když mu říkám poručík? Komodor mu tak říkal.“

„Poručík je v námořní službě,“ vysvětloval Watkingle. „Ale je kapitánem na téhle lodi, takže na palubě ho každý oslovuje ‚kapitáne‘ s výjimkou výše postavených Krys, když se zabývají věcmi nesouvisejícími s lodí. Rozumíte?“

Artur zavrtěl hlavou. Na záhadné podrobnosti tohoto ražení se nedokázal soustředit.

„Takže abych nic nepokazil, budu mu radši za všech okolností říkat ‚kapitáne‘. Myslím, že bych se měl pokusit chvíli spát.“

„Na vašem místě bych to udělal, pane,“ souhlasil Watkingle. „Když to jde, vždycky se vyspi, takové je moje heslo. A protože mi kapitán přikázal, abych u vás s ohledem na vaši bezpečnost byl na stráži, kdybyste nic nenamítal, lehl bych si tady u vás na podlahu.“

„Jen račte,“ řekl Artur. Sám si lehl na lůžko. Pomyslel si, že je vyloučené, aby usnul. V hlavě mu vířilo příliš mnoho myšlenek a v břiše se mu stahovalo příliš mnoho uzlů strachu. Dělal si starosti s kdečím: s Lístkou, Skamandrem, Slunopalem a posádkou Můry, s šílenou výpravou v ponorce do chřtánu obludné velryby…

*

S trhnutím se probudil. Okénkem opět proudilo sluneční světlo. Watkingle se opíral o dveře s ocasem položený přes klín a podle všeho spal. Jakmile se však Artur posadil, Krysák otevřel jedno oko a ocasem ihned švihl pryč.

„Kolik je hodin?“ zeptal Artur.

„Právě doznělo čtvrté zvonění dopolední hlídky,“ odpověděl Watkingle. Vstal, vytáhl si košili a ometl si z kalhot několik kousíčků sýra a drobtů.

„V normálních hodinách by to bylo kolik?“

„Deset hodin dopoledne.“

Artur si promnul oči. Pořád se cítil nesmírně ospalý.

„Takže jsem spal asi jedenáct hodin, je to tak?“

„Ne,“ opravil ho Watkingle. „Spal jste čtyři dny.“

„Čtyři dny! To – to není možné,“ koktal Artur. „To je vyloučené.“

„Kapitán pozval mistra Jongtina, aby se na vás podíval, když jste se prvního rána neprobudil,“ řekl Watkingle. Trochu se ošil a nervózně trhl ocasem. „Ten řekl, že vás odrovnalo spojení čarodějného útoku a… ehm… rány do hlavy a že za několik dní byste se měl dát zase do pořádku. Po pár dnech řekl, že vám chce otevřít hlavu a podívat se –“

Artur si honem zajel prsty do vlasů. Nenašel žádné obvazy a necítil ani žádné jizvy nebo stehy.

„Chystal se to udělat dnes večer, kdybyste se neprobral,“ dodal Watkingle. „Abyste byl zase při síle, až přirazíme do Středečního přístavu.“

Artur spustil ruku zase dolů.

„Už se tam blížíme?“

„Zatímco tu mluvíme, blížíme se k mělčině před vstupem do přístavu,“ odpověděl Watkingle. Poškrábal se na čumáku a dodal: „Jestli jste v pořádku, kapitán a komodor by si s vámi rádi promluvili.“

Za pět minut Artur už seděl ve velké kajutě a usrkával brusinkovou šťávu. Cítil se překvapivě dobře. Zlomená noha ho vůbec nebolela a snáz se mu s ní hýbalo. Její lepší pohyblivosti se už stačil přizpůsobit i krabí krunýř. Také se cítil osvěžený a poměrně optimistický, protože ho už netížil strach o Lístku a ostatní.

Udělám, co budu moct, pomyslel si. Nemá cenu lámat si s něčím hlavu, dokud nevyzkouším, co je v mých silách.

„Litujeme, že jsme vám uštědřili ránu do hlavy, pane Arture,“ řekl Dlouhocas. „Watkingle jen plnil příkazy, ale možná že jeho představa slabého ťuknutí –“

„Nic se neděje,“ přerušil ho Artur. „Kdyby mě nebacil, Málochur by mě měl dočista v hrsti.“

„Málochur? Vy jste ho viděl?“

„Napřed jsem viděl Lístku. Kudlanka musela odjet do Druhořadých říší, protože už byla na palubě víc než měsíc. Připadalo mi, že tam docela dobře zapadla. Ale úplně ke konci na ně zaútočil Jektal. Tehdy jsem uviděl Málochura. Byl… docela hnusný.“

„Je opravdu jednoznačné, že Jektal zaútočil na Kudlanku?“ zeptal se Monckton. Podíval se na Dlouhocasa a zvedl ocas v nervózním otazníku. „Málochur se pořádně osměluje. Nemáme to potvrzené ze žádného nezávislého zdroje.“

„Watkingle říkal, že Kudlanka by mohla být schopná Jektala odrazit,“ nadhodil Artur.

„To se nedá určit,“ opáčil Monckton. Očividně ho to znepokojovalo. „Kdyby si to Málochur umanul, nejspíš by vyhrál. Podle toho, co říkal doktor Skamandros, jste měli obrovské štěstí, že jste mu poprvé ujeli.“

„Je v pořádku?“ zeptal se hned Artur. „Myslím jako doktor Skamandros. Zapomněl jsem se zeptat…“

„Zdárně se uzdravuje,“ odpověděl Dlouhocas. „Zanedlouho se k nám připojí. Říkáte tedy, že Jektal zaútočil na Kudlanku před čtyřmi dny podle Domovního času? Nevíte kde?“

„Myslím, že to bylo v Druhořadých říších, ale nejsem si jistý?“

„Pokud Málochur křižuje moře a pátrá po obětech, potom se svými piráty ve svém přístavu nebude,“ řekl Monckton. „Což značně zvyšuje vaše šance, Arture. Ale čtyři dny podle Domovního času… to může být kdekoliv.“

„Ono na Málochurově pozici ani nezáleží,“ podotkl Artur s nadějí, že zní odvážněji, než se cítí. „Musím se dostat do toho tajného přístavu. Teď o to víc, jestli Málochur zajal Lístku a posádku Můry a Létající kudlanky a udělal z nich otroky.“

Doufám, že to udělal, dodal Artur v duchu. Je to lepší, než kdyby je zabil. I když možná Kudlanka Málochura porazila…

„Máme dobrou zprávu,“ řekl Dlouhocas. „Dorazilo urychlené uhlí a Balaena je opět schopna plného provozu. Právě jsem z ní dostal prostřednictvím láhve potvrzení, že se s námi asi za deset minut setká na volném moři.“

„My nepoplujeme do Středečního přístavu?“ zeptal se Artur.

„Ne,“ ujistil ho Dlouhocas. „Komodor Monckton a já jsme se rozhodli, že bude nejlepší, když vaši přítomnost podržíme v tajnosti a pro váš přesun na ponorku to platí o to víc. Málochur má určitě v přístavu informátory a jsem skálopevně přesvědčen, že ti budou disponovat kouzelnými prostředky, jimiž s ním budou v kontaktu.“

„To dává smysl. Přišly mi nějaké vzkazy, zatímco jsem spal? Jestli máte zase palivo, dáma První musela dostat můj dopis.“

Dlouhocas zavrtěl hlavou. „Láhví nepřišlo nič. Nicméně na palubě Balaeny je zplnomocněnkyně dámy První. Ta pro vás nějaké zprávy už mít bude.“

„Zplnomocněnkyně?“ vyhrkl Artur dychtivě. „Nejmenuje se Suzy Tyrkysová Modrá?“

Dlouhocas si vytáhl z kapsy kabátu svitek papíru, rozvinul ho a zběžně přečetl, co je na něm napsáno.

„Žádné jméno tu není,“ řekl. „Stojí tu jen ‚zplnomocněnkyně dámy První‘.“

„Doufám, že je to Suzy,“ vydechl Artur. „Jinak do ponorky nikdo nenastoupil? Třeba vysoký starý muž s šedými vousy a harpunou?“

„Předpokládám, že máte na mysli Námořníka,“ pronesl Dlouhocas upjatě. „Kdyby se rozhodl poctít některou z našich lodí svou přítomností, okamžitě by o tom bylo podáno hlášení. Chováme ho jen v mírně menší úctě než jeho bratra, našeho vznešeného stvořitele Pištce.“

„Takže na palubě není,“ řekl Artur. Instinktivně se dotkl Námořníkova medailonu, který mu visel na krku, aby se ujistil, že ho pořád má. Sice nic nepodnikl. Pokud tedy Artur věděl. Nepovažoval za nepravděpodobné, aby mu Námořník přišel na pomoc, ale přinejmenším v to doufal. Nyní i tato malá naděje takřka pohasla.

„Kde je doktor Skamandros?“ zeptal se. Připadalo mu stále pravděpodobnější, že bude muset proklouznout do Málochurovy tajné zóny sám, bez týmu, jehož členy si představoval jako své pomocníky.

„Už by tu měl být,“ odpověděl Dlouhocas. Udělal několik kroků a otevřel dveře, aby se podíval do chodby, kde vylekal stráž. „Á – tady ho máme.“

Doktor Skamandros vstoupil o několik vteřin později. Vypadal stejně jako vždycky, ale kráčel s pomocí ebenové hole, která měla místo rukojeti vyřezávanou papouščí hlavu.

„Arture!“ zvolal, a opřený o hůl, aby neztratil rovnováhu, se Arturovi hluboce uklonil. „Velice mě těší, že jsi se zotavil. Ani nevím, jak ti poděkovat za mou záchranu, přišla právě včas. Je zřejmé, že bez přátelské a nanejvýš odborné péče mistra Jongtina – za niž, jak bych měl dodat, si zasloužil veškeré stříbrné reály – bych rychle podlehl jedu z Ničeho.“

„Jsem rád, že jste v pohodě,“ řekl Artur. „Tedy chci říct, že jste zase v pořádku. Jste víceméně v pořádku, že?“

„Ano, ‚víceméně v pořádku‘ je docela příhodný popis mého současného stavu.“

Artur se na drobného Starousedlíka váhavě zadíval. Skamandros se po úkloně úplně nenarovnal a v tetování na jeho tváři se zračily rozbité trupy lodí stěží se držící na hladině mezi dalšími pozůstatky bitvy a propadlými stěžni vyčnívajícími z všemožně pospojovaných vorů, na nichž pluli zoufalí ztroskotanci.

„Doufal jsem, že byste mi mohl pomoci dostat se do Málochurova tajného přístavu,“ pokračoval Artur. „Ale nevypadáte moc dobře –“

„Láry fáry!“ odfrkl si doktor, ale když vypjal ramena a postavil se do pozoru, sykl. Přes tvář mu zavanul tetovaný vítr a z vraků vyrostly náhradní stěžně a plachty. „Dopřeji si pár hodin odpočinku v ponorce těchto laskavých Krys a budu zase jako rybička.“

„Pokud Sychravá Středa dramaticky nezmění kurz, strávíte na palubě Balaeny nejméně jeden den,“ řekl Dlouhocas. Do toho se Artur zeptal: „Vážně si to myslíte?“

„No vidíte, ještě nejméně den si dám pohov a budu opět v plné síle a připraven bojovat. Pokud jde o tu rybičku, myslím to opravdu vážně. Rozhodně nebudu jako leklá ryba.“

„Co – ale to nic. Za každou pomoc bych vám byl moc vděčný. Zvlášť kdybyste mě dokázal zamaskovat. Tedy pomocí čar. Abych obelstil piráty.“

„Kouzelné přestrojení? To je hračka!“ prohlásil doktor. „Ovšem mám-li být zcela přesný, ačkoli tě mohu zahalit tím nejúžasnějším kouzlem, před Málochurovým spalujícím pohledem nevydrží. Před obyčejnými piráty ano. Před Málochurem samým ne.“

„Nemám v plánu Málochurovi umožnit, aby se na mě díval,“ zamumlal Artur. Sklouzl pohledem na Moncktona a Dlouhocasa, kteří od posla přejímali nějaký čerstvě doručený svitek, zjevně nejnovější zásilku ze simultánní láhve.

„Jedna z našich lodí tajně sleduje Sychravou Středu,“ řekl Monckton a ukázal na slonovinovou velrybu na mapě. „V tomto ročním období se pohybuje po své obvyklé trase za rybami a Balaena by se jí měla bez obtíží postavit. Ale musíme vás okamžitě přesunout na palubu. Sychravá Středa se pohybuje mnohem rychleji než jakákoli loď. Ponorka se bude muset postavit přímo před ni a potom vyrazit plnou parou kupředu, aby zvládla pohyb v mohutném přívalu vody, která se této obrovité bytosti prožene přes filtrovací kosti.“

„Filtrovací kosti?“ zeptal se Artur. O nějakých filtrovacích kostech se mu nikdo nezmiňoval.

„Sychravá Středa ve své leviatanské podobě není jen přerostlá pozemská velryba,“ vysvětloval Monckton. „Ale s některými většími druhy velryb má určité společné znaky. Z toho, co jsme viděli, je patrné, že nemá zuby jako takové a nevyznačuje se ani typickou kosticovou strukturou některých velryb. Z horní a dolní čelisti jí však rostou svislé štíty děrovaných kostí tvořících mříž, přes niž cedí vodu, která se jí žene do chřtánu. Díry nejsou natolik velké, aby se do nich vešla loď větší než briga, ale ponorka by jimi měla snadno proklouznout. Samozřejmě za předpokladu, že namíří na jeden z oněch otvorů. Je možné, že vodní proud bude na ponorku příliš silný, loď neukormidlujeme a narazíme s ní do kosti. Nebo skončíme mezi horním a dolním plátem a budeme rozdrceni napadrť.“

„Myslíte ale, že je nějaká šance, že se vaše ponorka dostane na druhou stranu?“ Artur si nemyslel, že zhltnutí Sychravou Středou bude procházka růžovou zahradou, ale nepočítal s možností, že narazí do jakýchsi podivných velrybích zubů nebo skončí mezi nimi. „Co je za těmi filtrovacími kostmi? To by nás dál unášel proud až do jejího žaludku? A ten je plný vody, nebo se tam střídá příliv a odliv jako na moři?“

„To my nevíme,“ odpověděl Monckton. „Jedním z důvodů, proč jsme souhlasili, že vaší expedici poskytneme Balaenu, byla možnost získat nové informace. Balaena nám bude posílat hlášení simultánní láhví, dokud… – tím chci říct, že budeme s velikým zájmem sledovat, co všechno se v Sychravé Středě kromě Málochurova soukromého světa ještě skrývá.“

„Měli bychom se přesunout do ponorky,“ řekl Dlouhocas. Zacukalo se mu jedno ucho a Artur si uvědomil, že Krysák poslouchá lodní stroje, které se právě mírně ztlumily. „Zastavili jsme. Ponorka musí být připravena k setkání.“

„Ponorka Krysus Balaena přirazila k boku!“ nahlásila jedna Krysa hned vzápětí.

„Jdete s námi, pane kapitáne?“ zeptal se Artur poručíka Dlouhocasa.

„Přebírám velení nad ponorkou,“ odpověděl Dlouhocas. „S ohledem na povahu expedice všichni členové posádky nastupují jako dobrovolníci. Jste připraven se nalodit, pane Arture? A vy, doktore Skamandre?“

„Já jsem připraven,“ přitakal Artur.

„Ano, já jsem přesvědčen, že také,“ přisvědčil Skamandros.

„Hodně štěstí!“ zvolal komodor Monckton. Když odcházeli, postavil se a zasalutoval a totéž učinil i stevard a Krysy na hlídce.

„A vám taky,“ zašeptal doktor Skamandros, když vyšel za Arturem ze dveří.

Kapitola dvacátá

Velitelská věž byla jedinou částí Balaeny, která byla vidět nad hladinou. Ponorka přirazila k pravému boku lodě a Středeční přístav ležel na levé straně. Artur přístav zahlédl jen krátce. Ztrácel se ve slábnoucím světle ze vzdáleného stropu, které souviselo s příchodem podivuhodné noci v Hraničním moři.

Spatřil tmavou žulovou horu přitesanou do více než deseti teras, se stovkami domů a budov rozkládajících se na každé úrovni. Z vyšších teras vystřelovaly nahoru a dolů paprsky světla a označovaly dráhy výtahů ujíždějících do dalších částí Domu.

Artur neviděl vstup do přístavu, ale zahlédl zřetelný les stěžňů uprostřed nižších teras. Bylo jasné, že přístav se zařezává hluboko do skály a terasy se vinou kolem něj.

„Pozor, kam šlapete!“ zavolala na něho jedna Krysa.

Artur vděčně přijal ochotnou packu a přeskočil z lodi na velitelskou věž. Packa, alespoň přes rukavici, mu připadala úplně jako lidská ruka.

Když sešplhával do nitra ponorky, boty mu na žebříku duněly jako zvon. Přístupová šachta byla poměrně úzká a dospělý člověk by v ní měl potíže, ale Artur se v ní pohybovat velice snadno.

Uvnitř ponorka vypadala úplně jinak, než očekával. Ačkoli zvnějšku ji tvořil šedý, tmavý plech, uvnitř byla obložena dřevem třešňového odstínu a na podlaze ležel koberec s bohatým vzorem. Artur se na vzor pozorně zadíval v dosti kalném světle linoucím se ze stěn z čehosi, co vypadalo jako elektrické lampy. Chvíli mu trvalo, než poznal, že pohyblivé řádky obsahují text a že celý koberec je nějakou epickou básní. Nebo vyjádřením cíle a poslání. Už slyšel, že několik zvláštních společností to na svých ústředích tak mívá. Neměl však čas přicházet věci na kloub.

Uviděl dveře vedoucí na příď a dveře vedoucí na záď; ty na příď byly otevřené. I ony byly obložené dřevem, ale pod dřevem spatřil i plech, protože byly víc než patnáct centimetrů široké.

Jeden člen Krysí posádky mu pokynul, aby postoupil kupředu. Patřil mezi žíhané Krysy a na srsti se mu střídaly hnědočerné pásy. Měl na sobě modrý vlněný rolák, kolem jehož krku se táhl zlatě vyšívaný nápis Krysus Balaena. Na hlavě měl nasazenou koženou kuklu, jakou nosívali piloti starodávných otevřených dvojplošníků, ovšem bez brýlí.

„Vítejte na palubě, pane. Buďte tak laskavý a postupte si na můstek. Nikde jinde není příliš mnoho místa.“

Artur sklonil hlavu a prošel dveřmi v přepážce. Krysa ho vedla velmi úzkou chodbou s dveřmi a průlezy nejrůznějších tvarů a velikostí po obou stranách, dokud se neocitli proti dalším dveřím.

Těmi se dostali do sálu asi šest metrů dlouhého a skoro pět metrů širokého. I v něm ležel na zemi koberec, ale bylo vidět, že ho bylo nutné prostřihnout, aby se dal k plechové podlaze přišroubovat nábytek.

Přední části sálu dominovala řada skleněných ciferníků a přístrojů, četná kola a páky a křišťálová koule asi šedesát centimetrů v průměru, spočívající na středovém sloupku. Po stranách koule stály dvě kožené židle s vysokými opěradly natočené k řídícímu pultu.

Zadní dvě třetiny můstku, neboť právě tím tato místnost evidentně byla, sem mohla být přenesena z drahého hotelu nebo kavárny poněkud stísněných rozměrů. Stálo v ní šest elegantních úzkých židlí přišroubovaných k palubě po trojicích, mezi nimiž byl malý stolek.

Dlouhocas a další člen Krysí posádky seděly u ovládacího zařízení a soustředěně procházeli jakýmsi soupisem. Jedinou další osobou – či myslící bytostí – zde byla nádherně oblečená dívka rezervovaně sedící na jedné z předních židlí, zády k Arturovi. Měla na sobě perleťově bílé šaty s nabíranými rukávy a mnoha volánky a na hlavě bílý klobouk se širokánskou střechou ozdobenou vějířem pávích per, která se takřka dotýkala stropu. Pomalu a způsobně upíjela čaj ze šálku se zlatým okrajem.

Artur pocítil rozčarování. Na Starousedlici byla sice příliš malá, ale dáma První zjevně poslala někoho jiného, jedno z Pištcových dětí, které jí bylo více po chuti. Ne tu uličnici Suzy Modrou.

Přesto dotyčná přinášela zprávy, které mohly být důležité. Artur s povzdechem, který se ani nesnažil potlačit, vklouzl mezi židle, aby dívku oslovil.

Ta při jeho povzdechu velice elegantně otočila hlavu. Ačkoli jí obrovský klobouk stínil tvář, Artur hned poznal ostrý obličej s tmavýma očima. Zakopl o vlastní nohu a vrazil holení zdravé nohy do židle stojící vedle dívky.

„Pán Artur, nemýlím-li se?“

Artur opět nabyl rovnováhu a zamračil se. Vypadala jako Suzy Modrá, ale zněla nějak jinak. A určitě se jako Suzy Modrá neoblékala.

„Suzy?“

„Jmenuji se Suzanna,“ odpověděla dívka.

„Suzy Tyrkysová Modrá,“ řekl Artur už s větším přesvědčením. Byla to Suzy, celá vymydlená a hezky oblečená, hovořící jiným hlasem.

„Suzanna, Pondělní Tercie,“ opravila ho dívka. „Takové je mé jméno a postavení.“

„Co se ti stalo?“ vyhrkl Artur. „Nemůžu uvěřit, že se chováš jako… jako…“

„Náležitě vychovaná mladá smrtelnice,“ řekla Suzy. „Dáma První mi předepsala tuto úroveň a já se na této úrovni snažím pohybovat. Prosím vás, posaďte se, pane Arture. Nechtěl byste si dát šálek tohoto poněkud silného, ale náramně osvěžujícího čaje?“

Artur se posadil na zadek, až to žuchlo. Opravdu se těšil, až Suzy opět uvidí, a dočká se od ní pomoci. Tato krásně oblečená dívka vzpřímená, jako by snědla vařečku, sice vypadala jako Suzy, ale mohla to být také podvodnice. Nedovedl si představit, jak by mu mohla být ku pomoci. Nejspíš ani nebude chtít opustit ponorku.

„Přinášíte mi nějaké zprávy od dámy První?“ zeptal se znenadání.

„Čaj si dáte?“ opáčila Suzanna.

„Zajímají mě jen ty zprávy, máte-li nějaké.“

„Ejhle! Vy mi ale pospícháte!“ ohradila se Suzy. Mučivě pomalu položila šálek a uchopila malou hedvábnou kabelku, která jí ležela v klíně. Měla jemný růžový odstín. Artur se na ni skoro nedokázal podívat. Suzy Tyrkysová Modrá byla smělá dobrodružka a ne dívka, která nosí maličkou růžovou kabelku a říká: „Ejhle!“

Suzy sáhla do kabelky a vytáhla maličký čtverec papíru, který při pohybu narůstal do velikosti větší obálky z tvrdého, těžkého papíru, zataveného ohromnou červenou voskovou pečetí, na níž se skvěl strohý profil dámy První. Bez vavřínového věnce, povšiml si Artur.

„Dáma První se nechává poroučet,“ řekla Suzy a dopis mu podala s velice neupřímným úsměvem.

Artur psaní popadl. Když ho ohnul, aby rozlomil pečeť, koutkem oka spatřil doktora Skamandra. Stejná Krysa, která Artura uvedla na můstek, teď malému čaroději pomáhala do jedné z židlí.

Vpředu se Dlouhocas a kormidelník posadili do řídících židlí. Dlouhocas si pozvedl k ústům jakousi trubku a promluvil do ní. Jeho zesílená slova zapraskala z reproduktoru ukrytého někde nad Arturovou hlavou a byla slyšet, jak se v ozvěnách nesou i chodbou za dveřmi.

„Všichni na místa! Připravit k potopení! Jednotlivé složky hlásí připravenost!“

Artur otevřel obálku. Podobně jako u většiny dopisů v Domě ani tady nenašel samostatný list papíru. Text byl pouze na vnitřní straně obálky. Artur ji rozevřel a potom se zaposlouchal, když se z reproduktorů začaly s praskáním linout hlasy dalších Krys.

„Strojovna připravena.“

„Pomocné síly připraveny.“

„Cirkulace vzduchu připravena.“

„Věž připravena.“

„Přední čumák připraven.“

Dlouhocas se otočil na kormidelníka. Artur se pustil do čtení dopisu.

Arturovi, Právoplatnému dědici Klíčů od Království a Vládci Nižšího Domu, Středního Domu, Horního Domu, Vzdálených oblastí, Velkého bludiště, Jedinečných zahrad, Hraničního moře a oněch Nekonečných oblastí za hranicemi Domu obvykle známých pod jménem Druhořadé říše.

Zdraví Tě Tvá oddaná služebná dáma První, Souhrn Částí jedna a dvě (zahrnující články tři až třináct) Vůle Naší Nejvyšší stvořitelky, Nedostižné Architektky Všeho a Místodržící Nižšího Domu a Vzdálených oblastí, jež jí byly svěřeny do péče Právoplatným dědicem.

Tento list Ti osobně doručuje naše dobrá a věrná slečna Suzanna, Pondělní Tercie. Doufáme, že se máš dobře a jsi zdravý.

Přejdi k věci, pomyslel si Artur.

S potěšením kvitujeme, že jsi se opět rozhodl pokračovat v tažení proti bídným a zrádným Následujícím Dnům. Netěší nás, že jsi se rozhodl spojit se se Sychravou Středou, neboť se obáváme, že ohledně svých skutečných úmyslů mlží. Nedůvěřuj jí!

V současné době jsme zahlceni papíry, poněvadž Následující Dny se nás snaží paralyzovat záplavou administrativních úkolů – což je chytrá taktika, při níž jim napomáhá mnohatisícileté nicnedělání pana Pondělí.

Nicméně Ti rádi sdělujeme, že se zdárně pokračují práce na tom, aby se Nižší Dům vrátil k účelnému fungování. Započala asanace Vzdálených oblastí a již se naplnilo 0,00002% Dolu.

Nebyli jsme schopni najít Námořníka, jak jsi nás žádal, ale jak je bezpochyby zřejmé, Povolané krysy dostaly svoje urychlené uhlí.

Pokud jde o tyto Krysy, je třeba, abys byl při jednání s nimi obezřelý. Je možné, že stále plní jakýsi záhadný a výstřední Pištcův plán, který může odporovat našim vlastním zájmům. Neodpovídej jim na otázky! Jejich zvědavost nezná hranic a neustále se pídí po vědomostech, které jsou jim zapovězeny. Na rozdíl od Pištcových dětí nebyl ještě objeven účinný způsob, jak je mýt mezi ušima, takže shromáždily příliš mnoho tajemství.

Artur přestal číst a upřel na Suzy kradmý pohled.

Tohle se jí teda stalo, pomyslel si. Cítil, jak se v něm vzdouvá žal i vztek. Umyli ji mezi ušima a dáma První to dopustila! Nebo v tom má sama prsty. Dáma První neměla Suzy nikdy v lásce!

Suzanna si všimla jeho výrazu. Věnovala mu svůj falešný úsměv a řekla: „Dáma První žádá, abyste její dopis přečetl s maximální pozorností.“

Ona za to nemůže, pomyslel si Artur, když polkl jízlivou odpověď. Smutek v něm převážil nad vztekem. Nedokázal se na Suzy dál dívat, takže se vrátil ke čtení dopisu.

Jedno se však Povolaným krysám musí nechat. Dodržují dohody. Člověk si jen musí dávat pozor, na čem se s nimi domlouvá.

Očekáváme od Tebe další zprávy, Arture, a věříme, že se opět zanedlouho setkáme, Tvým prostřednictvím, s Třetí částí Vůle naší Svrchované paní.

Do té doby zůstáváme Tvou poslušnou a uctivou služebnicí.

Nechť se Vůle naplní.

„To je pomoc, že by se jeden zbláznil,“ zamumlal si Artur. Začal dopis skládat, ale ten se tohoto úkolu zhostil sám, až nakonec nebyl větší než poštovní známka. Suzy natáhla ruku, takže jí ho dal a dívka ho opět uložila do své růžové kabelky.

Dlouhocas vpředu vydával další rozkazy.

„Vysuňte horní oko!“

Kormidelník přepnul páčky a hned poté se rozblikala křišťálová koule. Za chviličku se na ní objevil obrázek moře kolem ponorky. V dolní polovině byla jen modrá voda, ale v horní polovině bylo vidět odplouvající Krysu Navis IV.

„Otočte horní oko!“

Artur ještě jednou zahlédl Středeční přístav, když se obraz otočil o 360 stupňů a skončil tam, kde začal, pohledem na Krysus Navis stále si to šinoucí pryč.

„Vysuňte oko na čumáku.“

Pohled z oka na čumáku ukazoval pouze modrou vodu.

„Zadní oko.“

Obraz v kouli se ještě jednou změnil. Pořád ho tvořila z větší části voda, ale vidět byl i růžek mohutné tmavé hory Středečního přístavu.

Dlouhocas se otočil na židli a zadíval se dozadu.

„Jsme připraveni k odplutí, pane Arture. Jak se vám to bude hodit.“

Artur se rozhlédl. Měl u sebe Suzannu, v poklidu usrkávající čaj. Už to nebyla jeho neukázněná, všehoschopná kamarádka. Měl u sebe doktora Skamandra, skleslého a zmučeného, jemuž takřka nebylo vidět sotva se pohybující tetování. Námořník se nedostavil.

A pak tu jsem já, pomyslel si Artur. S modřinou na čele, s nohou v krabím krunýři a vůbec netuším, co bych měl udělat, i kdybychom se dostali do břicha Sychravé Středy a mně se podařilo vniknout do tajného miniaturního Málochurova světa.

Dlouhocas trhl uchem.

Artur se zhluboka nadechl a zavolal: „Jedeme!“

Kapitola dvacátá první

Krysí kormidelník pohnul pákami a vzdálené hučení se proměnilo na hlasitější vibrace, které natolik roztřásly Suzanninu konvici s čajem, že na ni musela položit ruku.

„Přímo kupředu oběma motory,“ poručil Dlouhocas. „Kormidlo drží kurz. Noříme se do hloubky dvaceti sáhů.“

Obraz v křišťálové kouli zalily bubliny a modrá voda, jejíž odstín zvolna přecházel od světle azurové k tmavé, modročerné. Ponorka se naklonila a Suzannin tácek začal klouzat po stole, dokud ho nezastavil vyvýšený okraj, pomůcka, které si Artur napřed nevšiml. Rovina se nakláněla jen zvolna a netrvalo dlouho a ponorka opět dosáhla vodorovné polohy.

„Dvacet sáhů,“ oznámil kormidelník. „Dosáhli jsme cestovní rychlosti. Osmnáct uzlů.“

„Výtečně,“ pronesl Dlouhocas.

„Fuj!“ zvolala Suzanna nahlas, až všechny vylekala. Strhla si obrovský bílý klobouk a hodila ho na zem. „Už jsem si myslela, že s tímhle šmejdem na hlavě už nikdy neuvidím strop!“

„Suzy!“ vykřikl Artur. Začal se zvedat a překvapilo ho, když zjistil, že se mu kolem pasu při cestě do hloubky automaticky obtočil bezpečnostní pás. Měl přezku, ale Arturovi chvíli trvalo, než přišel na to, jak staromódní bronzový háček a sponu uvolnit.

Suzy si za tu krátkou chvíli strhla z šatů nadýchané rukávy a už sahala do růžové kabelky, aby vytáhla mnohem větší, mnohem odřenější kožený kufr s utrhnutým popruhem. Rozepjala řemen, položil kufr na podlahu a přehrabovala se v něm.

„Cos to dělala?“ zeptal se Artur. Cítil vztek, že hrála takové divadlo, ale zároveň zakoušel i úlevu. „Co měla znamenat ta Suzanna a tak?“

Suzy si vytáhla svůj oblíbený pomačkaný cylindr a narazila si ho na hlavu, až zůstal ještě promáčknutější.

„Slíbila jsem to, ne? Naše stará známá Jednička mě nechtěla nikam pustit, dokud jsem jí neslíbila, že se budu na moři chovat jako dáma. Tak jsem to odpřísáhla, ale na moři už nejsme, co? Jsme pod vodou.“

„Rád tě vidím,“ řekl Artur. „Tedy jako tu správnou Suzy.“

„Já tebe taky ráda vidím, Arture,“ prohlásila Suzy. Plivla si do ruky a natáhla ji k němu, aby se pozdravili. „Bude mi ještě líp, až se zbavím těchhle směšných hadrů. Počítám, že se v nich nedá ani běhat, natožpak lézt po zdi.“

Artur jí ruku sevřel poněkud váhavě.

„Já si tam neplivla,“ zašeptala Suzy, když si rukama třásli. „Udělala jsem to jenom, abych namíchla Krysy. Na lidi, co začínaly jako havěť z kanálů, jsou docela cimprlich. Ale ne že bych jim to měla nějak za zlé. Se všemi Pištcovými dětmi jsou velcí kamarádi, pokavaď je to nestojí žádný peníze nebo vyzrazení tajemství.“

„Dáma První mi toho v tom dopise moc nenapsala,“ řekl Artur, když se opět posadili. Pokusil se neucuknout, když ho začal znovu ovíjet bezpečnostní pás a zacvakl se. „Jak všechno jde? Jak dlouho to už je, co jsem tě nechal ve Vzdálených oblastech?“

„Víc než dvanáct měsíců,“ odpověděla Suzy. Ledabyle si dolila čaj a nechala ho přetéct přes okraj. „A byl to vážně šrumec. Myslím, že Následující Dny o tobě mají docela pěknej přehled, Arture. I o dámě První. Měl bys vidět věci, co jí posílají, aby měla pořád plný ruce práce. Jeden formulář měl pětadvacet metrů na výšku, když jsi na sebe naskládal všechny jeho stránky! A nezapomeň, že naše stará Jednička ani nečte jako normální lidi. Ona jen sedí a věci vstřebává. Jako když hodíš sušenku do čaje. Jejda!“

„Takže to jí jenom posílají hromady listů papíru? To nezní tak hrozně.“

„No, jenže se objevily i vraždy a sabotáže a ze země vybublávaly hromady dalších Nicníků, a ona je bezradná a bez pomoci,“ vysvětlovala Suzy, zatímco lžičkou lovila sušenku. „Je to mnohem zajímavější než předtím. Ale ne že by mě dáma První k něčemu pouštěla, když nemusí. Učení, učení, učení, to je její představa toho, co je pro mě nejlepší. Překvapilo mě, že mě vůbec nechala jet sem, i když myslím, že když jsi o mě požádal přímo, nemohla to odmítnout. Díky.“

„Ty víš, co mám v plánu?“

Suzy lehkovážně přikývla.

„Jasně že jo. Budeme si tu pohodlně vysedávat, lít do sebe čaj a ládovat se sušenkama, dokud nás nezhltne ta Středeční velryba. Potom se musíme vydat do soukromýho světa nějakýho střelenýho piráta, kterej vězí v břichu její milosti, popadnout další kousek Vůle a pak už víš co, akorát ty počítáš, že Středa ti dá Klíč jen tak.“

„Myslím, že v hlavních rysech to tak nějak bude…“

„A tentokrát máš s sebou svýho vlastního čaroděje,“ dodala Suzy uznale. Zamávala na doktora Skamandra. „Zdravíčko. Já jsem Suzy Modrá. Bývala jsem plničkou inkoustu.“

„Rád se s vámi setkávám, slečno,“ řekl doktor Skamandros. Předklonil se na své židli, ale znehybnil ho pás. Zatvářil se vyjeveně, potom se znovu opřel a bylo na něm vidět, že metrovou vzdálenost, kterou chtěl urazit, považuje za příliš velkou. „Jsem doopravdy čaroděj, ačkoli naneštěstí nikoli v plném rozkvětu. Jmenuji se doktor Skamandros. Budu napomáhat pánu Arturovi a mám za to, že i vám, zhotovováním kouzelných převleků, které vám usnadní vstup do Málochurovy skrýše.

„Převleků?! Jakých převleků?“ vyptávala se Suzy. „Mně samé by vůbec nevadil pirátský ohoz a pár těch tetování, co máte na sobě.“

„Víte,“ vmísil se do hovoru Artur, „uvažoval jsem, co kdybychom se převlékli za krysy. Za obyčejné krysy, kdyby to bylo možné. Mám na mysli nějaký přelud, ne aby došlo k nějaké tělesné změně. Určitě se nechci proměnit na krysu. I když být takovou krysou by nemuselo být vůbec špatné, kdybych už jí musel být –“

Artur se zarazil, než se měl ještě víc ztrapnit, protože si byl jistý, že Dlouhocas a kormidelník poslouchají každé jeho slovo.

„Chcete, aby se na vás každý podíval a viděl krysu,“ řekl doktor Skamandros.

„Ano.“

„To by šlo,“ přisvědčil Skamandros. „Ale nemám nic připravené, takže budu muset začít od píky. Bude mi to nějakou dobu trvat. Ze všeho nejdřív budeme potřebovat čumáky a ocasy.“

„Čumáky a ocasy?“

„Ano, krysí čumáky a ocasy.“

Artur sebou trhl, když se Dlouhocasovi zatočilo pravé ucho a zachvělo se pozorností.

„No, já myslím –“

„Ne, ne. Ne skutečné čumáky a ocasy. Budeme muset nějaké vyrobit a v průběhu práce je nechám prostoupit čarodějným záměrem. Takže se na to podíváme. Budeme potřebovat určité množství hezkého tenkého papíru, jednoduché lepidlo, trochu lepenky Aktivní inkoust.“

Zatímco doktor mluvil, všechny tyto věci vytahoval z kapes kabátu, společně s nůžkami, několika brky, nožíkem na jejich seřezávání a smaltovanou tabatěrkou.

„Říká vám něco umění vrstvení papíru a lepidla, které po zaschnutí zůstanou v pevném a třírozměrném tvaru?“

„Myslíte modelování z papírové drti?“ zeptal se Artur. Na své bývalé škole takto vyráběl masky pro divadelní představení na závěr školního roku. „Něco jsem zkusil.“

„Ty krysí čumáky pro vás a Suzy zhotovíme tady z tohoto lepidla a papíru. Já do každé vrstvy papíru vepíšu pomocí aktivního inkoustu zaklínadlo iluze a klamu. Toto zaklínadlo bude s každou vrstvou získávat na síle a po dokončení vytvoří plnohodnotnou iluzi, která vám zahalí tělo a každému, kdo se na vás podívá, poskytne pohled na krysu. Odhaduji, že výroba dvou takových krysích čumáků bude trvat přinejmenším pět hodin.“

„Myslím, že nám bude trvat nejméně dvanáct hodin, než se vůbec dostaneme k Sychravé Středě,“ řekl Artur. „Takže času máme habaděj.“

„Budeme ho potřebovat,“ dodal Skamandros. „Protože krysí čumáky oklamou pouze oči pirátů – s výjimkou Málochura, jak už jsem se zmínil. Abychom je mohli obelstít i krysími zvuky a pachem, budeme muset vypracovat další zaklínadlo, umístěné tentokrát v ocasech. Ocasech, které budou muset být utkány konkrétně za tímto účelem na stavech vytvořených jen a pouze pro toto zaklínadlo.“

„Na stavech? Nejsou to ty obrovský dřevěný krámy se spoustou nití?“ zeptala se Suzy. „Dostat sem něco takovýho nebude žádná hračka, i kdybyste ho schoval do těch svých kapes.“

„Tkalcovské stavy nejsou vždycky velké,“ poznamenal Skamandros. Zašátral v plášti a vytáhl dvě špulky, vysoké nejvýš osm centimetrů a o průměru pět centimetrů. Do obou byly nahoře zatlučeny čtyři hřebíky.

„Dovolte mi, abych vám představil zázraky arkruchilského kruhového stavu,“ řekl doktor Skamandros.

„Tohle se používá k francouzskému pletení,“ opáčil Artur. „Vím, jak na to. Nebo jsem to kdysi věděl.“

„Francouzské pletení?“ podivil se Skamandros. „Já jsem se to naučil jako arkruchilské kruhové tkaní. Ale není pochyb, jak už to u většiny dobrých nápadů bývá, že vzešlo ze Země a do Arkruchiloru je přinesli cestovatelé z Domu. Budete potřebovat malé háčky a přízi.“ Podal jim dvě malé stříbrné jehlice se zahnutými hroty a dvě klubíčka hnědé chlupaté vlny a rychle jim vysvětlil, jak mají protáhnout vlnu cívkou, omotat ji kolem hřebíků a začít plést či tkát, za občasného použití háčku. Po několika nepodařených začátcích se Arturovi a Suzy začaly od prstů rychle odvíjet pásky spletené vlny.

Jakmile získali cvik, Skamandros jim špulky zase vzal.

„Napřed na ně musím napsat zaklínadlo, takže budete muset začít ještě jednou,“ vysvětloval. „Tak či onak bychom ale nejdřív měli začít s čumáky. Ty nám zaberou nejvíc času a taky budou muset uschnout.“

Následujících osm hodin strávili ruční prací, kterou jen občas přerušili, aby se napili čaje nebo se podívali na něco zajímavého v křišťálové kouli. Jednou projeli rozsáhlou plochou volně plujících věcí a do ponorky narážely všemožné ztracené předměty. Čísi dávno ztracený, milovaný majetek. Tvořila ho i spousta hraček; ve tmě moře kolem nich proplouvala letmo zahlédnutá vycpaná zvířátka a dřevěné figurky.

Nakonec práci dokončili. Krysí čumáky vypadaly jako kužely z papírové drti s papírovými vousky. Krysí ocasy připomínaly bezmála metr dlouhé copy z hnědé vlny. Při bližším pohledu však bylo vidět, jak se papírem nebo na vlně pohybují slova Skamandrova zaklínadla. Pochodovala v nich drobná písmena, která se spojovala do slov. Artur je nedokázal přečíst, ale když si je prohlížel, mysl se mu plnila obrázky krys. Normálních krys, těch, které vídával, jak občas vyklouzly z kanálu u hlavního nádraží ve městě, kde původně bydlel.

„Vyzkoušejte si je,“ pobídl je Skamandros. „Ale prosím vás, nezapomínejte, že aby byla iluze úplná a dokonalá, musíte mít nasazený čumák i ocas, a jestli budete mít na sobě jen jedno z toho, zaklínadlo by nemuselo být vyvážené.“

„Jak třeba?“ zeptala se Suzy.

„Řeknu jen to, že jestli si nasadíte čumák, hned vzápětí si připevněte i ocas,“ odpověděl Skamandros. „A naopak.“

Artur uchopil jeden čumák, nasadil si ho na nos a za hlavou si utáhl šňůrku. Připadal si směšně a tento pocit se ještě prohloubil, když si na kalhoty připevnil krysí ocas.

„Úžasné!“ zvolal doktor. „Teď něco řekni.“

„Připadám si jako pitomec,“ zamručel Artur. Na základě svého pocitu by řekl, že vypadá úplně stejně a zní normálně. Ale Skamandros zatleskal a Suzy se rozesmála.

„Teď já!“ zavýskala.

Artur si čumák stáhl a odvázal si ocas a Suzy si už mezitím nasazovala svoje krysí pomůcky. Jakmile si za zády utáhla šňůrku, zmizela. Artur zamrkal a chvíli mu trvalo, než ho napadlo, aby se podíval pod sebe. U nohou mu stála krysa, vzhlížela k němu a mávala mu růžovou packou.

„Funguje to!“ vyhrkl Artur.

Suzy se znovu objevila a krysí čumák jí visel kolem krku jako nějaký podivný náhrdelník.

„Něco takovýho by se mi před lety moc hodilo,“ řekla. „Jak dlouho vydrží?“

„Několik dní,“ odpověděl Skamandros. „Nic v aktivním inkoustu se nakonec papírem i vlnou prokouše. Ale je to spolehlivé, kvalitně vyrobené kouzlo, i když to tedy říkám já. Dokonce by mohlo vydržet i o něco déle.“

Artur pohlédl na Suzy. V očích se jí zračil zasněný výraz, který prozrazoval, že jí v hlavě klíčí nápad, jak by se dal krysí převlek využít jinak než jen k tajné návštěvě ve Málochurově světě.

„Sardinky,“ ozval se krysí kormidelník.

Všichni se zadívali na křišťálovou kouli. Najednou se hemžila mihotajícími se stříbrnými tvary, kterých bylo tolik, že Artur zůstal nevěřícně hledět, než mu začalo pomalu docházet, že Balaena vrazila do ohromného hejna ryb.

„Musíme se blížit k Sychravé Středě,“ prohlásil Dlouhocas o deset minut později, když se ani v nejmenším nezdálo, že by záplava ryb měla prořídnout. „Má schopnosti, aby ryby soustředila na své trase.“

Uchopil hlásnou trubku.

„Všichni na palubě! Obsadit narážecí pozice! Zavřít všechny vodotěsné dveře! Pohotovost u všech čerpadel! Jste všichni připoutáni?“ volal Dlouhocas.

„Ano,“ řekl Artur.

„Tak tak,“ řekl Skamandros.

„Myslím, že jo,“ řekla Suzy.

Dlouhocas neopouštěl svou židli, ale při hovoru s ostatními se z ní všelijak vykláněl.

„Sychravá Středa obvykle rejdí u hladiny a podle našich pozorování se její ústa otevírají z výšky čtyř set sáhů nad hladinou moře přibližně do hloubky šesti set padesáti sáhů pod hladinou. Vypočítali jsme, že pokud poplujeme asi třicet sáhů pod hladinou, mohli bychom mít velmi dobrou šanci, že nalezneme díru v horních filtrovacích plátech a nebude nám hrozit nebezpečí, že uvízneme mezi jejími čelistmi. Pláty jsou do značné míry proděravělé, ale pokud nás nesevře nějaký příliš silný proud, nebudeme mít čas nějakou díru sledovat a kormidlovat k ní.“

„Proud nás začíná strhávat,“ hlásil kormidelník. „Rychlost ve vodě se zvýšila na dvacet šest uzlů.“

Dlouhocas se otočil zpátky, aby se soustředil na řídící mechanismy.

„Co budeme dělat, když dírou neprojedeme?“ zeptala se Suzy.

„Myslím, že se loď rozbije na kousky,“ odpověděl Artur. „Ale jak říkal Dlouhocas, je to skoro samá díra. A proud do nich musí mířit a taky jimi protékat. Budeme v pořádku.“

„Co se stane, když se nerozbijeme na kousky, ale na kousky bude jenom kousek ponorky?“ zeptala se Suzy po chvíli. „To jako budeme pořád naživu, ale budeme se topit?“

„Suzy, prosím tě, na tyhle otázky se mě teď neptej,“ odbyl ji Artur s co největším sebeovládáním, jakého byl schopen.

Stříbrné ryby v kouli je míjely stále větší rychlostí a už cítil, jak se Balaena kolébá nahoru a dolů a ze strany na stranu podle toho, jak ji strhávaly přívaly řinoucí se do Sychravé Středy.

Najednou všechny stříbrné ryby zmizely a koule potemněla.

„Jsme v jejím stínu!“

„Nouzové napájení!“ vyštěkl Dlouhocas. „Světla na čumáku na maximum!“

V křišťálové kouli se zamihotalo světlo a jasnělo. Stříbrné ryby už kolem nich neproudily. Vracely se nazpět společně s masami chaluh a dalších věcí, které musely být pozůstatky rozbitých lodí. Podobně jako ponorka byly vsávány do chřtánu Sychravé Středy.

Něco do Balaeny narazilo a celým jejím trupem prochvělo hluboké a dlouhé zadunění. To následovala celá řada nárazů, které dohromady vytvářely zvuk podobný bubnování krup na plechové střeše. Ponorka se kolébala a převalovala a kormidelník a Dlouhocas zběsile manipulovali pákami, aby ji udrželi ve vodorovné poloze.

Artur vpředu zahlédl záblesk čehosi bílého.

„Filtrovací plát!“

Spatřil ho i Dlouhocas. Spolu s kormidelníkem zdvojnásobili své úsilí, ponorka se nahnula do úhlu třiceti stupňů a potom se ještě strmě nadzvedla a vzápětí se zase bleskurychle narovnala. Artur si všiml, jak kompaktní bílý předmět vpředu vystřídala tmavá díra. Ponorka mířila přímo k ní, obklopena stříbrnými rybami a stovkami kusů všemožných trosek mnoha různých velikostí.

„Jsme uvnitř!“ zvolal Dlouhocas, když přeblikával mezi pohledy v křišťálové kouli. Všechny ukazovaly vzdálené bílé stěny. „Proplouváme filtrovacím plátem!“

Promluvil příliš brzy. Balaena s mohutným třesknutím narazila do překážky dostatečně velké na to, aby ji zpomalila. Všichni vyletěli kupředu, vmáčkli se do pásů, pak jimi tlak škubl zase nazpět, když ponorka se skřípěním zastavila.

Voda a všechny menší věci se kolem nich dál hnaly pryč, už ne tak rychle, ale ponorka se ani nepohnula, ačkoli vibrace motoru začaly třást celým trupem.

„Uvízli jsme,“ zašeptal Artur.

Uvízli hluboko pod hladinou, v kostěném tunelu.

Kapitola dvacátá druhá

„Oba zastavit!“ zařval Dlouhocas.

Vibrace utichly, ale dál se ozývaly nárazy trosek na trup a Artur v křišťálové kouli sledoval, jak kolem nich prolétává neustálý proud malých předmětů.

„V tunelu je překážka,“ pronesl Dlouhocas přes rameno. Ještě jednou pozvedl hlásnou trubku a vyštěkl: „Hlášení o škodách!“

Nad hlavou mu začaly rezonovat praskavé krysí hlasy. Všechny potvrdily, že k žádným významným škodám nedošlo.

„S čím se to musíme potýkat, Přední čumáku?“ zeptal se Dlouhocas.

„Prorážecí bodec projel nějakou dřevěnou stěnou,“ hlásil loďmistr, který měl na starost přední část ponorky. „Vypadá to na velký kupecký koráb, který se tady v tunelu zaklínil. Asi s ním nehneme.“

„Prorážecí bodec zatáhnout.“

Přibližně dvacet vteřin se neozývala žádná odpověď. Artur celý výjev sledoval v křišťálové kouli. Kvůli obrovskému mračnu ženoucích se věcí měl potíž vůbec rozeznat, co mají před sebou, ale přesto matně rozeznával řasami zahalené dřevo.

„Zatáhnout nejde, pane kapitáne. Nehne s ním ani nízký převod a celá posádku u navijáku.“

„Tak zacouváme,“ rozhodl Dlouhocas. „Kormidelníku, jakou rychlost má ten proud.“

„Devatenáct uzlů.“

„Devatenáct?“

„Pohybuje se mezi osmnácti a dvaceti uzly.“

Dlouhocasovi vystřelil zpoza židle ocas a znepokojeně pleskal o podlahu.

„V čem je problém?“ zeptal se Artur úzkostlivě. Došel k závěru, že se mu pobyt v ponorce vůbec nezamlouvá. Všechno bylo tak stísněné, a kdyby se cokoli pokazilo, nebylo kam utéct…

„Konkrétně v tomto otvoru v plátu se zaklínila loď a my jsme do ní přímo najeli,“ vysvětloval Dlouhocas. „Zůstal v něm vězet náš prorážecí bodec. Za normálních okolností bychom nasadili zpětný chod a tímto způsobem ho vytáhli. Ale naše nejvyšší zpáteční rychlost je osmnáct uzlů a na to je proud příliš rychlý.“

„Takže jsme tu doopravdy uvízli?“

„Dočasně,“ odpověděl Dlouhocas. „Naštěstí máme čas tuto situaci vyřešit. Nabízí se nám spousta možností –“

„Jdeme ke dnu, pane,“ přerušil ho krysí kormidelník.

„Cože?“ divil se Dlouhocas. „Uvnitř tunelu?“

„Nikoliv, pane. Za to může nejspíš sám leviatan. Potápí se.“

„Ale vždyť Středa se skoro nikdy nepotápí! Jak hluboko?“

„Čtyřicet pět sáhů. Čtyřicet osm. Padesát tři…“

„Pohotovost na potápěcích pozicích!“ vykřikl Dlouhocas do hlásné trouby. „Posílit všechny vodotěsné dveře!“

Z reproduktorů se linul celý sbor hlasů: „Ano, pane kapitáne.“ Dlouhocas se naklonil, aby mohl sledovat hloubkoměr spolu s kormidelníkem, který hodnoty stejně nahlas odečítal.

„Narovnává se,“ hlásil kormidelník. „Pluje vodorovně v hloubce šedesáti sedmi sáhů.“

„Jak hluboko se můžeme zanořit?“ zeptal se Artur.

„Ještě hlouběji, než jsme teď,“ odpověděl Dlouhocas. „Nebezpečí vězí v tom, že zanedbatelný pohyb Sychravé Středy by nás mohl strhnout příliš hluboko. Počítali jsme s tím, že bude plout jen u hladiny, jak to dělává obvykle.“

„Vsadím se, že spatřila něco k snědku,“ řekl Artur. „Ale prozatím jsme v pořádku, ne?“

„Z téhle díry v plátu se musíme dostat,“ pronesl Dlouhocas. „Až se v jejích útrobách budeme moct volně pohybovat, budeme za vodou. Ale teď už jsme příliš hluboko, abychom poslali potápěče, kteří by se překážkou prosekali. Nemáte nějaké čarodějné řešení po ruce třeba vy, doktore Skamandre?“

Skamandros si odkašlal.

„Hmm, bohužel musím říct, že mě zrovna nic nenapadá. Většina mých praktických znalostí se týká větrů a vln, na hladině moře, nikoli pod ní.“

„Takže se pokusíme vyvrtět –“

„Pane kapitáne, loď se zase potápí.“

„Sedmdesát dva sáhů a klesá. Osmdesát dva sáhů. Osmdesát sedm sáhů. Devadesát sáhů. Devadesát pět sáhů.“

Nevzrušený hlas kormidelníka znenadání přehlušilo příšerné kovové dunění, které znělo, jako by někdo třískal do obrovského zvonu. Bylo natolik ohlušující, že se v něm ztratily veškeré další zvuky. Potom se zvolna přeměnilo na spoustu nejrůznějšího řinčení a vrzání, které už sice nebylo tak hlasité, ale posluchačům nahánělo veliký strach.

„Můžeme jít ještě hlouběji,“ řekl Dlouhocas. Zněl sebejistě, ale Artur si všiml, že mu dočista zbělel ocas.

„Sto sáhů. Sto dva sáhů.“

„Pošlete vzkaz v láhvi,“ poručil Dlouhocas najednou do hlásné trubky. „Testovaná hloubka dosažena. Středa stále klesá.“

„Rozkaz,“ ozvala se odpověď.

„Doktore Skamandre!“ Artur se obrátil na čaroděje. „Co takhle navázat se Sychravou Středou kontakt? Bylo by nějak možné, abyste… abyste, já nevím… třeba vystřelil na oblohu světlo a ona k němu vzhlédla?“

Skamandros si otíral čelo žlutým hedvábným kapesníkem. Ten odložil a začal se prohrabávat četnými vnitřními kapsami svého kabátu. Vlastně se zdálo, že má kapes víc, než jich je v kabátu vůbec možné mít.

„Ne, ne, to by nešlo… tady odsud z hlubin… něco takového jsem si nikdy úplně neosvojil… možná… ne, to jsem už vyčerpal… musím být schopen vidět cíl…“

„Co kdybyste před ni hodil iluzi velikánskýho bifteku,“ navrhla Suzy. „Myslím, že na ten by se vrhla jak divá.“

„Takovou iluzi sice vytvořím,“ odpověděl Skamandros mrzutě. „Ale nedostanu ji ven!“

„Sto šest sáhů,“ hlásil kormidelník. Otočil se na kapitána a bez zachvění v hlase řekl: „Odhadovaná destruktivní hloubka je sto deset sáhů.“

Artur se nemusel ptát, co je destruktivní hloubka. Bylo mu to jasné na základě celého toho příšerného dunění a skřípění, které se rozléhalo všude kolem nich. Vyskočil, když se ozval jakýsi nový zvuk, a když se otočil, spatřil, jak z podlahy tryská voda.

„Sto osm sáhů.“

„Slyší Sychravá Středa pod vodou?“ zeptala se Suzy.

„Destruktivní hloubka překročena,“ hlásil kormidelník. „Sto jedenáct sáhů… a dále klesáme.“

Jakoby v reakci na jeho hlas znenadání zhasla všechna světla. Artur hleděl do tmy a každou chvílí očekával, že se trup úplně promáčkne… a hned poté bude následovat ledový šok vyvolaný tunami vody a takřka okamžitá smrt. Alespoň že bude rychlá…

Jak se zdálo, všichni ostatní očekávali totéž. Asi deset vteřin zůstávali v naprostém tichu, potom promluvil Dlouhocas.

„Přepnout na okruh B!“

Kormidelník se pohnul. Na pozadí neustávajícího dunění a hvízdání Artur uslyšel, jak cvakl vypínač a Krysa potichu zaklela. Potom se ve vláknech zahřívajících se žárovek rozblikalo světlo a postupně jasnělo, až účastníky podmořské výpravy zaplavil podivný rudý přísvit.

„Hloubka!“

Cestující opět zatajili dech. Určitě už nemohli dál klesat, jinak by je rozmačkal nesnesitelný tlak.

„Sto… sto třináct sáhů! A neklesáme!“

„Cos to říkala, Suzy?“ zeptal se Artur.

„Ptala jsem se: ‚Slyší Sychravá Středa pod vodou?‘“

„Vsadím se, že ano,“ odpověděl Artur rychle. „Velryby mají sonar! Navzájem si zpívají! Kdybychom dokázali vydat opravdu vysoký a silný zvuk, potom… pozná, že jí někdo uvízl mezi zuby… Ale to nám nejspíš nepomůže, co?“

„Proč ne?“ podivila se Suzy.

„No, mohla by se třeba potopit ještě hlouběji, aby se zdroje toho otravného zvuku zbavila.“

„Sto čtrnáct sáhů!“ hlásil kormidelník. „A zase klesáme!“

„Horší už to být nemůže, nemyslíš?“

„Udělejte, co je ve vašich silách,“ poručil Dlouhocas. „Ta destruktivní hloubka je jen přibližná, ale –“

Jeho hlas zanikl v hluku, který způsobilo několik proudů vody. Ty vytryskly ze stěn a provázelo je příšerné, hluboké úpění z nitra trupu.

„Doktore!“ vykřičel Artur. „Dokázal byste opravdu dlouze a opravdu ostře zapištět?“

Skamandros už odšroubovával papouščí hlavu ze své hole. Vsunul do hlavy prst, něco seřídil a přikývl.

„Zacpěte si uši!“

Artur si sotva stihl strčit prsty do uší, když papouščí hlava znenadání zazářila jasným světlem. Otevřel se jí zobák, z něhož se vylinulo neuvěřitelně pronikavé, několik vteřin trvající zavřeštění, které zcela přehlušilo úpění a rachot mučené ponorky. Skamandros s papouščí hlavou manipuloval jako s loutkou, tahal za páčky a její vřískot sílil a slábl v pravidelném rytmu.

Kormidelník se snažil něco křičet, ale Artur ho neslyšel. Papouščí vřískot byl tak hlasitý a pronikavý, že mu z něj píchalo v uších. Dokonce cítil, jak ho z něj bolí lícní kosti.

Potom Arturovi na nohy šplíchla voda. Vyjekl a nohy vytáhl. V místnosti bylo nejméně třicet centimetrů vody a zdálo se, že nadále stoupá. Takže to nevyšlo a všechny je měl rozdrtit podmořský tlak –

Vřískot ustal. Artur váhavě vytáhl jeden prst z ucha, jen zlehka, aby zaslechl zmatené blábolení hlasů, do něhož se mísil kormidelníkův křik. Ticho bylo to tam.

„Sto sáhů a stoupáme! Ponorka se zvedá! Zvedá se!“

Ať to bylo v reakci na papouščí vřískot či nikoliv, Sychravá Středa stoupala mnohem rychleji, než klesala. Artura napadlo, že pohyb tím či oním směrem pro ni nepředstavuje nic dramatického. Jako by on sám zlehka kýval hlavou.

„Deset sáhů a blížíme se k hladině! Šest sáhů! Hladina! Jsme nad hladinou. Vypluli jsme na vzduch.“

Všichni upírali oči na křišťálovou kouli. Veškerá voda vytékala z otvoru, v němž uvízli, a odhalovala překážku v podobě korýši poseté dřevěné stěny pobité mědí.

„Musí zvedat hlavu z vody,“ řekl Dlouhocas. „Tím bude všechno snazší.“

Pozvedl svou hlásnou trubku.

„Veliteli výsadku, připravte potápěčskou skupinu pro práci venku. Čtyři krysy se sekyrami. Odstranění havárie, spustit všechna čerpadla.“

„Rozkaz, pane.“

Artur bedlivě sledoval křišťálovou kouli, takže si jako první všiml vody proudící nazpět zevnitř velryby. Ve stejném okamžiku se ponorka zatřásla a naklonila na záď. Na můstku pořád všem šplouchala voda kolem kotníků.

„Jsme zase ve vodě. Devět sáhů!“ volal kormidelník. „Ale proud se obrátil. Teď vychází z ní, rychlostí šesti uzlů.“

„Zastavit potápěčský výsadek!“ vykřikl Dlouhocas. „Nahodit oba motory!“

Oba motory se zrovna rozechvěly, když loď znenadání zasáhla mnohem větší a mnohem surovější vibrace, rázová vlna, která celé plavidlo roztřásla s třeskotem připomínající kácející se skříň s porcelánem. Artur si přitiskl ruce k uším, ucítil, jak mu žaludek udělal přemet a do hlavy se mu přihnala krev.

„Co to bylo?“

„Cvakla čelistmi,“ odpověděl Dlouhocas. „Myslím, že se jí ten papouščí vřískot vážně nelíbil. Mohlo by nám to pomoci na svobodu.“

„Nebo nás roztřese, až nám budou zuby vypadávat,“ poznamenala Suzy zvesela.

Rázová vlna se vrátila ještě třikrát, pokaždé s větší intenzitou. Artur byl z celého srdce rád, že sedí a je připoutaný, protože i tak s ním nenadálé pohyby řádně cloumaly. Z čajové konvice a šálků už dávno zbyly jen střepy a ty společně s nejrůznějšími dalšími věcmi nebezpečně létaly po celém můstku. Než si Artur stačil rukama zakrýt tvář, jeden střep ho mírně pořezal.

„Couváme ven!“

Artur civěl do křišťálové koule. Dřevěná stěna se od couvající ponorky zvolna vzdalovala. Všechny věci a kusy se dál řinuly ze Sychravé Středy, o něco pomaleji, než jak proudily do ní, takže se zdálo, jako by se přestala pohybovat a přivřela ústa.

„Zadní oko!“

Obraz se změnil a spatřili otevřené moře za ponorkou.

„Kdyby zůstala v klidu dostatečně dlouho, abychom stihli úplně vycouvat a projeli dalším otvorem…“ mumlal Dlouhocas. „Stačila by nám minuta. Jedna minuta…“

Při pohledu na obraz zprostředkovávaný zadním okem nikdo nic neříkal. Výjev se pomalu měnil, trosky už nic nesvíralo a bílé kostěné hradby zůstávaly vzadu.

„Oko na čumáku.“

Koule mžikla a před nimi se objevila rozlehlá stěna z bílé kosti provrtaná děrami.

„Chcete si nějaký otvor vybrat, pane Arture?“ zeptal se Dlouhocas, zatímco dál couvali vodou.

„Ne! Prostě do nějakého zamiřte!“

„Kormidlo doleva a přidat rychlost,“ rozkázal Dlouhocas.

Ponorka zarachotila a zaúpěla, když motory opět začaly pohánět plavidlo kupředu. Balaena se velice zvolna šinula k novému otvoru. Potom sebou podivně hodila a bílé stěny i tmavá díra se začaly rychle řítil přímo k ní.

„Zase pluje dopředu!“

„Stálým kurzem přímo k té díře!“

„Doufejme, že ta už nebude zaplácaná,“ řekla Suzy.

„Ty proudy je pročistí,“ podotkl Artur jen tak mimochodem. Snažil se nespouštět z očí křišťálovou kouli. Pohybovali se přímo k novému tunelu, ale stačil by sebemenší posun a už by ho minuli. „Musela tam uvíznout nějaká mohutná loď. A my měli tu smůlu, že jsme do ní narazili.“

„Ale taky velké štěstí, že jsme zase vycouvali,“ řekl doktor Skamandros úzkostlivě.

„A do ní!“ zvolala Suzy. „Rovně jako šíp!“

Kapitola dvacátá třetí

V novém tunelu už žádná překážka nebyla. Balaena jím klouzala stabilní rychlostí, jíž napomáhal neustále sílící proud. Sychravá Středa byla opět v pohybu a mořská voda, potrava a všemožné věci se jí opět hnaly do chřtánu.

Tunel kostním plátem byl dlouhý jen asi sto metrů. Když vyklouzli na druhé straně, Artur si uvědomil, že celou dobu zadržoval dech. Vydechl, ale nezakusil žádnou úlevu. Čekalo je příliš mnoho potíží a překážek. I kdyby se jim Vůli přece jen podařilo získat, pořád se musejí dostat zase ven.

Což bude pěkně těžké, říkal si Artur v duchu. Myslím, že dopředu můžeme plout rychleji, ale jestli bude proud příliš silný, Balaena nebude moct vyplout ven, pokud Sychravá Středa na dostatečně dlouhou dobu nezastaví…

Jakmile nechali filtrovací plát za sebou, Balaena sledovala proud do rozlehlého jezera nacházejícího se uvnitř úst Sychravé Středy. Přepluli ho za dvacet minut, zatímco se motory snažily udržet kurz v sílícím proudu vody plné potravy, slévající se před vstupem do Středina chřtánu.

Pro ponorku to však byla skoro rutina, jako plavba v přílivovém ústí řeky. Hrdlo bylo velmi široké, a ačkoli voda nesla velké množství materiálu, nebylo v něm nic, co by pro Balaenu představovalo hrozbu. Většinou šlo o ryby a všemožné druhy mořských živočichů, smíšené s různými naplavenými předměty.

Když čerpadla odsála z můstku vodu a Dlouhocas a kormidelník se vrátili ke svému běžnému, klidnému rozhovoru sestávajícímu z rozkazů a informací, Artur se začal zlehka uvolňovat.

Potom, po asi tříkilometrové plavbě velrybím chřtánem, se Balaena bez jakéhokoli varování znenadání zvedla a udělala dokonalý přemet. Artur málem vyklouzl z popruhů a opět ho zasáhlo několik volně poletujících předmětů, mezi nimiž byla i poklička čajové konvice, která při nárazu do jeho hlavy stříbrně cinkla.

Tělem mu zároveň prochvěla podivná elektrická vlna a z konečků prstů mu vyšlehly kouřové zelené plamínky, které pohasly, jen co vykřikl a začal třást rukama.

Toto všechno se odehrálo tak rychle, že nikdo neměl čas jakkoli zareagovat. Artur si připadal jako na neznámé pouťové atrakci, která se neočekávaně protočila a nikdo si nebyl jistý, jestli se pohyb bude ještě opakovat.

„Projeli jsme nějakou kouzelnou membránou,“ zasípal doktor Skamandros. Plášť se mu vyhrnul až kolem krku, kde se zamotal, a doktor měl plné ruce práce, aby ho stáhl zase dolů.

„Všechny tlakoměry se vynulovaly,“ hlásil kormidelník. „Podle toho jsme jen pět sáhů hluboko a nad námi je vzduch. O nějakém proudu se vůbec nedá mluvit. Voda se ani nehne, nebo skoro.“

Dlouhocas si poškrábal ucho.

„Myslím, že jsme propluli nějakou chlopní. Vyplujte, aby bylo horní oko u hladiny.“

„Rozkaz, pane.“

O několik minut později jim horní oko zprostředkovalo pohled na hladinu moře, či velké jezero uvnitř Sychravé Středy. Osvětloval ho narůžovělý přísvit, který se linul ze vzdáleného břišního stropu, přísvit, o němž se doktor Skamandros domníval, že pochází z reakce smítek Ničeho s částicemi Domu, které pozřela Středa a které se jí nalepily na břišní stěnu.

„Je to velmi nebezpečné,“ dodal čaroděj s fascinovaným a zároveň vystrašeným pohledem upřeným do křišťálové koule. „Je tu příliš mnoho Ničeho. Kdyby se dostatečnému množství podařilo odpojit od částic Domu a soustředilo se…“

„Mohli bychom se podívat po něčem, co se podobá… no, chci říct, po něčem dostatečně velkém, aby to mohl být Málochurův svět?“

„Otáčejte horním okem.“

Obraz v křišťálové kouli začal pomalu rotovat. Zpočátku ho tvořilo pouze jednotvárné, zeleně ozářené moře. Potom v něm najednou zazářilo něco barevného, dost jasného, až Artur zamrkal.

Ve vzdálenosti několika kilometrů se z moře nořila zářivá kupole. Kupole byla vysoká více než tisíc metrů, o průměru osmi až deseti kilometrů. Její duhové stěny se mihotaly všemi barvami spektra, a celá připomínala obrovitou mýdlovou bublinu vystavenou slunečním paprskům.

„Nehmotná stěna,“ poznamenal doktor Skamandros. „Nádherné dílo, zvláště v takovém měřítku.“

„To je ono,“ řekl Artur. „Musí to být ono. Teď musíme najít vchod.“

„Udržujte ponorku s horním okem u hladiny,“ poručil Dlouhocas. „Obeplujeme to, zjistíme, jestli je něco vidět. Přepnout na oko na čumáku.“

„Nejspíš tam budou někde hlídky,“ řekla Suzy. „Nebo pasti nebo něco na ten způsob. Je to přece tajná pirátská zóna, ne? Kdyby patřila mně, měla bych stráže a nastražený pasti úplně všude.“

„Doufejme, že ne,“ opáčil Artur. „Nezapomínejme, že ta bublina je přece v nitru obrovské velryby a Málochur se sem dostává pomocí kouzel. Nemůžou očekávat, že jim sem někdo přijede, pokud nepočítám otroky z přepadených lodí, které sami vyslali.“

„Když už mluvíme o těch otrocích, myslím, že tam zrovna může jeden být,“ řekl Dlouhocas. Ukázal na neurčitý tvar v kouli. „Ale nehýbe se…“

Artur se naklonil, aby se mohl lépe podívat. Na podlaze břicha stálo cosi jako lidská postava. Když se ponorka přisunula o něco blíže a reflektory prozářily tmavou vodu, postava se začala rýsovat zřetelněji. Spíše než lidská, byla pouze humanoidní. Měla něco přes dva metry, lidskou tvář s vousy a dlouhými vlasy, ale svalnaté paže se jí třpytily zelenými šupinami a mezi prsty měla plovací blány.

„Niser,“ poznamenal Dlouhocas. „Ale zkamenělý nebo zmrzlý.“

„Co je to Niser?“ zeptal se Artur. Bytost ztuhla, právě když se pro něco natahovala a svýma žabíma rukama chtěla něco uchopit. Vypadala vztekle, měla otevřená ústa, v nichž bylo vidět mnoho drobných ostrých zubů.

„Jsou to stráže Sychravé Středy,“ odpověděl Dlouhocas. „Něco jako komisaři v Nižším Domě nebo Okřídlení služebníci Noci ve Středním Domě. Všechny je snědla.“

„Tenhle se dostal na druhou stranu,“ řekla Suzy. „Myslíte, že ho budeme moct probudit, doktore?“

Skamandros si vytáhl na čelo brýle s čočkami z křemenného skla a zamžoural na kouli. Potom zavrtěl hlavou.

„Je pevně spoután jedním velmi rafinovaným spoutáním. Mohl bych ho uvolnit, ale ne snadno a ne pod vodou.“

„Myslím, že za to může Málochur,“ řekl Artur. „Hele! Támhle je další, o něco blíž.“

„Mírně nalevo a pomalu vpřed,“ pokračoval Dlouhocas v pokynech.

Ponorka se jemně natočila a šinula se k duhové kupoli. Její světlo se už šířilo pod vodou a tlumilo bílé kužely linoucí se z přední části ponorky. V tomto vlnění barev se objevila další tmavá silueta. Další Niser, tentokrát strnuvší v okamžiku, kdy pozvedl trojzubec před vražedným bodnutím.

„A další dva,“ řekla Suzy. „Támhle, těsně u té kupole.“

Ukázala na dvě tmavé tečky na samém okraji obrazu zprostředkovávaném okem na čumáku. Když se Balaena přiblížila, ukázalo se, že tyto dvě postavy Niseři nejsou. Byli to Starousedlíci, či spíše kostry dávno utonulých Starousedlíků, oblečené v hadrech a s okovy na kotnících, spojené dlouhým řetězem pokrytým chaluhami. Každá svírala dlouhé hrábě, jejichž kovové konce rozkvetly rezavými vločkami a kudrlinkami.

Artura vyděsilo a zároveň nesmírně zaujalo, že kosti Starousedlíků mají, pokud byl v duhovém světle schopen určit, matně zlatavou barvu.

„Zajímavé,“ řekl Skamandros. „Starousedlíci se obvykle nerozkládají. Myslím, že tato voda musí obsahovat žaludeční šťávy, podobně jako je tomu u smrtelníků. Nebo může jít o důsledek zamoření Ničím. Domnívám se, že ti dva musejí být zotročení vyhrabávači plujících trosek.“

Dlouhocasovi se zachvěl ocas. Artur si všiml, že se rozhlíží po můstku, jako by už viděl náznaky, jak si žíravé moře vybírá na lodi svou daň.

„Tato skutečnost nastoluje zásadní otázku,“ řekl Dlouhocas. „Musíme předpokládat, že vody tohoto břicha jsou pro Balaenu nebezpečné, takže nesmíme otálet. Obávám se, že vám můžeme dát jenom dvanáct hodin, pane Arture. Potom se musíme pokusit leviatana zase opustit.“

„Myslíte dvanáct hodin od chvíle, kdy jsme našli cestu dovnitř?“ zeptala se Suzy.

„Dvanáct hodin od tohoto okamžiku,“ řekl Dlouhocas.

Artur přikývl. Pořád nespouštěl oči z koule. Na duhové stěně těsně za oběma kostrami něco bylo. Když se zadíval koutkem oka, viděl něco, co mohly být klenuté dveře. Ale když se zadíval zpříma, viděl jen barevné víry, přelévající a měnící se jako olej v louži na silnici.

„Vidí tam někdo dveře?“ zeptal se. „Klenutý vchod, asi dva a půl metru vysoký, hned za tou kostrou nalevo.

„Já ne,“ řekla Suzy.

„Ne,“ řekl Dlouhocas.

Doktor Skamandros si zvedl brýle na čelo a upřeně se zadíval na místo, kam ukazoval Artur.

„No, klenutý vchod… ano… ano… ano, Nehmotnou stěnou vede obousměrná membrána. Je moc šikovně ukrytá. Jak jsi si jí všiml, Arture?“

„Jenom jsem se podíval,“ odpověděl hoch. „Ale vidím ji jenom koutkem oka.“

„Užitečné nadání,“ odtušil doktor Skamandros. „Zvláště pro tebe, Arture. Dívat se koutkem oka bych si na tvém místě zvykl. Nikdy nevíš, co tak zahlédneš, jinak neviditelného.“

„Pokud tam jsou dveře,“ řekl Dlouhocas, „nejspíš bychom vás měli vysadit, pane Arture, a najít místo, kde bychom mohli ukrýt Balaenu.“

„Jak poznáte, kdy pro nás máte zase přijet?“ zeptal se Artur.

Dlouhocas sáhl do kapsy a vytáhl dřevěnou krabičku. Když ji otevřel, ukázal Arturovi maličkou zelenou lahvičku zabalenou ve vatě. „Toto je jednorázová lahvička,“ řekl. „Spojená s lahvičkou, kterou máme u sebe. Může poslat jen jedno slovo, které se v ní už ukrývá. Stačí, abyste vytáhl zátku, a vzkaz se vydá na cestu. Jakmile ho obdržíme, přijedeme vás vyzvednout. Navíc kdyby se nám něco stalo a přijet jsme pro vás nemohli, lahvička se rozpadne na prach.“

„Děkuji.“ Artur otočil hlavu, aby se úkosem podíval na kouli. Klenutý vchod na ní byl pořád patrný, vzdálený necelých pět metrů. „Doktore Skamandre, ta membrána v té Nehmotné stěně – znamená to, že na druhé straně bude vzduch?“

„Pravděpodobně. Ale ne určitě.“

„Nemáte po ruce nějaké kouzlo na způsob toho kolíčku na nos? Víte, něco jako byl ten ‚Tisíc a jeden dech‘?“

„Obávám se, že nikoliv, Arture. To, co ti poskytla Středeční Jitřenka, už nefunguje?“

Artur zavrtěl hlavou a opět se zadíval na kouli.

„Není to daleko,“ řekla Suzy a správně vytušila, že Artur si dělá starosti s podvodní vzdáleností dělící ponorku ode dveří. „Na druhé straně musí být vzduch, i kdybychom se kvůli němu měli přetrhnout.“

„Pokud nás tedy nerozpustí nebo nespálí voda,“ podotkl Artur. Věděl, že otálí, ale nemohl si pomoci. „A co když je tam nějaká past, něco, jak jsi o tom předtím mluvila.“

„Ne, máš pravdu,“ řekla Suzy. „Proč si s tím lámat hlavu, když jseš uvnitř velryby?“

„Doufám, že to tak bude,“ odpověděl Artur. „Nebo to bude, jak říkám já. Dobře, myslím, že bychom měli jít.“

Zvedl svůj krysí čumák a krysí ocas a začal si je nasazovat.

„Mimochodem, jsou vodotěsné?“

„Co, prosím?“ zeptal se doktor Skamandros, který se zase díval na stěnu kupole.

„Jsou vodotěsné?“

„Samozřejmě! Nezapomeň, že jsem námořní čaroděj. Každé kouzlo a zaklínadlo, které jsem vytvořil od chvíle, kdy jsem se nastoupil na Můru, stálo neochvějně tváří tvář rozkladu způsobenému univerzálním rozpouštědlem!“

„Takže tak úplně vodotěsné nejsou,“ řekla Suzy, zatímco se Artur pořád snažil zjistit, co to Skamandros vlastně řekl. „Jak dlouho odolají pořádnému promočení?“

Lodní tetování, které se Skamandrovi plavilo přes tvář, najednou najelo do skály a začalo klesat ke dnu, ačkoli se posádce podařilo spustit čluny a odplout ke Skamandrově bradě.

„Je značně neobvyklé vyžadovat dokonale vodotěsné zabezpečení,“ odfrkl si doktor Skamandros. „Očekával bych, že tato kouzla snesou čtyř nebo pětihodinový pobyt v běžné mořské vodě. V jedovatém roztoku to bude o něco méně. Největšímu riziku je přirozeně vystaven papír, ačkoli vlněná příze je po namočení také –“

„Děkuji, doktore,“ přerušil ho Artur. „Jestli se tam máme vydat, tak se do toho vrhněme.“

Bude lepší, když to budeme mít za sebou, pomyslel si. Alespoň se dostanu ven z téhle kovové rakve…

„Na zádi je úniková komora,“ řekl Dlouhocas. „Budete muset odcházet po jednom.“

„Já půjdu první!“ zvolala Suzy.

„Ne, nepůjdeš,“ ohradil se Artur. „Tentokrát půjdu první já. Je to můj úkol.“

Suzy pokrčila rameny a sklonila si klobouk, aby Arturovi umožnila kolem ní projít ke dveřím v záďové přepážce.

Ponorka byla delší, než si Artur myslel. Protože poznal jen prostor od velitelské věže k můstku, překvapilo ho, kolika chodbami se museli ubírat a kolika dveřmi prošli. Potkali však jen jednu další Krysu, která na ně čekala u dveří označených nápisem HŘBETNÍ ZÁĎOVÝ ÚNIKOVÝ PROSTOR. Artur s překvapením zjistil, že má před sebou prvního dělmistra Watkingla.

„Vy jste se sem dobrovolně přihlásil?“

Watkingle se zazubil a jeho výraz vypadal na přibližně metr vysoké kryse dosti děsivě.

„Hlásím se dobrovolně vždycky, když je potřeba, pane,“ odpověděl. „S nějakým ufňukaným vyhýbáním se potížím na mě nikdy nechoďte. Když pomyslím na věci, které bych nezažil –“

„Děkuji vám, Watkingle,“ tišil ho Dlouhocas. „Zaveďte pána Artura a slečnu Suzy do únikové komory.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Watkingle. Zlehka natočil hlavu, aby Dlouhocas neviděl, co dělá, a než dveře uvolnil a otevřel je, mrkl na Artura jedním okem. Komora za dveřmi se podobala maličkému sprchovému koutu s poklopem ve stropě na místě sprchové růžice. Po stranách poklopu byla dvě držadla. Jedno bylo natřené na žluto a druhé na červeno. Na mosazném štítku na poklopu několikacentimetrovými písmeny stálo: ZATÁHNĚTE ZA ŽLUTÉ DRŽADLO. POČKEJTE, DOKUD HLADINA NEDOSÁHNE ČERVENÉ ČÁRY. ZATÁHNĚTE ZA ČERVENÉ DRŽADLO.

„Postup při nouzové evakuaci z lodě je jasný a jednoduchý,“ instruoval je Watkingle monotónním hlasem. „Za prvé, vstoupíte do komory a zavřete za sebou dveře. Ty se automaticky zaklapnou a nebude je možné zevnitř otevřít. Za druhé, jednou packou uchopíte žluté držadlo a zatáhnete. Tím se otevře ventil a do komory začne proudit voda. Za třetí, jakmile hladina vody dosáhne k červené čáře táhnoucí se po stěnách komory, normálně se nadechnete. Nenadechujte se několikrát nebo zhluboka. Potom jednou packou uchopíte červené držadlo a zatáhnete. Tím se otevře únikový poklop. Za čtvrté, odrazíte se od země a vyplavete ven. Rozumíte tomu?“

Artur nakoukl do komory. Červená čára byla asi deset centimetrů odshora. Aby udržel obličej nad vodou a mohl se naposledy nadechnout, bude se muset trochu přikrčit a zaklonit hlavu. Úniková cesta byla dostatečně velká, aby jí bez obtíží prolezl.

„Dobrá,“ řekl. „Vlezu dovnitř. Zatáhnu za žluté držadlo. Počkám, dokud voda nevystoupá k červené čáře. Nadechnu se. Zatáhnu za červené držadlo. Vyplavu ven.“

„Přesně tak, pane,“ přisvědčil Watkingle.

„Poplavu k tomu průchodu a projdu na druhou stranu,“ obrátil se Artur na Suzy. „Tam se potkáme.“

„Vypadá to, že si pěkně užijem.“ Suzy si promnula ruce a dodala: „Fakt nemůžu jít první?“

„Ne.“ Artur byl neoblomný. „A myslím tím: ‚Fakt nemůžeš jít první.‘ Myslím, že bychom si měli obléct masky.“

Uvázal si krysí čumák a nasadil si ocas. Když se rozhlédl, Suzy měl u nohou, jako krysu. Předpokládal, že krysa už je i z něho.

„Jsem připravený,“ řekl.

Suzy na něho něco zapištěla.

„Cože?“ zeptal se. Potom se mu rozsvítilo: jako krysy nevypadali a nezněli jen před druhými, ale i sami před sebou.

Stáhl si krysí masku a odtáhl ocas.

„Když budeme v tomhle převleku, nebudeme spolu moct mluvit,“ řekl. „Takže až se ocitneme uvnitř, následuj mě.“

Suzy zapištěla, potom se opět proměnila na dívku s krysím čumákem v ruce.

„Jak si přeješ,“ řekla.

Než se Artur stačil ujistit, že to myslí vážně, proměnila se zpátky na krysu.

„Ale vážně,“ připomněl jí. „Následuj mě… tím myslím, že budeš chodit za mnou.“

Opět si nasadil čumák, připnul si ocas a vstoupil do únikové komory. Dveře se za ním zavřely. Uslyšel, jak přes ně sklouzla těžká západka nebo závora.

Otřel si najednou zpocené ruce o kalhoty, ověřil si, že má v Nehmotné botě bezpečně ukrytý Atlas a Středinu pozvánku, a natáhl ruku, aby zatáhl za žluté držadlo.

Voda začala přitékat s děsivou rychlostí. Nepopálila ho ani mu nerozpustila oblečení, ale byla silně cítit po ozónu. Artur si toho sotva stačil všimnout a nadechnout se, když voda dosáhla červené čáry. Než zatáhl za červené držadlo, měl ji kolem očí. Nad hlavou se mu okamžitě otevřel poklop.

Nemotorně se odrazil od země tak, aby šetřil zlomenou nohu a aby z únikové komory nevyplaval najednou. Musel se odrážet od stěny, dokud v pěně plné bublin nevyklouzl z malé vzduchové bubliny, která zůstala v komoře a smísila se se vzduchem uvězněným pod jeho svršky.

Zorientoval se podle linie trupu ponorky a vyrazil do míst, kde měly být dveře. Duhové světlo z kupole bylo při přímém pohledu mnohem jasnější, takže na chvíli neviděl klenutý vchod ani koutkem oka. Začala ho zachvacovat panika, dokud se neuklidnil prostou myšlenkou, že i kdyby vchod nenašel, stačilo, aby vystoupal na hladinu. Ačkoli kdyby to učinil, mohl by mít potíž opět se zanořit.

Potom vchod však uviděl, kousek nalevo od místa, kde si myslel, že bude. Už cítil, že se potřebuje nadechnout, ale na tento pocit byl zvyklý. Kopl o něco prudčeji, opět si uvědomil, jak zvláštní je mít na noze krabí krunýř, a pořádně zabral rukama.

Vchod se přibližoval. Když se podíval pod sebe, všiml si, že ve vrstvě drobnějších naplavenin a bahna se nachází spousta kostí, rozbitých lebek a kusů zrezivělých řetězů. Doklady o desítkách možná dokonce stovkách sběračů volně plujících věcí, kteří se buď nevrátili do Málochurova soukromého světa…

Nebo kteří z něj byli vyhozeni, aby umřeli v leviatanově břichu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Artur dospěl ke vchodu. Jakmile se ho dotkl, duhové barvy odpluly a nahradil je jednotvárný šedý odstín. Ještě znepokojivější bylo, že ruka mu do vchodu pronikla, jako by ho nic netvořilo.

To ho však nezastavilo. Ještě jednou kopl, proklouzl šedým obloukem a přistál s roztaženýma rukama a nohama na mokré kamenné podlaze.

„Co to bylo?“ otázal se nějaký hlas.

Artur se překulil a posadil se, připraven pokračovat v pohybu. Všiml si, že je v rozlehlé místnosti s dřevěnými stěnami – či spíše kůlně nebo stodole, protože protilehlá stěna byla otevřená a dovnitř z ní proudilo jasné sluneční světlo.

Uviděl čtyři Starousedlíky usazené na divoké kolekci židlí všemožných stylů a z všemožných dob, kolem vyleštěného stolu, který i jemu připadal jako nesmírně cenná starožitnost. Starousedlíci na sobě měli barvami hýřící a nesourodé šatstvo, v němž se mísilo všechno od vojenských blůz ze Země dvacátého století k blyštivým, neforemným a cize vyhlížejícím přilbám. Každý čtvereční centimetr jejich odkryté kůže pokrývalo tetování. Všichni měli za opasky přinejmenším tři nože a kromě nich měli na zemi vedle židlí položené krátké kuše s pistolovou rukojetí.

„Co tím myslíš?“ zeptal se druhý Starousedlík.

Artur se pomaloučku pohyboval ke stěně. Neviděl žádný případný úkryt, v místnosti nebylo nic kromě stolu a židlí, ale kolem okraje, kde se podlaha setkávala se stěnou, ubíhal úzký pás stínu.

Jeden ze Starousedlíků vstal.

„Myslím, že jsem slyšel něco u vodní brány.“

Artur se ve stínu přikrčil.

Chvíli bude trvat, než se úniková komora vyčerpá a Suzy se sem bude moct přesunout, pomyslel si. Ale možná umí plavat rychleji než já. Jestli sem dorazí teď, Starousedlík si jí určitě všimne, i v tom krysím přestrojení…

„Sedni si! Jseš na řadě!“

Starousedlík se pomalu posadil a upřel pozornost na něco na stole. Artur viděl, že na desce hrají nějakou hru s třpytivými figurkami ze zlata a drahokamů. Šachy to nebyly, protože figurky mu nebyly povědomé, a hře se věnovali všichni čtyři Starousedlíci zároveň. Všichni před sebou měli i hromádky papíru, které často měnily majitele. Nehráli s bankovkami, ale s roztrhanými kusy papíru počmáranými nějakými písmeny.

Artur se ploužil kolem stěny a horečnatě uvažoval. Kdyby se Suzy teď objevila a oni by ji uslyšeli, pokusil by se je nějak rozptýlit.

„Co to bylo?“

Tentýž Starousedlík se opět postavil. Artur se rozhlédl a zahlédl, jak z vchodu cupitá přes podlahu krysa.

„Krysa!“

Všichni Starousedlíci vyskočili ze židlí, až se kolem nich rozletěly. Když se sehnuli, aby se chopili kuší, Artur vyrazil přímo k nim. Neodvažoval se váhat: vyskočil na stůl, skopl z něj hrací desku a seskočil na druhé straně, kde málem klopýtl, když mu do zlomené nohy, i navzdory výztuži z krabího krunýře, vystřelila ostrá bolest.

„Další krysa!“

„Ta je moje!“

„Pozor na kuši!“

Nalevo od Artura zasvištěla šipka z kuše a při nárazu vystřelila z podlahy kamenné úlomky. Artur začal kličkovat a další šipka mu proletěla těsně kolem ucha. Potom se ocitl venku, v jasném slunečním světle, na písčité zemi poseté kamením. Opodál stál palmový háj, první z celé řady, táhnoucí se po úzkém poloostrovu k ostrovu samému.

Artur se s kličkováním vrhl k nejbližší palmě, ale žádné další šipky už se na něho nesypaly. Jen co se ukryl za kmen, odvážil se pohlédnout nazpět.

Všichni čtyři Starousedlíci stáli u vchodu do stodoly a nabíjeli si kuše. Nevypadali, že by se ho chystali pronásledovat.

Po Suzy nebylo ani vidu ani slechu. Klouzal očima po zemi a stále trhaněji dýchal, když ho zachvacoval sílící strach, že ji zasáhla některá z šipek. Po několika nadechnutích, které se mu nedostaly do celých plic, se pokusil uklidnit.

Tohle je bublina z Druhořadých říší, říkal si. Je uvnitř Domu, ale obsahuje zlomek jedné Druhořadé říše. Možná dokonce Země. Vypadá to tu tak. Takže tady můžu dostat astmatický záchvat. Musím si dávat pozor. Nesmím to přehánět…

Vyskočil, když mu znenadání něco zapištělo u nohy. Podíval se pod sebe. Vzhlížela k němu krysa a packami něco gestikulovala.

„Suzy!“ vyhrkl, než si uvědomil, že bude slyšet také jenom pištění.

Suzy mu pískotem něco naléhavě sdělovala. Artur si její naléhání správně přeložil jako: „Hejbni kostrou!“

Otočil se a spíše přiskákal, než doběhl k další palmě a potom k další. Při pohybu se pokoušel srovnat místo, na němž se nacházel, s mapou, kterou si prohlížel.

Napravo měl přístav. Viděl trupy nejméně dvanácti lodí, jak se tísní na protější straně přístavu. Byly to naprosté vraky, nebo měly k vrakům velice blízko. O něco blíže však kotvily Jektal s Můrou. A co bylo nejhorší, také Létající kudlanka se svinutými plachtami, které už nežhnuly tak oslnivou zelení.

„Takže Málochur zajal Lístku,“ zamumlal si Artur potichu.

Pokud už není mrtvá.

Uprostřed shluku několika palem zastavil, aby se pořádně nadýchal a mohl se snáze rozhlédnout.

Kolem mola se tísnilo asi šest nízkých kamenných budov, od pohledu skladišť. Na mírném kopci nad nimi stála Málochurova pevnost, stavba s hliněnými a kamennými valy ve tvaru hvězdy uprostřed hvězdy, na jejíchž mnoha úrovních bylo vidět kanony. Na protější straně, a pod jejími děly, stály tři zchátralé dřevěné budovy, prakticky jen dlouhé kůlny s prázdnými otvory místo oken.

Ubikace otroků, napadlo Artura.

Nezaregistroval takřka žádné známky života. V pevnosti se jen občas zatřpytila přilba hlídky a na palubě Jektala se čas od času něco pohnulo. V ubikacích však nebylo ani živáčka. Vanul k němu vítr, ale neslyšel nic kromě tklivého křiku nějakého mořského ptáka. Rozhlížel se, jestli ho někde neuvidí. Vzpomněl na černé kormorány, kteří odletěli z bójky varovat Málochura, ale žádné opeřence nikde nespatřil.

Nakonec se podíval jinam, směrem do hor, kde si vyzvědačka z řad Povolaných krys do mapy poznamenala Stoupenci kapra. Uprchlí otroci.

Kopce byly mnohem vyšší, než očekával. Měly možná více než tři sta metrů a byly rovněž pokryté hustou džunglí nebo deštným pralesem. Nebylo by vůbec snadné je slézat nebo v nich někoho hledat, zvlášť když by se snažil zůstat skrytý.

Suzy na něho něco zapištěla a na místě poskočila nahoru a dolů. Artur její gesto pochopil jako „pokračuj“.

Takže pokračoval a rychle přeběhl k nejbližšímu shluku palem. Dýchalo se mu dobře, ale věděl, že nemůže riskovat. Neměl s sebou žádné léky. Po ruce nebyl žádný inhalátor, záchranná služba s beta agonisty a kyslíkem nebo jednotky intenzivní péče.

Suzy ještě jednou zapištěla a na důkaz toho, jak je netrpělivá, udělala přemet.

„Rychleji utíkat nemůžu,“ řekl Artur, ačkoli věděl, že uslyší jenom zapištění. Navíc nahoru a dolů pohnul rameny.

Zdálo se, že tím Suzy na chvilku uklidnil. Ta přestala být tak neklidná a poměrně ukázněně dál cupitala vedle Artura. Aby zbytečně neriskovali, pokračovali pořád od jedné skupinky palem ke druhé. Artur zastavil přibližně každých padesát metrů, zaposlouchal se a rozhlédl. Poloostrov, po němž se pohybovali, byl asi půldruhého kilometru od přístavu. Domníval, že jsou v relativním bezpečí.

Zanedlouho poloostrov opustili a vyrazili po pevnině. Palmy a písčitý terén nahradila hustá tmavá hlína se spoustou skalnatých výběžků a zakrslých, větrem ošlehaných stromů se šedozeleným listím. Ty se natahovaly až těsně k zemi a Arturovi i Suzy komplikovaly postup. Artur si občas uvědomil, že si myslí, že je mnohem menší než ve skutečnosti. Párkrát se mu podařilo narazit hlavou do větve. To bylo znepokojující, neboť to znamenalo, že Skamandrovy krysí masky mají účinek nejen na pozorovatele, nýbrž i na jejich nositele. Artur si s tím však hlavu lámat nemohl. Soustředil se na cestu ke kopcům, rozhlížel se, jestli neuvidí piráty nebo kormorány nebo další bytostí sloužící Málochurovi, a na pravidelné dýchání.

Zakrslé rozložité šedozelené stromy nevydržely dlouho. Zatímco se terén nadále zvyšoval, obnaženou hlínu a kamení nahradily vrstvy spadaného listí, drobné a větší kapradiny a velké stromy. Stromy s bledými kmeny ženoucími se vzhůru dvanáct nebo patnáct metrů předtím, než se rozprostřely, aby vytvořily hustou klenbu, která znatelně tlumila sluneční světlo a teplo.

Vzduch byl nyní mnohem vlhčí a zhruba každých deset metrů museli přeskakovat úzké bystřiny. Obvykle přistáli do měkké země, která nebyla tak úplně bahnitá – nebo pokud ano, byla pokryta dostatečně silnou vrstvou listí, kapradí a všemožných lesních zbytků, díky nimž byla pevnější.

V zeleném podrostu bylo občas slyšet slabé zvuky. Nebylo to však nic příliš děsivého, a Artur si nevšiml žádných stop nebo jiných známek, že by piráti někdy opustili své přístavní útočiště. Také o sobě začínal stále více uvažovat jako o kryse. Když vyšplhali na mýtinu, kterou považoval za konec první fáze jejich cesty do kopce, zastavil a stáhl si svou krysí masku a ocas.

Suzy si svůj převlek nesundala. Čenichala mu kolem nohou, potom zaujala prosebnickou pózu a rozpištěla se. Artur se nakonec sklonil, uchopil krysu za čumák a ocas – které mu připadaly naprosto přirozené – a zatáhl.

Když zjistil, že najednou štípe Suzy do jejího skutečného nosu a tahá za volný kus látky z jejích roztrhaných šatů, hned ji pustil.

„Páni, co já bych dala za žvanec sýra,“ posteskla si Suzy, zatímco si masírovala nos. „Myslím, že doktor to s těma kouzlama krapet přehnal. Ten poslední kus cesty jsem za tebou šla jenom proto, že jsi další krysa a já myslela, že bys mohl vědět, kde by se dalo najít něco k snědku.“

„Alespoň ze začátku fungovaly tak, jak měly,“ řekl Artur. Zadíval se na oblohu a potom opět shlédl ze svahu. Sotva rozeznával vrcholek Kudlančina stěžně a kus modré plochy vnějšího přístavu. Přístavní stavby nebyly vidět, neboť zůstávaly ve skrytu za římsou o něco níže na kopci. V údolí dole však zahlédl obrovskou kruhovou plochu tmavohnědé barvy s jasně žlutým okrajem. Uvědomil si, že musí jít o nosní dutinu lebky, kterou viděl zanesenou na mapě. Bahenní jezero, k němuž tvůrce mapy také připsal poznámku Nic a otazník.

Několik vteřin nespouštěl z jezera oči, uvědomil si, že bahno musí být horké, protože se v něm objevovaly obrovské bubliny a hladina neustále mírně kolotala.

„Vsadím se, že to tam smrdí jako hrom,“ poznamenala Suzy s pohledem upřeným na jezero. „Ještě štěstí, že vítr vane z druhé strany. Kampak teď?“

„Myslím, že jsme asi tak v polovině prvního kopce,“ řekl Artur. „Ale stoprocentně to nevím. Rád bych věděl, kde se zdržují ti Stoupenci kapra. Chci říct, kam by ses stáhla, kdybys utekla pirátům? Tedy kromě toho, že bys pláchla z přístavu, což jsme teď udělali.“

„Někam nahoru,“ odpověděla Suzy. „Jsou to Starousedlíci, ne? Ti se chtějí pořád drát vzhůru. Uvnitř Domu je směr vzhůru ten správnej. Čím výš, tím líp. Proto se lepší lidi, jako Poledne a jiní, tak vytahujou. Jsou tím úplně posedlí. Ve skutečnosti je tak trochu pitomost, jenom se jim hůř shání oblečení.“

„Nahoru,“ řekl Artur. „To dává smysl. Bohužel. Doufám, že tu cestu vzhůru zvládnu.“

„Co je ti?“ zeptala se Suzy. S Arturem nestrávila v Druhořadých říších ani chvilku, aniž by měl u sebe Klíč.

„Mám… myslím, že bys to nazvala dýchací nemocí,“ řekl Artur. „Někdy to na mě přijde, když se hodně tělesně přepínám. Jelikož je tento maličký svět součástí Druhořadých říší, mohl by na mě působit.“

„Je to něco jako černé plíce?“ ptala se dál Suzy s očividným zájmem. „Nebo kašel zelených chrchlů?“

„Možná,“ Artur na to. „Ale s tím si hlavu nelam. Teď se cítím dobře. Půjdeme pomalu, žádný spěch.“

„Bez těch krysích převleků?“

Artur přikývl. „Tady nahoře by to mělo být v pohodě. Ale asi bychom je měli mít po ruce pro případ, že je budeme potřebovat, abychom se dostali zase ven.“

Po krátkém odpočinku pokračovali v cestě. Když opustili mýtinu, deštný prales se jim opět spojil nad hlavami a nevšimli si žádných viditelných pěšin. Artur se vydával prostě tam, kde se v podrostu otevírala mezera nebo kde rostl řidčeji, ale neustále mířil vzhůru.

Po dalším asi půlhodinovém probíjeni se do svahu Artur zastavil, aby si dopřáli další odpočinek. Chtěl počkat, dokud nedojdou na nějakou mýtinu, ale po žádné nebylo ani stopy a pauzu si udělat museli.

„Moc tady toho vidět není, co?“ nadhodila Suzy. „Taky to tu trochu smrdí.“

Artur natáhl do čumáku sytou vůni lesa.

„To se jenom všechny ty listy a další věci mění na kompost,“ řekl. „Zajímalo by mě, jestli si tu ti Stoupenci kapra postavili domy, nebo si našli jeskyně nebo něco na ten způsob. Kdybys tu jenom tak bivakovala, moc dlouho bys tu nevydržela.“

„Mohlo by to být horší,“ opáčila Suzy. „Dole v Dole nebo v Uhelným sklepě Nižšího Domu.“

„Nebo být sběračem ztracených věcí pro Málochura,“ dodal Artur. Vzpomněl si na všechny ty zlatavé kosti poházené před kupolí. „Při takové práci moc dlouho nevydrží.“

„Kdo tady mluví o Málochurovi?“ zahřímal hlas z podrostu – hluboký, mocný hlas, vycvičený přehlušovat ty nejprudší bouře.

Kapitola dvacátá pátá

„Kdo tady mluví o Málochurovi?“

Artur se Suzy vyskočili na nohy a vytáhli zbraně. Člověka, který na ně promluvil, nebylo nikde vidět. Deštný prales kolem nich zůstával tichý a nehybný.

„Nikdo nikdy nevzhlédne,“ pokračoval hlas. „Zajímavé, co?“

Artur s mečem v ruce vzhlédl. Vysoko na nejbližším stromě spatřil Starousedlíka zavěšeného pomocí zahnutých ostruh na botách a čímsi, co vypadalo jako rukavice zakončené drápy. Artur si nebyl úplně jistý, zda to jsou opravdu rukavice, nebo Starousedlíkovy ruce. Měl na sobě košili a krátké světlehnědé kalhoty potřísněné zelenou plísní, účinnou kamufláží do deštného lesa, zvlášť i proto, že plíseň vypadala, že zasáhla i Starousedlíkovu kůži.

„Takže se pusťme do tradičních otázek,“ řekl Starousedlík. „A tradičních výstrah. Odpovídejte, jak se sluší a patří, nebo na místě zemřete. Nebo, abych řekl pravdu, umřete o chvíli později, protože naše šípy, byť jsou namočené v Ničím nakaženém bahně, nejsou dvakrát účinné.“

Artur se při Starousedlíkových slovech rozhlížel kolem dokola. V podrostu se ozývalo šramocení a všiml si, jak se k nim blíží několik dalších Starousedlíků se zelenou plísní a světlehnědými svršky. Tihle měli krátké luky. Nikoli kuše, ale jednoduché luky z ohnutého kusu dřeva a s tětivou.

„Jsme přátelé,“ zavolal Artur. „Hledáme Stoupence Kapra.“

„Nemohli byste počkat na ty otázky?“ zeptal se Starousedlík na stromě. „Dělejme to, jak se patří, prosím.“

„Ovšem,“ ujistil ho Artur.

Suzy zažívala a posadila se na zem.

„Starousedlíci,“ zamumlala si sama pro sebe.

„Jste v současné době pirát, nebo jste jím někdy byl?“

„Ne,“ odpověděl Artur.

„Sloužíte v nějaké funkci pirátu Málochurovi?“

„Ne,“ odpověděl Artur.

„Věříte v Kapra?“

„No, víte, já ani nevím, co tím myslíte. Rád bych se s ním setkal –“

„To má být vyjádření nesouhlasu?“ zeptal se Starousedlík.

Artur se pokradmu zadíval na Starousedlíky s luky v rukou, kteří už nasazovali šípy a natahovali tětivy.

„My v Kapra věříme, že ano, Suzy?“

„Jasně,“ řekla Suzy. „Já budu věřit ve všecko, co budeš chtít.“

„Musíte být o víře v Kapra přesvědčeni,“ naléhal Starousedlík. Tato slova se nesla šeptem kolem dokola.

Artur několikrát mohutně přikývl, aby dal najevo, že v Kapra věří jako v nic jiného na světě.

„Teď vás ještě požádám, abyste uvedli svá jména.“

Artur chvíli uvažoval.

Pokud je Kapr to, co si myslím, že je, nemůžu nic pokazit. Ale jestli ne, pak…

„Tohleto je pán Artur, Vládce Nižšího Domu, Pán Vzdálených oblastí, Hrdina Domu, Pojídač sušenek a Právoplatný dědic toho všeho,“ řekla Suzy, když opět povstala. „A já jsem Suzanna Pondělní Tercie, takže kdyby vám to nevadilo, mohli byste se chovat trochu uctivěji.“

„Opravdu?“ zeptal se Starousedlík na stromě. „Mám totiž víru a tak, ale jste opravdu Právoplatný dědic?“

„Ano,“ přitakal Artur. „Jsem. Můžete nás zavést ke Kaprovi?“

„A vy nás všechny zachráníte z Málochurova područí?“

„Cože?“

„Zachráníte nás, jak to o vás říká Kapr?“

„No… napřed si musím s Kaprem promluvit.“

„Kolik vás tam je?“ zeptala se Suzy. Upírala oči mezi dva stromy, kde se nořili z úkrytů další a další zeleně zbarvení Starousedlíci.

„Sedm set sedmdesát devět, při posledním sčítání,“ odpověděl Starousedlík a přitom sklouzl z kmene, z něhož hroty svých bot odřel kůru. Doskočil na zem a pohyb zakončil elegantní úklonou.

„Dovolte, abych se vám představil. Jsem Jebenezer, První stoupenec Kapra a původně druhý důstojník na Najádě, nechť její dřevěné kosti tlejí v pokoji.“

Než stačil Artur odpovědět, dopředu se protlačila jedna Starousedlice, také se uklonila a pronesla: „Já jsem Druhá stoupenkyně Kapra a jmenuji se Pennina!“

„Já jsem Třetí stoupenec,“ vykřikl někdo další odněkud zezadu. „Jmenuji se Garam. A věřím v Kapra!“

Následovala změť hlasů. Starousedlíci vykřikovali svá jména, v jakém pořadí vystupují jako Stoupenci, a pronášeli nejrůznější vyznání víry v Kapra, přesvědčení, že přijde Právoplatný dědic, a další věci, které Artur v nastalém hluku pořádně neslyšel.

Zatímco Starousedlíci křičeli, stále víc se přibližovali. Ve stále větším počtu se nořili z podrostu, až se jich k Arturovi blížil obrovský zástup.

„Víte, myslím, že bych se chtěl s Kaprem setkat hned teď,“ řekl Artur, když docouval ke kmenu jednoho stromu. Řada Starousedlíků zapomněla odložit své Ničím otrávené šípy a teď před nimi vyčnívaly spousty zablácených ostrých hrotů a mířily přímo na Artura.

„Právoplatný dědic říká, abyste všichni udělali tři kroky zpátky!“ zavolala Suzy, ale v povykování se ztrácel i její pronikavý hlas.

„Já jsem Devadesátá devátá stoupenkyně –“

„Sto šestý –“

„Věřím –“

„Jsem přesvědčený –“

„Kapr! Kapr!“

„Tři kroky zpátky!“ zaryčel Jebenezer hlasem, který by se mohl rovnat těm nejlepším Slunopalům výkonům.

Starousedlíci se zarazili a potom – po krátkém strkání – ustoupili. Artur se nadechl, zjistil, že pořád nenaplní celé plíce, a soustředil se, aby zůstal v klidu.

„Pán Artur chce vidět Kapra!“ řekla Suzy.

„Mám tak trochu naspěch,“ dodal Artur a za jeho slovy bylo slyšet slabé zasípání. Podíval se na hodinky. Ponorku opustili před dvěma hodinami. Do odjezdu Balaeny zbývalo deset hodin a teď měl na krku skoro osm set Starousedlíků, kteří si mysleli, že udělá něco i pro ně.

„Ovšem, pane! Pojďte za mnou!“ zvolal Jebenezer. Odtlačil dva Starousedlíky a dalším pokynul, aby poodstoupili a udělali Arturovi cestu. „Jste svědkem přirozeného nadšení, pane. Většina z nás na tomto ostrově vězí už příliš dlouho a bojí se, že bude znovu zajata. Málochur zajaté otroky vždycky potápí.“

„Potápí?,“ podivila se Suzy.

„Do Horkého jezera,“ pokračoval Jebenezer. „Jestli se neutopíte v bahně nebo vás nespálí horko, vypořádají se s vámi kousky Ničeho. Nic působí samozřejmě rychle, nebo by mělo. Ale to Málochur nepřipustí. Z ráhna si postavil konstrukci, aby mohl lidi spouštět vždycky po kouscích, jednou třeba nohu, podruhé něco jiného. Obvykle ruku. Rukama on začíná rád –“

„Je mi to jasné!“ přerušil ho Artur. Cítil velké napětí. Každá promarněná minuta mohla znamenat pohromu a to měl tolik problémů a musel učinit tolik rozhodnutí. A potom to číhající astma…

„Kde je Kapr?“ zeptala se Suzy. „Je to odsud daleko?“

„Víte, slečno, Kapr je přímo pod našima nohama,“ odpověděl Jebenezer. „Když Kapr poprvé osvobodil otroky, tedy první dvacítku, jmenovitě mě a Penninu a Garama a Obelina a Heruše a Pepřenu a Tenkého Edrika a –“

„Ta jména byste si mohl třeba ušetřit na později,“ přerušil ho Artur. „Řekněte mi ve zkratce, k čemu tady došlo.“

„Když nás Kapr uprostřed noci vysvobodil z okovů, zvedli jsme ho a odnesli do těchto kopců. Řekl, že když budeme mít víru, a rozhlédl se kolem dokola, najdeme útočiště, pevnost, která nám poskytne bezpečí před Málochurem. A opravdu, zanedlouho jsme našli úžasnou jeskyni a ta nám od té doby slouží jako domov. A Kapr řekl, že musíme věřit, že jednoho dne přijde Právoplatný dědic a všechny nás odvede zpátky do Domu. Ať se propadnu, jestli se to právě neděje a já tu pořád jsem a ještě jsem se nerozpustil do Ničeho a moje kosti ještě nezbělely v Žaludku! Tady nás tedy máte!“

Starousedlík zastavil před čímsi, co vypadalo jako stěna útesu, svislá plocha bledě žlutého kamene, hojně pokrytá toutéž zelenou plísní či lišejníkem, která mu rostla na oblečení a kůži.

„Jen jí projděte, pane. Vypadá neprostupně, ale když uvěříte, že to jsou dveře, jak praví Kapr, potom to dveře budou.“

„Ten Kapr mi připadá jako pořádnej lump,“ zamumlala Suzy Arturovi do ucha. „A taky podvodník. Vsadím se, že vchod do jeskyně prostě takhle zamaskoval a pokračoval s celým tímhle divadýlkem.“

„Nezačne na nás růst ta plíseň, že ne?“ zeptal se Artur Jebenezera.

„Ale, ne, kdepak, pane!“ odpověděl Starousedlík. „To je Kaprův speciální mech, žádná plíseň. Je třeba ho pěstovat, aby správně rostl, to mi věřte.“

Artur zavřel oči, vykročil kupředu a přidržel si ruce před obličejem, pro případ, že by do mechem porostlého útesu přece jenom vrazil.

Po čtyřech krocích, když do skály pořád ne a ne narazit, oči otevřel. Zjistil, že se nachází ve slabé tmě, tu a tam prozářené tlumenými zelenými světly. Některá světla se pohybovala včetně jednoho sevřeného, jasného shluku zelených světel nad Arturovou hlavou.

„Ten mech svítí!“ zvolal.

„Ano, ve tmě svítí, aby nám posvítil na cestu,“ přisvědčil Jebenezer. „Tak jak to činí Kapr.“

„Moc teda nesvítí,“ poznamenala Suzy. „A žádnou cestu nevidím.“

Artur se rozhlédl, ale dohlédl nanejvýš jeden dva metry před sebe. Nicméně soudě podle ozvěny Suzyina hlasu a skvrn pohybujícího se a statického zeleného světla poznal, že musí stát uvnitř rozlehlé jeskyně, někde u jejího vrcholu. Připadalo mu, že se táhne dolů několik desítek metrů a nejméně stejnou vzdálenost i dozadu.

„Cesta ke Kaprovi je trochu obtížná,“ připustil Jebenezer. „I s darem našeho světla. Měl bych jít radši napřed. Buďte tak laskavý a chyťte se mě vzadu za opasek, pane. Slečno Suzy, prosím vás, vy se chyťte šosů pána Artura.“

Suzy něco zamručela a Artur byl víceméně rád, že ji neslyšel. Natáhl ruku a zahákl dva prsty za Jebenezerův opasek. Jelikož se na jedné noze nepohyboval tak čiperně, jak by si představoval – ačkoli krabí krunýř mu nesmírně pomáhal –, nechtěl ve tmě ani v nejmenším riskovat. Za chviličku ucítil, jak ho Suzy popadla za šosy.

V tomto zvláštním sledu se jen pomalu šinuli dolů. Artur většinou neviděl, po jak úzké stezce se pohybují nebo jak daleko by mohl dopadnout, ale občas narazili na velkou plochu žhnoucího mechu přesně tam, kde mohl osvětlit číhající nebezpečí.

Navzdory těmto občasných zábleskům světla a hrůzy dospěli na dno jeskyně bez jakékoli újmy. Artur se poprvé ohlédl a se znepokojením spatřil, jak se za nimi klikatí dlouhá řada poskakujícího zeleného světla. Zdálo se, jako by po stezce scházelo všech přibližně osm set Stoupenců Kapra. V jeskyni nyní v kontrastu s venkovním křikem panovalo nesmírné ticho.

„Blížíme se ke Kaprovi,“ zašeptal Jebenezer. Natáhl ruku a ukázal jim rovnou cestu osvětlenou shluky světélkujícího mechu v pravidelných rozestupech. Na protějším konci, asi šedesát metrů daleko, se linulo slabé zlatavé světlo, které se občas zatřpytilo rudou září, jako by tam plápolal vzdálený oheň odrážený zrcadlem.

„Cesta ke Kaprovi je plochá; nehrozí tu žádné nebezpečí,“ podotkl Jebenezer. „Tady byste měl jít v čele, pane Arture, a my půjdeme za vámi.“

Artur se pustil Jebenezerova opasku a pomalu se vydal k zlatorudému světlu. S každým krokem ho přepadávaly sílící pochyby. Kapr byl určitě Třetí částí Vůle… Ale co kdyby nebyl? Co když to byla nějaká jiná mocná bytost, něco jako Stařec v Uhelném sklepě? Něco cizího, silného a nebezpečného, co očekávalo nějakého jiného Právoplatného dědice, někoho úplně jiného.

Zatímco se blížil, všiml si, že zeleně ozářená cesta skončila a za ní následuje pás tmy. Za ním se rozkládala jakási zapuštěná aréna nebo amfiteátr, prohlubeň s terasovitými stranami, kam si mohli sedat Starousedlíci. Zlatorudé světlo vycházelo z nitra prohlubně, to však byla natolik nízko, že nedohlédl na jeho zdroj.

Prošel tmou a vkročil na první stupeň terasy. Tam na okamžik zastavil a pohlédl pod sebe. Světlo se linulo z obrovité skleněné mísy o průměru přibližně šesti metrů, opatřené bronzovým víkem, které se zdálo být ke sklu jakoby přinýtované. Mísa byla plná třpytivé čisté vody a ve vodě plula ta největší zlatá ryba, jakou kdy spatřil. Byla tři metry dlouhá a bezmála dva metry vysoká, měla mohutné vypoulené oči a z úst jí visely dlouhé vousy připomínající knír.

Artur sestoupil na další terasu a na další. Než dospěl na tu nejnižší a stanul před skleněnou mísou, napočítal jich celkem čtyřicet. Zlatá ryba sledovala, jak se blíží, a pohybovala se jen nahoru a dolů. Nevypadala příliš inteligentně.

Artur si s nemalými obtížemi odkašlal a promluvil:

„Zdravím! Jsem Artur, zvolený První částí Vůle za Právoplatného dědice Domu!“

„Věděl jsem, že přijdete,“ odpověděl Kapr a jeho slova záhadně rezonovala celou arénou. Měl zvláštně posazený hlas, který mohl vycházet z hrdla ženy obdařené hlubokým hlasem nebo muže s hlasem naopak vysokým. „Je to tak, jak jsem řekl svým Stoupencům. Vytrvejte ve své víře, že Právoplatný dědic přijde. Pirát Málochur bude svržen a my se vrátíme do Domu!“

„Ty jsi Třetí část Vůle, je to tak?“ zeptal se Artur. Nebylo snadné nahlížet za oblé sklo, ale už si všiml, že rybu ve skutečnosti tvoří drobná zářivá písmena, pohybující se v řádcích. Její kůže tak připomínala detail rytiny na bankovce. Z dálky vypadala, že ji tvoří jednolitá barva, ale zblízka bylo vidět, z čeho je vytvořena doopravdy.

„To vskutku jsem,“ řekl Kapr. Obeplul mísu a vrátil se, aby se podíval zpříma na Artura. „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

Kapitola dvacátá šestá

„Artur!“

Kapr vyfoukl mohutný proud bublin a vzduch prostoupil zvláštní zurčivý, klokotavý zvuk. Arturovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se zlatá ryba směje.

„Jenom si dělám legraci, pane Arture! Já nejsem zlatá ryba, ačkoli mám takovou podobu. I když je pravda, že pokud jde o zprávy z Domu a Říší mimo toto ostrovní vězení, jsem závislý na čerstvě uprchnuvších vězních, o vašich hrdinských činech už jsem slyšel!“

„Nečetl jsi tu knihu, co o mně napsali, viď?“ zeptal se Artur. „Protože ta není pravdivá –“

„Já jsem nečetl žádnou knihu,“ odpověděl Kapr. „Slyšel jsem jen historky. Povězte mi něco o lodích, které čekají, až vplují do tohoto uzavřeného světa, a zástupech shromážděných k útoku na pevnost toho bídáka Málochura!“

„No víš, jsem tu jenom já a Suzy,“ odpověděl Artur. „Museli jsme se sem vetřít přes Středino břicho. V ponorce Povolaných krys.“

„Jenom vy dva?“ podivil se Kapr. Čtyřikrát rychle obkroužil mísu, potom se uklidnil a opět se k Arturovi přiblížil. „A jednali jste s Povolanými krysami? Vypadáte velmi sebevědomě, Arture. Ale očekávám, že mí Stoupenci dokážou porazit piráty, až vy sám zabijete Málochura.“

„Neplánoval jsem, že se tady s Málochurem setkám,“ opáčil Artur. „Plánoval jsem, že se sem jenom vetřu, najdu tě – tedy Vůli – a zase vyklouznu ven. Ponorka čeká, aby nás odvezla z útrob Sychravé Středy. Potom tě Středa bude moct vysvobodit a předat mi Klíč. Jakmile ho budu mít, můžu se pustit do křížku s Málochurem. Musím vysvobodit své přátele v těch otrockých kůlnách – jestli budou ještě naživu – a taky tvoje Stoupence, ale hned teď to udělat nemůžu.“

„Já věřím,“ zamumlal Kapr. „Ale i víra má své meze. Proč jste nepřinesl První a Druhý Klíč? Necítím jejich přítomnost.“

„Protože chci zůstat člověkem,“ odpověděl Artur vztekle. „Nechci se proměnit na Starousedlíka. Stejně je to tvoje hloupá chyba. Tedy chci říct, chyba Vůle. Nikdy jsem se do něčeho takového nechtěl míchat a teď to musím všechno vyřešit a strašně rád bych nechtěl, ale musím! Takže co kdybys mi místo těchhle stesků pomohl?“

Kapr se opět začal pohybovat v kruzích a neodpovídal, ale Artur slyšel zvláštní syčení. Rozhlédl se a uviděl, že do amfiteátru začali proudit Stoupenci Kapra a podle pořadí se usazují na jednotlivých terasách. Suzy a Jebenezera měl přímo za zády.

Ono podivné syčení se ozývalo od shromážděných Starousedlíků, kteří se najednou rozhořčeně nadechovali. Ale než mohli něco říct nebo začít házet věcmi, což se zdálo být touhou mnoha z nich, Kapr přestal kroužit a připlul ke sklu přímo u Artura.

„Jste Právoplatný dědic, prohlášený dvěma částmi Vůle, které mě předcházejí. O tom není žádných pochyb. Takže musím pomoct vám, abych pomohl sám sobě. Je škoda, že se situace nevyvrbila jinak, ale věřím, že všechno dopadne dobře. Jak mě máte v úmyslu dopravit na ponorku?“

Dobrá otázka, pomyslel si Artur.

„Doufal jsem, že budeš mít… abych tak řekl… praktičtější tvar. Můžeš vylézt z té mísy?“

„Moji současnou podobu určil Třetí Klíč, jako součást mého uvěznění,“ pokračoval Kapr. „Kdybyste měl s sebou ostatní Klíče, mohl byste mě osvobodit, ale pod mostem je voda. Tato mísa je jedním z pozdějších příspěvků do Málochurovy sbírky. Tuším, že jakožto Právoplatný dědic byste mohl tu mísu zničit, ale potom bych se zmohl nanejvýš na pleskání na podlaze.“

Artur se oběma rukama poškrábal na hlavě a odolal nutkání vyrval si vlasy nebo začít třískat čelem o stěnu.

„A jak tě sem tedy přivedli ti otroci?“ zeptala se Suzy. „Ty a ta tvoje mísa by byly pěkně těžké i pro dvacet Starousedlíků.“

„Moje mísa i já jsme tehdy byli menší,“ odpověděl Kapr. „Jak rostl počet mých stoupenců, rostl jsem i já, neboť jsem odrážel uctívání z jejich strany.“

„Takže sebe i tu mísu můžeš zmenšit?“ ptal se dál Artur.

„To bych mohl,“ připustil Kapr. „Ale k mému postavení by se nehodilo, abych vystupoval menší, než ve skutečnosti jsem.“

„Zmenši se,“ poručil mu Artur. „Nemám čas se o tom dohadovat. Proměň se, abys byl co nejmenší a nejlehčí.“

„Tak se s Kaprem nemluví!“ ohradil se někdo o jeden či dva stupně dál.

„Artur je Právoplatný dědic,“ prohlásil Kapr. „Mou povinností je poslouchat jeho rozkazy bez ohledu na to, jak je pronese. Zmenším se, abych byl schopen přepravy.“

„To je poprvý, co vidím nějakou část Vůle s rozumným přístupem,“ zamumlala Suzy.

„Pořád se musíme vrátit k vodní bráně,“ řekl Artur. Uchopil krabičku a podíval se na zelenou lahvičku uvnitř. S potěšením uviděl, že se nijak nezměnila. Balaenu tudíž nepotkaly žádné potíže. Tedy prozatím. „Musíme nějak proklouznout kolem těch čtyř pirátů.“

„Mohu při svém zmenšování nechat zpívat své Stoupence?“ zeptal se Kapr.

„Ovšem, co chceš. Jestli chtějí, můžou i tančit,“ dodal Artur. „Ale prosím vás, abyste si pospíšili.“

„Píseň o Víře číslo osmdesát jedna,“ nařídil Kapr svým Stoupencům. „V průběhu písně budu zmenšovat sebe i mísu a na konci budu dočista maličký.“

„Jak dlouhá je ta písnička?“ zeptala se Suzy.

„Má pouhých sto veršů a tolikrát se opakuje i refrén,“ řekl Kapr. „Udám tón.“

„Ne,“ rozhodl Artur. Cítil velkou nervozitu a napětí, jako by každá ztracená vteřina byla otázkou života a smrti. „Máte dvě minuty. Prosím tě, jenom se zmenši. Taky budeme potřebovat pomoc při boji s ostrahou brány, takže, Jebenezere, vy byste mohl třeba vybrat dvanáct –“

Artur se zarazil uprostřed věty, když se nad svým návrhem zamyslel. Starousedlíci, kteří by šli bojovat s ostrahou vodní brány, by se za žádných okolností nemohli dostat zpátky do kopců. Museli by se s ním nalodit na Balaenu.

„Ne, řekněme, že s námi půjdou čtyři vaši nejlepší lučištníci… kteří nám pomůžou za bránu.“

Artur se otočil, aby se podíval na všechny zářivě zelené Starousedlíky usazené na stupních, a pozvedl hlas.

„A slibuji vám, že jestli se dostanu zpátky ven a získám Třetí Klíč, vrátím se! Postarám se, abyste se všichni vrátili do Domu, i kdybych se sem musel dostat po Nepravděpodobném schodišti.“

Jeho proslov nevzbudil žádný zběsilý jásot, ale Starousedlíci se tvářili trošku spokojeněji. Artur si povzdechl a ještě jednou se otočil, aby se podíval na Kapra, a ustrnul. Obrovské akvárium s gigantickým kaprem bylo totam. Stáli vedle něho pouze Suzy a Jebenezer.

„Cože?“

Jebenezer zvedl něco, co vypadalo jako sklenice od marmelády plná vody, v níž se pořád dokola míhala asi pěticentimetrová zlatá rybka.

„Jsem dostatečně malý?“ zeptal se Kapr. Pořád mluvil silným, do všech stran se rozléhajícím hlasem.

„Děkuji ti,“ řekl Artur. Byl to upřímný výraz vděku. „Jebenezere, můžete nést Vůli… tedy chci říct Kapra… a vyvést nás odsud? A můžete sehnat i ty čtyři lučištníky?“

„Můžu,“ přitakal Jebenezer. „Ale… ale co bude s námi, až s Kaprem odejdete? Tato jeskyně je před Málochurem v bezpečí pouze díky Kaprově moci. Jakmile se pirát dozví, že je Kapr pryč, zaútočí na nás a do našeho domova vniknou jeho kouzla.“

Proč nemůže jít něco hladce? zeptal se Artur sám sebe. Dost na tom, že se nemůžu vydat zachránit Lístku a posádky Můry a Kudlanky. Teď se ještě musím strachovat o všechny tyhle Uprchlíky. Vsadím se, že hrdinové, co museli zatočit jenom s draky nebo netvory, si nemuseli dělat starosti se všemi obyvateli a jejich přáteli, nemluvě o tom, co se může dít doma s jejich příbuznými…

„Vrátím se co nejdřív budu moct,“ řekl Artur. „Možná byste se měli rozdělit a skrýt tady po kopcích.“

„Musíte mít víru,“ zanotoval Kapr.

„Musíme mít víru,“ odpověděli mu Stoupenci.

„Já bych řekla, že takový rozdělení a ukrytí by se jim taky hodilo,“ poznamenala Suzy. „Víra je totiž moc hezká, ale člověk musí myslet i na praktickou stránku věci.“

Kapr přestal kroužit a chvíli na Suzy upíral oči.

„Jestli máte víru, všechno bude v pořádku,“ řekl. „Ale abyste se ve své víře povzbudili, Stoupenci moji, prověřím ji. Až odejdu, musíte se rozptýlit do kopců, nanejvýš ve tříčlenných skupinkách, a potichu meditovat. Nechci žádný zpěv, žádné hlasité velebení. Pokud jste upřímní ve své víře, pán Artur se vrátí a zachrání vás. Pokud ne, bezpochyby vás zajme Málochur a ukončí vaše pochybovačné životy v Horkém jezeře.“

„Kapr je moudrý, ať Kapr dlouho plave!“ skandovali Starousedlíci, když se Artur, Suzy a Jebenezer znovu vydali zlézat jednotlivé stupně. Zatímco procházeli shromážděným davem, Jebenezer pozvedával vysoko nad hlavu sklenici a Kaprova zář osvětlovala tváře jeho Stoupenců. Mezitím Jebenezer také vybírat lučištníky, kteří je měli doprovodit k vodní bráně.

Cesta vzhůru k ústí jeskyně byla s Kaprovým světlem mnohem snazší, ačkoli Artura mírně vyděsilo, když spatřil, že určité části stezky, po nichž se tak bezstarostně ubíral, jsou nejen úzké, nýbrž i odrolené na okrajích. Tentokrát tyto úseky přecházel zády ke skalní stěně a snažil se nemyslet na to, jak snadno by mohl špatně našlápnout a najít smrt v hlubinách.

Když vyšli zase ven, nesmírně se mu ulevilo. Pořád svítilo slunce, ačkoli bylo na obloze už o něco níže. Jen co vystoupili ze tmy, připadlo mu, že světlo má lehce narůžovělý odstín, jako slupka grapefruitu. Ostrov nejspíš nebyl kouskem jeho Země, ukradený, aby se stal Málochurovým soukromým světem, ale náležel jednomu z bezpočtu dalších světů v Druhořadých říších.

„Takže půjdem přímo zpátky cestou, kterou jsme sem přišli?“ zeptala se Suzy. „Protože jestli jo, doufám, že znáš cestu. Já osobně potřebuju ulice a budovy. V lese jsem dočista ztracená.“

„Nejrychlejší cesta odsud dolů vede po březích Horkého jezera,“ řekl Jebenezer. „Potom můžeme vyrazit na severoseverovýchod na poloostrov a sledovat ho až k vodní bráně. Akorát že nás nejspíš uvidí piráti, buď od vodní brány, z pevnosti nebo z Jektala. Celý poloostrov budeme muset proběhnout, prorazíme stráže a vtrhneme do Břicha.“

„Dá se označit za nevíru, když mě napadá, že budeme všichni zabiti nebo zajati a ponořeni do Horkého jezera?“ zeptal se jeden z vybraných lučištníků.

„Ano,“ odsekl Kapr. Teď, když se ocitl ve volném prostoru, hovořil poněkud zdrženlivěji. „Věřte v pána Artura. Věřte ve svého Kapra. My zvítězíme.“

„Jestli se teda někam hneme,“ zamumlala Suzy.

Já celý poloostrov nepřeběhnu, říkal si Artur v duchu, zatímco cítil, jak se mu stahuje žaludek a dýchá stále trhaněji. Jestli poběžím tak daleko, určitě dostanu astmatický záchvat…

„Půjdeme rychlou cestou, pane Arture?“ zeptal se Jebenezer.

Tak daleko nedoběhnu… Tak daleko nedoběhnu… Arturovy myšlenky zůstaly vězet ve smyčce strachu a pochybností. Cítil, jako by se v nich topil, nebyl schopen přemýšlet o ničem jiném. Potom, zcela znenadání, ucítil, spíše než uslyšel, jak Kapr promluvil, přímo uvnitř jeho hlavy. Nedokázal to popsat ani vidět, ale Kaprova slova vnímal, jako by je slyšel a zároveň četl.

Důvěřuj si, Arture. Dělej jeden krok za druhým. Přesuňme se na poloostrov. Potom učiníme další krok. Třeba nebudeme muset běžet. Třeba budeš běžet líp, než si myslíš. Jeden krok za druhým.

On mi čte myšlenky! pomyslel si Artur.

Obvykle ne, odpověděla Třetí část Vůle potichu, jen pro něho. Ale zakoušel jsi tak silný strach, že otevřel dveře tvojí mysli. Teď se zavírají a já už nebudu…

„Arture! Rychlá stezka, nebo ne?“ naléhala na něho Suzy.

„Promiň,“ odpověděl. Zavrtěl hlavou a zjistil, že ochromujícího strachu, který před chvílí cítil, se zbavil. „Jo, vydejme se po rychlé stezce.“

„Florenzo a Padraiku, vydejte se na výzvědy,“ poručil Jebenezer.

Oba jmenovaní Starousedlíci se na sebe úzkostlivě zadívali a s připravenými luky začali pomalu postupovat do lesa.

Kapitola dvacátá sedmá

Rychlá cesta z kopce by nakonec byla velmi pomalá, kdybych ji měl hledat jen já se Suzy, pomyslel si Artur. Byli vedeni zdánlivě neprostupným houštím, pod klenbami stromových kořenů a mezi skalisky. Během čtyřiceti minut se dostali zpátky na rovný terén. Vydali se kolem Horkého jezera a drželi se na samém okraji lesa, než se vytratil a nahradila ho pustá, sírově žlutá země.

„To je smrad,“ řekla Suzy, zatímco si přes obličej uvazovala utržený volán z šatů.

Artur se zhluboka nadechl a s překvapením zjistil, že mu vzduch pronikl až na dno plic. Okolí opravdu příšerně páchlo po shnilých vejcích, ale jemu se puch vdechoval mnohem snadněji než chladivý a vlhký vzduch kopců.

Na druhé straně Horkého jezera uviděl Málochurovo ráhno. Pirát sem z nějaké zajaté lodě jednoduše přestěhoval stěžen i s ráhny a společně s kladkostrojem ho postavil na břeh jezera, aby mohl zvedat, vysouvat a spouštět do vody vězně. Opodál stála plošina pro diváky.

„Myslím, že jsme to zvládli,“ prohodila Suzy o něco později, když minuli východní břeh jezera. „Ještě máme fůru času nazbyt.“

„O tom mluvme, až zmizíme odsud i ze Středina břicha,“ opáčil Artur. „Nebo spíš až nám bude Kýchal nalévat čaj v Pondělním Denním pokoji.“

„Pokud máte víru, všechno dopadne dobře,“ pronesl Kapr.

Jeho slova přerušilo opakované žuchnuti, když na zem těsně před Jebenezera dopadly jakési dvě věci. Artur si chvilku myslel, že to jsou kokosové ořechy nebo nějaké velké kulaté plody. Potom si všiml, že to jsou useknuté hlavy.

Zelenou plísní potřísněné hlavy Florenzy a Padraika.

„Málochur!“ zaskuhrala Florenzina hlava.

„Promiňte!“ zašeptala Padraikova.

„Nezapomeňte –“

„Nám hlavy zase nasadit, kdybyste –“

„Vyhráli.“

„Dej mě Arturovi!“ vyštěkl Kapr. Jebenezer sotva stačil strčit sklenici od marmelády Arturovi do rukou, když se mu kolem nohou prohnal vír žlutého prachu a strnul jako socha. Další poryv žlutých částeček se ovinul kolem Suzy, když tasila nůž, a vzápětí strnula i ona, stejně jako oba lučištníci, kteří šli jako poslední.

„Do jisté míry dokážu Málochurově moci čelit,“ říkal dál Kapr spěšně. „Ale je to na vás, Arture!“

Artur si vecpal sklenici do kapsy a vytáhl meč. Pořád se kolem něho hnal vítr, ale nezpůsoboval mu žádnou újmu s výjimkou toho, že v něm bylo špatně vidět.

Po Málochurovi nebylo ani památky.

Artur se točil v kruhu, očima těkal z jedné strany na druhou. Všichni kolem něho strnuli. Nikde nezaregistroval žádný pohyb. Břeh jezera, vzdálený pouhých dvacet kroků, byl pustý a prázdný. Neduživě vyhlížející stromy a podrost by mohly někoho skrýt, ale jen kdyby zůstaly v klidu.

Kde byl Málochur?

Nikdo se nikdy nepodívá nahoru…

Artur uskočil a vzhlédl, zrovna když na něho dopadl stín a vzduchem zasvištěla čepel. Okamžitě pozvedl meč, aby se ochránil, ucítil, jak mu celou rukou zachvěla rána, a uskočil, až se zády přitiskl k drsnému, šlahouny obrostlému kmenu mohutného stromu.

Málochur zavřel křídla a doskočil na zem. Ševelení křídel i doskok přehlušilo vytí žlutého větru.

Vypadal přesně tak, jak si Artur myslel, že kapitán pirátů může vypadat. Byl vysoký a elegantní, ve větru mu povlávaly dlouhé černé vlasy, černé vousy měl propletené klenoty a zapáleným šňůrovým doutnákem. Byl pohledný, tak pohledný jako výše postavený Starousedlík, měl šaty jasně šarlatové barvy obšité zlatou krajkou a knoflíky měl v podobě umrlčích lebek. V ruce třímal šavli s čepelí z černého železa, ze které se kouřilo stejně jako z doutnáků v jeho vousech.

Ani v nejmenším nevypadal jako příšerný zjev, který Artur spatřil v zrcátku. Dokud na něho Artur nepohlédl koutkem oka.

Při takovém pohledu byl Málochur obludný, jen vzdáleně lidský netvor. Kůži měl rudou, jako by utrpěl příšerný úpal, a na kostech scvrklou. Jeho oči se podobaly olivovým peckám, byly černé v rudých důlcích.

Neměl na sobě žádné vybrané šaty, naopak ho halily stovky cárů papíru. Papíry všemožných velikostí a barev, všechny do jednoho popsané plynulým žhnoucím písmem, všechny do jednoho páchnoucí Ničím a kouzly.

„Máš na sobě znamení Červené ruky,“ pravil Málochur. Artur pirátův hlas uslyšel dvakrát, přičemž oba hlasy spolu nebyly dokonale sladěné. Jeden byl hluboký, melodický a pánovitý. Druhý vysoko posazený, uječený a úděsně pronikavý. „Kradls můj majetek.“

Artur si olízl rty a ještě pevněji sevřel meč. Věděl, že má jen jednu příležitost. Čisté seknutí do krku…

„Ale to není všechno,“ pokračoval Málochur. „Nejsi jen zloděj. Jseš také vybraný nástroj Architektčiny Vůle. Já vím, kdo jsi, Arture.“

Málochur udělal krok dopředu. Artur se napjal, byl připraven vykročit a máchnout.

„Já vím, kdo jsi. Vím o tobě všechno. Není to tak, mladá Lístko?“

Málochur se usmál; popraskané, příliš úzké rty se odtáhly ze žlutých zubů.

Artur z Málochura nespouštěl oči, ale koutkem oka zahlédl, jak se k nim pomalu blíží řada pirátů. Úplně na začátku, ve stejných svršcích, v jakých ji viděl na palubě Kudlanky, ale nyní s černou čapkou na hlavě, kráčela Lístka.

„Ano, pane kapitáne,“ řekla Lístka.

„Takže vím, že u sebe nemáš první dva Klíče,“ pokračoval Málochur. „Ovšem, kdybys je měl, jen sotva bys mi poskytl čas promluvit, že? A domnívám se, že někde nablízku je i ta stará ryba a blábolí o tom, jak všechno zdárně dopadne. Pro ni samotnou, samozřejmě.“

Ještě jeden krok, říkal si v duchu Artur.

„Předpokládám, že bys mi rád usekl hlavu,“ podotkl Málochur. „Protože jsem džentlmen sportovního ducha, napadlo mě, že bych ti tuto možnost dopřál. Mám pro tebe návrh, Arture. Sázku, mezi dvěma lidmi, kteří byli kdysi smrtelníci, jako sobě rovní. Co na to říkáš?“

Artur držel meč, připraven se jím ohnat. Nemrkal ani z Málochura nespouštěl oči.

„Jaký návrh?“ zeptal se.

„No, na výměnu úderů,“ odpověděl Málochur. „Každý by měl jednu ránu a ty můžeš začít. Jestli mě zabiješ, můžeš spolu se svými společníky volně odejít. Jestli zabiju já tebe, zdědím po tobě všechno, co ti patří. Stanu se Právoplatným dědicem Domu!“

„Nevím, jestli by to tak mohlo být,“ namítl Artur. „I kdybych na to přistoupil.“

Musí v tom být nějaký háček, uvažoval. Jako v tom příběhu o rytíři a zeleném obrovi. Vím, že si Málochur může hlavu znovu nasadit, ještě spíš než většina Starousedlíků. Ale Slunopal říkal, že kdybych mu posypal pahýl krku hlínou nebo mu tam naplocho položil čepel meče…

„To mi právě dělá starosti,“ řekl Málochur. „Svědkem nám bude ta stará ryba. Vytáhni si ji z kapsy, aby viděla, co se bude dít. Teď ti tedy dám podle svých hodinek minutu, aby ses rozhodl. Přátelsky míněná sázka, nebo otevřený boj proti mně a mé pirátské posádce.“

Usmál se a vytáhl z kapsy klenoty osázené hodinky velké jako pomeranč. Zároveň lhostejně poodstoupil, aby Artur neměl příležitost na něho udeřit dřív, než se přiblížili jeho piráti.

Artur bleskl pohledem na Lístku, na zlomek vteřiny. Připadala mu docela normální, ale nedívala se na něho. Upírala zrak na Málochura.

„Já udeřím jako první?“ zeptal se Málochura. „Vaše posádka do toho nebude nijak zasahovat?“

„Ta bude stát jako stromy za bezvětrného dne,“ odpověděl Málochur.

„Dokáže vás seknout ocel?“ zeptal se Artur.

„Ocel nebo stříbro, železo nebo bronz, tělo mi rozetnou všechny čepele. Jak jsem řekl, je to poctivá sázka mezi dvěma smrtelníky, které proměnil čas, Dům, kouzla a Nic.“

Artur zlehka natočil hlavu na stranu a opět se na Málochura zadíval koutkem oka. Onu vyzáblou, nelidskou stvůru oděnou v cárech papíru by bylo mnohem snadnější stít než někoho, kdo vypadal jako člověk. Připadalo mu, že i krk má tenčí.

„Chci si napřed promluvit s Kaprem,“ řekl. „Dejte mi ještě minutu.“

„Ještě jednu minutu,“ odpověděl Málochur ledově. „Když o to žádáš ty.“

Artur setrvával přitisknutý ke stromu, s mečem v pravé ruce. Levou vytáhl sklenici od marmelády a přidržel si ji u hlavy.

Teď mám pořádně nahnáno, říkal si v duchu. Slyšíš mě, Kapře?

Slyším, ozval se Kapr potichu. Musíte mít víru, Arture –

Přestaň! Řekni mi jenom, pokud to víš, jestli je možné zabít Málochura, když mu useknu hlavu a položím mu naplocho na pahýl krku čepel meče.

Snad, odpověděl Kapr. To by fungovalo i na ty nejvýše postavené Starousedlíky. Ale Málochur je nevyzpytatelný.

Snad! Co je to za odpověď… ale to nic. Mohl bys udělat něco, abys osvobodil Suzy, Jebenezera a ostatní? Nebo moji kamarádku Lístku? Musí být nějak očarovaná. Jinak není možné, aby se pohybovala mezi piráty –

Chráním vás před Málochurovým kouzlem. Snad bych mohl chránit ještě…

A zase to slovo. Artur to nedokázal vystát.

Snad! zopakoval v duchu. To ty potřebuješ mít trochu víry –

To je pravda, Arture. Nikdy jsem nic opačného netvrdil –

„Čas vypršel!“ přerušil je Málochur. „Nebo skoro. Jak ses rozhodl, Arture?“

„Přijímám,“ řekl Artur. Při tomto slově se mu najednou udělalo nevolno, ale silou vůle nevolnost potlačil.

„Výtečně,“ zvolal Málochur. „Takže já tu teď pokleknu a ty můžeš tít, kdy uznáš za vhodné. Postarej se prosím o to, aby ryba na celý průběh dobře viděla.“

Artur přikývl. Už si začal pokládat sklenici k nohám, ale rozmyslil si to a položil ji těsně k Suzyině pravé noze. Zároveň nabral hrst hlíny.

„Nemám čas celý den,“ upozornil ho Málochur. Už si odstranil křídla, a když poklekl, odložil je stranou. Jeho iluzorní já si odhrnovalo dlouhé černé vlasy, aby si obnažilo krk. Ve skutečnosti skoro žádné vlasy nemělo a jen napodobovalo patřičné pohyby.

Artur k němu přistoupil s hlavou v jednom kole.

Rychle sekni, nasyp hlínu na pahýl a pro jistotu tam ještě naplocho polož čepel meče.

„No tak, pospěš si!“

Artur pozvedl meč. Připadal mu mnohem těžší než původně. Zvedl ho co nejvýš mohl a potom jím máchl vší silou svého ramene a váhou horní poloviny těla.

Nesmím se přestat dívat, pomyslel si. Nesmím se nechat vyrušit. Nasypu tam hlínu a položím tam čepel.

Kupodivu měl pocit, jako když v baseballu zaznamenává home run. Rukou mu znenadání prošla bolest, potom byl meč opět volný.

Nespouštěl zrak ze svého cíle. Vsypal na něj hlínu a pevně položil čepel na pahýl, suchý a prostý jakékoli krve. Málochurova hlava se chviličku kutálela na zemi a potom se s děsivou rychlostí vymrštila do vzduchu. Zároveň sebou trhlo jeho tělo a postavilo se. Artur musel také vyskočit, aby na pahýlu udržel čepel.

Hlava se řítila k zemi jako jestřáb a přistála přesně tam, kde na krku ležel Arturův meč. Ale jak se zdálo, ani hlína, ani čepel jí nepůsobily žádné potíže. Artur s hrůzou sledoval, jak z části krku na těle a z části na hlavě vyrůstá kůže a uprostřed se setkává.

Málochur natáhl ruku a vytahoval Arturův meč z již takřka zcela zahojeného krku. Chlapec zavrávoral a hrot zbraně s mlasknutím vyklouzl ven.

„Myslím, že jsem na řadě,“ řekl Málochur s úsměvem, který byl stejně příšerný na jeho skutečném i neskutečném já.

Artur neuspěl.

Kapitola dvacátá osmá

„Jen si klekni tam, kde právě stojíš,“ řekl Málochur. Přejel palcem po černé čepeli své šavle a švihl jí, aby setřásl jedinou kapku krve, která byla natolik prostoupená Ničím, že při dopadu na hlínu zasyčela. „Doufám, že ti není známý trik, jak si ji znovu nasadit. Trvalo mi mnoho staletí, než jsem se ho naučil. A dvakrát tak dlouho jsem se musel při učení potýkat s potížemi. Mladá Lístka mi řekla, že ty jsi tolik času rozhodně neměl. Říkám ti, poklekni!“

Artur si uvědomil, že poklekává, že se jeho tělo pohybuje nezávisle na jeho mysli, která se horečnatě snažila přijít na způsob, jak se dostat z této patálie.

Dohodli jsme se, že se vystřídáme v úderech… vystřídáme se v úderech… já jsem začal…

„Vůbec nic neucítíš,“ řekl Málochur. „To je škoda. Vychutnám si, až budu tvé druhy nořit do Horkého jezera.“

Přistoupil jsem jenom na výměnu úderů… neřekl jsem, že neuhnu nebo neuskočím… ani jsem neřekl, že zůstanu v klidu…

Pokusil se pohnout, ale zjistil, že ho neposlouchají svaly. Žlutý vítr se mu ovíjel kolem zápěstí a kotníků a znehybňoval ho. Otočil hlavu a uviděl, jak Málochur pozvedává černou šavli.

Kapře! Kapře! Pomoz mi, abych se mohl pohnout! Pomoz mi!

Věř si!

Artura popadl nevýslovný vztek. Nemohl uvěřit, že Kapr neudělá vůbec nic a dál si bude vést svou o víře!

Zlost se mu rozproudila krví a svalstvem, a žlutý vítr před ní ucukl. Artur poodskočil, právě když vzduchem zasvištěla černá šavle – a zabořila se do hlíny.

„Cože!“ zaryčel Málochur. Prudce se otočil a máchl šavlí chlapci po kolenou.

Artur černou šavli přeskočil, po pirátovi se ohnal svým mečem sevřeným v obou rukou a opět mu usekl hlavu. Tentokrát, jakmile pirátova hlava dopadla na zem, se pokusil Málochura kopnout do hrudi, jenže okamžitě ucítil, jak mu chodidlo zůstalo vězet v papíru, který je vychýlil k jednomu stromu.

Narazil do kmenu a začal se potácet pryč, vyveden z rovnováhy i tím, že se mu krabí krunýř pokoušel dál držet nohu v rovné poloze.

Ještě nepřestal vrávorat, když Málochurova hlava se zavřeštěním vystřelila do vzduchu a potom se opět střemhlav řítila na pahýl krku.

Ale nedopadla na něj. Suzy prudce vyskočila a ulomenou větví srazila Málochurovu hlavu na zem. Když se začala znovu zvedat, z řady pirátů vyrazila Lístka a jako zkušený fotbalový útočník ji vší silou odkopla k bublajícím, Ničím prosyceným vodám Horkého jezera.

Všichni, včetně pirátů, sledovali, jak Málochurova hlava se šplouchnutím prorazila hladinu. Kolem místa dopadu se šířily vlnky a všichni se dál dívali, jestli ještě vypluje.

Jezero nespouštěl z očí ani Artur, když ho znenadání zezadu sevřely dvě klouzavé, papírem obalené ruce, které mu začaly svírat hrdlo. Pod jejich stisk se mu podařilo vsunout tři vlastní prsty, ale jejich tlaku se zbavit nedokázal ani jim nezabránil, aby ho přestaly pomalu škrtit.

Aby toho nebylo málo, z kolotajícího bahna zase vyskočila Málochurova hlava. Voda ji zbavila veškerého masa, iluzorního či skutečného a nyní z ní byla jen žlutě zbarvená lebka s cvakajícími zuby, mezi nimiž se komíhal čarodějný jazyk modrého kouře. Málochur vykřikl svá poslední slova a zřítil se zpátky do bahnitých vod, kde ho jednou provždy zničilo Nic.

„Ať Nic přetrvá!“

Ruce sevřené kolem Arturova krku najednou odpadly. Hoch se zapotácel dopředu, protože se mu v kolenu neohnula noha v krabím krunýři. Zachytil ho Jebenezer, který ho znenadání roztočil v nevítaném tanci.

„Vy jste to dokázal! Zabil jste Málochura! A já to viděl!“

„Přestaňte! Co ti piráti!“

Jebenezer se uprostřed kroužení zarazil a poslal Artura jako neřízenou střelu do Suzy a Lístky, které si třásly rukama. Ty Artura zachytily a otočily ho, aby se podíval, jak Málochurovi piráti pádí mezi stromy a za běhu odhazují zbraně.

„S piráty si starosti dělat nemusíš,“ řekla Lístka. „Je to banda zbabělců. Málochur věděl, jak v nich probudit odvahu, ale bez něho jsou ztracení.“

„Když jsem tě s nimi viděl, málem mě klepla pepka,“ odpověděl Artur. „Cos tam dělala?“

„Co mi takhle poděkovat za ten skvělý kop?“ obořila se na něho Lístka. „Snažila jsem se zůstat naživu, co myslíš? Málochur říkal, že zotročuje jenom Starousedlíky. Nebo přinejhorším Pištcovy děti, protože ty jsou tak statečné jako Starousedlíci a o moc chytřejší. Napřed mě chtěl hodit přes palubu, ale pak jsem mu řekla, že by za mě mohl dostat výkupné.“

„Od koho?“

„Od tebe samozřejmě,“ odpověděla Lístka. „Když to uslyšel, začalo ho to strašně zajímat.“

„A tys mu řekla všechno, co chtěl vědět!“

„To si piš! Neměla jsem na výběr! Dokázal mi číst myšlenky, abys věděl.“

„Promiň! Promiň!“ zvolal Artur. „Začněme ještě jednou. Děkuji za ten skvělý kop. Tobě, Suzy, děkuji za tu stejně úžasnou ránu větví.“

„To už je lepší,“ řekla Lístka. „Ty díky teď můžeš vyjádřit i tím, že mě odsud dostaneš a vrátíš mě domů, kam, jak si teď až moc dobře uvědomuju, patřím celou svou duší!“

„Skvělý nápad,“ podotkla Suzy. Ukázala na oblohu. „Jestli se odsud teda dostaneme.“

Artur vzhlédl. Na obloze poskakovalo slunce a do všech stran se z něj šířily zvláštní pásovité černé mraky.

„No ne. To jsou praskliny!“

„Tento maličký svět se hroutí,“ ozval se Kapr, kterého opět držel v rukou Jebenezer. „Ale musíme věřit, že odsud vede cesta ven, protože potom ji najdeme.“

„Ta věštecká skládačka,“ vyhrkl Artur. Otočil se, aby se podíval po Málochurově tělu. „Málochur ji musí mít někde u sebe. Zmocníme se jí, najdeme mezi otroky někoho, kdo s ní umí zacházet, nasedneme na nějakou loď –“

Odmlčel se. Na místě, kde leželo Málochurovo tělo, se teď na zemi rozlévala jenom velká tmavá skvrna a dlouhé, úzké, nepoužitelné pásky kroutícího se papíru.

Arturovi pod nohama zarachotila země. Ze stromů padaly větve a Horké jezero se ještě zlověstněji rozbublalo. Ze břehů se začalo šířit bahno a vazce se rozlévalo i na žlutou půdu.

„Kolik máme času?“ zeptal se Artur Kapra. „A mohl bys ho nějak zastavit nebo zpomalit?“

„Nad takovými fenomény nemám žádnou moc. Odhaduji, že Málochurův svět vydrží ještě tak šest až dvanáct hodin. Možná trochu méně, možná trochu více. Záleží na povaze jeho konečného zániku. Zda půjde o pomalý rozklad způsobený průnikem Ničeho či kataklyzmatickým rozpadem do Prázdnoty.“

„Jak jsi nás chtěl dostat ven, Arture?“ zeptala se Lístka.

„Ponorkou,“ odpověděl Artur. „Řízenou Povolanými krysami. Ale do ní se vejde jen šest Starousedlíků a –“

Zatímco mluvil, vytáhl krabičku a otevřel ji, aby se podíval na lahvičku. Ale ta byla pryč a na jejím místě zbyla hromádka zeleného skla a maličký kousíček korku.

„– Krysy stejně nikoho na palubu nepřijmou. Už odpluly. Nebo ponorka byla zničena.“

„Takže jsme tu zůstali uvězněni, což znamená, že jsme v podstatě mrtví,“ řekla Lístka.

„Co takhle použít Nepravděpodobný schodiště?“ zeptala se Suzy. „Už jsme to jednou zkusili, Arture. Není to tak hrozný. Ty půjdeš první a my všichni se potáhnem za tebou.“

„Na Schodiště se bez Klíče nedostanu,“ namítl Artur. „Ale třeba Vůle už bude –“

„V této podobě nikoli,“ přerušil ho Kapr.

„Aspoň jsme zlikvidovali Málochura,“ pronesla Suzy hloubavě. „I když je to jedno z těch vítězství – jak se jim jenom říká? –, kdy člověk sice vyhraje, ale natáhne bačkory dřív, než shrábne kořist.“

„Pyrrhovo vítězství,“ řekla Lístka. „Super. Musí odsud vést ještě nějaká cesta. Musíme to zkusit a myslet mimo rámec. Netradičně. Podívat se na to novýma očima. Z jiného úhlu… i když bych řekla, že právě to je tady normální…“

„Jedna cesta ven by tu mohla být,“ řekl Artur pomalu. „Musíme dostat všechny do přístavu. Na palubu Můry.“

„Ale to je starý vrak,“ protestovala Lístka. „Jestli si myslíš, že dokážeš vyplout ven s nějakou lodí, měli bychom si vzít Kudlanku!“

Artur zavrtěl hlavou.

„S lodí ven nevyplujeme. Krysy si byly jisté, že Málochurova mrchodračí věštecká skládačka představuje jediný způsob, jak najít bránu dovnitř nebo ven, a já se vsadím, že je to pravda. Ale jiná cesta ven se může nabízet s využitím Můry, protože část Můřina vnitřku se ve skutečnosti nachází někde jinde, a to uvnitř v Domě.“

„Cože?“ zeptaly se Líska a Suzy zároveň.

„Vysvětlím vám to, až se tam dostaneme,“ řekl Artur. „Jebenezere, měl byste nejspíš poslat někoho do jeskyně a poručit Stoupencům, aby se dostavili do přístavu, než se začnou všude rozlézat. Jo, a vrátil někdo na místa hlavy těch dvou Starousedlíků… panebože… budou v pořádku?“

„Přežijí,“ ujistil ho Kapr. „Ale řadu měsíců budou trpět a celý rok nebudou schopní nic pít.“

„Dobře,“ pronesl Artur roztržitě. „Pojďme! Kapře, domnívám se správně, že dokážeš osvobodit otroky zadržované ve městě?“

„Teď když tu není Málochur, jim uvolním okovy i odsud,“ prohlásil Kapr. Nafoukl se jako balon, na okamžik zazářil jasně jako slunce a potom se neuvěřitelnou rychlostí několik vteřin míhal ve sklenici ve své obvyklé podobě. „No a je to!“

Když dorazili do města, byla z něho hromada trosek. Nečekaně osvobození otroci zaútočili na všechny piráty, kteří ve městě ještě zůstali. Poslední otroci, posádky Můry a Létající kudlanky, se znovu semkli pod vedením svých důstojníků a teď měli plné ruce práce nakládáním lodí zásobami a nejvybranějšími kousky z nesmírně bohaté kořisti, kterou nahromadil Málochur ve svých skladech. Otroci, kteří na místě setrvávali už déle, většinou jen posedávali a čekali, až jim někdo řekne, co mají dělat.

Artur se po příchodu nejprve krátce, ale velice rád opět přivítal se Slunopalem, který dohlížel na nakládání Můry. Ale dlouhá vysvětlování musela počkat. Poté požádal Kapra, aby využil své schopnosti nechat svůj hlas zaznít po celém přístavu a sdělil bývalým otrokům, že dny Málochurova světa jsou sečteny. Ti, kteří se chtějí vrátit do Domu, se musí shromáždit na palubě Můry a každý si může přinést jen maličký díl kořisti.

Tato slova přirozeně vyvolala paniku, kterou Kapr zmírnil tím, že svůj hlas použil ještě ostřeji. Jebenezer, Slunopal, Plecháček a použili své hlasy a ovíjecí trny, aby zpacifikovali dav Starousedlíků snažící se dostat na kterýkoli ze čtyř člunů, jež je mohly odvézt od přístavní hráze na Můru.

Důležitou roli sehrávala i Lístka, když přesvědčovala kapitána Cáka, že musí opustit Létající kudlanku a že ani tak zkušený kouzelník-navigátor jako on by nedokázal nalézt cestu, aby s ní vyplul ven. Poněvadž už vyzkoušel každou věšteckou skládačku, která se mu dostala do ruky, logika celé věci mu byla jasná, ale přesto pro něho bylo velice obtížné opustit plavidlo, kterému velel už skoro deset tisíc let.

S kapitánem Kočkodaňem byla zase jiná potíž, neboť ten nechtěl pustit nikoho do své kajuty ze strachu, že mu zničí jeho sbírku známek. Když však Arturovi došla trpělivost a od plic mu řekl, co si myslí, kapituloval a stáhl se na postel, kde za ním Ichabod klidně zatáhl závěs.

Artur si dělal starosti, kolik Starousedlíků se může do podivné místnosti na Můře vejít. Slíbil Stoupencům Kapra, že se je pokusí zachránit. Měli se nalodit jako poslední a bylo velmi pravděpodobné, že budou muset zůstat, kde jsou. Ale místnost byla větší, než si pamatoval. Ichabod odsunul vitríny, aby vytvořil ještě více prostoru, zatímco mu říkal, že si musí nechat vyčistit kabát a umýt boty a že vytvoření neskonale většího prostoru v místnosti je pouze otázkou správného rozestavení nábytku.

Nakonec, pět hodin poté, co začali, byla místnost napěchována k prasknutí nejméně třemi tisíci Starousedlíky a kromě nich v ní byl i Artur, Suzy a Lístka. Většina Starousedlíků neměla vůbec žádný prostor k pohybu; všichni se k sobě tlačili jako stojící sardinky.

Pokud byli schopni určit, nikdo nezůstal na břehu.

Venku se trhliny na obloze táhly od slunce skoro až na zem. A Kapr věstil katastrofickou implozi, kdy se tento svět znenadání zhroutí do sebe a bude vtáhnut do Prázdnoty Ničeho.

„Potom, za předpokladu, že byl tento svět náležitě vytvořen, se trhlina v Prázdnotě zacelí a nebude působit žádné další potíže,“ prohlásil Kapr. „Pokud si s ním ale moc práce nedali, všude kolem rozšíří Nic a v místě způsobí mnohem víc problémů.“

„Tím myslíš Střediny útroby,“ poznamenal Artur.

„Ano,“ přisvědčil Kapr. „A teď pokud jde o naše přežití – myslím, že onu katastrofu nevydrží ani tato místnost, protože je spojena s lodí, která bude vtažena do víru Ničeho.“

„Já vím, že se musíme dostat i odsud,“ řekl Artur. „Ale protože je tato místnost ve skutečnosti někde jinde v rámci Domu, stačí, abychom našli cestu odsud zevnitř tam ven. Před několika hodinami jsem tě požádal, aby ses nad tím zamyslel.“

„To je pravda,“ opáčil Kapr. „Bohužel, třebaže jsem zjistil, kde se tato místnost ve skutečnosti nachází, cestu ven najít nedokážu. I kdybych mohl, nejsem si jistý, jestli by nám to k něčemu bylo.“

„Perfektní,“ ozvala se Lístka. „Skvělá práce, Arture.“

Kapitola dvacátá devátá

„Proč by nám to nemělo k něčemu být?“ zeptal se Artur Kapra. „My se odsud dostat musíme!“

„Tato místnost je pořád tam, kde byla,“ odpověděl Kapr. „Ve starém Středečním přístavu. Pod vodou. Nevím, jak daleko. Kromě toho cestu odsud ven najít neumím.“

„Protože žádná neexistuje, nebo kvůli něčemu jinému?“ zeptal se Artur.

„Východ tu být může,“ řekl Kapr. „Ale tato místnost je zvláštně pokroucená a já jsem jednoduše neměl čas zjistit její přesné umístění v předivu Domu. Pochybuji, že by to dokázal kdokoli jiný kromě samotné Architektky.“

„Atlas!“ zvolal Artur. Sáhl si do boty a vytáhl zelenou knížku. „Umíš zacházet s Úplným atlasem Domu?“

„Ne,“ utrousil Kapr.

Při jeho odpovědi se strhl povyk u dveří ven na Můru. Artur vyskočil na Kočkodaňovu truhlu, aby viděl nad hlavami Starousedlíků. Slunopal, který se potýkal s posledními několika opozdilci, stál přímo ve dveřích.

„Spadl kus oblohy!“ zahřímal na pozadí halasu. „A moře se začíná otáčet jako voda odtékající do výlevky!“

„Nějaká cesta odsud musí existovat!“ naléhal Artur. Podržel v ruce Atlas a upřel na něj veškerou pozornost.

„Arture –“ začal Kapr.

„Teď ne!“ sykl Artur. V kontrastu se zelenou knihou bylo vidět, jak má zaťaté a bílé klouby na prstech – tak pevně ji svíral. „Já se soustředím!“

„Arture –“

Artur Kaprovi nevěnoval pozornost a soustředil se na svou otázku.

Kudy vede cesta z této místnosti zpátky do Domu?

Atlas se zarputile odmítal otevřít. Bez Klíče prostě nereagoval.

„Arture!“ zařval Kapr tak hlasitě, že se Arturovi rozdrnčelo v uších. „Já sice Atlas nemůžu použít, ale můžu vám s ním pomoci! Položte pravou ruku na sklo mé sklenice!“

Jebenezer sklenici zvedl a Artur na sklo přitiskl dlaň. Kapr připlaval těsně k ní, svraštil se a třikrát políbil skleněnou stěnu pod Arturovými prsty. Pokaždé když tak učinil, se o něco více rozzářil, část světla pronikla na druhou stranu a zalila Arturovy prsty.

„Vyřkněte svou otázku!“

Artur odtáhl ruku a opět sevřel Atlas, zopakoval otázku a knihu nutil, aby se otevřela, s takovým odhodláním, které vymazalo všechno ostatní kolem něho.

Tři vteřiny se nic nedělo, dost dlouho na to, aby Kapr začal říkat: „Musíme mít –“

Potom se desky Atlasu prudce rozletěly. Artur spadl z truhly, ale Jebenezer, Suzy, Lístka a další Starousedlíci ho ze všech stran tak pevně svírali, že se nohama ani nedotkl země.

Vůbec si toho nevšiml. Sledoval dokonalé, byť rychlé psaní neviditelného písaře z Atlasu. Slova se rozlévala po stránce a Artur je při čtení hlasitě vykřikoval.

„Kancelář hlavního úředníka Druhé účtárny společnosti Modrý měsíc byla vytočena sedmkrát do strany a nakloněna o dvanáct stupňů směrem k nemožnu, a to vzhledem k neodborné renovaci. Existují tři možnosti odchodu z kanceláře. Tou první je výstup na loď jménem Můra, přes bývalé vstupní dveře. Druhé dveře se otevírají do Prázdnoty Ničeho a jsou hermeticky uzavřeny pod podlahou deset kroků nalevo od vstupních dveří. Třetí dveře se otevírají v lodní telegrafické věži společnosti Modrý měsíc ve starém Středečním přístavu a jsou umístěny v zadní zrcadlové stěně někdejšího sejfu na dokumenty, v současné době používaného jako šatní skříň –“

„Ne!“ vyjekl Ichabod, ale jeho hlas přehlušil nápor Starousedlíků hrnoucích se ke skříni.

„Držte se!“ zahřímal Kapr. „Stoupenci, chyťte se za ruce!“

„Můráci, ani hnout!“ zahřímal Slunopal.

„Kudlankáři, už ani krok!“ zakřičel Plecháček.

„A lze je ovládat, když odlepíte zadní tapetu“ dokončil Artur. Atlas zaklapl, seskočil z truhly a začal si mezi Starousedlíky razit cestu ke skříni. Byla to obrovská věc z dubových desek, nejméně tři metry vysoká a bezmála pět metrů široká.

„Ichabode!“ zavolal Artur. „Když do ní vejdeme, číhá na nás něco?“

„Nikoliv, pane,“ odpověděl Ichabod škrobeně. Podařilo se mu vynořit se u Arturova lokte, opět klidný a vyrovnaný. „Jen jí projděte. Ale kdybych mohl odstranit kapitánovo šatstvo, než dojde újmy –“

Přerušilo ho ohlušující zapraskání a Arturovi se pod nohama zachvěla země. Nečekal, až od Ichaboda uslyší ještě něco dalšího, a vykročil rovnou k zrcadlu.

Vnitřek skříně byl větší, než se zdálo zvenku. U bočních stěn byly regály s oblečením a police s vysokými a nízkými botami a různými doplňky. Zadní stěna byla polepena tapetou s jednoduchým vzorkem modrých květin a u ní stála lenoška a vedle ní stolek, na němž ležela otevřená kniha s módními ilustracemi.

Artur honem vyrazil kupředu, odstrčil stolek s knihou a odtáhl lenošku od stěny. Potom natáhl ruku a trhl za odchlípený roh tapety. Snadno se odlepovala a obnažovala pod sebou zrcadlový povrch. Artur utrhl ještě kus a potom se tapety chopili i Suzy, Lístka a Jebenezer.

„Co když je druhé straně opravdu pořádná hloubka?“ zeptala se Lístka. „Nedostaneme cestou vzhůru kesonovou nemoc? Může ji člověk v Domě vůbec dostat?“

„To já nevím!“ odsekl Artur. „Řekl bych, že nemáme na výběr. Jak bude ten papír dole, vrhněte se tam.“

„A co ty?“ zeptala se Suzy.

„Já se musím postarat, aby se všichni dostali ven,“ odpověděl Artur. „Běžte, nebo vás udupou.“

Jakmile byla tapeta skoro úplně stržena, převzal od Jebenezera sklenici s Kaprem a vystoupil ze skříně. Přitom narazil do neproniknutelného davu čekajících Starousedlíků, které společnými silami jen stěží zadržovali lodníci, někteří Kaprovi Stoupenci a ti spolehlivější členové posádky.

Přesto se mu podařilo protlačit až k truhle. Vystoupil na ni, aniž věnoval pozornost skutečnosti, že se třásla, společně s podlahou, jako špatně seřízené auto.

„Dobře, Kapře, maximální hlasitost,“ řekl Artur. „Opakuj, co budu říkat.“

„Udělám to,“ odpověděl Kapr.

„Utište se!“

„Utište se!“

„Netlačte se a počkejte, až na vás přijde řada!“

„Netlačte se a počkejte, až na vás přijde řada!“

„Všichni se dostanete ven!“

„Všichni se dostanete ven!“

„Pozorně poslouchejte, ale nehýbejte se, dokud vám neřeknu!“

„Pozorně poslouchejte, ale nehýbejte se, dokud vám neřeknu!“

„Jsou tu dvě zrcadlové stěny, kterými je třeba projít.“

„Jsou tu dvě zrcadlové stěny, kterými je třeba projít.“

„Pomalu a opatrně projděte zrcadly ve skříni a pokračujte další soustavou zrcadel. Ven vyjdete pod hladinou vody. Vyplavte nahoru a pokuste se pomoci každému, kdo bude pomoc potřebovat.“

„Pomalu a opatrně projděte zrcadly ve skříni a pokračujte další soustavou zrcadel. Ven vyjdete pod hladinou vody. Vyplavte nahoru a pokuste se pomoci každému, kdo bude pomoc potřebovat.“

„Všichni vzadu zůstaňte v klidu. Pokud se nacházíte před skříní, pomalu vykročte kupředu!“

„Všichni vzadu zůstaňte v klidu. Pokud se nacházíte před skříní, pomalu vykročte kupředu!“

„Jakmile se před vámi otevře prostor, běžte pomalu kupředu! Nikam nepospíchejte! Všichni se dostanou na druhou stranu!“

„Jakmile se před vámi otevře prostor, běžte pomalu kupředu! Nikam nepospíchejte! Všichni se dostanou na druhou stranu!“

Artur nepřestával vydávat pokyny, zatímco se Starousedlíci šourali do zrcadlových dveří skříně. Občas někdo zpanikařil a Artur zatajil dech, protože se zdálo, že se mezi ostatní rozšíří strach, ale situace se vždycky opět zklidnila, když rozvážnější Starousedlíci vtlačili vyděšeného narušitele zpátky do řady.

Ale všechno to trvá příliš dlouho, pomyslel si Artur, když byl nucen sestoupit z truhly, která se prudkým chvěním rozpadala na kusy. Podlaha pod jeho nohama začínala žhnout odporným tmavě rudým přísvitem – kdyby nebylo jeho Nehmotných bot, byl si jistý, že by ucítil horko.

„Postupujme rychleji!“ zavolal a Kapr zopakoval jeho slova. Na druhou stranu se dostala už asi polovina Starousedlíků, takže měli více místa a už tak nehrozilo nebezpečí děsivé tlačenice.

O pět minut později začaly stěny ronit černé dehtové slzy velké jako jeho hlava a podlaha se kroutila a vlnila o dobrých patnáct centimetrů nahoru a dolů.

„Honem, pospěšte si!“ křičel. „Klusejte na místě a potom vyběhněte, až se před vámi otevře prostor!“

Na pohyblivém povrchu se takové klusání pokoušel i s nohou v krabím krunýři co nejlépe předvést. Před skříní zbývalo přibližně dvě stě Starousedlíků, ale místnost byla očividně vystavena nesmírnému tlaku a to znamenalo, že Můra a miniaturní svět okolo musely mít velice blízko k definitivnímu zániku.

„Poznáš, co se děje venku?“ zašeptal ke Kaprovi, když se posunul dozadu s úsměvy a máváním na klusající Starousedlíky. „Myslím jako na Můře, v Málochurově světě.“

„Pořád tu je, protože tu jsme i my,“ odpověděl Kapr. „Vydržte chvíli. Podívám se.“

Několikrát se prudce prohnal sklenicí a zastavil se.

„Základní struktura ještě drží, ačkoli kosmetické rysy, jako jsou kopce a tak dál, už zmizely. Je to vážně pozoruhodné. Úděsné Úterý postrádalo opravdové nadání, ale vždycky pracovalo pořádně.“

„Kolik nám zbývá času?“

„Minuty, hodiny už ne,“ řekl Kapr. „Nic bližšího říct nedokážu.“

„Dobře,“ pronesl Artur zasmušile. V zadních řadách Starousedlíků došlo k nějakému zádrhelu. Přešel k problematickému místu a uviděl Slunopala, Plecháčka a kapitána Cáka, jak se snaží odtrhnout kapitána Kočkodaňa od jedné vitríny. Artura jen mírně překvapilo, že nikde nevidí Konkorta, který už musel proběhnout skříní.

„Nemůžu odejít aspoň bez jádra své sbírky,“ vzlykal Kočkodaň. „Jenom jednu vitrínu. Můžete mi ji pomoci pronést na druhou stranu! Jestli nebude moct projít ona, nepůjdu ani já!“

„Pane Arture, řekněte prosím kapitánovi, že tady ty známky musí nechat,“ požádal ho Slunopal.

„Vážně je tu musíte nechat,“ řekl Artur. „Jenom se rozhlédněte! Tohle místo už dlouho nevydrží. Musíme všechny honem poslat na druhou stranu a vy musíte jít příkladem.“

„Ne,“ opáčil Kočkodaň zatvrzele. Sevřel vitrínu v náručí. „Jestli má být moje sbírka zničena, nechám se zničit s ní.“

„Navrhoval bych, že bychom ho tu měli nechat,“ prohlásil Artur. Vrhl pohled na zbytek Starousedlíků. Zbývalo jich snad padesát a všichni se nakupili u skříně, do níž byl na neustále se vlnící podlaze stále těžší přístup. „Vy všichni ostatní, rychle do zrcadel!“

Otočil se a postavil se na konec poměrně spořádané fronty, která se nepřestávala nořit do skříně. Byl rád, že se může chytit okolních Starousedlíků, protože by jinak na nestabilní podlaze spadl.

„Nějak se nám naklání strop, ne?“ zeptal se, když se řada zkrátila na posledních dvacet Starousedlíků. „Z támhletoho rohu. Teď vážně honem!“

V opačném levém koutě se o polovinu zkrátila vzdálenost mezi podlahou a stropem a strop pořád klouzal dolů jako nějaký průmyslový drtič. Narazil do několika vitrín, které tlaku chvilku odolávaly, ale vzápětí mu ve spršce skla a kovu podlehly.

„Pane kapitáne! To je konec! Pojďte sem, nebo umřete!“ křičel Artur, zatímco se sunul blíž ke skříni. Už před ním zbývalo jen dvanáct Starousedlíků – a Suzy a Lístka! Prudce trhl hlavou a Kočkodaň se mu na okamžik vypařil z hlavy.

„Řekl jsem vám, abyste vešli do té skříně! Už to možná nestihneme!“

Při jeho slovech se podlaha uprostřed místnosti rozlomila na dvě poloviny. Z trhliny vybublalo žluté bahno, před nímž se ještě vylinul oblak páchnoucího plynu. Kočkodaň zůstal na špatné straně, kde stále svíral svou vitrínu.

Artur zadržel dech a popadl Lístku i Suzy, nebo ony popadly jeho, a všichni tři na poslední chvíli proskočili zrcadly na skříni. Trhlina podlahu ještě více vychýlila a poslala skříň k zemi.

Ve skříni se nacházela změť podupaného šatstva a polámaného nábytku. Horší však bylo, že se převrátila dopředu, takže zrcadlo na zadní stěně nyní tvořilo strop, ve výšce bezmála čtyř metrů nad dětmi, a bylo tudíž nedosažitelné.

„Postavte se mi na ramena –“ začal Artur, ale nevšiml si Slunopala, který se zaklínil do kouta. Druhý důstojník neztratil ani slovo, popadl Lístku a vyhodil ji vzhůru zrcadlovou branou. Když se otočil, aby zvedl Suzy, ta vyskočila, zapřela se jednou nohou o jeho rameno a bez pomoci vyskočila nahoru.

Artur se zapotácel, protože se mu v poházených kabátech zachytila noha v krabím krunýři.

„Běžte!“ zakřičel na Slunopala, zatímco se zoufale snažil vymotat, ale tím si jenom přidělával práci. „Běžte!“

Kapitola třicátá

Slunopal vyběhl, ale přitom popadl Artura do svého mohutného podpaží, vyskočil na obnažené pružiny rozbité lenošky a spolu s Arturem a změtí kabátů se prohnal branou.

Došlo k tomu tak rychle, že měl Artur sotva čas se nadechnout a už se nestihl ujistit, že má Kaprovu sklenici bezpečně uloženou v kapse. Všiml si, jak se kolem něho prohnala a potom se ocitl na druhé straně zrcadla, zcela obklopen vodou.

Kopáním se zbavil kabátů, ale Slunopal ho nepustil. Vyrazil směrem, kde Artur doufal, že je hladina, protože neviděl nic kromě tmavé modři a tun bublin.

Můžeme být desítky metrů pod vodou, pomyslel si. Zvládl jsem tolik věcí a pak se na konci utopím… Tohle je nad moje síly… Starousedlíci to zvládnou, ale já ne… a Lístka taky ne… Je to všechno moje chyba, měl jsem ji přimět, aby odešla z té nemocnice, jak tohleto vysvětlím jejím rodičům… Musím se nadechnout, musím –

Tmavomodrá voda se najednou projasnila a světlo přerušilo Arturovy panické myšlenky. Všude kolem sebe viděl Starousedlíky. Někteří dělali mohutná tempa a kopali do vody, jiní plavali čubičku, několik se nechávalo jen tak unášet.

Potom, než ho napadlo, že světlo musí znamenat, že je nablízku hladina, se u ní najednou ocitl. Vynořil hlavu z vody, přivítalo ho světlo a vzduch, zalapal po dechu, rozesmál se a do toho mu z nosu začala téct voda.

Všude, kam dohlédl, se pohupovali Starousedlíci jemně nadnášeni slabým vlněním. Artur bleskurychle klouzal pohledem po tvářích všech přeživších a hledal tváře, které chtěl ze všeho nejvíc spatřit – a uviděl je. Suzy byla asi deset metrů daleko. Lístka o něco blíže. A potom zahlédl i sklenici od marmelády, která se mu záhadně šinula přes vodu přímo do ruky.

„Už mě můžete pustit, Slunopale,“ řekl Artur. „Díky.“

„Sice jsem ztratil nějakou tu loď, ale ještě nikdy jsem neztratil jediného cestujícího,“ vysvětloval Slunopal. Pustil Artura, který se okamžitě zanořil a musel se zase nechat vyzvednout, aby si zvykl náležitě šlapat vodu.

„Povolal jsem Sychravou Středu,“ ozval se Kapr. „Je na cestě a zanedlouho se tu objeví.“

„Co že jsi? Vždyť nás sní! Myslel jsem, že se napřed dostaneme na nějakou souš!“

„Jsem si jistý, že nás nesní,“ opáčil Kapr. „Jen věřte, Arture…“

Artur neposlouchal. Natahoval hlavu z vody, aby viděl kolem sebe, doufal, že zahlédne nějaký náznak pevniny, lodě nebo čehokoli jiného. Ale viděl jen tisíce vznášejících se starousedlických svačin, svádivě očekávajících příchod jednoho šíleně vyhladovělého leviatana.

„Jak ses s ní spojil?“

„Jsem Vůle. Ona je Správce. Teď když jsem zpátky v Domě, můžu promlouvat přímo do její mysli tak, jak jsem promlouval do té vaší, Arture.“

„Tak jí řekni, aby se proměnila do své lidské podoby,“ řekl Artur. „A řekni jí, aby poručila své Jitřence, aby se sem dostavila s co největším počtem lodí, které je schopna sehnat. Zvládneš to?“

„Přednesu vzkaz do její mysli,“ odpověděl Kapr. „Ale není jisté, jestli tam zcela pronikne. A je to.“

„Můžeš promlouvat svou myslí i k někomu jinému?“ zeptal se Artur. „Třeba k Povolaným krysám?“

Kapr zatřásl tam a zpátky svými knírku podobnými výrůstky.

„Ne. Jsem spojen s vámi jakožto Právoplatným dědicem a Středou jako Správkyní.“

„Země na obzoru!“

Výkřik se ozval od několika Starousedlíků po Arturově pravici. Na místě se s plácáním otočil, ale ještě než se podíval, byl si poměrně jistý, co spatří.

Země to nebyla, ačkoli se jí podobala.

Byla to Sychravá Středa a hnala se k nim. Pořád obrovská a skoro určitě pořád hladová.

„Dokázali jsme to!“

To byla Suzy, cákající se na znak.

„Přestaň s tím!“ zvolal Artur. „Ještě jsme nic nedokázali. Nejspíš nás teď sežere. Středa se neovládne, až spatří, jak tu plavou všichni ti Starousedlíci. Připadnou jí jako tři tisíce preclíků, které se nemůžou dočkat, až je spořádá.“

„To je ona?“ zeptala se Lístka, jejíž plavecký styl byl velmi úsporný a praktický. Pouštěla se do vody a nechávala se unášet na hladině, přičemž rukama opisovala kružnice. „Páni! Tak ta je vážně obrovská!“

„Jestli někoho napadá něco chytrého, tak sem s tím,“ řekl Artur. A přitom vyplivl malý chuchvalec chaluh, když mu uprostřed věty zalila ústa voda.

„Škoda že tu není kapitán,“ poznamenala Suzy. „Bylo by vážně zajímavý sledovat, co by s tak velikánskou velrybou svedla jeho harpuna.“

„Na to zapomeň!“ vykřikla Lístka. „Já nedovolím, aby tady někdo harpunoval velryby. Jsem členkou Greenpeace –“

„Ona to tak nemyslí, Lístko,“ uklidňoval ji Artur. „A Námořník by to stejně neudělal. Myslím. Kdyby tady tak byl. Na nějaké lodi.“

„Námořník?“ zeptal se Kapr. „To myslíte Architektčina adoptovaného syna? Toho prostředního?“

„Ano,“ přisvědčili Artur se Suzy zároveň.

„K jeho mysli bych promluvit mohl,“ uvažoval nahlas Kapr. „Vzhledem k tomu, že je z Architektčiny rodiny. Domnívám se, že v tomto ohledu bych mohl mluvit i s Pištcem nebo lordem Nedělí.“

„Lordem Nedělí?“ vyhrkl Artur. „Cože? On je –“

„Nejstarší syn Architektky a Starce. Jejich první společný experiment, když Architektka obývala tělo lidské ženy –“

„Dobrá dobrá, teď nepotřebujeme lekci z dějepisu!“ přerušil ho Artur. Sychravá Středa byla stále větší a větší a radostná zvolání: „Země na obzoru!“ vystřídal u Starousedlíků vyděšený křik. „Zkus, jestli se dokážeš spojit s Námořníkem! Možná se sem bude moct dostat s lodí a vyzvedne nás dřív, než Středa –“

„Tak jednoduché to není,“ opáčil Kapr. „Neviděl jsem ho už tisíce let a nemám pověření ho k čemukoli nutit. Napřed se budu muset pokusit vybavit si, jak vůbec vypadal. Kromě toho si jsem jistý, že nás Středa nesní –“

„Co takhle použít ten Námořníkův talisman, který máte u sebe?“ navrhl Slunopal Arturovi. „Nebo už je obnošený?“

„Námořníkův talisman?“ podivil se Artur. Vytáhl medailon, zase sklouzl pod hladinu a s prskáním se ještě jednou vynořil. „Chcete říct, že on doopravdy něco svede?“

„Legendy to tvrdí,“ odpověděl Slunopal. „Doktor Skamandros by to věděl, ale ten teď zmizel, jako náš zesnulý kapitán Kočkodaň.“

„Doufám, že Skamandros je pořád naživu,“ řekl Artur. „Balaena nejspíš jen musela z nějakého důvodu odjet… No vlastně! Vy to ještě nevíte. Doktor přežil bitvu s Málochurem. Utekl ke mně a… později vám to řeknu. Co přesně říkají legendy o fungování tohoto medailonu?“

„Promluvíte do něj a Námořník vás uslyší,“ řekl Slunopal.

„To jsem už udělal!“ protestoval Artur. „A kolikrát, když mě strhla ta první vlna! Kapře, budeš muset navázat s Námořníkem kontakt!“

„Měl šedé vlasy, nebo byly spíš do bíla?“ zeptal se Kapr.

„Já bych řekla, že se ta velryba vážně zmenšuje,“ podotkla Suzy

Všichni se ve vodě otočili, aby se na Středu podívali.

„Já nevím,“ hlesl Artur. „Mně připadá pořád stejně velká.“

„Nespouštěj ji z očí,“ nabádala ho Suzy. „Zmenšuje se.“

„Ano, scvrkává se,“ potvrdil její slova Slunopal. „Ale scvrkne se dostatečně?“

„Tak dobře,“ prohlásil Artur. „I když se zmenšuje, nebudeme ji přece dráždit tolika Starousedlíky, které by mohla spořádat. Takže já vezmu Kapra a poplavu k ní a všichni ostatní můžou odplavat v pravém úhlu pryč, ano?“

„Ani náhodou,“ řekla Lístka. „Já se budu držet u tebe, Arture. Ty jsi moje jízdenka domů.“

„Já chci vidět, co se stane,“ řekla Suzy. „Kromě toho, jestli bude mít normální velikost, mohly bysme ti pomoct v boji, když bude třeba.“

„Slunopale, mohl byste aspoň začít navádět všechny Starousedlíky, aby odpluli?“ poprosil Artur. „Opravdu si myslím, že Středa nemusí být schopná odolat takovému pokušení.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl Slunopal. Dotkl se kloubem prstu hlavy a zanořil se.

„Tohle máte udělat i vy dvě,“ obrátil se Artur na dívky. „Zasalutovat, říct ‚rozkaz, pane‘ a odplavat.“

„Jo, to tak,“ řekla Lístka. „Nemusíš taky dělat všechno sám, Arture.“

Artur neodpověděl. Začal plavat k blížícímu se leviatanovi. Ale v duchu byl rád, že není sám. A Středa se zmenšovala, takže možná mělo jít nakonec všechno hladce.

„Znamená to, že se nemusím snažit vejít ve styk s Námořníkovou myslí?“ zeptal se Kapr. „Získal jste ve mně opět víru?“

Artur vyplivl trochu vody a řekl: „Ano. Dalo by se to tak říct.“

Odmlčel se, aby chvíli šlapal vodu, odpočal si a rozhlédl se. Starousedlíci začínali pomalu odplouvat druhým směrem. Ale nejen to upoutalo Arturovu pozornost.

„To na obzoru je loď?“

„Třístěžňová brigantina a pluje pod plnými plachtami,“ řekla Lístka s rukou před očima. „Vidíš, na Kudlance jsem nemarnila čas. Albert… Albert byl taky dobrý učitel.“

„Ten plavčík,“ hlesl Artur a najednou by se v něm krve nedořezal. „Nikde jsem ho neviděl! Nemohli jsme ho někde zapomenout?“

„Ne,“ odpověděla Lístka slabě. Zrudly jí oči, ačkoli Artur si na její mořem omývané tváři nevšiml žádných slz. „Víš… Alberta… Alberta zabili, když Málochur zaútočil na loď. Snažila jsem se na to nemyslet… proto chci jet domů… už… už nestojím o žádná další dobrodružství.“

Artur mlčel. Nevěděl, co má udělat nebo říct.

„Žil dlouho,“ poznamenala Suzy. „Myslím, že si to pořádně užil, i kdyby si nevzpomínal ani na desetinu z toho všeho kvůli mytí mezi ušima. A stejně jako my všichni Pištcovy děti by byl na staré Zemi už dávno po smrti. Pamatuj si, co tě naučil, a pořád bude s tebou. To si vždycky říkáme, když někdo z nás odejde.“

„Sychravá Středa je už skoro u nás,“ zahřímal Kapr zničehonic. „Nastal čas, abyste mě vysvobodili ze sklenice! Pane Arture, odšroubujte prosím víčko!“

Artur si otřel oči, prudce kopl a popadl sklenici.

„Málochur je mrtvý a spolu s ním zmizela i jeho pouta,“ řekl Kapr. „Už jsem si sice na akvárium zvykl, ale nechci být dál vězněm!“

Artur se potopil a přitom odšrouboval víčko. Odstranil ho právě v okamžiku, kdy mu Lístka se Suzy pomohly zpátky nahoru. Mohly kopat vodu mnohem účinněji a byl jim za pomoc vděčný, i když občas úderem zasáhly jeho nohu a nikoli prázdné místo ve vodě.

Kapr vyplaval ze sklenice. Drobná zlatá rybka, která se otočila proti řítící se velrybě.

„Středo!“ zaryčel Kapr. „Já, Třetí část Vůle naší Svrchované Stvořitelky, Nedostižné Architektky Všeho, ti přikazuji, abys vykonala svou povinnost coby Správkyně výše zmíněné Vůle!“

Sychravá Středa zpomalovala a ještě rychleji se zmenšovala, ačkoli se pořád hnala kupředu. Když byla asi deset metrů daleko, byla velká asi jako znetvořený delfín. Vyskočila do vzduchu – a když dopadla na hladinu, byla z ní žena, která se postavila na vodu, jako by měla pod nohama pevnou zem.

Už to nebyla deformovaná, zavalitá příšera, s níž se Artur setkal poprvé. Byla krásná, oblečená v nádherném plášti z mihotající se perletě, se Třetím Klíčem v podobě trojzubce v ruce. Pouze nekontrolovatelný třas této ruky a modrá krev řinoucí se jí z rozkousnutého rtu prozrazovaly, kolik sil ji stojí udržet si tento příjemný zevnějšek.

„Já, Středa, Správkyně Nedostižné Architektky Všeho, tímto beru na vědomí slova Třetí část Vůle a táži se, do čích rukou mám vložit to, co mi bylo svěřeno?“

Artur věděl, co bude následovat. Bez pobídky ze strany Kapra a s oporou Lístky a Suzy rychle, ale jasně promluvil.

„Já, Artur, vyvolený za Dědice Království, uplatňuji nárok na tento Klíč a s ním na Vládu nad Hraničním mořem. Uplatňuji jej na základě krve, kostí a klání, pravdou, odkazem a vůči veškerým obtížím.“

Trojzubec vyletěl ze Střediny ruky a přistál v jeho prstech. Jakmile ho sevřel, ucítil, jak stoupá z moře a Suzy a Lístka ho pouštějí.

Sychravá Středa zároveň vyjekla bolestí, zlomila se v pase a zanořila se do vody Chytila se za břicho, převalila se a ruce a nohy se jí nafoukly jako balony.

„Buď taková jako předtím,“ poručil jí Artur a namířil na ni Třetím Klíčem. „Když jsi nikdy neměla hlad, když tu ještě byla Architektka.“

Opuchlost ustoupila, ale Středa zůstala shrbená a pořád klesala.

„Zůstaň na hladině!“ vykřikl Artur. Ucítil, jak se mu trojzubec rozhučel v prstech, a moře kolem Středy na okamžik zazářilo hlubokou, sytou modří. Středa vyplula na hladinu a dál si svírala břicho.

„Je příliš pozdě, pane Arture,“ zaskuhrala Starousedlice. „Jsem zevnitř otrávená. Nic mi užírá maso a kosti a brzy přestanu existovat. Ale děkuji vám, protože jsem si nepřála skončit taková, jaká jsem byla, obrovská obluda, takřka šílená hlady. Vládněte Hraničnímu moři dobře, pane Arture!“

Při těchto slovech se jí v ústech zatřpytilo něco drobného, připomínající klenot. Chvělo se jí to na rtu dostatečně dlouho, aby Artur poznal, co vidí, a jakmile to začalo padat, soustředil na to moc Třetího Klíče.

„Balaeno,“ pronesl jméno této věci, aby jeho pokyn našel svůj cíl. „Připluj sem, a než sem dorazíš, zůstaň malá.“

Zamával trojzubcem a drobounký kovový předmět ve tvaru doutníku se vzduchem snášel na volné místo na vodě. Artur spouštěl trojzubec dolů a ponorka pomalu klesala. Jen co se dotkla hladiny, mohutně vystříkla voda, z níž se vynořila Balaena v plné velikosti, potlučená, ale jinak nepoškozená.

Artur se ohlédl na Sychravou Středu, ale z té zbyla jen příšerná olejnatá skvrna Ničeho, která se šinula proti větru směrem k Lístce a Suzy.

Artur na ni namířil trojzubcem a vychutnával si pocit moci, která z něj do něho proudila.

„Vrať se do Prázdnoty!“ přikázal jí. Moře mu odpovědělo zlatým zábleskem a všechno, co kdysi bývalo Sychravou Středou, zmizelo.

Kapitola třicátá první

Poté co zapudil Nic do Prázdnoty, se Artur nejméně minutu sotva pohnul. Cítil se omráčený. Došlo k tomu tak rychle a teď byl jeden ze Správců Architektky nejen poražený, ale přímo mrtvý.

A v ruce držel Třetí Klíč od Království.

„Co kdybys nám tak všem pomohl chodit na vodě?“ zeptala se Suzy nakonec, když Artur dál stál na místě a civěl na trojzubec ve své ruce.

„Promiň,“ zamumlal. Zamáchal trojzubcem a představil si, jak Suzy a Lístka vystupují z vln. Jeho představa se stala skutečností, ale napřed vystřelily asi šest metrů vysoko, potom se šplouchnutím spadly až po pás do vody a až tehdy se postavily na nohy.

„Co bude teď?“ zeptala se Lístka.

„Musíme se zmocnit té lodě a rychle se přesunout do Středečního přístavu,“ řekl Kapr, který najednou narostl do podobné velikosti, jakou měl, když se poprvé setkali. „Bude třeba dohlédnout na obrovské množství práce. Haha. Promiňte. Bude třeba vykonat obrovský kus práce. Bude třeba jmenovat nové Poledne a Soumrak. Budu se muset setkat s dámou První s ohledem na… ehm… sloučení mých článků s větším celkem. Domnívám se, že Hraniční moře se rozšířilo do míst, kam by nemělo, takže bude třeba obnovit jeho hranice. Soudě podle Málochurovy kořisti dochází mezi Domem a Druhořadými říšemi ke značnému množství nedovolených a nebezpečných obchodů a to je třeba přísně regulovat…“

Kapr pokračoval, ale Artur ho neposlouchal. U přídě Balaeny vyplouvalo na hladinu ohromné množství věcí. Z hlubin se nořily ztracené předměty. Upoutala ho jedna konkrétní věc. Něco malého a kulatého, zvláštního odstínu žluté barvy. Přešel k tomu, aniž dál věnoval pozornost Kaprovu rozhořčenému křiku.

Onou věcí byl chlupatý žlutý slon. Spící slon, svinutý do klubíčka. Hlavu a chobot měl holé, žluté chmýří sedřené na látku.

Artur ho zvedl. Byl to jeho slon. Jediná hračka, kterou mu stačili dát jeho pokrevní rodiče předtím, než umřeli. Měl ho dlouhá léta, ale ztratil ho v den svých pátých narozenin, když si ho vzal na piknik, který znenadání přerušil déšť. Bob a Emily se po něm následujícího dne sháněli a s nimi i jeho starší sourozenci, a to hned několikrát, ale Slona nikdy nenašli.

Artur si Slona pomalu vložil do kapsy a obrátil se k čekajícímu zbytku skupinky. Jakmile tak učinil, za jeho zády vyletěl poklop na velitelské věži Balaeny. Ven se vysoukala Krysa s hlavou omotanou zakrvácenými obvazy, potom natáhla packu zpátky dovnitř a pomohla ven doktoru Skamandrovi.

„Arture! Ty jsi to dokázal! Ty jsi porazil Sychravou Středu!“ volal doktor.

„Pomohla mi,“ řekl Artur. „Jsem rád, že jste v pořádku. Co se stalo?“

„Uf, celá historie bude muset asi počkat,“ odpověděl Skamandros narychlo. Vysoukal se na plášť ponorky, zatímco z velitelské věže vylézaly další Krysy a spustily na vodu nafukovací člun. „Obávám se, že toto plavidlo drží pohromadě pouze díky mým chabým kouzlům a celé už se rozkližuje. Vlastně… kdyby ti to nevadilo, Arture…“

Artur namířil Klíčem na ponorku.

„Nepotápěj se!“

Při tomto pokynu se mu zachvěla ruka a s překvapením zjistil, že má co dělat, aby udržel trojzubec ve výšce. Roztřásl se mu v ruce a nepříjemně se zahříval.

„Je zamořená Ničím,“ hekl Skamandros, když mu Krysy pomohly na vor. „Až budou všichni venku, asi bys ji měl nechat jít ke dnu.“

Artur přikývl. Musel uchopit Klíč i druhou rukou – vynakládal veškerou sílu, aby ho udržel rovně před sebou. Připadalo mu, že Klíč je nějaká páka, která podpírá velmi těžké závaží.

Na velitelské věži nebyl patrný žádný pohyb. Klíč začal klouzat dolů, a když už si Artur myslel, že ho déle neudrží, objevil se Dlouhocas. Krysa vyskočila z velitelské věže rovnou do moře, právě když se odrazil vor. Jakmile to udělala, Skamandros se skácel v mdlobách. Přitom se zbortily nebo odpadly velké části Balaeny.

„Běž,“ pronesl Artur. „Vrať se do Prázdnoty.“

Ponorka se do sebe zhroutila a na vteřinu se proměnila na malou, tmavou hvězdu. Potom zmizela i ona.

Artur si vsunul levou ruku do kapsy a ucítil hebkou syntetickou srst Slona, kterým chtěl vyvážit tlak Klíče v pravé ruce. Pořád cítil jeho moc, jak mu jemně proudí celou paží. Jak ho proměňuje a přetváří ho na Starousedlíka. Jak mu znemožňuje být člověkem.

Kdyby ho dál používal.

„Ahoj, Arture!“

Pozdrav nevyšel z Kaprova hrdla. Byl hlasitý nebo hlasitější, ale mnohem hlubší. Artur vyskočil a rozhlédl se.

Jen asi sto metrů daleko zpomalovala třístěžňová brigantina a její kapitán volal z horní paluby bez pomoci hlásné trouby. Byl vysoký a ošlehaný větrem a třímal harpunu, která se třpytila a zářila nezemským světlem.

„Přijel jsem tak rychle, jak mě byly schopny nést větry přes tucet světů,“ zakřičel Námořník. „Ale zdá se, že mou pomoc vůbec nepotřebujete, protože stojíte tam, kde jiní musejí plavat nebo stát na dřevěné palubě!“

Artur zavrtěl hlavou. Celou tu příšernou dobu žadonil o pomoc, doufal, že námořníkův medailon něco dokáže, a teď byl tady!

„Dlouho na vodě nechodím,“ zavolal Artur. Zasunul si Třetí Klíč za opasek. Jakmile trojzubec opustil jeho ruku, začal se opět potápět do moře, stejně jako Suzy s Lístkou.

„Takže,“ dodal Artur těsně předtím, než si lokl mořské vody, „potřebujeme někoho, kdo by nás odvezl – a s námi tři tisíce Starousedlíků – do Středečního přístavu, hned jak to bude možné.“

„Vás odvezeme,“ odpověděl Námořník. „Pokud jde o ty vaše tři tisícovky Starousedlíků, nedaleko za námi se plaví pět lodí řízených šikovnými Krysami. Ty cestující nabírají, za poplatek.“

„O platbu se postará Středeční Poledne,“ řekl Artur. Brigantina připlula o něco blíž, takže už nemusel tak nahlas křičet.

„Žádné Středeční Poledne není,“ ohradil se Kapr.

„Kdysi se jmenovalo Slunopal,“ řekl Artur. „Formality vyřídíme, jakmile se dostaneme na břeh, pokud bude o tuto práci stát. Jmenujeme i nový Soumrak, pokud bude tuto práci chtít, až opět nabude vědomí. Starousedlíka jménem doktor Skamandros.“

„To je mimořádně nestandardní postup,“ ohrazoval se Kapr. „Věřte tomu, že tyto záležitosti se mnou musíte konzultovat.“

„Věř si dál, čemu chceš,“ odpověděl Artur. Sklopil hlavu a uplaval několik temp k síti, kterou posádka brigantiny přehodila přes hrazení. „Uvidíme se ve Středečním přístavu, když budeš rychlý.“

„Cože? Cože?“ ptal se Kapr. „Co se chystáte udělat?“

„Chystám se odjet domů,“ řekl Artur. „Abych se ujistil, že je všechno v pořádku. Potom se vrátím a rozdám si to se sirem Čtvrtkem. A prozatím si nechám Třetí Klíč. Jenom ho nebudu moc používat.“

„Ale vždyť je vás třeba tady!“ protestoval Kapr. Poulil na něho oči, jak to dokážou jenom ryby s vypoulenýma očima. „Klíče je třeba tady! Bez něj se může vychýlit rovnováha mezi Hraničním mořem, Říšemi a Ničím!“

Artur už se pustil vzhůru po síti, se Suzy a Lístkou v těsném závěsu. Zastavil se, zůstal viset a shlédl na Kapra.

„Já ho potřebuju!“ vykřikl. „Už mě unavuje bezmoc, kterou cítím, když přijdou Následující dny, zaútočí na mou rodinu a na můj svět anebo mě odvlečou sem, přímo do nějakých obtíží. Jak už jsem řekl, jenom si odskočím domů, ujistím se, že je všechno v pořádku, a hned se vrátím. Sice nechci, ale vím, že musím.“

Vrátil se k lezení, ale jakmile se vyšplhal na palubu, zastavil se a ještě jednou shlédl na Kapra.

„Takže mě prostě nech na pokoji!“

„To neudělá,“ řekla Lístka. „Stejně jako Následující dny.“

„Já vím!“ odsekl Artur. „Já vím –“

„Prosím o prominutí,“ přerušila je Suzy velmi upjatým a korektním hlasem. „Musím si okamžitě najít něco vhodného k převlečení. Slečno Lístko, myslím, že bych mohla najít šaty i pro vás.“

„Šaty?!“ podivila se Lístka. „Proč bych měla nosit šaty?“

„Slíbila dámě První, že se v Hraničním moři bude chovat způsobně,“ vysvětloval Artur spěšně. „Takže máme o další dobrý důvod víc, abychom odsud vypadli.“

„Vskutku, již se nemohu dočkat, až se vrátím do civilizovanějších končin,“ pronesla Suzy. Jemně na Artura a Lístku kývla a potom se chvatně vydala přes palubu, kde se zastavila, aby udělala pukrle před Námořníkem. Ten si nadzvedl čepici a přidušeně se usmál. Pak přešel s napřaženou rukou k Arturovi, který jí pevně potřásl.

„Kam to bude, pane Arture?“ zeptal se Námořník. „Mám chuť si udělat výlet po Hraničním moři, protože jsem tyhle vody už dlouho nekřižoval, ale vysadím vás, kde budete chtít.“

„Třeba zpátky na Zemi?“ zeptala se Lístka.

Námořník na ni upřel pronikavý pohled svých modrých očí.

„Plavčík by měl otázky obvykle zakončovat slůvkem ‚pane‘,“ poznamenal. „Ano, mohl bych s touto lodí zajet na Zemi, protože všude tam, kde se o břeh otřely vody Hraničního moře, mají tyto vody opakovaný přístup. Ale myslím, že by to nebylo moudré. Hraniční moře se rozlilo až příliš daleko a ta ryba měla pravdu. Břehy a hranice tohoto Moře musí opět vymezit Třetí Klíč.“

„Řekl jsem, že se s Třetím Klíčem vrátím,“ namítal Artur. „Ale mohl byste nás teď zavézt do Středečního přístavu, abychom se mohli vydat výtahem do Nižšího Domu?“

„Ano,“ přitakal Námořník. „Tak tedy do Středečního přístavu.“

„A kam se vydáme z Nižšího Domu?“ zeptala se Lístka.

„Projdeme Vstupními dveřmi,“ odpověděl Artur unaveně. Pokrčil levou nohu a zadíval se na krabí krunýř. Pomocí Třetího Klíče by ho mohl sundat, ale napadlo ho, že to nechá až úplně nakonec. Bude mít co dělat, aby vysvětlil, co se stalo s původním pouzdrem. „A dostaneme se rovnou do nemocnice – doufám –, jen několik vteřin po tom, co jsme se z ní vytratili.“

„Takže bude ještě Středa?“

„Jo.“

„To bude ta nejdelší Středa, jakou jsem kdy zažila,“ poznamenala Lístka. „Už se nemůžu dočkat, až budu zase doma.“

„Já taky,“ přisvědčil Artur.

Kapitola třicátá druhá

„Arture, určitě jsi v pořádku?“ zeptala se Emily. Zase stála nad jeho postelí.

Chlapec se na ni podíval, ale nic neřekl ani neopětoval její pohled.

Emily se otočila, aby zkontrolovala hodnoty na diagnostickém zařízení vedle jeho postele.

„No tak, synku,“ ozval se Bob z druhé strany. „Jenom nám řekni, že jsi v pořádku. Vím, že to musel být příšerný šok, když tak zničehonic vybuchne vodovodní potrubí, ale už se na tebe podívali. Neutrpěls žádné zranění.“

Artur se překulil a zabořil hlavu do polštáře. Emily a Bob si nad jeho zády vyměnili pohledy.

„Půjdeme na chvilku ven,“ řekla Emily. Ukázala na dveře. „Ale budeme nablízku.“

„Tady už žádné potrubí nevede,“ dodal Bob. „Ověřil jsem to. Už se nemůže nic pokazit.“

Arturovi rodiče po špičkách vyšli ven a zavřeli za sebou dveře. Na chodbě se oba zhluboka nadechli.

„Takový nikdy nebýval,“ řekla Emily. „Nikdy, ani když byl sotva při vědomí a celý tým doktorů se mu snažil obnovit dýchání.“

„Byla to pěkně divná nehoda,“ podotkl Bob. „Muselo to s ním vážně zacloumat. Náhlý přetlak v požární stoupačce. Nikdo mi to nebyl schopný vysvětlit.“

„Rozpočtové úspory,“ prohlásila Emily unaveně. „Nemocnici nikdo už dlouhá léta neudržuje. Jenom nerozumím tomu, proč Artur nic neříká. Připadá mi… nevím… připadá mi, jako by to ani nebyl on.“

V pokoji se Obnažený chlapec zazubil a nechal ze sebe sklouznout iluzorní tkáň, která zakrývala polovinu jeho těla a pod níž se teď objevila jeho rudě okrová kostra.