Garth Nix

Klíče od Království 4. Sir Čtvrtek

Prolog

Na nejzápadnějším výběžku Velkého bludiště se tyčily hory. Pohoří bylo skoro pět tisíc metrů vysoké a nahoře splývalo se stropem Domu. Nebylo v něm žádné údolí, průrva ani rozsedlina, přes něž by se dalo dostat na druhou stranu. Za velikou bariérou z kamene a ledu se totiž rozkládalo Nic. Hory tvořily stěny Domu, jakýsi val či opěrnou zeď proti zničujícímu vlivu Prázdnoty i útokům Nicníků, bytostí, jež povstaly z Ničeho.

Existovalo jen jediné místo, kudy mohli Nicníci vejít do Domu. Před dávnými časy, kdy se formovaly hory, byl vykopán tunel. Byl klenutý, deset kilometrů dlouhý, tři kilometry široký a necelý kilometr vysoký. Postavili v něm čtyři ohromné brány. Ta první byla pokrytá třícentimetrovou vrstvou zlata. Byla neprodyšně uzavřená pomocí nehmotných sil, jež samotné Nic nedokázalo jen tak snadno prorazit. Další brána, která stála o necelý kilometr dál v tunelu, byla postříbřená. Další byla zase o necelý kilometr dál a byla z bronzu. Čtvrté, poslední bráně, té, která vedla do Ničeho, se říkalo Průzračná. Byla čistě nehmotná a úplně průsvitná. Jediné, co bylo vidět, bylo jisté chvění či mihotání, jež působilo bolest dokonce i nesmrtelným očím.

Navzdory té bolesti sledovali Starousedlíci, kteří Průzračnou bránu hlídali, tu podivnou, neustále se měnící zemi, jež ležela za ní, tu pomíjivou krajinu, ve které jisté vlastnosti Domu působily na Nic tak, že chvílemi vypadalo jako pevná země. Byl to okraj Ničeho, ale Prázdnota samotná nebyla nikdy moc daleko. Občas se Nic téměř dotýkalo Průzračné brány, ale někdy se zase rozkládalo tak daleko od ní, že nebyla ani na dohled.

Tunel byl postaven proto, aby mohlo při mimořádných příležitostech projít do Velkého bludiště omezené množství Nicníků. Tito Nicníci měli sloužit k výcviku a zábavě členům Úžasné architektčiny armády, jež měla základnu ve Velkém bludišti.

Obvyklý postup při takových povolených vstupech byl neměnný. Bylo-li zapotřebí jen malého počtu Nicníků ? tak jednoho nebo dvou tisíc ? otevírala se Průzračná brána jen na takovou dobu, aby stačilo toto množství Nicníků projít. Potom se brána zavřela a Nicníci byli vpuštěni Bronzovou bránou, kterou hned za nimi opět zavřeli. Stejně to probíhalo u Stříbrné a Zlaté brány, skrze níž se Nicníci dostali do samotného Domu. Dodržovalo se pravidlo, že všechny čtyři brány nikdy nesmí být otevřené najednou, a jen dvakrát v celé historii Domu se stalo, že byly současně otevřené tři brány, aby jimi mohlo projít více než sto tisíc Nicníků.

Brány se otevíraly a zavíraly pomocí obrovského mechanismu, který uváděly v chod podzemní řeky, jež protékaly pod horskými stěnami. Každou bránu ovládala jediná páka. Všechny čtyři páky byly umístěné v řídicím středisku v Hraniční pevnosti, jež byla komplexem místností a kanceláří vestavěných do skály nad tunelem. Do pevnosti se vstupovalo přes řadu ramp, které se jako serpentiny táhly vzhůru po horském úbočí. Všechny byly důkladně opevněné baštami a raveliny.

Hraniční pevnost chránily speciální jednotky Legie, Hordy, Regimentu nebo Přiměřeně ctihodné dělostřelecké roty. Hlídky se měnily vždy jednou za sto let Času v Domě.

Nyní, jen něco málo přes deset tisíc let od zmizení Architektky, byla na Hraniční pevnosti jako posádka kohorta Legie pod velením plukovníka Trabizonda Nage, který byl v hierarchii Domu na 13 338. místě.

Plukovník Nage byl ve své kanceláři a oblékal si slavnostní stříbrný kyrys a helmici s chocholem, která označovala jeho hodnost, když na dveře zaklepal vojenský sluha.

„Co se děje?“ zeptal se Nage. Byl trochu rozrušený, protože za hodinu už měl velet otevírání Průzračné brány, jíž mělo vstoupit deset tisíc Nicníků, vybraný počet nepřátel pro 108 217. tažení Armády.

„Návštěva z velitelství, pane,“ oznámil sluha. „A nadporučík Havran chce podat urgentní hlášení.“

Nage se zamračil. Jako všichni ostatní výše postavení Starousedlíci byl velice pohledný a vysoký a podmračený pohled jeho rysy téměř nezměnil. Zamračil se, protože nedostal žádnou zprávu, že by se k němu chystala návštěva z generálního štábu, a nevaroval ho ani nikdo z jeho přátel a starých známých na velitelství.

Plukovník si zapnul řemínek helmice pod bradou a vzal do ruky svůj výtisk Efemeridy pro 108 217. tažení. Kniha byla očarovaná tak, že na ni mohl sáhnout pouze on; kdyby se jí jen dotkl někdo jiný, explodovala by. Proto bylo na přebalu z červené kůže razítko s jeho jménem a písmenka byla tři palce vysoká. V Efemeris se psalo nejen to, kdy a v jakém pořadí se mají otevírat brány, ale sloužila i jako příručka o pohybech jednotlivých polí ve Velkém bludišti.

Kromě několika málo pevných bodů bylo Velké bludiště rozdělené na milión polí o velikosti čtvereční míle rozmístěných na ploše, která měřila po každé straně tisíc mil. Každé pole se při západu slunce posouvalo na nové místo podle plánu, který sir Čtvrtek stanovil vždy na rok dopředu. Abyste se ve Velkém bludišti kamkoli dostali, museli jste vědět, kam se dané pole o šířce jedné míle, na němž jste se právě nacházeli, příště posune ? nebo neposune. V Efemeris jste se také mohli dočíst o okolním terénu a dalších důležitých charakteristikách každého pole i o tom, kde na něm najdete vodu a zásoby jídla, munici nebo další užitečné věci.

Plukovník Nage si schoval Efemeris do kapsy našité na předním díle dlouhé kožené tuniky, vzal si svůj divoký meč a zasunul si ho do bronzové pochvy u boku. Byl to služební meč, jedna ze standardních zbraní v Legii. Vypadal jako gladius, který používali v římských legiích na Zemi v Druhořadých říších, ale vyráběli je v dílnách Úděsného Úterý. Ostří měl ze sraženého hvězdného třpytu, jílec z jantaru tvrzeného gravitací. Špetka očarovaného Ničeho v hlavici meče ho obohacovala o několik užitečných schopností ? měl třeba otáčecí čepel.

Nage otevřel dveře a zavolal na sluhu: „Pošli tu návštěvu ke mně. Havrana přijmu za chviličku.“

Návštěva byl major v uniformě Citadely, v níž sídlilo velitelství sira Čtvrtka. Bylo to jedno z míst ve Velkém bludišti, které se nikam neposouvalo. Majorova rudá tunika s pozlacenými knoflíky a černý nalakovaný klobouk byly kopiemi uniformy z devatenáctého století na Zemi, což bylo oblíbené místo, z něhož čerpalo inspiraci mnoho Starousedlíků a s potěšením je napodobovalo. Pod levou paží nesl krátkou, pružnou vycházkovou hůlku, což byla pravděpodobně nějaká očarovaná zbraň.

„Zdravím, plukovníku,“ řekl Starousedlík. Stál v pozoru a kratičce zasalutoval, na což Nage odpověděl zařinčením svého pravého chrániče zápěstí o kyrys, pancéřový plát, který mu chránil hruď. „Já jsem major Pravuil. Nesu depeši z velitelství. Úpravy do vaší Efemeridy.“

„Úpravy? To se ještě nikdy nestalo!“

„Změna plánu tažení,“ řekl Pravuil klidně. „Sir Čtvrtek chce ty chlapce tentokrát skutečně prověřit. Takže tady to máte. Jenom to podepište vpravo dole, pane, a pak si tu stránku vložte do své Efemeridy.“

Nage papír rychle podepsal a položil ho na knihu. Stránka tam vteřinku ležela, potom se zachvěla, jako by zafoukal vánek. Oba Starousedlíci pak sledovali, jak se zanořila do knihy a zmizela skrz vazbu, jako když houba nasákne vodou.

Nage chvilku počkal, potom vzal Efemeris do ruky a otevřel knihu tam, kde měl být popis dnešního dne. To, co tam stálo, si přečetl dvakrát a do tváře se mu vrátil podmračený výraz.

„Co to má znamenat? Otevřít všechny čtyři brány? To je v rozporu se zavedenými předpisy!“

„Před nimiž mají přednost přímé rozkazy sira Čtvrtka.“

„Nemám tu celou posádku, víte,“ řekl Nage. „Nejsme v plné síle. Mám jen jednu kohortu Legie a četu Hraničářů. Co když na pevnost někdo zaútočí, když budou ještě otevřené brány?“

„Budete ji bránit,“ odpověděl Pravuil. „Bude to jenom ta nicnická lůza jako obvykle. Jen jich bude o trochu víc.“

„To je právě ono,“ namítl Nage. „Hraničáři v poslední době několikrát hlásili, že se v přechodných oblastech děje něco podivného. V posledních několika měsících tam byla pevná půda a z Průzračné brány ani není vidět Prázdnota. V posledním hlášení se říká, že se do té oblasti odněkud stahují zástupy Nicníků. Organizovaných Nicníků.“

„Organizovaných Nicníků?“ řekl posměšně Pravuil. „Nicníci nejsou nějaké opravdové organizace schopni. Vynořují se z Ničeho, tupě bojují ? dokonce i spolu navzájem, když se jim nepodaří dostat se do Domu ? a když je pak povraždíme, navrátí se do Ničeho. Tak to vždycky bylo a také vždycky bude.“

„Promiňte, majore, teď to ale tak není,“ ozval se ode dveří nějaký nový hlas. Stál tam v pozoru nějaký Starousedlík v hraničářské tunice barvy písku s lukem zavěšeným přes záda. Na tváři a rukou měl jizvy po několika zraněních od Ničeho, charakteristické pro Starousedlíky, kteří hlídkovali v oblastech, kde sousedil Dům s Ničím, a to nejen ve Velkém bludišti, ale i na jiných územích. „Mohu podat hlášení, plukovníku?“

„Ano, Havrane,“ odpověděl Nage. Sáhl si pod kyrys a vyndal kapesní hodinky. Jednou rukou je otevřel a řekl: „Máme ještě čtyřicet minut.“

Havran stál stále v pozoru a obracel se někam kousek nad Nageovu hlavu, jako by tam bylo nějaké obecenstvo.

„Na sedmnácté instanci jsem zanechal u opevněného místa Průzračné brány čtyři seržanty a šest řadových hraničářů. Filtry ukazovaly velice nízkou hladinu volně se pohybujícího Ničeho v té oblasti a Prázdnota samotná ležela přes dvacet kilometrů daleko, podle měření Nicoměru. Neviděli jsme ji ani nic jiného, protože všechno těsně před Průzračnou branou bylo zahaleno velice neobvyklým oparem.

Vpochodovali jsme přímo do toho oparu a zjistili jsme, že je nejen dvacet nebo třicet metrů široký, ale i to, že jej vytváří neznámý zdroj, zřejmě nějaké čáry. Opar se linul z bronzových sloupů, jež vypadaly jako komíny a byly umístěné v asi kilometrových rozestupech naproti Průzračné bráně.

Prošli jsme tím oparem a zjistili jsme, že se z Ničeho vytvořila ohromná travnatá pláň se širokou řekou, jež protéká nedaleko od nás. Na druhé straně řeky jsme zahlédli tisíce stanů, všechny stejné barvy, postavené v řadách po stovce. V čele každé řady vlaje prapor. Ten tábor byl úplně jiný než obyčejná primitivní ležení Nicníků, na jaká jsme zvyklí. Okamžitě jsme si také všimli, že se za stany rozkládá veliký kus ušlapané země sloužící jako cvičiště, na němž pochodovalo v bojových formacích podle mého odhadu něco mezi dvěma a třemi sty tisíci Nicníků.

Opravdu organizovaně pochodovali, pane! Šli jsme trochu blíž a já jsem dalekohledem viděl, že Nicníci nejenže mají na sobě uniformy, ale všichni mají také pozoruhodně pravidelné tělesné rysy. Jeden od druhého se lišili jen nepatrně, třeba pouze jiným tvarem chapadla nebo trochu protáhlejší čelistí.

V tu chvíli vyhlásila hlídka Nicníků schovaná v trávě poplach. Musím přiznat, že jsme byli přítomností hlídky i jejich rychlou reakcí překvapeni ? od břehů řeky se okamžitě vynořily skrytí ozbrojenci. Pronásledovali nás až k Průzračné bráně a my jsme jen tak tak stihli projít výpadovou branou zpátky dovnitř, aniž bychom utrpěli nějaké ztráty.

Konec hlášení, pane!“

Nage na něj chvíli hleděl, jako by nemohl uvěřit tomu, co slyší. Konečně několikrát zamrkal a promluvil.

„To je velmi znepokojující! A samozřejmě to mění situaci. Nemůžeme otevřít všechny čtyři brány, když tam venku čeká taková spousta Nicníků, kteří se chystají zaútočit!“

„Máte snad v úmyslu neuposlechnout přímých rozkazů sira Čtvrtka?“ zeptal se Pravuil ospale. Vycházkovou hůlkou si poklepával do dlaně levé ruky. Z hůlky vycházely malé nachové jiskřičky a rozlévaly se mu po prstech. „Měl byste vědět, že v takovém případě vás budu muset zbavit velení.“

„Ne… ne,“ nesouhlasil Nage. Podíval se na hodinky. „Stále ještě máme čas. Zavolám generálu Lepterovi.“

Plukovník poodešel ke svému psacímu stolu a otevřel zásuvku. Uvnitř bylo půl tuctu cínových figurek, malých vojáčků. Každá figurka měla namalovanou jinou uniformu vojáků z Architektčiny armády. Nage vzal do ruky figurku, která měla helmici s chocholem a pozlaceným kyrysem a představovala vyslance Legie, což byla hodnost stejného významu jako v jiných jednotkách Úžasné architektčiny armády generál.

Nage postavil vojáčka do malého stojanu ze slonoviny, který vypadal jako prázdný kalamář. Když figurka zapadla do stojanu, její okraje se na chvilku rozostřily a pak už se z ní stal maličký duplikát skutečného živého vyslance Legie. Vojáček vzhlédl k Nageovi a promluvil. Hlas zněl úsečně a pronikavě, jako by byl v místnosti přítomný v životní velikosti, nejen jako pár centimetrů vysoká figurka.

„Co se děje, Nagei?“

Nage si nejprve poklepal chráničem zápěstí na kyrys a pak promluvil.

„Obdržel jsem z velitelství změny v Efemeridě, doručil je major Pravuil. Požaduje se v nich, aby byly na dvanáct hodin otevřeny všechny čtyři brány. Zaznamenali jsme však organizované jednotky disciplinovaných Nicníků, které čekají v přechodné oblasti. Je jich nejméně dvě stě tisíc.“

„A vaše otázka zní?“

„Chtěl bych mít naprostou jistotu, že je změna v mé Efemeridě věrohodná, že se nejedná o nějakou mimořádně prohnanou lest ze strany Nicníků.“

„Majora Pravuila znám,“ řekl Lepter. „Je to jeden z mnoha kurýrů, kteří doručují změny ke všem důstojnickým Efemeridám. Sir Čtvrtek si přeje prověřit armádu, jelikož k žádné prověrce už nedošlo několik tisíciletí.“

„V tom případě žádám naléhavě a bezodkladně o posily,“ řekl Nage. „Nejsem přesvědčen, že s posádkou v neúplné síle dokážeme pevnost ubránit, pokud se jednotky Nicníků pokusí zaútočit.“

„Nebuďte směšný, Nagei,“ řekl Lepter. „Ti Nicníci mohou vypadat organizovaně, ale jakmile projdou tunelem, zdivočí. Včera večer bylo naproti Zlaté bráně přesunuto tucet polí se spoustou divoké zvěře. Nicníci se vydají na lov, jak je jejich zvykem, a společně s poli s divokou zvěří budou za setmění odsunuti a jejich jednotky se tak rozdělí. Tektonická strategie, Nagei! Promluvíme si o tom později.“

Malý vyslanec Legie znehybněl a opět z něj byla jen cínová figurka. Nage ji vytáhl ze stojanu a hodil ji zpátky do zásuvky.

„Ta záležitost se zdá být jasná, plukovníku,“ řekl Pravuil. „Neměl byste teď tedy vydat rozkazy k otevření všech čtyř bran?“

Nage si ho nevšímal. Přešel k úzké skříňce obložené ořechovým dřevem, která stála u zdi, otevřel prosklená dvířka a vysunul poličku, na níž byl umístěný telefon. Zvedl sluchátko a hovořil.

„Spojte mě s Čtvrtečním Polednem. V naléhavé vojenské záležitosti.“

Z telefonu se ozval praskavý šepot.

„Plukovník Nage z Hraniční pevnosti.“

Opět bylo slyšet nějaké praskání a po chvíli celou místnost zaplnil dunivý hlas.

„Tady maršál Poledne! Nagei, jste to vy? Co chcete?“

Nage rychle zopakoval, co už řekl generálovi Lepterovi. Než domluvil, přerušil ho Polednův pronikavý hlas.

„Máte přece rozkazy, Nagei! Řiďte se jimi a nikdy už nedělejte víc, než co vám přísluší! Dejte mi k telefonu Pravuila.“

Nage poodstoupil a nechal sluchátko volně viset. Pravuil se protáhl kolem něj a vzal si telefon. Tentokrát Polednův hlas už místnost nezaplnil. Chvíli Pravuilovi něco tiše říkal. Pravuil také něco zašeptal a pak se ozvalo hlasité cvaknutí, jak major položil sluchátko.

„Musím se ihned vrátit do Citadely,“ řekl Pravuil. „Jste připraven splnit příkazy, plukovníku?“

„Ano, jsem,“ potvrdil Nage. Vytáhl z kapsy hodinky a znovu se na ně podíval. „Nicníkům nebude trvat dlouho, než projdou tunelem, majore. Nemuselo by se vám podařit projít bez obtíží.“

„Čekají na mě dva koně,“ řekl Pravuil. Poklepal na Efemeris v plátěném váčku, který měl přivázaný u boku. „A deset kilometrů odsud je jedno pole, na kterém se za soumraku dostanu na půl cesty k Citadele.“

„Jděte tedy,“ řekl Nage a nijak se nesnažil skrývat své pohrdání důstojníkem, který se odjezdem vyhne blížící se bitvě. Počkal, dokud Pravuil neodešel z jeho kanceláře, a potom vyštěkl několik příkazů na nadporučíka Havrana a vojenského sluhu, který vešel do místnosti.

„Havrane! Svolejte své muže a okamžitě opusťte pevnost. Vaším úkolem bude pronásledovat nepřítele a vyvolávat potyčky, jakmile projdou Zlatu bránou. Pokusíte se je nalákat na pole s divokou zvěří, aby byli dál od pevnosti. Máte spojení na kohokoli mimo pevnost?“

„Jen na mého přímého nadřízeného, kapitána Ferouka. Ten je v bílé hradní věži, ne na velitelství.“

Nage prohrabal šuplík ve svém stole a podal mu dva cínové vojáčky, jednoho v jasně červené a druhého v tlumeně modré uniformě. Figurka v červeném měla klobouk zdobený peřím, ta v modrém měla na hlavě plochou koženou čapku.

„Moji přátelé. Plukovník Repton z Regimentu a major Scaratt z Artilerie. Oba jsou na velitelství a mohli by vám pomoci, pokud bude všechno probíhat tak špatně, jak se domnívám. Teď už běžte!“

Havran zasalutoval, otočil se na patě a odpochodoval pryč. Když Hraničář odešel, přistoupil k Nageovi vojenský sluha. U boku měl zavěšenou dlouhou trumpetu, bronzový nástroj víc než metr dlouhý.

„Vyhlaste stav nejvyšší pohotovosti,“ nařídil mu Nage. „A svolejte důstojníky.“

Sluha zdvihl trumpetu k ústům a namířil ji směrem ke zdi. Nafoukl tváře a zatroubil, ale z trumpety nevyšel žádný zvuk. Teprve o vteřinku později se ozvalo troubení, které se rozléhalo ve všech částech pevnosti, i v těch nejvzdálenějších.

Trubač zatroubil dvakrát, pokaždé jinak. Když dozněly poslední tóny, oddálil nástroj od úst a zůstal stát v pozoru.

„Jak dlouho už spolu sloužíme, Hopelle?“ zeptal se ho Nage.

„Osm tisíc čtyři sta dvacet šest let, pane,“ odpověděl Hopell. „To je doba, po kterou jsme oba v Legii. Školu pro rekruty do toho nepočítám.“

„Kolik mužů z naší skupiny rekrutů ještě žije?“

„Všichni kromě šesti, myslím. Ropresh se nakonec z toho ošklivého zranění, ke kterému přišel v Ničem, zotavil, takže se nepočítá. Samozřejmě teď vykonává jen lehčí úkoly, protože se má nemohoucí nohu ?“

„Myslíš, že budeme bojovat, i když budeme vědět, že je mnohem pravděpodobnější než obvykle, že nás zabijí?“

„Jak to myslíte, pane?“ zeptal se Hopell. „Jsme přeci Legionáři Úžasné armády Domu. Jsme připraveni zemřít, bude-li to nutné.“

„Opravdu?“ Nage si tím nebyl tak jistý. „Jsme připraveni na zranění, to jistě, ale mnoho z nás ještě nezabili ? a navíc vždycky vyhráváme. Obávám se, že se to brzy změní. Když se všechny čtyři brány otevřou, dojde k bitvě o pevnost a my budeme poprvé bojovat proti organizovaným, disciplinovaným Nicníkům. Musí je vést někdo… nebo něco… inteligentního.“

„Jsme Legionáři,“ opakoval Hopell apaticky. „Budeme bojovat až do konce.“

„Ano,“ opáčil Nage, „to budeme. Ale možná to nebude konec, jaký by se nám líbil.“

Za dveřmi se ozvaly těžké kroky, dupot tuctu či více důstojníků, kteří přicházeli po chodbě na plukovníkův rozkaz.

„O mých pochybnostech nemluv,“ řekl Nage rychle. „Byla to jen krátká chvilka nejistoty, nic víc. Budeme bojovat a vyhrajeme. Nicníci selžou dřív, než se dostanou do pevnosti, protože je naše Úžasná armáda porazí někde jinde ve Velkém bludišti.“

„Ano, pane!“ zvolal Hopell. Zasalutoval, protože právě vešli první z důstojníků a hned v patách za nimi přicházeli další.

„Pojďte sem,“ řekl Nage spěšně. „Nemáme moc času a musíme připravit obrannou strategii. Dostal jsem příkaz otevřít všechny čtyři brány ? ano, všechny čtyři. Je to i potvrzené. Krátce poté, co to uděláme, očekávám útok několika set tisíc organizovaných Nicníků. Musíme vydržet po dvanáct hodin. Potom máme podle rozkazu brány opět zavřít. Ať se stane cokoli ? bez ohledu na to, kolik budeme mít zraněných či obětí ? musíme udržet řídicí středisko a brány musí být uzavřeny přesně na čas.“

„Jistě to nebude tak zlé, pane,“ prohlásil jeden z centuriů a uchechtl se. Na své místo nastoupil teprve nedávno, posledních tisíc let předtím strávil na velitelství. Na kyrysu neměl žádné medaile za statečnost, ale zdobilo ho několik hvězd, které se udělovaly za vzorné zvládání administrativní práce v Domě. „Jakmile projdou Zlatou bránou, budou muset vylézt na rampy pod sprškou elektrických kopí a ohnivých střel ze zbraní na baštách, pak se dostat skrz brány pevnosti… Snadno je zadržíme. A navíc stejně nezůstanou organizovaní. Nicníci vždycky zdivočí ?“

„Jsem rád, že máte takovou sebedůvěru, Centurie,“ přerušil ho Nage. „Budete tedy mít tu čest velet Osamocené naději, jednotce, kterou umístím ke spodní části rampy.“

Centuriovo poklepání na kyrys na znamení toho, že přijímá příkaz, bylo o něco méně hlasité, než by mělo být. Přehlušil ho dokonce i tikot plukovníkových hodinek.

„Dvacet minut. V pěti minutách vám nyní nastíním své plány a pak se vrátíte ke svým jednotkám. Já budu velet z řídicího střediska. Náš bojový pokřik bude znít ?“ Plukovník na chvíli zaváhal a pak řekl: „Smrt a Legie!“

Shromáždění důstojníci jeho slova okamžitě zopakovali výkřikem tak hlasitým, až se rozřinčely šálky v plukovníkově příborníku.

„Smrt a Legie!“

Kapitola první

„Pospěš si!“ volal Artur Penhaligon. „Musíme se dostat ke Vstupním dveřím, než se objeví dáma První a bude se mi snažit vymluvit, abych šel domů.“

„No jo, no jo,“ bručela Lístka. „Jenom jsem se na chvilku zastavila, abych si užila ten výhled.“

„Nemáme čas,“ namítl Artur. Šel jako první nahoru do Prahového kopce a pohyboval se tak rychle, jak jen mu to jen krabí krunýř na noze dovoloval. Zlomená kost se mu ještě úplně nezahojila.

Lístka vyrazila za ním. Ohlédla se přes rameno. Vyběhli přímo z výtahu, který je zavezl dolů… nebo napříč… nebo na druhou stranu… od Středečního přístavu, který ležel na zatopených březích Hraničního moře. Vůbec neměla čas prohlédnout si cokoli v Nižším Domě.

„Tamhle jsou Vstupní dveře!“ Artur ukázal před sebe na ohromné osamoceně stojící dveře, jež stály na hřebenu kopce. Podpíraly je dva bílé kamenné sloupy, jež byly asi devět metrů od sebe a na výšku měřily dvanáct metrů.

„Tohle jsou dveře?“ zeptala se Lístka. „Ty tedy musí jít pěkně ztuha otevřít.“

„Ony se vlastně neotvírají,“ vysvětlil jí Artur. „Jen se jimi prochází. Nedívej se ale moc dlouho na ty věci na nich.“

„Proč ne?“

„Zbláznila by ses z toho,“ řekl Artur, „nebo bys tu zůstala trčet a prohlížela by sis je navěky.“

„Víš, že teď si je budu muset prohlédnout,“ řekla Lístka. „Kdybys mi nic neříkal, asi by mě to ani nenapadlo.“

Artur zavrtěl hlavou. „Člověk si nemůže pomoct. Jen se nedívej moc dlouho.“

„Kterou stranou do nich vejdeme?“ zeptala se Lístka, když už byli jen pár metrů ode dveří. „A máme zaklepat?“

„To je jedno, z které strany,“ odpověděl Artur. Snažil se odvrátit zrak od kudrlinek z tepaného železa a vzorků na dveřích, ale příliš se mu to nedařilo. Po chvilce se tvary začaly chvět a měnit. Každý obraz se mu vždy ale nejprve ustálil v hlavě, než se proměnil v něco jiného.

Artur zavřel oči a poslepu natáhl ruku k Lístce. Chtěl ji zatáhnout za loket nebo za košili, ale ona byla mnohem blíž, než si myslel, takže ji prsty dloubl do obličeje.

„Au! Uf… díky.“

Artur odvrátil hlavu ode dveří a otevřel oči.

„Myslím, že už mě to začínalo pohlcovat,“ řekla Lístka a mnula si nos. Snažila se nedívat se na dveře, ale na vysoký, klenutý strop ze stříbřitého kovu, který dosahoval vrcholu několik stovek metrů nad jejich hlavami. V Nižším Domě byla právě noc, jediné světlo vycházelo z podivných, zářivě purpurových či oranžových mraků, jež pluly po stříbřitém povrchu.

Když Lístka vzhlédla, vyrazil seshora paprsek světla, který vyznačoval, kudy projíždí výtah z jiné části Domu. Rychle za ním se objevily další dva paprsky.

„Máme teda zaklepat?“ zeptala se Lístka znovu.

„Ještě ne,“ odpověděl Artur. Když to říkal, díval se na blednoucí stopu po paprscích. Byl si velmi dobře vědom toho, že výtah zřejmě přivezl dámu První a její doprovod. Ti všichni se mu chystali pěkně zatopit. Vlastně ale napůl očekával, že už budou někde před ním, protože použijí přepravní talíř. „Nejprve musíme počkat na zástupce dozorce Vstupních dveří.“

Dáma První bude chtít, aby zůstal nebo aby alespoň odevzdal Třetí klíč, který byl údajně zapotřebí k tomu, aby se dalo Hraniční moře udržet pod kontrolou. Artur se však nechtěl rozloučit s jedinou zbraní, kterou měl. Nakonec přijal to, že se musí postavit Následujícím dnům, tomu se nedalo vyhnout. Celá ta banda složená ze sira Čtvrtka, lady Pátkové, Lepší Soboty a lorda Neděle ho nenechá na pokoji. Budou neustále zasahovat do jeho světa nebo do jiných světů, jejich zásahy budou mít ničivé důsledky a oni zraní nebo zabijí, koho budou chtít, udělají cokoli, co jim podle nich pomůže udržet si Klíče a pravomoci v Domě. Jediným způsobem, jak Následující dny zastavit, je porazit je.

Artur věděl, že musí bojovat, ale chtěl to udělat podle svého. Právě teď chtěl zjistit, jak se má jeho rodina, a ujistit se, že je v jeho světě všechno v pořádku. Potom se vrátí do Domu a udělá, co bude třeba, aby od sira Čtvrtka získal Čtvrtou část Vůle a Čtvrtý Klíč.

Několik minut čekali před Dveřmi a dívali se na špičky kostelních věží, věžičky a střechy domů ve městě pod nimi. Když ho Artur viděl poprvé, bylo zahalené mlhou. Teď ale žádná mlha nebyla a on nejasně rozeznával několik Starousedlíků, kteří se procházeli po ulicích. Když je pozoroval, z jedné z bližších budov vyšla velká skupina Starousedlíků, chvilku pobíhali sem a tam a pak zamířili k čerstvě posekaným svahům Prahového kopce.

„Možná bychom měli zaklepat,“ řekl. „Dáma První a celá její parta se blíží.“

Udělal krok směrem ke Dveřím, stále se snažil mít hlavu otočenou na druhu stranu a jemně zaklepal na podivný povrch. Nebylo to jako dřevo nebo kov, vlastně to nebylo jako vůbec nic pevného. Jeho pěst se do dveří zanořila, jako kdyby zaklepal na nějaké želé. Zároveň ucítil v prstech brnění, které se mu šířilo přes zápěstí až k rameni.

Přesto se ozvalo zaklepání ? dutý, táhlý zvuk, jehož ozvěnu Artur slyšel uvnitř Dveří s několikavteřinovým zpožděním, jako by zvuk musel urazit velice dlouhou cestu, než se vrátil zpátky.

Po zaklepání se ozval hlas, který už Artur docela dobře znal. Zástupce dozorce Vstupních dveří mluvil hlubokým hlasem, pomalu a jistě. Tentokrát však zněl hlas podivně vzdáleně.

„Okamžik, okamžik. Máme problémy na křižovatce.“

Artur viděl, že se dáma První v čele tlupy Starousedlíků dostala už k úpatí kopce. Bylo těžké ji přehlédnout, měřila hodně přes dva metry a na sobě měla šaty s dlouhou vlečkou světle zelené barvy, v níž světélkovaly pablesky modré. S ní se blížilo i Pondělní Poledne (které bývalo Soumrakem) a černě oděný Starousedlík, jehož Artur nejprve nepoznal. Pak si ale uvědomil, že je to nový Pondělní Soumrak (který býval Polednem). Za nimi šla spousta úředníků, seržantů-komisařů, Půlnočních návštěvníků a dalších Starousedlíků.

„Arture!“ zavolala dáma První, nadzdvihla si sukně a začala stoupat do kopce. „Počkej! Musím ti něco říct!“

„Tak honem, honem!“ zamumlal Artur směrem ke Dveřím. Opravdu neměl náladu dohadovat se s dámou První.

„Myslela jsem, že jsi říkal, že jsou na tvé straně,“ podotkla Lístka. „Kdo je ta vysoká žena v těch super šatech?“

„Oni jsou na mé straně,“ řekl Artur. „To je dáma První. Ona je Vůle. Nebo vlastně první dvě její části. Teď už možná tři, protože Kapr je už asi také její součástí. Řekl bych, že kvůli tomu má ty zelené šaty. A je vyšší a její oči mají takový vypouklý ?“

„Arture! Neměl bys tu být!“

Artur se otočil. Ze Vstupních dveří se vynořil zástupce dozorce. Nevypadal tak klidně a rozvážně jako obvykle. Dlouhé bílé vlasy měl rozcuchané, jeho modrý kabátec byl postříkaný blátem a tmavě modrou barvou, jež mohla být krví Starousedlíků. Namísto obvyklých nablýskaných bot až ke kolenům měl na nohou promočené vysoké rybářské boty. V ruce držel meč bez pochvy. Na ostří zbraně se třpytilo ledové, bledě modré světlo, z něhož Artura bolely oči. Lístka musela úplně odvrátit hlavu a zaclonit si obličej.

„Neměl bych tu být!“ ohradil se Artur. „Já tady přeci být nechci! Lístka a já se potřebujeme dostat teď hned domů.“

Zástupce dozorce Vstupních dveří zavrtěl hlavou a uložil meč do pochvy, která se tu náhle objevila.

„Nemůžeš se vrátit do vašeho světa, Arture.“

„Cože?“

„Už tam jsi. Nebo spíš tvůj dvojník tam je. Pojídač duší. Divil jsem se, když jsem před časem cítil, jak procházíš Dveřmi tak rychle, bez pozdravu. Ale ať už toho kocigra vyslal kdokoli, jeho průchod skrz Dveře naplánoval velmi pečlivě, protože já jsem věnoval pozornost něčemu jinému ? byl tu ten náhlý příliv z Hraničního moře a navíc několikrát došlo k nezákonnému otevření Dveří.“

„Já tomu nerozumím,“ řekl Artur. „Můj dvojník je v našem světě? Jak jsi ho to nazval?“

„Kocigr neboli Pojídač duší.“

„To nezní moc dobře,“ řekla Lístka. „Co takové věci dělají?“

„Nemůžu tady stát a vybavovat se s vámi,“ odpověděl zástupce dozorce Vstupních dveří. „Uvnitř Dveří je stále ještě pár ilegálních cestovatelů. Hodně štěstí, Arture!“

Než stihl Artur něco namítnout, Starousedlík se obrátil a zmizel ve Dveřích, už zase s taseným mečem. Obrys meče se vytvaroval z kované výzdoby a pak se rozplynul ve složitých ornamentech popínavých růží.

Artur zatahal Lístku za rameno, protože znovu uvízla v pasti vzorů na dveřích.

„Jejda! Promiň, Arture. Hádám, že si teď budeš muset promluvit s tou velkou zelenou ženskou.“

„Taky si myslím,“ řekl Artur zasmušile. „Doufám, že to nebyla jen její lest, kterou připravila, aby mě tu zdržela.“

Otočil se, aby se podíval, kde je dáma První, a srazil se s někým, kdo se náhle objevil těsně před ním. Postava vystoupila z pěkného talíře ze žluto-bílého porcelánu. Oba se svalili na zem a Artur se na tu osobu instinktivně vrhnul, než si uvědomil, že je to jeho kamarádka Suzy.

„Au! Dávej pozor!“

„Promiň,“ omluvil se Artur.

„Přiletěla jsem tak rychle, jak jen to šlo.“ Suzy se s řinčením postavila. Ukázalo se, že má kapsy dlouhého, umouněného kabátu nacpané žluto-bílými přepravními talíři. „Štípla jsem všechny přepravní talíře určené pro Prahový kopec, ale Stará Prvňule je už na cestě sem, takže bys sebou měl hodit ?“

Artur beze slova ukázal dolů na úbočí kopce. Suzy přestala mluvit a ohlédla se přes rameno. Dáma První a její doprovod byly jen několik metrů od nich a Vůle zosobněná dámou První se na Suzy nepříjemně mračila.

„Dámo První,“ zavolal Artur, než Vůle stihla Suzy vyplísnit nebo začít dělat kázání. „Já chci jenom domů na rychlou návštěvu a pak se hned vrátím. Ale vypadá to, že je tu takový problém.“

Dáma První se zastavila před Arturem a uklonila se. Když promluvila, zpočátku to znělo, jako by hovořila obyčejná žena. Pak začal být její hlas hlubší a chraplavější a bylo v něm slyšet i něco z Kaprova samolibého, dunivého tónu.

„To tedy opravdu je. Je tu spousta problémů. Musím tě požádat, lorde Arture, aby ses vrátil do Pondělního Denního pokoje. Musíme uspořádat válečnou poradu.“

„Není to nějaký podfuk, že?“ zeptal se Artur podezíravě. „Nebyla jsi to právě ty, kdo poslal k nám domů mého dvojníka?“

Dáma První se zatvářila pohoršeně.

„To nikdy! Vytvořit takového Pojídače duší je absolutně zakázané. A stejně nemám ani patřičné znalosti, ani tu správnou zručnost, abych něco takového vytvořila. Zcela jistě je to nejnovější opatření Následujících dní namířené proti tobě, Arture, a proti nám. Je to jedna z mnoha věcí, které musíme prodiskutovat.“

Artur sevřel ruce v pěst a zase je povolil.

„Můžu se vrátit přes Sedm ciferníků?“

Už jednou se Artur vrátil do svého světa pomocí kouzel uzavřených v podivné místnosti v pendlovkách známé jako Sedm ciferníků. Věděl, že je to druhý hlavní portál, kterým mohli Starousedlíci opustit Nižší Dům a vstoupit do Druhořadých říší.

„Ne,“ odpověděla dáma První. „Pokud to dobře chápu, Pojídač duší nějakým kouzlem zaujal místo v Druhořadé říši, které by mělo patřit tobě. Kdyby ses tam vrátil také, vzájemné působení tebe a toho Nicníka by zapříčinilo výbuch Ničeho, který by pravděpodobně zničil tebe, a když o tom tak přemýšlím, asi i celý váš svět.“

„Takže ten Pojídač duší je něco jako Artur z antihmoty?“ zeptala se Lístka.

Dáma První sklonila hlavu, podívala se na Lístku a opovržlivě ohrnula nos.

„Nedomnívám se, že jsme byly vzájemně představeny, mladá dámo.“

„Tohle je moje kamarádka Lístka,“ snažil se o nápravu Artur. „Lístko, seznam se s dámou První.“

Lístka se zdráhavě uklonila. Dáma První jen nepatrně pokývla bradou.

„Co se ten Pojídač duší chystá udělat?“ zeptal se Artur. „Kromě toho, že mi znemožní návrat?“

„Tohle není vhodné místo na probírání takových věcí,“ řekla dáma První. „Měli bychom se vrátit do Pondělního Denního pokoje.“

„Dobrá,“ souhlasil Artur. Na chvilku se ohlédl ke Vstupním dveřím a pak zase zpátky. „Tak pojďme.“

„Počkej!“ zvolala Lístka. „A co já? Já se chci vrátit. Nic ve zlém, Arture, ale potřebuju být nějakou dobu doma, abych… já nevím…abych žila normálně.“

„Lístka se vrátit může, ne?“ zeptal se Artur vyčerpaně.

„Ona může a měla by se vrátit,“ odpověděla dáma První. „Ale raději by měla projít přes Sedm ciferníků. Zástupce dozorce Dveře zavřel, dokud se nevypořádá s těmi nezvanými hosty. Pojďte, vrátíme se teď všichni do Pondělního Denního pokoje. To se týká i tebe, Suzanno. Doufám, že jsi žádný z těch talířů nerozbila.“

Suzy zamumlala něco o tom, že pár střípků a prasklinek ještě nikdy nikomu neublížilo, ale ne tak nahlas, aby to dáma První slyšela.

Když scházeli z Prahového kopce, všiml si Artur, že kolem nich je kordón složený z Kovových komisařů a seržantů-komisařů a všichni pozorují zemi i oblohu. Půlnoční návštěvníci ? černě odění služebníci Pondělního Soumraku ? poletovali ve vzduchu a nad hlavami a od pasu jim vlály jejich dlouhé biče. I oni dávali pozor a neustále otáčeli hlavy, aby viděli na všechny strany.

„Co hledají?“ zeptal se Artur dámy První.

„Vrahy,“ vyštěkla dáma První. „To je jedna z posledních novinek. Bývalý pan Pondělí i bývalé Úděsné Úterý byli zabiti ? pomocí kouzel.“

Kapitola druhá

„Zabiti pomocí kouzel?“ zeptal se Artur, když pospíchali do výtahu. Chtěl se ujistit, že se nepřeslechl, protože zabít Starousedlíky bylo velice těžké. „Myslíte zavražděni? Že jsou jako doopravdy mrtví?“

Dáma První pokynula Pondělnímu Poledni, aby se přesunulo k Arturovi. Poledne se krátce a trochu stísněně uklonilo. Nacházeli se v obrovském výtahu, každá jeho strana měřila necelých dvacet metrů, ale byl úplně přecpaný nejrůznějšími strážemi, úředníky a přisluhovači. V jednom rohu seděl smyčcový kvartet a hrál tiše nějakou melodii, která byla Arturovi velice povědomá.

„Doopravdy mrtví,“ odpovědělo Pondělní Poledne a jeho stříbrný jazyk se přitom zatřpytil. Kromě toho jazyka se na něm od té doby, co ho Artur povýšil ze Soumraku na Poledne, mnoho nezměnilo. Ačkoli už nebyl oblečený v černém, Arturovi se pořád zdálo, že z jeho řeči i pohybů stále ještě vyzařuje tiché a pohasínající večerní světlo. „Bývalému Panu Pondělí probodli hlavu a srdce kouzelným mečem. Našli ho příliš pozdě, nedalo se už nic dělat. Bývalé Úděsné Úterý strčili nebo shodili z nejhořejšího patra do Dolu.“

„Jste si jistý, že je mrtvý? Myslím tím opravdu jistý?“ zeptal se Artur. Dělalo mu velké problémy tuhle novinku přijmout. „Našli jste jeho tělo?“

„Našli jsme jeho kousky,“ řekl Poledne. „Dopadl do jezera Ničeho. Víc než dvacet řemeslníků, kteří pracovali v Dole, ten náraz vidělo. Je velice pravděpodobné, že i na něj před tím pádem zaútočili nějakým kouzlem, takže ani nemohl volat o pomoc nebo se pokusit zachránit.“

„Víte, kdo je zabil?“

„To nevíme,“ odpověděla dáma První. „Můžeme se jen domnívat, že oba věděli něco o Následujících dnech a jejich plánech, jež chtěly Následující dny uchovat v tajnosti. Je záhada, proč to udělaly právě teď, když jsem už oba bývalé Správce důkladně vyslechla, aniž bych zjistila cokoli, co by stálo za zmínku. Je možné, že je to pokus ututlat jisté velice znepokojující novinky, jež vyšly najevo jinde. Budeme o tom hovořit na naší poradě.“

„Chci se dozvědět něco o tom Pojídači duší,“ řekl Artur nervózně. „Brání mi, abych se dostal domů, ale co dalšího se ještě chystá udělat? Neprovede něco mojí rodině?“

„Já nevím,“ odpověděla dáma První. „My… tedy já se moc v Magii Domu nevyznám. Nechala jsem do Denního pokoje zavolat nově jmenovaný Středeční Soumrak, doktora Skamandrose, aby ti o Pojídačích duší něco řekl. Zdá se, že v současné době je to jediný kouzelník vyškolený v Horním Domě, který je k dispozici v Nižším Domě, Vzdálených oblastech a na Hraničním moři.“

Rozřinčel se zvonek a smyčcové kvarteto zmlklo. Dveře výtahu se ale neotevřely.

„Prohlédněte Denní pokoj,“ nařídila dáma Prvnímu Poledni. Ten se uklonil a dotkl se dveří, jež se otevřely právě natolik, aby mohl vyvést ven tucet seržantů-komisařů a obyčejných komisařů. Další tucet jich zůstal kolem Artura, Lístky, Suzy a dámy První.

„Musíme být opatrní,“ řekla dáma První. „Nemůžeme dovolit, aby tě někdo zabil, Arture.“

„Mě?“ Artur poklepal na malý trojzubec, který měl zastrčený za opaskem. „Nemá mě snad třetí Klíč chránit před nebezpečím?“

„To má,“ souhlasila dáma První. „Ale to, co zabilo dva bývalé Správce, byly čáry velice vysokého řádu. Zejména přemoci Úděsné Úterý, i když ztratilo většinu své moci, nemohlo být nijak jednoduché. Takže jejich vrah nebo vrazi by mohli dokázat ochranu Klíče obejít nebo zrušit. A vy smrtelníci jste velice křehcí.“

„Křehcí.“ Když to Artur slyšel, vybavila se mu skořápka vejce, a potom mu v mysli vyvstal obraz jeho vlastní hlavy, která se rozbíjí jako skořápka, již rozdrtil na kusy nějaký vrah s kouzelnou mocí, který se za něj připlížil ?

Artur silou vůle tuto představu potlačil, ale nedokázal odolat, aby se nepodíval za sebe. Viděl tam jen své vlastní stráže, v žaludku však stále cítil nepříjemné chvění způsobené strachem.

Nahlas se pokusil celou situaci zlehčit.

„Skvělé,“ pronesl. „Je to čím dál tím lepší, že?“

„Je tu ještě víc věcí, kterých bychom se měli obávat,“ řekla na to dáma První. „Brzy si o nich promluvíme.“

„Všechno v pořádku,“ hlásil zvenčí Poledne a dveře výtahu se pomalu otevřely. Za nimi byla vstupní hala Pondělního Denního pokoje. Architektonicky vypadala téměř stejně, jako když ji Artur viděl naposledy, když se jámy plné bláta, z nichž se kouřilo, a železné pláty přeměnily ve staromódní místnosti, které Arturovi připomínaly muzeum. Byl tu však jeden velký rozdíl: Nyní tu byly tisíce balíků papíru svázaných červenými stužkami a vyrovnaných od podlahy až ke stropu podél všech zdí haly. Po každých zhruba deseti stopách mezi nimi byla mezera, do které by se vešel asi jeden Starousedlík. V každé stál v pozoru jeden seržant-komisař.

„Co je to za papíry?“ zeptala se Lístka, když procházeli halou.

Nikdo neodpověděl, dokud Artur její otázku nezopakoval.

„Střední a Horní Dům nás zaplavují administrativou,“ řekla dáma První. „Je to účinná snaha, jak spoutat naši vynalézavost a zabránit naší reorganizaci. Vejdi do dalších dveří vlevo, Arture. Kýchal by měl mít na naši poradu už všechno připravené.“

Další dveře vlevo byly také úplně obložené naskládanými balíky papírů. Vypadaly docela obyčejně, jako normální dřevěné dveře s masivní bronzovou klikou. Artur za ni vzal a otevřel.

Za dveřmi se rozkládala rozlehlá místnost, čtyřikrát nebo pětkrát větší než tělocvična v Arturově škole se stropem desetkrát vyšším. Podlaha, stěny a strop byly obložené bílým mramorem se zlatými žilkami, takže Arturův první dojem byl, že vstoupil do nějaké obrovské nevkusné koupelny.

Uprostřed této ohromné místnosti stál kulatý stůl, který měřil v průměru asi třicet metrů. Vypadalo to, že je vyrobený z litiny. Byl natřený tmavě červenou barvou. Uprostřed byl dutý a kolem něj bylo rozestavěno sto nebo i víc židlí s vysokým opěradlem, rovněž vyrobených z litiny, tentokrát natřené na bílo. Jedna ze židlí měla ještě mnohem vyšší opěradlo než ostatní a byla buď z ryzího zlata a nebo z pozlaceného železa. Židle vedle ní byla také vyšší, ale ne o tolik, a pomalu měnila barvu z červené na bílou, pak na zlatou a zase zpátky.

Kýchal, vrchní sluha, stál uprostřed stolu s bílou utěrkou přehozenou přes rukáv svého nyní již úplně čisťounkého kabátce. Dříve neupravené vlasy měl teď sčesané dozadu, svázané zlatou stužkou a napudrované na bílo. V rukou držel stříbrný tác se třemi křišťálovými sklenicemi naplněnými něčím oranžovým (pravděpodobně džusem) a vysokou číší na víno plnou krvavě rudé tekutiny ? Artur doufal, že je to víno.

Na židlích nikdo neseděl, ale za stolem stál houf Starousedlíků, všichni tiší jako pěna. Artur poznal doktora Skamandrose a zamával na něj. Potom zamával znovu, protože kousek za ním uviděl Slunopala, který vypadal velice dobře, jen snad možná ne tak docela ve své kůži v admirálské uniformě, která mu nyní jako novému Středečnímu Poledni po právu náležela. Artur už brzy mával na všechny strany, protože poznával synonyma Japeta a Hospodáře Mathiase a také Pondělní Jitro a Středeční Jitřenku i další Starousedlíky, kteří byli součástí jeho minulých dobrodružství ? jak by to nazvala Lístka ? v Domě.

„Zaujměte svá místa,“ zahřímala dáma První chraplavým a hlubokým hlasem, kterým pěkně poděsila Lístku. „Nechť tato rada zahájí své zasedání. Suzanno, můžeš vrátit přepravní talíře do skříně s porcelánem a pak se k nám přidej, prosím.“

Suzy se ušklíbla, s řinčením talířů se uklonila a běžela ven. Stihla se ale ještě zastavit a vypláznout na dámu První jazyk, když se Vůle otočila a ukázala na židli.

„To je tvůj trůn, lorde Arture. Všichni ostatní budou usazeni podle důležitosti.“

„Kde budu tedy sedět já?“ zeptala se Lístka.

„Ty se můžeš postavit za Artura,“ odpověděla dáma První chladně.

„Já si tedy myslím, že by Lístka měla sedět na židli vedle mě,“ řekl Artur rozhodně. „Jako čestný host.“

„Jistě, pane,“ odpověděl hned Kýchal, až Artur nadskočil. Sluha se nějak ocitl za ním a podával mu pomerančový džus. „Přistavím pro slečnu Lístku židli.“

„Připravila jsem si pro toto zasedání program jednání,“ oznámila dáma První, jakmile se posadila. Její židle měnila barvy od červené přes bílou a zlatou a Artur si všiml, že se její opěradlo o několik centimetrů zvýšilo, takže byla skoro tak vysoká jako ta jeho.

Dáma První poklepala na velikou knihu v tvrdých deskách, která měla alespoň tři sta nebo čtyři sta stránek a ležela před ní na stole. I Artur měl jeden její výtisk před sebou. Posadil se, knihu si přitáhl k sobě, otevřel ji a četl Toto je program, který se má projednat na zasedání. Obsahuje různé nepříjemné záležitosti týkající se Domu, osvobození Vůle Architektky, nástupu Právoplatného dědice a další věci.

Na další stránce byl seznam bodů očíslovaných od jedničky do třicítky. Na následující straně pokračovaly body třicet jedna až šedesát. Artur otočil listy až na konec knihy a uviděl, že program obsahuje více než šest tisíc bodů.

„Navrhuji, abychom začali bodem jedna,“ řekla dáma První. „A pokračovali dále podle určeného pořadí.“

Artur si přečetl bod jedna.

Arbitráž mezi jednotlivými panstvími, článek první: Spor týkající se archivování záznamů a přepravy záznamů mezi Středním a Nižším Domem.

„Program jednání je seřazen podle abecedy,“ vysvětlovala ochotně dáma První. „Všechny arbitráže přijdou na řadu jako první.“

„Na tohle nemám čas,“ řekl Artur. S hlasitým zaklapnutím knihu zavřel. „Já se chci dozvědět, co je zač ten Pojídač duší, co se chystá provést mojí rodině a jak se ho můžu zbavit. Doktore Skamandrosi, víte to?“

„Toto je zcela nepatřičné,“ naříkala dáma První. „Musím protestovat, lorde Arture. Jak můžeme dojít ke správným závěrům a účinně jednat, když nedodržíme náš program?“

„Tak ho tedy seřaďte podle důležitosti, ano? My si zatím popovídáme o Pojídači duší,“ řekl Artur, ale neodvážil se přitom na dámu První podívat. Bylo na ní totiž něco, co ho nutilo sedět tiše jako myška a dělat, co mu řekne. Připomínala mu tu nejstrašlivější učitelku, jakou kdy měl. Ta dokázala přimět celou třídu k hrobovému tichu, jen co se objevila ve dveřích. Ale stejně jako u té učitelky zjistil Artur i u dámy První, že je jednodušší se jí postavit, když se jí nedívá do očí. „Doktore Skamandrosi?“

„No, víte, neměl jsem moc času, abych tu záležitost důkladně prozkoumal,“ ozval se doktor Skamandros a ustrašeně přitom pohlédl na dámu První. Vytetované palmy na jeho tvářích se náhle zatřásly a popadalo z nich půl tuctu opic, které mu sklouzly na bradu. Potom palmy zmizely a místo nich se objevily ciferníky s rychle se pohybujícími ručičkami. „Totiž, měl jsem sotva čas dát si sklenku posilujícího nápoje ve Středečním Přístavu, a už mě odvolali sem. Přesto nějaké informace mám. Nashromáždil jsem je pomocí Pondělního Poledne, které, i když nemá výcvik z Horního Domu, je také velice schopný kouzelník…“

Odmlčel se a uklonil se Pondělnímu Poledni, které mu poklonu vrátilo. Artur si vzal sklenici pomerančového džusu a snažil se nevypadat netrpělivě. Koutkem oka viděl, jak Suzy sklouzla ze židle a posadila se na zem, schovaná za Pondělní Poledne.

„Pokud se nám podařilo zjistit,“ pokračoval doktor Skamandros, „objevili se Pojídači duší v celé historii Domu jen při několika málo příležitostech. Pojídač duší je silný a nepříjemný druh Nicníka, stvořený proto, aby na sebe vzal něčí podobu ? buďto nějakého Starousedlíka, nebo smrtelníka. Jeho nejvýznamnější schopností je vypadat naprosto přesně jako jeho terč a umí rovněž protlačit svůj způsob myšlení do těch, kdo jsou kolem něj, ať už jsou to smrtelníci nebo Starousedlíci ?“

„Cože?“ přerušil ho Artur. „Co znamená ‚protlačit svůj způsob myšlení‘?“

„To nevím tak úplně přesně… Vypadá to však, že když už to jednou Pojídač duší udělá, dokáže ovládat mysl svých obětí a číst jejich myšlenky a nedávné vzpomínky. Dělá to proto, aby je ještě snáze oklamal. Zpočátku bude znát svůj terč jen zvnějšku a ne moc důkladně, a tak se o něm bude snažit dozvědět co nejvíc od jeho dobrých přátel a známých.“

„Myslíte tím, že duševně ovládne mou rodinu?“ Artur rozrušeně vstal a vylil přitom pomerančový džus. „Jak dlouho mu to bude trvat?“

„Ano, tak nějak… Předpokládám, že se k tomu chystá,“ odpověděl doktor Skamandros. „Ačkoli nevím, jak to udělá.“

„Kolik času na to bude potřebovat?“ zeptal se Artur. Tohle bylo to nejhorší, jeho rodina byla v nebezpečí. Pamatoval si, jak ti dva grotesci Úděsného Úterý zahalili jeho otce páchnoucím dechem zapomnění, jak se cítil v tu hroznou chvíli, kdy jeho otce pohltila ta mlha. Teď byla znovu v ohrožení celá jeho rodina a on trčí tady v Domě. Budou úplně bezbranní.

Musím jim pomoct, pomyslel si Artur zoufale. Musí existovat něco… někdo…

„Několik dní, řekl bych. Ale jistě to nevím,“ odpověděl mu Skamandros.

Artur se podíval na Lístku. Ona se na něj také dívala.

„Hádám, že myslíš na to, co já,“ řekla. „Nemůžeš se vrátit, nebo bude celý svět zničen. Ale já bych se mohla vrátit a zkusit se toho Pojídače duší zbavit.“

„Já nevím,“ řekl Artur. „Zní to hrozně nebezpečně. Možná Pondělní Poledne by mohlo ?“

„Žádné zasahování!“ zahřímala dáma První. „Pamatujte, co říká Původní zákon! Smrtelníci se mohou vrátit, odkud přišli, ale nikdo jiný nesmí Architektčino dílo poskvrnit.“

„Myslím, že už je víc než trošku poskvrněné,“ řekl Artur popuzeně. „Jak to, že si ti zlí můžou dělat, co se jim zachce, ale kdykoli chci něco udělat já, hned slyším ‚To ani nápad!‘? K čemu mi potom je, že jsem Právoplatný dědic? Působí mi to jenom potíže!“

Na tu otázku Arturovi nikdo neodpověděl a on si všiml, že se na něj nikdo tak úplně nedívá a nikdo mu neříká, že by se měl chovat slušně. Náhle se cítil divně a přál si, aby někdo řekl: „Zmlkni, Arture, máme tu práci.“.

„Je to vůbec možné?“ zeptala se Lístka. „Myslím zbavit se Pojídače duší.“

Oba se s Arturem podívali na doktora Skamandrose. Z tetování na jeho tváři byla znát jistá úzkost. Zobrazovalo nyní vratké věže, které stavěly kámen po kameni, jen aby se nakonec zhroutily, jakmile bude položena poslední řada.

„Myslím, že ano. Ale nejprve by se musel najít předmět, který se používá ke stvoření Pojídače duší. Měla by to být nějaká osobní věc jeho terče, očarovaná kouzly. V tomto případě něco vašeho, Arture, něco, co jste měl nějakou dobu u sebe. Oblíbená kniha nebo lžíce nebo možná nějaký kousek oblečení. Něco takového.“

Artur zmateně svraštil čelo. Co mohl ztratit, co by se dalo použít k tomuto účelu?

„Kdy se to asi tak mělo stát?“ zeptal se.

„Vytvořit Pojídače duší z Ničeho by mělo trvat víc než rok Času v Domě,“ odpověděl doktor Skamandros.

„Rok… Jak je to dlouho, co mi dal pan Pondělí tu minutovou ručičku?“ zeptal se Artur. Pro něj se to stalo minulý týden, ale v Domě to už bylo mnohem déle. „Tedy jak dlouho je to v Čase v Domě?“

„Rok a půl,“ odpověděla dáma První odměřeně. Stále před sebou měla rozevřenou knihu s programem zasedání a poklepávala na ni zlatou tužkou. Pokaždé, když ťukla, posunul se jeden bod ze seznamu nahoru nebo dolů nebo dokonce na nějakou úplně jinou stránku někde vzadu.

„Museli to tedy udělat Uchvatitelé pana Pondělí,“ řekl Artur. „Nebo možná jeden z grotesků Úděsného Úterý. Ale nenapadá mě žádná osobní věc, kterou bych postrádal.“

„Můžeš se zeptat Atlasu,“ navrhla dáma První. „Stále ještě máš Třetí Klíč, takže ti odpoví.“

Artur vyndal Atlas z kapsy, položil ho na stůl a do pravé ruky uchopil malý trojzubec, který byl Třetím Klíčem. Ale nezačal se soustředit na otázku pro Atlas. Po chvíli Třetí Klíč položil. Vidlice trojzubce byly namířené k prázdnému místu uprostřed stolu.

„Musím si dávat pozor, jak moc Klíče používám,“ řekl pomalu. „Tenhle jsem už využíval docela hodně na Hraničním moři a nechci, aby se ze mě stal Starousedlík. To bych se už nikdy nemohl vrátit domů.“

„A jak moc blízko k tomu už máš?“ zeptala se Lístka zvědavě. „Když třeba použiješ Klíč stokrát, tak najednou uslyšíš takové bum, a v tu chvíli budeš měřit sedm stop a budeš o hodně líp vypadat?“

„To nevím,“ řekl Artur. „To je právě ten problém.“

Doktor Skamandros tichounce a trochu strojeně zakašlal a zvedl ruku. Dáma První na chvilku přestala poklepávat tužkou na program zasedání a upřeně se na něj zadívala, potom ale zase pokračovala v přeskupování bodů programu.

„Možná by se vám hodilo vědět, lorde Arture,“ řekl doktor Skamandros, „že mám takový malý studentský projekt, který by vám mohl být užitečný. Měří u věcí zamoření kouzly. Dá se použít i u osob.“

Skamandros začal prohledávat svůj žlutý zimník a vytáhl z něj vějíř z pavího peří, několik smaltovaných krabiček na šňupací tabák, nožík na otevírání dopisů s rytými ozdobami a mosaznou pikolu. Všechno to s nepřítomným výrazem ve tváři položil na stůl.

„Tady někde,“ mumlal a pak vítězoslavně vytáhl malou sametovou krabičku, která měla velice odřené rohy. Otevřel ji a podal ji Slunopalovi, který ji předal Lístce. Ta do ní zvědavě nahlédla, než ji podala dál Arturovi. Byl v ní útlý stříbrný krokodýl, který měl zuby zakousnuté do vlastního ocasu a byl stočený do prstýnku. Oči měl ze světle růžových diamantů a na těle měl zářezy, jež ho rozdělovaly na deset částí. Na každé byla vyrytá maličká římská číslice.

„Je to důležité?“ zeptala se dáma První netrpělivě. „Já jsem připravena zahájit diskusi o nově uspořádaném programu zasedání.“

Artur si jí nevšímal a vyndal prstýnek z krabičky.

„Co to umí?“ zeptal se. „Mám si ho nasadit?“

„Ano, nasaďte si ho,“ odpověděl doktor Skamandros. „V podstatě vám sdělí, do jaké míry jste… ehm… poznamenaný kouzly. Samozřejmě ne úplně přesně a u smrtelníků je navíc měření nejisté. Řekl bych, že pokud na prstenu zezlátne víc než šest dílků, budete už nezvratně proměněný ve ?“

„Můžeme pokračovat?“ vyštěkla dáma První právě v okamžiku, kdy Skamandros vyřkl slovo „Starousedlíka.“

Artur si navlékl prstýnek a fascinovaně a s rostoucí hrůzou pozoroval, jak se stříbrné dílky krokodýla pomalu mění ve zlaté.

Jeden… dva… tři ?

Pokud se už proměnil ve Starousedlíka, nikdy se už nebude moci vrátit domů. Potřeboval ale používat Klíče a Atlas v boji proti Následujícím dnům, a to znamenalo, že ho čeká ještě další zamoření kouzly.

Pokud ovšem už nebylo pozdě.

Artur upřeně hleděl na prsten. Zlatá barva se rozlévala dál a dál. Zezlátl už čtvrtý dílek a postup se vůbec nezpomaloval.

Kapitola třetí

Artur nepřestával prsten s hrůzou sledovat. Když zezlátl čtvrtý dílek, zlatá barva náhle přestala postupovat a pak dokonce pomaloučku o kousek ustoupila.

„Skoro celé čtyři dílky,“ oznámil Artur.

„Není to přesné,“ řekl doktor Skamandros. „Ale odpovídalo by to mému dřívějšímu zkoumání. Vaše maso, krev i kosti jsou tak ze čtyř desetin zasaženy kouzly.“

„A když to bude víc než šest desetin, stane se ze mě Starousedlík?“

„Nenávratně.“

„Můžu se té nákazy kouzly nějak zbavit?“ Artur se snažil, aby jeho hlas zněl klidně. „Vyprchá třeba za nějakou dobu?“

„Za nějaký čas se zmírní,“ odpověděl doktor Skamandros. „Pokud ji ovšem nebudete ničím přiživovat. Očekával bych, že míra zamoření kouzly se zmírní tak za sto let.“

„Za sto let! To je stejné, jako by to bylo navždycky! Ale nakolik tu nákazu přiživím, když budu používat Atlas?“

„Bez důkladných experimentů a pozorování to nemohu říci. O poznání méně než třeba zásahy, které mají vyléčit vaše zdravotní potíže nebo napravit nesprávné používání moci Klíčů. Všechno, co není zaměřené přímo na vaše tělo, způsobí menší škodu.“

„Stát se Starousedlíkem není žádná škoda,“ ohradila se dáma První. „Znamená to stát se bytostí vyššího řádu. Nemohu pochopit, proč se zdráháš zbavit se smrtelnosti, Arture. Jsi koneckonců Právoplatným dědicem Architektky Všeho. Můžeme se teď už prosím vrátit k našemu programu?“

„Byl jsem vybrán jenom proto, že jsem umíral a náhodou jsem byl po ruce,“ řekl Artur. „Vsadím se, že někde máte celý seznam Právoplatných dědiců, kteří nastoupí, kdyby se mi něco stalo.“

V ohromné místnosti bylo chvilku úplné ticho. Potom si dáma První odkašlala.

Než ale stihla promluvit, řekl Artur zvýšeným hlasem. „Vrátíme se k našemu programu! Ale až potom, co vymyslíme, co udělat s tím Pojídačem duší. Jenom bych si hrozně rád vzpomněl, co mi tak mohli vzít.“

„Zkus si vzpomenout na všechno, co jsi dělal,“ poradila mu Lístka. „Neztratil jsi tenkrát na trati inhalátor? Možná ho tam sebrali! Nebo neměl jsi s sebou něco ve škole, když zapálili knihovnu?“

Artur zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne… Ale počkej chvilku!“

Otočil se a podíval se na Pondělní Soumrak. Byl o něco menší, než když býval Polednem, a vypadal o něco méně přísně, i když zase nebyl o nic méně pohledný. Měl na sobě černočerný oblek Soumraku, ale sundal si cylindr s dlouhým, černým hedvábným šátkem ovázaným kolem jeho dýnka.

„Když jste byl Poledne, to vy jste vyslal Uchvatitele. Nepřinesl někdo z nich něco zpátky? Nebo jste se jich rovnou zbavili a poslali je do Ničeho?“

„Ke mně se nevrátili,“ řekl Soumrak. Jeho kdysi stříbrný jazyk byl nyní černý jako nablýskaný eben a hlas měl mnohem jemnější. „Ale já jsem je hlavně ani nepřivolal. Přidělil mi je pan Pondělí. Domnívám se, že je koupil od Úděsného Úterý, protože on sám neměl dost energie, aby je vytvořil. Možná si vzpomenete, že jsem byl donucen vrátit se do Domu poté, co jsem vás s Uchvatiteli zahnal do úzkých ve škole.“

„Ve škole,“ opakoval Artur pomalu a znovu si tu scénu přehrával ve vzpomínkách. „Tam mi vzali Atlas! Zapomněl jsem na to, protože se Atlas vrátil sem a já jsem si ho tady jednoduše zase vzal. Jeden Uchvatitel mi odpáral kapsu od košile a Atlas si vzal s sebou ?“

„Kapsa!“ přerušil ho doktor Skamandros a rozrušeně mávl rukou, takže po stole rozházel všechny věci, které tam předtím položil. Vytetované věže na jeho tvářích byly teď robustnější a vyrostlo na nich ozdobné cimbuří. „To musí být ono. To bude ten zdroj našeho Pojídače duší. Kousek látky, kterou jste nosil u srdce, zahalený kouzly a zasazený do Ničeho, aby z něj vyrostl kocigr! Stačí ho najít, a budeme moci něco proti tomu Pojídači duší udělat!“

„Jo,“ poznamenala Lístka. „To zní fakt jednoduše.“

„Nemusíš to zkoušet,“ řekl na to Artur. „Já… já to pochopím, jestli s tím vším radši nebudeš chtít mít nic společného.“

„Neřekla bych, že máme moc na vybranou,“ řekla Lístka. „Nemůžu jen tak nechat tvoji kopii, aby páchala zlo a získávala moc nad myslí tvých blízkých, nemyslíš?“

„Ale mohla bys,“ řekl Artur. Ačkoli se Lístka snažila celou situaci zlehčit, poznal na ní, že má strach. „Znám lidi, kteří by neudělali nic, co se netýká přímo jich.“

„No jo, tak já nechci být jedna z nich. A jestli už Ed není v karanténě, mohl by mi pomoct… i když myslím, že jestli je pořád ještě středa, bude ještě trčet v nemocnici, až se vrátím…“

Lístka se zatvářila smutně při pomyšlení na to, že její bratr Ed je stále ještě v nemocnici. Její rodiče, teta i bratr podlehli Spavé epidemii a byli v karanténě.

„No a doktore, je něco konkrétního, co můžu udělat tomu Pojídači duší? Jako třeba na Uchvatitele platí sůl a skočera zase dokáže zničit stříbro?“

Doktor Skamandros zamyšleně sešpulil rty a na vytetovaných věžích na jeho tvářích se objevilo podpůrné dřevěné lešení.

„To nevím. Mám za to, že by mu stříbrné kopí nebo meč vadily a stejně jako všichni Nicníci by sůl rozhodně dobrovolně nesnědl, ale jenom méně významné Nicníky dokáže stříbro opravdu vážně poznamenat a lze se jich zbavit solí.“

„Spí někdy?“ zeptala se Lístka. „A bude mít Arturovu kapsu u sebe, nebo ji bude mít schovanou někde jinde?“

„Dobré otázky, skvělé otázky,“ zamumlal Skamandros. „Obávám se, že mé zdroje neříkají nic o tom, že by spal, ale je to docela možné. Mám za to, že tu kapsu bude mít schovanou někde blízko svého brlohu ? mé informace jsou však i v tomto ohledu smutně nedostačující.“

„A máte představu, kde by mohl ten jeho brloh být?“ pokračovala Lístka v otázkách. „U Artura doma?“

Dva malé obláčky prachu na Skamandrosových tvářích se proměnily v miniaturní tornáda, která začala ohrožovat dům vytetovaný na kořeni doktorova nosu.

„Mé zdroje jsou nedokonalé. Jeden z odkazů se zmiňuje o ‚Brlohu Pojídače duší‘, sdílnější ale bohužel není.“

„Předpokládám, že jestli má Artura co nejlépe napodobovat, musí z domu někdy vycházet,“ poznamenala Lístka. „Můžu se tam vplížit zadním vchodem nebo něco takového. Máte tam zadní vchod?“

„Nejlepší by to bylo přes garáž,“ poradil jí Artur. „Na příjezdové cestě pod modrým kamenem je schovaný vypínač dálkového otevírání vrat. Předpokládám, že bude asi v mém pokoji, nahoře v patře, pokud má být jako já. Ale myslím, že bychom si o něm měli nejdříve sehnat víc informací, než si budeme moci být jistí.“

Vzal do ruky Třetí Klíč a druhou ruku položil na Atlas. Vazba ze zelené kůže se pod jeho dotykem zachvěla.

„Počkej!“ zvolala Lístka. „Nemusíš ?“

„Nemůžu tě nechat jít, aby ses utkala s někým takovým, jako je Pojídač duší, aniž bys na to byla dobře připravená,“ řekl Artur. „A kromě toho to bude dobrá zkouška ? dozvím se, o kolik víc budu potom zamořený kouzly.“

„Arture ?“ začala Lístka, ale Artur se už soustředil na své otázky pro Atlas.

Kdo je to Pojídač duší? Jak lze porazit toho, který vystupuje jako moje kopie? Kde je jeho brloh?

Sotva si ty otázky stačil v mysli pořádně zformulovat, Atlas se už prudce rozevřel. Zvětšil se do mnohem větších rozměrů a jeho stránky se začaly třepotat jako větrák ve větru. Když dosáhl plné velikosti, stránky se zklidnily a neviditelná ruka začala psát. Prvních pár písmen bylo napsáno zvláštní abecedou, která sestávala z rovných čárek a teček, ale když je Artur pozoroval, zachvěly se a proměnily se v elegantní písmenka anglické abecedy, jakoby vykroužená zručným kaligrafem.

Všichni sledovali Artura, který upřeně hleděl do Atlasu. Dokonce i Suzy, jež se nakláněla dámě První přes rameno.

Aby z toho měli něco všichni, rozhodl se Artur přečíst zápis nahlas. Četl trochu s obtížemi, protože nebyl na staromódní písmo zvyklý. Mnohá slova nikdy předtím ani nepoužil.

„Pojídač duší“ je výraz často používaný k popisu jednoho druhu Nicníků, kteří mají blízko ke druhu Starousedlíků, známému jako Blízká stvoření, neboť používají některá odborná kouzla, jež použila i samotná Architektka, aby stvořila z Ničeho život, aniž by však oplývali jej dokonalostí.

Pojídač duší vždy vychází z určitých Architektčiných výtvorů, a to buď přímo, jako například při napodobování Starousedlíků, nebo nepřímo v případě kopie smrtelníka, tedy v současné době konečného výsledku prastarého Architektčina experimentování s vývojem života.

Cílem Pojídače duší je v obou případech nahradit originál, obyčejně za účelem špionáže, zrady či jiných podlých činů. Aby toho mohl dosáhnout, vypadá Pojídač duší pro většinu přihlížejících jako jeho terč. Jeho pravou tvář a celkovou podobu lze spatřit, když se na něj díváte skrze spršku dešťových kapek za slunečného dne nebo když použijete různá kouzla.

Zpočátku Pojídač duši svůj subjekt, tedy napodobovaného jedince, příliš dobře nezná, má o něm jen omezené informace od svého stvořitele. Nicméně část kouzla použitého k tomu, aby Pojídač duši vznikl z Ničeho, také napomáhá u tohoto Nicníka rozvoji dalších schopností. Dokáže vnutit svůj způsob myšlení jakékoli vnímavé mysli, s níž je ve fyzickém kontaktu, a to s použitím duševně vodivého kadlubu, jenž existuje v symbióze s Pojídačem duší. Tato matrice je odvozena z polointeligentní formy života ze světa v Druhořadých říších (Jméno v Domě: Avraxyn, Místní jméno: ????.

„To místní jméno nedokážu přečíst ?“

Lístka zavrtěla hlavou, ale ne nad Arturovou neschopností přečíst nějaké neznámé jméno.

„Duševně vodivého čeho? Jak jsi to říkal? Že na lidech vypěstuje kedlubny?“

„Takhle… takhle se to tady píše,“ řekl Artur, který si teprve teď uvědomil, co vlastně přečetl. Všechny své síly soustředil na to, aby dokázal ta slova správně přečíst.

„To se mi nelíbí,“ řekla Lístka a otřásla se. „Jak se mu v tom dá zabránit?“

„Já… podívám se, co na to řekne Atlas,“ odpověděl Artur. Pokračoval ve čtení.

Tento kadlub vstoupí do své oběti skrze její kůži, jakmile mu k tomu Pojídač duší vytvoří most ? tím může být podání ruky, chytnutí za rameno a tak podobně. Jeho zárodečné buňky jsou šedé, ale na kůži se drží jen několik minut, takže terč si obvykle vůbec není vědom toho, že byl napaden. Kadlub pak putuje krví, až se nakonec usadí v mozku nebo v některém důležitém místě senzorického aparátu svého terče. V tomto místě se pak rychle rozšiřuje, zdvojí tam nervovou tkáň, až je nakonec schopen proniknout do myšlenek a vzpomínek cílového objektu, telepaticky je sdílet s větší částí kadlubu, která je uložena v sekundárním mozku samotného Pojídače duší, jenž je obvykle nachází v jeho bránici. Pojídač duší používá tyto vzpomínky a myšlenky k tomu, aby dokázal lépe napodobit terč, na jehož místě vystupuje. Je schopný ovládat mysl těch subjektů, u kterých se kadlub dobře ujal, nikoli však s velkou přesností.

Vliv kadlubu se projeví i v chování Pojídače duší. V přirozeném stavu na Avraxynu si kadlub vždy vybuduje brloh, do něhož umístí svého prvotního hostitele, aby ho ochránil před poškozením. V Pojídači duší je kadlub v podřízeném postavení a musí jít tam, kam chce Pojídač duší, ale vždycky na něj bude působit tak, aby si udělal brloh. Ten bude tmavý a umístěný tak hluboko v zemi, jak jen to bude možné, aby se do něj Pojídač duší bez problémů dostal. Bude vystlaný něčím měkkým a někde v něm bude ten původní zárodek, z něhož Pojídač duší vznikl. Obvykle to bývá kost, kousek masa, část oděvu, nějaká drahocenná osobní věc nebo domácí zvířátko, které oběti dělalo dlouhou dobu společnost.

„To je teda fakt podlé,“ řekla Lístka.

„Už jsem zažila i horší věci,“ ozvalo se zamumlání zpod stolu. Doktor Skamandros se rozhlédl, ale Suzinu poznámku buďto nikdo jiný neslyšel, nebo už byli všichni dokonale vycvičení k tomu, že si jí nevšímali.

„Píše se tu ještě víc,“ řekl Artur. Stránka se vyprázdnila a neviditelná ruka začala psát dál.

Ten konkrétní Pojídač duší, který se stal dvojníkem lorda Artura, si zvolil jméno Obnažený chlapec, možná proto, že ve své přirozené podobě na sobě nemá mnoho kůže a vystavuje na odiv odkryté kosti. Lze ho porazit tak, že bude připraven o svůj zárodečný předmět, tedy kapsu školní košile lorda Artura. Lord Artur ji pak musí ponořit zpět do Ničeho.

V současné chvíli, tedy ve čtvrtek v 10.20 dopoledne místního Arturova času na Zemi, si Obnažený chlapec udělal dočasný brloh ve skříni s prádlem ve Východní nemocnici v suterénu 3. Pokud se Pojídač duší přesune do Arturova domu, je nanejvýš pravděpodobné, že si udělá brloh v jímce pod domem, k níž se dá dostat tak, že se nadzdvihne betonový poklop u zadního plotu na zahradě.

„Co se to tam psalo o čtvrtku?“ zeptala se Lístka. „A co je to Arturův čas?“

Artur to přečetl znovu.

„Ale u nás doma by teď neměl být čtvrtek! My se potřebujeme vrátit zpátky ve středu odpoledne! Jak je to možné, že je tam čtvrtek?“

„Čas mezi Domem a Druhořadými říšemi je tvárný,“ řekl doktor Skamandros. „Ale silné osobnosti, jako jste třeba vy, lorde Arture, ovlivňují a řídí jeho relativní běh. Mohu se jen domnívat, že Pojídač duší, který má některé z vašich vlastností, zaujal vaše místo z nějakého důvodu, který souvisí s plynutím času. Jinými slovy, vy … vy jste zpátky.“

„Ale co Lístka? Může se vrátit ve středu?“

„Řekl bych, že ne,“ usoudil doktor Skamandros. „Ale já nejsem v těchto otázkách žádný expert. Možná Kýchal by mohl vědět víc od Sedmi ciferníků.“

„Bez vyzkoušení to ani já nemohu říci, pane,“ odpověděl Kýchal. „Platí však obecné pravidlo, že časový vztah mezi Druhořadým světem a Domem určují Vstupní dveře a nedá se nijak vysvětlit. Podle všeho si dveře myslely, že jste se vrátil do vašeho světa a nepostrádal jste slečnu Lístku, když dovolíte. Proto se slečna Lístka může vrátit nejdříve ve čtvrtek dvacet minut po desáté. Pokud bude ještě pořád ten čas. Ještě trochu pomerančového džusu?“

„To ale znamená, že budu celou noc nezvěstná!“ Lístka tomu nemohla uvěřit. „Naši mě zabijou!“

Kapitola čtvrtá

„Skutečně?“ zeptal se doktor Skamandros. „To se mi zdá poněkud kruté.“

„No ne, oni mě nezabijou doopravdy.“ Lístka si povzdychla. „A i kdyby chtěli, jsou přece v karanténě, takže na mě můžou jenom křičet přes telefon a bušit na okénko pro návštěvy. Jenom mi to ještě víc zkomplikuje život.“

Artur se díval do Atlasu. Něco se na něm změnilo a to upoutalo jeho pozornost. Chvilku mu trvalo, než přišel na to, co to je.

„Hej, poslouchejte, u nás doma je teď 10.21!“

„Musím se tam vrátit,“ řekla Lístka. „Zkusím něco udělat s tím Obnaženým chlapcem, to slibuju, ale musím jít alespoň zamávat rodičům. Takže ? jak se dostanu domů? A jak se zase dostanu zpátky sem, jestli… až najdu a získám tu kapsu?“

„Myslím, že Kýchal může využít Sedm ciferníků, aby tě poslal zpátky do nemocnice,“ řekl Artur.

„To je pravda, pane,“ potvrdil Kýchal a hluboce se uklonil.

„Jak se dostaneš zpátky, to nevím…“

„Ten Obnažený chlapec prošel Vstupními dveřmi, takže se Dům ukázal ve vašem světě,“ řekla dáma První a ležérně přitom mávla rukou. „Stačí tedy jen najít Vstupní dveře, zaklepat na ně a o všechno ostatní už bude postaráno. A nyní už opravdu trvám na tom, abychom se vrátili k našemu programu!“

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Artur.

Obrátil se k Lístce, ale náhle ho nenapadlo nic, co by jí mohl říct. Neznal ji moc dlouho, ale už pro něj byla jako stará kamarádka a on ji žádal, aby pro něj udělala něco opravdu velikého. Nevěděl, jak jí říct, že je nesmírně vděčný za její přátelství a pomoc.

„Je… je mi moc líto, že jsem tě do toho všeho zatáhl, Lístko. Chci říct, že si fakt vážím toho, že… ehm… dokonce ani moji staří kamarádi tam, kde jsem dříve bydlel, by… no nic… kéž bych ti mohl něco… jé!“

Sáhl si za krk a vytáhl šňůrku s Námořníkovým medailónkem. Bylo to to jediné, co jí mohl dát.

„Nevím, jestli ti to k něčemu bude, ale když se stane něco opravdu zlého, zkus přivolat Námořníka. Možná… ne že by byl minule nějak zvlášť rychlý, ale … no, tak hodně štěstí.“

Lístka si pověsila šňůrku kolem krku, přikývla a otočila se.

„Mně nikdy nic nedal,“ zamumlal hlas někoho neviditelného. Artur se podíval na židli, ze které právě vstala Lístka, a uviděl tam Suzy, schoulenou pod stolem. Pozorovala nohu dámy První a v ruce držela velkou jehlu na látání. Zašklebila se na Artura a jehlu zabodla, ale nemělo to žádný účinek. Malá písmenka se rozestoupila, aby mohla jehla vniknout dovnitř, a pak kolem kovu vystřelila divoká rudá jiskra. Suzy jehlu upustila a cumlala si prsty. Z jehly zbyla jen malá loužička roztavené oceli.

Artur vzdychl a naznačil Suzy, aby si šla sednout vedle něj. Zavrtěla hlavou a zůstala tam, kde byla.

*

Ačkoli Lístka neviděla, že by se Kýchal přesunul, stál už u dveří, když k nim došla. Právě se chystala jimi projít, když se přihnal doktor Skamandros a když kolem něj procházela, vtiskl jí něco do ruky.

„Tohle budete potřebovat,“ zašeptal. „Bez toho byste neviděla Dům a nemohla byste najít Vstupní dveře. Dáma První je trochu netrpělivá ? ne úmyslně, tím jsem si jistý.“

Lístka se podívala na to, co jí dal: otevřené kožené pouzdro, v němž ležely brýle s obroučkou ze zlatého drátku a s tenkými skly, která byla silně popraskaná a protkaná mnoha tenoučkými čárkami. Lístka pouzdro zavřela a schovala si ho za pásek u kalhot.

„Tudy, prosím, slečno Lístko,“ ukázal jí Kýchal, když doktor Skamandros zase odběhl na své místo u stolu. „Budete si přát oblečení, které se bude lépe hodit do vaší Druhořadé říše a do vaší doby?“

„Jestli něco máte, tak by to bylo prima,“ odpověděla Lístka. Měla na sobě bavlněnou košili se širokými rukávy a modré plátěné kalhoty, což byla základní uniforma plavčíka z Létající kudlanky. Ještě ani nezačala přemýšlet o tom, jak by to oblečení doma vysvětlila. Už jen vysvětlit, proč nebyla navštívit rodiče, tetu ani bratra v karanténě po celých šestnáct hodin, bude dost těžké.

Když odcházela, slyšela Lístka, jak dáma První říká něco doktoru Skamandrosovi a pak zahajuje řeč. Znělo to, jako by byla jedním z politiků v televizních debatách, kteří dobře znají taktiku zdržování svých oponentů.

„Věřím, lorde Arture, že nyní můžeme pokračovat v programu zasedání, který jsem na vaši žádost nově uspořádala podle důležitosti.“

„Jistě,“ řekl Artur unaveně, ale nedokázal přestat myslet na Pojídače duší, toho „Obnaženého chlapce“, který předstíral, že je on. Co se ta stvůra chystá udělat? Jeho rodiče nebudou mít o ničem ani nejmenší tušení. Budou bezmocní, stejně jako jeho sourozenci. Ta věc ovládne jejich mysl a pak… i kdyby se podařilo Pojídače duší zničit a Artur by se mohl vrátit, možná tam už nebude mít žádnou rodinu.

Něco Arturovy myšlenky přerušilo. Dáma První právě něco pronesla. Něco velice důležitého.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Co jsi to právě říkala?“

„Říkala jsem, lorde Arture, že nyní chováme podezření, že špatná vláda Následujících dnů není náhodná. Někdo je ovlivnil nebo přiměl, aby se chovali tak, jak se chovají. Konečným cílem má být úplné a naprosté zničení Domu ? a s ním i všeho bytí.“

„Cože?“ Artur vyskočil ze židle. Všichni se na něj dívali a on se zase pomalu posadil, zhluboka se nadechl a snažil se zpomalit tlukot srdce, které se mu náhle rozbušilo neuvěřitelnou rychlostí.

„Lorde Arture, musím to opravdu opakovat ještě jednou? Jestli Následujícím dnům dovolíme pokračovat v tom, co dělají, je tu velké riziko, že bude zničen celý Dům.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Artur nervózně. „Pan Pondělí byl přece hrozně líný a Úděsné Úterý chtělo vyrobit spousty věcí a vlastnit je a Středa… ta si nedokázala pomoct, aby nebyla úplné prase. To ale neznamená, že chtěli zničit Dům.“

„Správci v každém případě uvrhli Dům v nebezpečí,“ řekla dáma První odměřeně. „Lenost pana Pondělí měla za následek, že v Nižším Domě správně nepřepravovali a neukládali záznamy, takže je dodnes nemožné zjistit, co se stalo s mnohými Starousedlíky, částmi Domu, důležitými předměty, s milióny nebo možná trilióny vnímavých smrtelníků a dokonce s celými světy v Druhořadých říších. Rovněž došlo ke značnému vměšování do Druhořadých říší, většinou skrze Nižší Dům.

Případ Úděsného Úterý je ještě horší, jelikož ve své lakotě vytěžil tolik Ničeho, že Vzdáleným oblastem Domu hrozilo nebezpečí zaplavení Ničím. Kdyby Vzdálené oblasti upadly do Ničeho, je docela možné, že by se do něj zhroutil i zbytek Domu.

Sychravé Středě se nepodařilo zabránit, aby se Hraniční moře přelilo přes své hranice, a v současné době se rozlévá na mnoha místech, kde by být nemělo, takže umožňuje průchod do Domu i z něj těm, kterým se podaří dostat se přes Linii bouřek, a zasahuje až k území Ničeho, což také oslabuje uspořádání Domu.“

Odmlčela se a usrkla krvavě rudého vína.

„To všechno dohromady znamená, že Správci, ať už vědomě či nikoli, jsou součástí plánu, který má zničit Dům a vehnat jej společně se vším ostatním, co stvořila Architektka, do Ničeho!“

„Má být tedy zničen celý vesmír?“ zeptal se Artur.

„Celý vesmír,“ řekla dáma První. „Ačkoli v této chvíli ještě nevíme, kdo za tím spiknutím stojí a co tím chce získat. Nabízí se, že je to Lord Neděle či Lepší Sobota… ale i oni by potom byli zničeni. Pokud ovšem nenašli způsob, jak zničit jen část Domu… je to zvláštní hádanka. Protože jsem tvořena jen třemi částmi Vůle, chybí mi důležité vědomosti. V každém případě na tom příliš nezáleží, jelikož naše strategie nebude jiná, ať už budeme stát proti Správcům nebo nějakým silám, jež stojí za nimi.“

„Jaká je ‚naše‘ strategie?“ zeptal se Artur.

„Stejná jako dosud,“ odpověděla dáma První. „Získáš Čtvrtý Klíč od sira Čtvrtka, Pátý od lady Pátkové, Šestý od Lepší Soboty a Sedmý od lorda Neděle.“

„To je celé?“ zeptal se Artur. „Tomuhle říkáš strategie?“

„A co jsi čekal od směsice žáby, medvěda a ryby?“ řekla Suzy někde dole pod stolem, právě tak hlasitě, aby to slyšel jen Artur.

„Je to skvělá strategie,“ odpověděla dáma První rezervovaně. „Přirozeně jsou tu detaily, které je třeba propracovat. Jednou z prvních věcí, jež je zapotřebí udělat, je obnovit hranice Hraničního moře, než způsobí ještě víc problémů. Jelikož ses rozhodl ponechat si Třetí Klíč, Arture, měl by to být tvůj nejbližší úkol.“

„Co mám udělat?“

„Středeční Jitřenka označila třicet sedm tisíc čtyři sta šedesát dva míst, na kterých Hraniční moře zasahuje do Druhořadých říší nebo Ničeho. V každém z těchto případů musíš použít moci Klíče, abys přinutil moře ustoupit tam, kam patří. Naštěstí nemusíš každé místo osobně navštívit, protože moc Třetího Klíče lze nasměrovat ze Středečního přístavu.“

„Ale to bych musel použít Klíč třicet sedm tisíckrát,“ řekl Artur. Podíval se na prstýnek s krokodýlem na svém prstě. Zdálo se, že se od té doby, co použil Atlas, ani trochu nezměnil. Když prstýnek zdvihl až k očím, uviděl, že se zlatá barva posunula o šířku vlasu a zakrývala nyní přesně celé čtyři dílky. „A to by se ze mě stal Starousedlík co nevidět.“

„Tento sentimentální vztah ke tvému původnímu světu a smrtelnosti je tvojí závažnou slabinou,“ řekla dáma První. Když mluvila, naklonila se dopředu a Artur cítil, jak si svým upřeným pohledem přitahuje jeho oči. Její oči byly teď zářivější, naplněné zlatavým přísvitem, a ačkoli neměla svá křídla, Artur cítil, jak se jí rýsují někde za zády a zvýrazňují její majestátnost. Pociťoval téměř neodolatelné nutkání poklonit se před ní, protože byla tak krásná a mocná.

„Hraniční moře je třeba vrátit tam, kam patří, a to dokáže jen Třetí Klíč.“

Artur se snažil zdvihnout hrdě bradu a odolat nutkání uklonit se před Vůlí. Bylo by tak snadné podvolit se jí a souhlasit se vším, co chtěla. Ale pokud by to udělal, znamenalo by to konec chlapce jménem Artur Penhaligon. Stal by se pak něčím jiným, už by nebyl člověkem.

Ale bylo by to tak snadné… Artur otevřel ústa, ale znovu je zavřel, když ho něco ostrého píchlo do kolene. Ostrá bolest mu umožnila přerušit oční kontakt s dámou První. Rychle se podíval dolů.

„Dovol mi, abych si to rozmyslel,“ řekl. Už jen vyslovit to ho stálo nesmírné úsilí, ale zabralo to. Dáma První se zase opřela a ta téměř viditelná aura jejích křídel pohasla. Ani její obličej se mu už nezdál tak nesnesitelně krásný.

Artur si lokl pomerančového džusu a sklouzl pohledem pod stůl. Suzy právě zapichovala velikou jehlu do podšívky svého kabátce, kde jich měla dalšího půl tuctu.

Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Jaké se mnou máš plány, až se to vyřeší s Hraničním mořem?“

„Sir Čtvrtek má v držení Čtvrtý Klíč,“ řekla na to dáma První. „Jelikož velí Úžasné architektčině armádě a je to velice mocný, vrtošivý a nadmíru neurvalý Starousedlík, nebylo by moudré postavit se mu přímo. Myslíme si, že by bylo nejlepší využít agenty, kteří by zjistili, kde sir Čtvrtek vězní Čtvrtou část Vůle. Jakmile tuto Čtvrtou část najdeme a osvobodíme, zvážíme, jaký bude další postup. A mezitím, jelikož ti hrozí nebezpečí, by bylo nejlepší, kdyby ses pod ochranou stráží vydal do Středečního přístavu a začal tam pomocí Třetího Klíče pracovat na zkrocení Hraničního moře.“

„Dobrá…“ řekl Artur. Zamračil se a znovu se napil džusu. Snažil se přijít na to, co by měl udělat. Jediná věc, kterou věděl zcela jistě, bylo to, že pokud si chce uchovat naději, že ještě někdy bude obyčejným klukem, musí se vyvarovat používání Klíče. Třetí Klíč bylo ale očividně třeba použít teď hned, aby bylo možné znovu získat kontrolu nad Hraničním mořem. To ale mohla udělat i dáma První.

A já se tu budu pěkně schovávat, pomyslel si Artur zatrpkle. Cítil se bezmocný a jako v pasti, ale zároveň nedokázal přijít na nic jiného, co by mohl udělat.

„Jestli budu tak hodně používat Třetí Klíč, proměním se ve Starousedlíka, tečka,“ shrnul to nakonec. „Ale uvědomuji si, že je potřeba Hraniční moře zkrotit. Takže ti Třetí Klíč předám.“

„Dobře,“ řekla na to dáma První. Usmála se a několikrát spokojeně poklepala na svůj program. Potom se ale náhle zarazila, jako by si najednou na něco vzpomněla. „Nicméně Právoplatným dědicem jsi ty. Neměl bys zůstat slabým smrtelníkem. Pravděpodobně by bylo nejlepší, kdyby sis ponechal všechny tři Klíče a používal je i nadále, aby se z tebe stal co nejrychleji Starousedlík.“

To Artura popudilo. „Řekl jsem ti to už miliónkrát ? já vím, že se teď nemůžu vrátit domů, ale mám aspoň nějakou naději… malou naději, že se jednoho dne, pokud se ze mě nestane Starousedlík… nic, zapomeň na to!“

Artur se zase posadil a zlostně bouchl do stolu. Jeho gesto ale nemělo kýžený efekt, protože se trochu zakuckal vlastními slinami, když si chtěl odplivnout. Aby si mohl odkašlat, zvedl sklenici s pomerančovým džusem a zhluboka se napil. Z poháru se mu však do úst vkutálelo něco tvrdého, co ho téměř doopravdy udusilo.

Artur to vyplivl na stůl. Předmět zazvonil o kovový povrch stolu jako zvoneček, točil se ve stále menších kruzích a nakonec se zatřepotal a zastavil. Byla to stříbrná mince, zhruba dvakrát většího průměru než čtvrťák.

„Co to ?“ začal Artur. „Měl jsem v pití minci!“

„Ne,“ řekla dáma První. Položila svou zlatou tužku a v ruce se jí objevil tyrkysově modrý vějíř. Když znovu promluvila, rozrušeně si ovívala obličej. „Určitě bys k tomu nebyl způsobilý!“

„O čem to mluvíš?“ Artur zvedl minci a prohlédl si ji. Na jedné straně byla hlava rytíře v helmě se zdviženým hledím a pštrosími péry. Písmenka na obvodu mince se Arturovi nejprve zdála jen jako nějaká hatmatilka, ale když se na ně pozorně podíval, proměnila se. Stálo tam Sir Čtvrtek, Obránce Domu. Na druhé straně mince byla vidět horní třetina velkého starodávného meče, kolem jehož jílce byl obtočený had. Nebo možná had tvořil samotný jílec, tím si Artur nebyl úplně jistý. Slova napsaná na této straně se také zatetelila a proměnila, až tam Artur rozeznal nápis Jeden šilink.

„Je to jen obyčejná mince,“ řekl Artur. Rozhlédl se kolem sebe. Všichni ho upřeně pozorovali a vypadali znepokojeně. „Nebo ne?“

„Je to šilink sira Čtvrtka,“ vysvětlila mu dáma První. „Lstí tě donutil, aby sis ho vzal. Použil jeden z nejstarších triků, jak někoho přimět vzít si něco, co nechce nebo o čem neví.“

„A co to znamená?“

„Znamená to, že jsi byl povolán,“ pokračovala dáma První. „Do Úžasné architektčiny armády. Předpokládám, že písemné dokumenty dorazí každou chvíli.“

„Povolán? Do armády? Ale jak ?“

„Domnívám se, že v zásadě zaujímáš určitou pozici v Domě,“ řekla dáma První. „Což siru Čtvrtkovi umožňuje tě povolat do armády. Každý Starousedlík musí jednou nastoupit stoletou vojenskou službu ?“

„Stoletou! Já nemůžu strávit v armádě sto let!“

„Otázkou je, zda se jedná o promyšlený plán sira Čtvrtka, jak tě dostat do jeho moci, nebo zda jde jen o nějakou souhru okolností v administrativním procesu. Pokud je to to druhé, budeš docela v bezpečí, dokud se nám nepodaří zjistit, kde se nachází Čtvrtá část Vůle, a s její pomocí pak budeme moci ?“

„V bezpečí? Budu v armádě! Co když mě pošlou do nějaké bitvy nebo tak něco? Co když mě sir Čtvrtek zabije?“

Dáma První zavrtěla hlavou.

„Nemůže tě jen tak zabít. Jakmile tě naverbuje, bude muset dodržovat své vlastní předpisy. Předpokládám, že ti může pěkně znepříjemnit život. To ale dělají všem nováčkům v armádě.“

„Skvělé. A co ti vrazi, co zabili pana Pondělí a Úděsné Úterý? Co když mě zabijí oni?“

„Hmm. Vlastně by to pro tebe mohla být výhoda, Arture. Žádný vrah ze Středního nebo Horního Domu by se neodvážil na tebe zaútočit mezi tvými spolubojovníky ve Velkém bludišti a jakýkoli Starousedlík z Jedinečných zahrad by navíc byl velice nápadný. To by ti poskytlo čas zmizet nebo něco vymyslet. Byl bys poměrně v bezpečí, zatímco my bychom tu pokračovali v našem plánu.“

„Promiňte, dámo První, ale je tu něco, co by sir Čtvrtek mohl udělat a pravděpodobně to také udělá, pokud bude vědět, že je Artur mezi jeho rekruty,“ přerušilo ji Pondělní Poledne. „Já sám jsem byl ve službě už před dlouhou dobou, ale nezapomněl jsem na to. Artur bude zřejmě v bezpečí během prvního roku výcviku. Potom by ho ale mohli poslat k Hraničářům nebo na Horskou pevnost, kde se neustále bojuje s Nicníky. A jako smrtelníkovi by mu v boji hrozilo mnohem větší nebezpečí než jakémukoli Starousedlíkovi.“

„A co když do armády jednoduše nevstoupím?“ zeptal se Artur. Zdálo se mu to jako nejlepší řešení. „No tak! Musí přece existovat nějaké výhody z toho, když je někdo Vládce Nižšího Domu a Vévoda Hraničního moře a tak podobně. Sir Čtvrtek přece nemohl do armády naverbovat pana Pondělí, Úděsné Úterý nebo Sychravou Středu, je to tak?“

„Ale ano, mohl,“ odpovědělo Pondělní Poledne. „Kdyby už neměli službu v armádě za sebou.“

„Ale já odmítám ?“ začal Artur. Přerušilo ho hlasité zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukl nějaký seržant-komisař a odkašlal si.

„Promiňte, madam,“ řekl dámě První. „Lorde Arture, je tu verbíř. Říká, že přichází v úřední záležitosti a přináší ty správné dokumenty. Nemá u sebe žádné zbraně. Co máme dělat?“

„Nemáme na vybranou,“ řekla dáma První. „Sir Čtvrtek k tomu má pravomoc. Na pár minut ho zdržte a pak ho pusťte dovnitř. Arture, měl bys mi raději dát Třetí Klíč hned teď.“

„Vy mě jen tak vydáte?“ zeptal se Artur.

„Nemáme na vybranou,“ opakovala dáma První. Několik listů v jejím programu jednání se otočilo a ona si něco zaškrtla, což Artura ještě víc rozzuřilo. Neviděl, co to je, ale byl si jistý, že je to bod, ve kterém se píše něco jako „Zajistit pro Artura bezpečí a odklidit ho do ústraní“.

„Já si Třetí Klíč ponechám,“ řekl nahlas. „Zřejmě ho budu potřebovat.“

„Jestli si ho necháte, je to, jako kdybyste ho rovnou předal siru Čtvrtkovi,“ řeklo Pondělní Poledne. „Nováčci u sebe nesmějí mít žádné osobní věci. Vše, co budete potřebovat, v armádě dostanete.“

Artur na Poledne udiveně civěl. Nemohl uvěřit vlastním uším. Všichni úplně klidně přijali skutečnost, že odejde na sto let do Armády Domu.

„Já tam nepůjdu,“ řekl. Zdvihl Třetí Klíč před sebe jako zbraň. Klíč vycítil jeho rozpoložení, prodloužil se a naostřil. Nakonec držel Artur v ruce trojzubec stejně vysoký, jako byl on sám, se zuby stejně dlouhými jako jeho předloktí. „A každý, kdo by se mě k tomu pokusil přinutit, bude pykat.“

„Dvakrát,“ dodal hlas zpod stolu.

Kapitola pátá

„Obávám se, že to nepůjde, lorde Arture,“ řekla dáma První. Stále ještě provokativně opatřovala poznámkami svůj program jednání a ani k Arturovi nevzhlédla. „Klíče mají svrchovanou moc jen na svém vlastním území, i když stejně mocné jsou i v Druhořadých říších.“

„Co to znamená?“ zeptal se Artur.

„Třetí Klíč může plně uplatnit svou moc jen v Hraničním moři, Druhý ve Vzdálených oblastech a První v Nižším Domě,“ vysvětloval doktor Skamandros. „Všechny fungují i v Druhořadých říších, kde mají stejnou sílu. Kromě, jak se domnívám, Sedmého Klíče, který je nejdůležitější ?“

„Nemáme mnoho času, lorde Arture,“ přerušila ho dáma První. Zaklapla knihu s programem zasedání. „Pokud se hodláš vzdát Třetího Klíče v můj prospěch, potom to je třeba udělat teď hned.“

„Ale já nechci vstoupit do armády!“ řekl Artur. Vztek ho už opouštěl a on se cítil jen smutný a osamocený. Jediný jeho spojenec se ještě stále schovával pod stolem. „A zvlášť ne na sto let! Musí existovat nějaký způsob, jak se z toho všeho vyvléknout.“

„Kdyby se vám podařilo najít Čtvrtou část Vůle a získat Čtvrtý Klíč, mohl byste zaujmout místo sira Čtvrtka jako velitel a sám sebe propustit,“ řeklo Pondělní Poledne.

„I my budeme samozřejmě pokračovat v pátrání po Čtvrté části Vůle,“ dodala dáma První. „Jakmile ji najdeme, budeme ti moci pomoct.“

„Já půjdu s tebou, Arture,“ řekla Suzy. Vylezla zpod stolu, posadila se na Lístčinu židli a vypila po ní zbytek pomerančového džusu. Pak dodala: „Nemůže to být tak zlé.“

„Nic takového neuděláš,“ rozčílila se dáma První. „Máš tu svou práci jako Pondělní Tercie.“

„Nikdo nevstupuje do armády dobrovolně,“ řeklo Pondělní Poledne. „Každého do ní musí povolat. Tedy kromě Starousedlíků, kteří byli už stvořeni jako vojáci. Nejsem si jistý, zda je vůbec možné přihlásit se dobrovolně.“

„Mám za to, že jestli Artur chce, abych šla s ním, pak je to moje věc,“ řekla Suzy. „Nějak matně si vzpomínám, že jsem možná už v armádě byla. Zřejmě mě povolali před dávnou dobou a já jsem si už svoje odsloužila, jenom se mi to při mytí mezi ušima vykouřilo z hlavy. Možná se mi to zase vybaví. Tak jako tak můžu Arturovi pomoct najít Čtvrtou část Vůle.“

„Díky, Suzy!“ zvolal Artur. Cítil se o mnoho lépe. Když s sebou bude mít Suzy, bude to něco docela jiného. „Jistě že chci, abys šla se mnou. Vždycky mě dokážeš povzbudit, a to ani nemluvím o tom, jak jsi mi pomohla… Řekl bych… že jestli musím jít, měl bych jít hned teď.“

Vstal, vzal si Třetí Klíč a přešel k dámě První. Sklouzla ze své židle a uklonila se mu. Když se narovnala, Artura překvapilo, o kolik byla vyšší, když v ní teď byly obsažené už tři části Vůle. Měřila dobře přes dva metry, možná skoro dva a půl a zblízka bylo vidět, jak se jí všude po kůži i po šatech hemží malá písmenka. Byly to tisíce maličkých, starodávných písmen, jež byla v neustálém pohybu a měnila barvu, jak se přesouvala na kůži nebo na šaty. Sem tam se Arturovi podařilo rozluštit nějaké slovo nebo útržek věty, jako třeba: „Vůle je Slovo a Slovo je ?“ Pozorovat ji bylo trochu jako zkoumat bankovku, na které jsou vidět všechny ty miniaturní ryté detaily, jež dohromady tvoří obrázky, jen pokud se díváte úplně zblízka.

„Vzpomínáš si, lorde Arture, na slova, kterými mě jmenuješ Místodržící Třetího Klíče?“

„Ne,“ odpověděl Artur. „Začni, já je budu opakovat po tobě.“

„Dobrá tedy. ‚Já, Artur, vévoda Hraničního moře, lord Vzdálených oblastí, Vládce Nižšího Domu, držitel Prvního, Druhého a Třetího Klíče od Království, postupuji své věrné služebnici, spojené První, Druhé a Třetí části Veliké architektčiny Vůle, veškerou svou moc…‘“

Artur mechanicky opakoval ta slova, ale duchem byl někde úplně jinde. Bál se toho, co se chystá udělat Obnažený chlapec, a přemýšlel, jestli se Lístka jen nedostane do velkého nebezpečí, aniž by měla naději na úspěch. Bál se také toho, co se stane s ním. Byl přece jen teprve chlapec. Neměl by být odveden do armády, natož do takové, která je plná nesmrtelných Starousedlíků, kteří jsou mnohem odolnější a silnější než on.

Dáma První si od něj vzala trojzubec a Artur si poprvé uvědomil, že rukavičky, které měla na sobě, jsou vlastně rukavice Druhého Klíče, jen trochu proměněné, aby se lépe hodily pro dámu. A meč, sestávající z hodinových ručiček, který byl Prvním Klíčem, měla dáma První zastrčený za opaskem. Z větší části ho zakrývala vlečka jejích dlouhých šatů, která kolem ní vlála jako plášť.

„Děkuji ti, Arture,“ řekla dáma První. „Raději bych si měla vzít i Atlas.“

„Řekl bych, že mi bez Klíče k ničemu nebude,“ usoudil Artur. Vytáhl malou zelenou knížečku a pomalu ji odevzdal. Měl pocit, jako by přicházel o všechno, co by mu mohlo nějak pomoci.

„Výtečně! Okamžitě začnu pracovat na zkrocení Hraničního moře,“ oznámila dáma První. „Uděláme rovněž vše možné pro to, abychom se pokusili najít Čtvrtou část Vůle, a budeme tě o vývoji věcí informovat.“

„Ve škole pro rekruty se pošta doručuje jen dvakrát za rok,“ poznamenalo Pondělní Poledne. „A nováčci nemají dovoleno telefonovat ani telegrafovat.“

„Nějaký způsob si už najdeme,“ řekla dáma První. „Teď bychom měli pustit dovnitř toho verbíře. Hodně štěstí, Arture.“

„Mně se to pořád nelíbí,“ řekl Artur. „Chci, abyste vymysleli jakýkoli způsob, jak bych se mohl dostat z armády.“

„Jak poroučíš, lorde Arture,“ řekla dáma První. Sklonila hlavu, ale nepoklonila se mu a Artur měl znovu pocit, že by se Vůli hodilo, kdyby ho mohla v Domě držet navěky. A když navíc jeho místo doma zaujal ten Obnažený chlapec… možná že se nebude mít kam vrátit, když se dostane z armády, a nezbude mu, než se stát Starousedlíkem.

„Já se vrátím,“ řekl Artur přesvědčeně. „Jako já, ne jako Starousedlík. Jestli musím najít Čtvrtou část Vůle sám a získat od sira Čtvrtka Čtvrtý Klíč, udělám to. A očekávám, že vy všichni tady budete Lístce v čemkoli nápomocní, zvlášť jestli… až… se vrátí zpátky s tou kapsou.“

„Ach, lorde Arture,“ řekl doktor Skamandros nervózně a po straně se přitom díval na dámu První. „Očekávám je takový… jak by se to dalo říct… nepřesný výraz ?“

„Verbíř je tady!“ přerušila ho dáma První. „Vítejte v Pondělním Pokoji, nadporučíku.“

Důstojník se hned za dveřmi postavil do pozoru a zasalutoval. Arturovi připadal jako postava z nějaké historické knížky. Na sobě měl šarlatovou tuniku s bílými klopami a bílé výložky posázené mnoha zlatými odznaky. Na nohou měl černé kalhoty se širokým zlatým pruhem na každé nohavici a černé vysoké boty s ostruhami. Jeho postavu ještě alespoň o třicet centimetrů prodlužovala impozantní kožešinová čepice s modrým a bílým peřím. Na krku mu visel bronzový srpek měsíce, veliký asi jako dlaň, na němž byly vyryté různé kudrlinky a číslice.

Rozhlédl se po místnosti a uviděl dámu První, zcela zřejmě nejvyšší a nejdůležitější zástupkyni Starousedlíků v místnosti.

„Prosím za prominutí, madam,“ řekl nadporučík. „Mé jméno je Crosshaw a jsem verbíř. Mám tu příkaz k odvedení jistého Artura Penhaligona, ale domnívám se, že muselo dojít k nějakému omylu, protože se tu píše, že mu patří jakési místo v hierarchii domu číslo… ehm… šest. Říkal jsem si, že tu zřejmě jen chybí spousta nul… Možná, je-li mezi podřízenými pana Pondělí někdo jménem Artur Penhaligon, mohl bych ten povolávací rozkaz vyzkoušet.“

„Není to žádný omyl,“ řekla dáma První. Vznešeně mávla rukou a ukázala na Artura. „Osoba, o kterou se jedná, je lord Artur Penhaligon, Vládce Nižšího Domu, lord Vzdálených oblastí, vévoda Hraničního moře, šestý v hierarchii Domu. Já jsem dáma První, tedy První, druhá a třetí část architektčiny Vůle.“

Crosshaw hlasitě zalapal po dechu, otevřel ústa, zase je zavřel a pak se podíval do papírů, které držel v ruce. Vypadalo to, jako by tam načerpal nějakou sílu, protože se po chvíli podíval přímo na Artura a vydal se k němu. Těsně před ním rázně srazil podpatky.

„Promiňte, ehm… lorde Arture. Jelikož jsem až do včerejška, kdy jsem byl pověřen tímto úkolem, setrvával na odlehlé základně ve Velkém bludišti, netušil jsem, že došlo ke změnám, ehm, mezi Správci. Jde o to… nevím přesně, jak to formulovat… Pokud je mi známo, je-li vaše jméno na povolávacím rozkazu, jste povolán. Musím vám nyní tyto dokumenty předat.“

Nadporučík mu podal velký čtvercový pergamen, na němž toho bylo napsáno spoustu maličkými písmenky. Arturovo jméno bylo jasně vidět uprostřed listiny.

„Co se stane, když si to nepřevezmu?“ zeptal se Artur.

„Tím si nejsem zcela jistý,“ odpověděl Crosshaw. „Pokud ho převezmete, pojedete v mém doprovodu výtahem do Tábora rekrutů ve Velkém bludišti. Pokud ho nepřevezmete, mám za to, že vás moc obsažená v povolávacím rozkazu do Tábora rekrutů stejně dopraví, ale poněkud… nepříjemnějším způsobem.“

„Dovolíte, abych se na ty listiny podíval?“ zeptal se doktor Skamandros, který přešel k Arturovi a stál teď vedle něj. Nasadil si své brýle s křišťálovými skly na čelo, nikoli na oči, a mžoural do dokumentu. „A, ano, tady to máme. Velice zajímavé. Pokud nepůjdete dobrovolně, Arture, budete přeměněn v nějakou věc, obvykle to bývá malý balíček z balicího papíru svázaný provázkem, který projde poštovním systémem Domu… což by, vzhledem k současným problémům v Nižším Domě, jistě nebyl jaksi… efektivní způsob cestování.“

„Dobrá, já ten rozkaz tedy převezmu,“ řekl Artur. Natáhl ruku a vzal si listiny. Potom ale vykřikl hrůzou, protože dokument se mu omotal kolem ruky a začal se mu posouvat nahoru po paži jako nějaký odporný slimák, který mu užírá kousky masa ? i když to nijak nebolelo.

„Neděste se!“ vykřikl Crosshaw. „Ty listiny se jen proměňují v uniformu rekruta!“

Artur se snažil dívat stranou a uklidnit se. Papír se kolem něj stále omotával a šustil a vzdouval se při tom. Když se na sebe zase podíval, byly jeho šaty proměněné v prostou modrou tuniku s černými knoflíky, modré kalhoty a nízké černé boty. Měl ještě bílý plátěný opasek s mosaznou přezkou, na němž byl zavěšený váček se střelivem, a prázdné poutko na bajonet (říkalo se mu žába) na boku.

Ale povolávací rozkaz ještě tak docela neskončil. Artur sebou trhnul, když ucítil, jak se mu něco dere zpod tuniky a hrne se mu to po zádech ke krku. Vyšplhalo mu to až na hlavu a tam se to proměnilo v modrý kastrolovitý klobouk s nepříjemně utaženým řemínkem, který se Arturovi zařezával pod rty, místo aby mu sahal až pod bradu.

„Výborně, rekrute,“ řekl Crosshaw. Nebyl už nervózní a Artur se okamžitě cítil menší a bezvýznamnější. „Následujte mě.“

Nadporučík zasalutoval dámě První, otočil se na podpatku a vykročil ke dveřím.

„Počkat!“ zvolala Suzy. „Já jdu taky!“

Crosshaw se překvapeně otočil. „Prosím?“

„Hlásím se dobrovolně,“ řekla Suzy. „Chci jít s Arturem.“

„Dobrovolníky nepřijímáme,“ řekl Crosshaw. „Jeden nikdy neví, kdo všechno by se mohl přihlásit.“

„Já ale myslím, že už jsem jednou ve službě byla ? zřejmě jsem vedená jako záložník.“

„Nepovoláváme ani záložníky,“ pronesl opovržlivě Crosshaw. „Zvlášť ne žádné z Pištcových dětí, kterým se při mytí mezi ušima vykouřilo z hlavy všechno, co kdy věděli.“

„Mám někde takový kousek papíru,“ řekla Suzy a prohledávala si kapsy.

„Nemůžu vám nijak pomoct, slečno,“ odmítl ji Crosshaw s konečnou platností. „Pospěšte si, rekrute Penhaligone. A narovnejte se trochu. Co to máte na noze?“

„Krabí krunýř,“ odpověděl Artur. Na rozdíl od jeho šatů zůstal krunýř jako dřív a jeho nové modré kalhoty byly schované pod ním. „Na zlomenou nohu.“

„Předepsal jsem mu to já,“ vložil se do toho doktor Skamandros. „Doktor Skamandros, k vašim službám. Major Skamandros, armádní kouzelník v penzi. Sloužil jsem v armádě asi před třemi tisíci let, než jsem odešel na další studia do Horního Domu.“

„Jistě, pane,“ řekl Crosshaw a úsečně zasalutoval. „Je-li to předepsáno lékařem jako nezbytné, může si to ponechat.“

„Lord Artur je smrtelník,“ dodal Skamandros. Vyndal malý poznámkový blok a spěšně něco načmáral pavím perem, z něhož odkapával stříbrný inkoust. „Z lékařských důvodů potřebuje krabí krunýř a prsten. Mělo by se mu dostat zvláštního zacházení.“

Crosshaw si od něj vzal papír se zprávou, složil ho a zasunul si ho za manžetu.

„Stejně půjdu s vámi,“ řekla Suzy.

„Ve výtahu pro vás není místo,“ vyštěkl na ni Crosshaw. „Předpokládám, že vám nic nebrání v tom, abyste si oficiálně zažádala u sira Čtvrtka o nový odvod, pokud jste opravdu záložník. Já bych to tedy nedělal. Ale vás očividně nic nezastaví. Pojďte, rekrute Penhaligone. Vykročit levou, pochodem vchod!“

Crosshaw sám vykročil levou nohou a podpatky jeho bot hlučně narážely na mramorovou podlahu, jak si to rázoval ke dveřím. Artur šel za ním a snažil se ze všech sil napodobit nadporučíkův pochodový styl a držet s ním krok.

Najednou se cítil neuvěřitelně osamělý. Měl pocit, že ho všichni opustili, a nebyl si ani v nejmenším jistý tím, co přinese budoucnost.

Copak opravdu zmizí na celých sto let v armádě?

Kapitola šestá

„Jsou ty šaty přijatelné, slečno Lístko?“ zeptal se Kýchal, když Lístka vyšla převlečená zpoza police na knihy uprostřed knihovny.

„Asi jo,“ odpověděla. Podívala se na tričko s obrázkem nějaké skupiny, o které v životě neslyšela. Podle batikovaného vzoru připomínajícího nějaké mytologické bytosti soudila, že hrála někdy kolem roku 1970. Měla ještě džíny, ale nebyly tak úplně z džínoviny, i když tak vypadaly. Na zadní kapse měly záplatu, na níž byl úchvatný hologram zvířete, které na Zeměkouli určitě nikdy neexistovalo.

„Pokud byste chtěla, můžeme se zkusit podívat na cíl vaší cesty, ještě než se tam vydáte,“ nabídl jí Kýchal. Přešel k řadě polic s knihami a zatáhl za provázek, který visel na jejím konci. Někde nad Lístčinou hlavou se rozezněl zvon a celá stěna od podlahy až ke stropu zarovnaná knihami na policích se odsunula. Za ní se objevila místnost ve tvaru sedmistěnu s tmavým obložením z ořechového dřeva. Uprostřed místnosti stálo v kruhu sedm vysokých pendlovek ciferníky směrem dovnitř.

„Co je to za zvuk?“ zeptala se Lístka. Ten podivný, tichý zvuk nejen slyšela, ale i cítila. Z hodin však žádné tikání nevycházelo.

„To jsou kyvadla hodin,“ odpověděl Kýchal. „Tep Času. Toto je sedm ciferníků, slečno.“

„Chtěla bych se nejprve podívat,“ řekla Lístka. „Můžete mi ukázat, kde je ten Obnažený chlapec?“

„Můžeme se o to pokusit,“ odpověděl Kýchal. Poklepal si jedním ze svých dlouhých prstů na nos a usmál se. Za dob, kdy býval ve službách pana Pondělí, by to bylo děsivé gesto špinavé ruky s dlouhými nehty a poklepal by se na nose pokrytém vřídky. Nyní byla ale Kýchalova ruka čistá a nehty pečlivě zastřižené, a i když měl nos stále dlouhý a zahnutý jako skoba, pleť na něm byla zdravá. Dokonce i dlouhé bílé vlasy, jež mu vyrůstaly z týla, byly úhledně svázané mašlí z tmavě modrého sametu, která mu ladila s dlouhým frakem. „Prosím, držte se mimo kruh, dokud vám neřeknu, slečno Lístko.“

Vrchní sluha se zhluboka nadechl, potom rázně vkráčel do kruhu a začal posouvat ručičky nejbližších hodin. Když byl hotov, rychle se přesunul k dalším a pak zase k dalším a na každém ciferníku upravil čas. Když přeřídil i sedmé hodiny, spěšně z kruhu vystoupil.

„Za chviličku bychom měli něco uvidět,“ vysvětlil Lístce Kýchal. „Potom čas ještě trochu upravím a pošlu vás zpátky. Obávám se, že je jasné, že vás nemohu vrátit zpět dříve než v deset hodin dvacet jedna minut ve čtvrtek, který následuje po středě, kdy jste odešla. A ? už to začíná.“

Z podlahy se začalo linout pomalu kroužící tornádo bílé mlhy. Víření se zpomalovalo a mlha se roztahovala do šířky. Během několika vteřin úplně zaplnila kruh mezi pendlovkami. Lístka viděla, jak se oblakem mlhy vine stříbřitý lesk, který byl po chvilce tak jasný, že musela přimhouřit oči.

Potom stříbřitá barva trochu vybledla a oblak mlhy zprůhledněl. Lístka si uvědomila, že se dívá shora na nějaký pokoj v nemocnici, jako by byla moucha usazená na stropě. Byl to typický nemocniční pokoj s jedinou postelí. V ní ležel Artur ? nebo tedy, jak si Lístka honem připomněla, vlastně Obnažený chlapec. Vypadal přesně jako Artur a Lístka se zachvěla při pomyšlení, že kdyby jí to neřekli, nikdy by nepoznala, že to není její přítel.

Další věc, které si všimla, byly hodiny na stěně. Bylo na nich 10.25, což bylo uklidňující. Pokud tedy byl pořád ještě čtvrtek…

Otevřely se dveře a vešel nějaký lékař. Lístka sebou trhla, protože nečekala, že něco i uslyší. Ale zvuk otevírajících se dveří a lékařových kroků byl tak zřetelný, jako by opravdu seděla v tom pokoji na stropě.

„Ahoj, Arture,“ řekl ten doktor. „Pamatuješ si na mě? Doktor Naihan. Potřebuju se jen podívat na tvoji sádru.“

„Prosím,“ řekl Obnažený chlapec. Lístka se znovu zachvěla, protože hlas toho Nicníka zněl přesně jako Arturův.

Doktor se usmál a odhrnul přikrývku, aby se podíval na supermoderní sádru na noze Obnaženého chlapce. Prohlížel si ji ale jen několik vteřin. Pak se narovnal a překvapeně se škrábal na hlavě.

„To je… to nechápu… vypadá to, jako by ti ta sádra úplně splynula s nohou… ale to není možné. Radši zavolám profesora Ardena.“

„Co je na té sádře divného?“ zeptal se Obnažený chlapec. Posadil se a sklouzl z postele, když doktor Naihan zvedl sluchátko telefonu, který stál na stolku u lůžka.

„Ne, nesmíš vstávat, Arture,“ vykřikl Naihan. „Já jen zavolám ?“

Než stačil říct doktor cokoli jiného, Obnažený chlapec mu zasadil tak silný úder do krku, že muž odletěl až ke kyslíkovým ventilům na stěně. Sesunul se podél zdi a zůstal bez hnutí ležet na zemi.

Obnažený chlapec se zasmál podivnou směsicí Arturova smíchu a něčeho jiného, něčeho nelidského. Sklonil se a položil prst doktoru Naihanovi na krk ? očividně kontroloval, jestli je mrtvý. Potom zdvihl jeho tělo jednou rukou, což by Artur nikdy nezvládl, a bezstarostně ho odhodil do skříně.

Poté šel ke dveřím, otevřel je a chvíli se rozhlížel po chodbě. Pak vyšel ven. Dveře se za Nicníkem pomalu zavřely. Když úplně zaklaply, Lístka se otřásla.

Předtím si neuvědomovala, jak strašné bude dívat se na zrůdu, která bude vypadat a mluvit přesně jako Artur. Na zrůdu, která bez mrknutí oka a sebemenší námahy zabíjí lidi.

„Teď je, slečno Lístko, čas, abyste se vrátila,“ řekl Kýchal tak nečekaně, že Lístka nadskočila. Když začal mluvit, scéna v nemocnici se rozplynula a Lístka viděla opět jen dřevěné obložení stěn a podlahy a kruh pendlovek.

Vrchní sluha vstoupil do kruhu a rychle přeřídil ručičky u tří hodin.

„Vejděte do kruhu, rychle, než hodiny začnou odbíjet!“

Vyskočil ven z kruhu a Lístka vešla dovnitř. O vteřinu později začaly všechny hodiny naráz odbíjet. Místnost se kolem Lístky začala chvět. Točila se jí hlava, všechno bylo zamlžené a nezřetelné. Pak ji zasáhla vlna nevolnosti a po stěnách, podlaze i stropě se začala rozlévat bílá záře. Brzy kolem sebe neviděla nic než bílo.

Už už by vykřikla nebo se pozvracela ? možná i obojí ? ale v tu chvíli se na jedné straně začalo světlo vytrácet a ona uviděla nějakou chodbu ohraničenou bílým světlem, ale uprostřed příjemně potemnělou.

Lístka vrávoravě klopýtala chodbou a držela se za břicho. Cítila se úplně dezorientovaná, bílé světlo se na ni tlačilo zezadu i ze stran. Neslyšela vlastní kroky ani dech ani nic jiného.

Potom se náhle bez varování zvuk opět vrátil. Bylo to, jako by jí v uších burácel vichr, který se po chvilce utišil a umlkl. V následujícím okamžiku zmizelo i bílé světlo. Lístka stále ještě mhouřila oči. Udělala několik hlasitých kroků na tvrdé podlaze, pak upadla a skulila se na záda. Její vyděšené hlavě chvíli trvalo, než si uvědomila, že světla, do kterých teď zírala, byla sice také bílá, ale byly to jen obyčejné světélkující panely na světle modrém stropě.

Posadila se a rozhlédla se kolem sebe. Byla na nemocniční chodbě. Ve Východní nemocnici. Poznala ten vzorek v bledě modré a příšerně hnědé barvě. Na chodbě nikdo nebyl, ale po celé její délce byla spousta dveří.

A na konci chodby visely nad létacími dveřmi hodiny. Podle nich bylo dvanáct hodin deset minut, což Lístku znepokojilo, protože když byla mouchou na stropě a dívala se na Obnaženého chlapce, bylo teprve 10.25. Pokud byl stále ještě čtvrtek, ztratila tedy jen něco málo přes hodinu a půl, ale stejně…

Vstala, hřbetem ruky si otřela ústa a zkusila nejbližší dveře. Za všemi byly nějaké sklady, což znamenalo, že je v jednom z nižších poschodí nemocnice, která nejsou určena pro veřejnost. Ze všeho nejdříve se tedy musí dostat odtud, než ji tu nachytá nemocniční ochranka a ona bude muset vysvětlovat, co tu dělá a jak se sem dostala.

O několik minut později za sebou Lístka nechala ječící dveřní alarm a vystoupila z výtahu na poschodí, kde bylo přijímací oddělení pro karanténu. Nevypadalo to tam ale stejně, jako když odtamtud odcházela. Tehdy byla čekárna plná lidí, kteří přišli na návštěvu za svými příbuznými v karanténě, jež tam stále ještě nechávali zavřené pro případ, že by Spavá epidemie ještě nebyla zažehnána. Nyní byla čekárna prázdná, židle byly přikryté obrovskými kusy igelitu a byl tu cítit příznačný pach před chvílí nastříkané dezinfekce. Z Lístčina pohledu bylo horší, že namísto obvyklých dvou mužů z ochranky, kteří normálně postávali u recepce, tam teď byli čtyři členové nemocniční ochranky, půl tuctu policistů v oblecích proti biologicky nebezpečným látkám a několik vojáků v ochranných oblecích s maskáčovým potiskem.

Než se stačila vrátit zpátky do výtahu, všichni si jí všimli.

„Nechoď dál!“ zahřímal jeden z členů nemocniční ochranky. „Celé tohle poschodí je v karanténě. Jak ses sem dostala?“

„Prostě jsem nastoupila do výtahu,“ odpověděla Lístka a snažila se, aby působila jako mnohem mladší a hloupější, než ve skutečnosti byla.

„Ten má být přece zamčený,“ mumlal si pro sebe strážný. „Tak si zase nastup a sjeď do prvního patra.“

„Nechytnu nic, že ne?“ zeptala se Lístka.

„Jeď hned dolů!“ nařídil jí strážný.

Lístka vešla do výtahu a zmáčkla knoflík. Bylo jasné, že za tu dobu, co byla pryč, se něco změnilo. To, že celé tohle poschodí bylo teď uzavřené, neznělo vůbec dobře. Ale Spavá epidemie byla přece pryč…

Dveře od výtahu se otevřely v přízemí. Lístka vystoupila do hrozné vřavy. Lidé byli úplně všude, ve vestibulu, na chodbách i v čekárnách. Většina z těch, kteří tam seděli, vypadala jako zaměstnanci nemocnice, nikoli návštěvy, a po zběžném prozkoumání se Lístce zdálo, že tam nejsou vůbec žádní pacienti.

Začala se prodírat davem a usilovně přemýšlela o tom, co má dělat. Nejdříve ze všeho musí zjistit, jaký je opravdu den a co se tu děje. Potom bude muset přijít na to, jak se dostat do skladu prádla, kde Obnažený chlapec údajně ukryl Arturovu kapsu. Pak ji bude muset vynést z nemocnice a najít Dům, který, jak jí Artur řekl už před dlouhou dobou, se objevil někde v blízkosti jeho domova a zabíral tenkrát několik bloků…

Dostat se tam ale bude velice těžké, uvědomila si Lístka, když zahlédla hlavní dveře. Ty byly zavřené a přelepené černožlutou páskou označující biologické nebezpečí. Okna byla přelepená plakáty a Lístka i z dálky viděla, že je na nich napsáno CREIGHTONSKÝ ZÁKON. To bylo ustanovení, které dávalo vládě pravomoc označit nějakou oblast jako karanténní a použít jakékoli prostředky, aby zajistila, že se z ní nikdo nedostane ven.

Za okny na nemocničním parkovišti stály čtyři nebo pět obrněných transportérů a spousty vojáků v oblecích proti biologickému nebezpečí. Mezi nimi se pohybovaly postavy v oranžovém, které měly na zádech tři zářivě žlutá písmena: FÚB, což znamenalo Federální úřad bioregulace.

Lístka se rozhlédla, jestli neuvidí někoho známého. Nebyly tam ale žádné povědomé tváře, dokud konečně nezpozorovala jednoho z ošetřovatelů, se kterým mluvila, když poprvé odvezli pryč Eda a zbytek rodiny Seděl zády ke zdi, unaveně usrkával kávu. Vedle něj podřimovaly dvě sestry s hlavami skloněnými na prsou. Před nimi na podlaze stály šálky s nedopitou kávou a napůl snědenými sendviči.

Lístka prokličkovala davem a postavila se před ošetřovatele.

„Ahoj,“ pozdravila. Nemohla si vzpomenout, jak se jmenuje, a štítek se jménem na jeho košili byl překlopený dolů.

Ošetřovatel k ní vzhlédl. Jeho oči na chvíli nedokázaly zaostřit. Zavrtěl hlavou, dlaní si otřel obličej a usmál se.

„Ahoj. Tak tys tady zůstala zavřená, když to tu prohlásili za karanténní zónu?“

„Ano,“ řekla Lístka. „Usnula jsem v čekárně … eh … tamhle, a právě jsem se probudila a vůbec nevím, co se stalo. Vrátila se snad zase Spavá epidemie?“

„Ne, teď je to něco jiného,“ odpověděl jí ošetřovatel. Trochu se narovnal a Lístka zahlédla jméno na štítku. Vedoucí ošetřovatel Adam Jamale. „Možná to ani nic není, ale však víš, nikdo nechce nic riskovat.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Nejde mi to na rozum.“ Jamale zakroutil hlavou. „Všechno se to semlelo před hodinou. Slyšel jsem zvěsti o tom, že u jednoho zaměstnance našly nějaké známky útoku biologickou zbraní.“

„Ano, to je pravda,“ řekla jedna ze sester se zívnutím. „Měla to být sama doktorka Penhaligonová, což dává smysl. Když už chceš někoho odrovnat, tak si vybereš toho nejlepšího, je to tak?“

„Kdo by to ale mohl udělat?“ zeptala se Lístka a okamžitě si začala dělat starosti o Arturovu matku. „A jaká biologická zbraň to byla?“

„Možná teroristi,“ usoudila sestra. „Žádné podrobnosti nám neřekli. Jen to, že doktorka Penhaligonová zaznamenala nějaké symptomy a okamžitě to nahlásila. Teď asi bude v úplné izolaci na dvacátém poschodí.“

„Ona si s tím určitě poradí, ať je to co chce,“ řekl Jamale. „Víš, že vynalezla polovinu všech těch věcí, který se používají na určování virů? Všechno od Rychloštěpu I až po nové hloubkové skenování PAGu pomocí DNA minulý měsíc.“

„Jo? To jsem nevěděla, že dělala i Rychloštěp. Nikdy se o tom na tom kurzu o antivirových opatřeních nezmínila…“

Lístka je přestala poslouchat. Ten útok biologickou zbraní, který Arturova matka zaznamenala, musely být ty šedivé spóry plísně z Obnaženého chlapce. A protože byly vytvořené pomocí kouzel z nějaké neznámé věci, bylo vysoce nepravděpodobné, že by si s nimi dokázala lidská medicína poradit. Možná se jim ale podaří jejich působení trochu zpomalit.

„Jo, a ještě něco jsem zapomněla,“ řekla Lístka a přerušila jejich rozhovor. „Co je dneska za den?“

„Čtvrtek,“ odpověděl Jamale. „Možná by ses měla ještě na chvíli prospat.“

„Ne, díky, já jsem viděla, co udělala Spavá epidemie s mojí rodinou,“ řekla na to Lístka. „Spánek teď pro mě není moc lákavá věc. Už musím jít. Díky!“

„Za nic,“ řekl Jamale. „Dávej na sebe pozor.“

„Budu se snažit.“ Lístka jim zamávala a vydala se zase na cestu davem. Usilovně přemýšlela. Co se chystá ten Obnažený chlapec udělat? Má ještě nějaký jiný cíl než jen nahradit Artura? Díky karanténě pro něj bude těžší nakazit lidi plísní, která umí číst myšlenky, ale pořád to je Nicník. Na celé Zemi neexistuje nic a nikdo, kdo by mu mohl zabránit, aby si dělal, co bude chtít.

Nikdo kromě ní. Musela rychle najít Arturovu kapsu, nějak se dostat z karantény, ven z nemocnice a najít Dům.

Změnila směr a namířila si to k bufetu. Podle toho, co říkal Atlas, si Obnažený chlapec udělal doupě ve skladu prádla. Podle všeho se ručníky, ubrusy a ostatní prádlo nějak dopravují ze skladu do bufetu a zase zpátky. Třeba tam je nějaký výtah na prádlo nebo něco takového. Lístka ho teď jen musí najít a zjistit, kde končí.

Lístka se prodírala davem a blížila se ke vchodu do bufetu, když náhle zahlédla známý obličej.

Byl to Arturův obličej.

Obnažený chlapec byl přímo před ní, pajdal tam o jedné berli. Když procházel davem, lidé mu pomáhali. Několikrát málem uklouzl a chytil se nejbližšího ramene nebo lokte, aby se udržel na nohou.

Pokaždé, když se ho někdo dotkl nebo mu podal pomocnou ruku, se usmál a zašeptal „děkuji“.

Kapitola sedmá

Nadporučík Crosshaw s Arturem ve výtahu vůbec nemluvil, tedy alespoň poté, co mu dal příkaz, že má Artur stát v pozoru. Byli ve velice úzkém vojenském výtahu, který nebyl o mnoho větší než telefonní budka. Asi půl metru ode dveří byla na zemi namalovaná červená čára. Artur musel stát v pozoru tak, aby se palce jeho nových bot té čáry dotýkaly.

Pro Artura bylo jen mírně překvapivé zjištění, že je výtah za jedněmi z dveří na chodbě před místností, v níž probíhalo zasedání. Věděl, že výtahy jsou tu všude, že patří k různým částem Domu nebo že jsou určené pro zvláštní využití či speciální pasažéry. Představoval si, že to celé vypadá tak trochu jako všechny ty podzemní chodby, potrubí na vodu, elektřinu a plyn pod moderními městy, jež se vzájemně křižují, seskupují se v trsech a pak se zase rozbíhají. Někde musí existovat nějaká mapa nebo průvodce po všech výtazích v Domě. V Atlase něco takového určitě bude…

Arturovo rozjímání o výtazích bylo přerušeno, když spolu s nadporučíkem Crosshawem dojel na místo určení. Na rozdíl od jiných výtahů, kterými tu už Artur jel, nebyla v tomhle ani žádná obsluha, ani zvonek. Byl tu klakson, který ostře a krátce zatroubil, když se dveře otevřely dokořán.

Za dveřmi se rozkládala větrná pláň s velice krátkou, úplně hnědou trávou. Foukal tu horký vítr a Artur uviděl vysoko na obloze slunce, nebo alespoň jedno z těch umělých sluncí, která svítila v některých částech Domu. Necelý kilometr od nich na pláni spatřil pečlivě naplánované, úhledně vyhlížející město sestávající z dvaceti nebo třiceti domů a jiných větších budov. Za městem, tam, kde byl podle jeho předpokladu západ, zahlédl docela překvapivě tropickou džungli. Na severu byla oblast špičatých žulových kopců, holých a nažloutlých, a na východě se rozkládal vysoký hřeben porostlý jedlemi a borovicemi, které se obyčejně vyskytují v chladných oblastech. Mezi nimi leželo sem tam dokonce i trochu sněhu.

„Deset kroků vpřed, rychlou chůzí!“ zakřičel nadporučík Crosshaw.

Artura ten rozkaz překvapil. Vykročil, ale okamžitě zapomněl, kolik kroků už udělal. Jeden, nebo dva? Když odpočítával další kroky, rostla v něm úzkost. Co se stane, když to bude špatně?

„Tohle bylo deset kroků! Neumíte počítat, rekrute?“ zařval za ním nějaký nový, velice nepříjemný hlas. I když napočítal teprve devět, Artur zastavil a začal se kolem sebe rozhlížet.

„Dívejte se dopředu,“ zakřičel ten hlas a Artur měl dojem, že byl jen několik centimetrů od jeho levého ucha. „Stůjte bez pohnutí!“

„Á, seržant Topůrko. Mohu si s vámi promluvit?“ přerušil ho Crosshaw váhavě, právě když Artur cítil, jak se mu těsně za krkem někdo opět nadechuje a chystá se pokračovat v explozi příkazů.

„Ano, pane!“ zaburácel hlas, který, jak Artur předpokládal, patřil seržantu Topůrkovi. Neodvážil se ohlédnout ani pohnout, ačkoli se nutně potřeboval poškrábat na nose. Z toho horka mu totiž už začala po tváři stékat směrem k levé nosní dírce kapička potu.

Nadporučík Crosshaw a seržant Topůrko za Arturovými zády asi půl minuty tiše hovořili. Artur neslyšel, co Crosshaw říká, ale Topůrkův šepot byl hlasitější než jakýkoli normální hlas, takže jeho polovinu rozhovoru Artur slyšel.

„Kdo?“

„Mně na tom ani zbla nezáleží, kdo to je.“

„To je špatné pro morálku, pane. Nelze provést. Je to vše, pane?“

„Přijímám předání jednoho rekruta, Artura Penhaligona, pane. S lékařským doporučením.“

Artur zaslechl kroky, potom zvuk zavírajících se dveří od výtahu. Stále ještě se ale neodvažoval pohnout, přestože teď bylo svrbění na kořenu nosu už téměř nesnesitelné.

„Pohov, rekrute!“ vyštěkl Topůrko.

Artur poslechl. Ale na nose se ještě nepoškrábal. Matně si vzpomínal, jak jeho mnohem starší bratr Erazmuz ? který byl majorem v armádě ? mluvil o tom, co je vždycky ve filmech o vojácích zkreslené. Jednou z těch věcí byl rozdíl mezi rozkazem „pohov!“ a „volno“. Artur si bohužel nemohl vzpomenout, v čem přesně ten rozdíl spočíval. Stát bez hnutí se mu tedy v tu chvíli zdálo jako nejlepší volba.

„Chodidla takhle daleko od sebe, ruce za záda, palce překřížit, hlavu držet rovně, přímo hleď!“ zařval Topůrko. Náhle přešel před Artura a sám zůstal stát v pohovu. „Řekněte ‚Ano, pane!‘.“

„Ano, pane!“ zakřičel Artur a snažil se vložit do svého hlasu veškerou sílu. Od Erazma totiž také věděl, že je potřeba absurdně nahlas křičet.

„Dobře!“ zařval Topůrko. Postavil se do pozoru a naklonil se k Arturovi. Nepatřil k největším Starousedlíkům, jaké Artur zažil ? neměřil víc než šest a půl stopy ? ale měl ta nejširší ramena, jaká kdy chlapec viděl, kromě jednoho z grotesků Úděsného Úterý. Ani tvář neměl pohlednou, jak to bylo u Starousedlíků obvyklé, ale kdysi možná hezký býval. Teď měl obličej zohyzděný spáleninou od Ničeho, která se mu táhla od levého ucha až k bradě. Jestli někdy míval nějaké vlasy, měl je teď vyholené.

Stejně jako nadporučík měl na sobě Topůrko šarlatovou tuniku, ta jeho ale měla na každém rukávu tři široké zlaté prýmky. Na levé straně hrudníku měl také připnuté tři medaile. Všechny byly z dělového bronzu a byly k nim připevněné kousky pestrobarevných stužek. Jedna z medailí měla na stužce pět malých svorek a další zase asi dvacet maličkých stříbrných hvězdiček, které byly uspořádané tak, aby se vedle nich vešlo ještě několik dalších.

„Nadporučík Crosshaw mi řekl, že jste zvláštní případ!“ zařval Topůrko. „Já nemám zvláštní případy rád! Ze zvláštních případů nebývají dobří vojáci! Zvláštní případy ani nepomáhají dalším rekrutům, aby se z nich stali dobří vojáci! Proto žádným zvláštním případem nebudete! Rozumíte!“

„Myslím, že ano ?“

„Zavřete zobák! To nebyla žádná otázka!“

Seržant Topůrko se od něj náhle zase odklonil, poškrábal se vzadu na hlavě a rozhlédl se kolem. Artur se neodvážil udělat to samé, ale ať už seržant v okolí viděl či neviděl cokoli, uklidnilo ho to.

„Volno, rekrute. Během několika příštích minut s vámi budu mluvit jako Starousedlík s jedním z Pištcových dětí, ne jako seržant s rekrutem. Nikdy se o tom ale přede mnou nezmíníte a nebudete o tom mluvit ani s nikým jiným. Rozuměl jste mi?“

„Ano, seržante,“ řekl Artur obezřetně.

Seržant Topůrko sáhl do kapsičky u opasku a vytáhl z ní plochou krabičku. Z té vyndal krátký doutník, ale nezapálil si ho. Místo toho mu ukousl jeden konec a začal ho žvýkat. Oslintaný konec doutníku podal Arturovi, který ale zavrtěl hlavou a rychle využil příležitosti, aby se poškrábal na nose.

„Je to takhle, Penhaligone. Vy byste tady neměl být. Je v tom nějaká politika, je to tak?“

Artur přikývl.

„Já politiku nesnáším!“ řekl Topůrko. Aby svým slovům dodal důraz, vyplivl odporný kus rozžvýkaného tabáku. „Takže já chci udělat tohle. Není to tak úplně zákonné, takže budu potřebovat váš souhlas. Chci vám změnit jméno. Jen po tu dobu, co budete tady. Tak se budete moct účastnit výcviku, ostatní rekruty nebude nic rozptylovat a nebudeme mít žádné problémy. Bude to zapsáno jen tady v místních záznamech, nepůjde o nic trvalého. Absolvovat už budete pod svým vlastním jménem. Jestli to celé zvládnete.“

„Dobrá,“ souhlasil Artur. Když už tady musí být, bude docela rozumné, když se schová za jiné jméno. „Tedy vlastně ano, pane.“

„Jak vám budeme říkat?“ Topůrko si ukousl další kus doutníčku a zamyšleně ho žvýkal. Artur se snažil nenadechovat se. Pach rozžvýkaného tabáku byl nechutný, mnohem horší, než by si vůbec dokázal představit. Pokud to tedy byl tabák a ne jen něco podobného z nějakého jiného světa v Druhořadých říších.

„Co třeba Rutra?“ navrhl Topůrko. „To je Artur pozpátku.“

„Rutra… no… možná něco, co zní trošku lépe… nebo co není tak průhledné,“ odpověděl Artur. Zahleděl se k obzoru a přivřel oči před pronikavým slunečním svitem, který tak silně kontrastoval se svěží zelení džungle na západě. „Co takhle Paprsek? Paprsek… hm… Zelený? To by klidně mohl být nějaký plnič inkoustu z Nižšího Domu.“

Topůrko přikývl a zase si odplivl. Opatrně vrátil napůl rozžvýkaný doutník do krabičky a uložil ji zase do kapsičky u opasku. Potom z ní vyndal psací podložku, která byla pětkrát větší než samotná kapsička, zpoza ucha si vytáhl tužku, ačkoli tam předtím žádná nebyla, a rychle udělal několik oprav v papírech.

„Ten prsten si schovejte,“ řekl Topůrko, když stále ještě psal. „Krabí krunýř se u poraněného Pištcova dítěte dá nějak vysvětlit, ale žádný rekrut nesmí mít u sebe takovouhle osobní věc.“

Artur si stáhl krokodýlí prsten a schoval si ho do kapsičky u opasku. Pokud dokázal podle hmatu odhadnout, měla jeho kapsička stejnou velikost zevnitř i zvenčí, ačkoli ta seržantova byla očividně transdimenzionální.

„Rekrute Paprsku Zelený, žádný takový rozhovor jsme spolu nikdy neměli,“ řekl Topůrko, tentokrát potichu. Psací podložku nacpal zase zpátky do kapsičky; deska i papíry se přitom podivně zkroutily.

„Ne, seržante,“ potvrdil Artur.

„Póózor!“ zakřičel Topůrko. Náhlá síla a hlasitost jeho rozkazu přiměla Artura nadskočit do vzduchu. Když dopadl zase na zem, ještě se chvěl, ale už v pozoru.

„Vidíte tamhlety budovy, rekrute? To je Pevnost proměny, kde děláme ze Starousedlíků vojáky. Tam se teď vydáme a vy se budete snažit, abych na vás mohl být hrdý! Narovnat záda! Zatnout pěsti, palce dolů, vykročit levou, pochodem vchod!“

Artur začal pochodovat směrem k budovám. Topůrko šel kousek za ním vlevo, křičel na něj, jak má správně držet tělo, upravit krok, jak mávat pažemi a pochodovat přesně do rytmu. Mezi těmito praktickými příkazy Topůrko naříkal, co komu provedl, že si zasloužil takové nanicovaté nemehlo, které je nešikovné i na to, že je jedním z Pištcových dětí.

Než došel k budovám, přemýšlel Artur, jestli se vůbec někdy naučí správně pochodovat nebo jestli aspoň dokáže vyhovět Topůrkovým kritériím. Taky uvažoval, kde jsou všichni ostatní. Pokud dokázal odhadnout podle toho, kde stálo trochu roztřesené, ale nesmírně rozpálené slunce, jež se posouvalo přes obzor, bylo pozdní odpoledne, takže by očekával, že venku bude spousta rekrutů i jejich nadřízených a budou … no prostě že bude probíhat výcvik.

„Stát!“ zařval seržant Topůrko, když Artur minul první řadu budov a chystal se vkročit do rozlehlého prostoru tvořeného ušlapanou zemí obklopenou kameny natřenými nabilo, což bylo zjevně cvičiště. „Až vydám rozkaz ‚Rekrute, rozchod‘, rázně se otočíte na levé noze, zvednete pravou a přirazíte ji k levé, přesně na jednu sekundu se postavíte do pozoru a pak se rychlým krokem vydáte ke kasárenskému bloku A, který uvidíte přímo před sebou, pokud ovšem nejste osleplý od Ničeho a ještě k tomu tupý! Tam se budete hlásit u kaprála Sekeropředa. Rekrute! Připraviiit! Rozchod!“

Artur se otočil na levé noze, pravou přidupl a pak se vydal vpřed, i když spíše nemotorně než rázně. Přímo před ním byla jen jediná budova, takže si to namířil přímo k ní. Byla to dlouhá, jednoposchoďová nabílená dřevěná budova postavená na kůlech asi metr nad zemí. Schody vedly ke dveřím, na nichž visela červená cedule s černými písmeny, bylo tam napsáno: KASÁRENSKÝ BLOK A, DRUHÁ ČETA REKRUTŮ, KAPRÁL SEKEROPŘED.

Artur vyšel po schodech nahoru, otevřel dveře a vpochodoval dovnitř.

Místnost byla uvnitř větší, než jak vypadala zvenku, ale Artur si takových věcí už skoro ani nevšímal. V Domě to bylo běžné. Místnost byla velká asi jako fotbalové hřiště a strop byl dvacet stop vysoko. Osvětlení zajišťovalo dvacet velikých lamp se skleněným cylindrem, jež visely z trámů. Po obou stranách místnosti byla okna, ale na všech byly okenice.

V kalužích světla z lamp Artur viděl, že jedna strana té ohromné místnosti je lemovaná polními lůžky a prostornými dřevěnými skříněmi, docela podobnými těm, které měl kapitán Kočkodaň na své Můře. Muselo tam být tak sto postelí a vedle každé z nich jedna skříň.

Druhá strana místnosti byla volnější, stálo tam asi tak třicet polic uspořádaných ve třech řadách. Regály byly přes tři metry vysoké a deset metrů dlouhé a byly na nich zavěšené nejrůznější zbraně a kusy brnění. Arturovi se to všechno zdálo velice staré a některé kousky také obzvlášť podivné. Na policích nejblíže k němu byly vystavené různé rovné i zahnuté meče, malé kulaté štíty, velké štíty ve tvaru draků, modré kabátce uniforem, veliké, nemotorně vyhlížející pistole a hákovací kotvice a lana. Vedlejší regál byl celý rezervovaný pro padesát nebo šedesát mušket, nad kterými byly naskládané podivné vysoké klobouky z tuhé bílé látky.

Nejprve si Artur myslel, že tam nikdo není, ale jak vešel dál do místnosti, uviděl na druhém konci skupinku Starousedlíků v modrých uniformách rekrutů. Když přišel ještě blíž, všiml si, že před nimi stojí instruktor v šarlatové uniformě a předvádí jim nějakou zbraň. Ze dvou zlatých prýmků na jeho rukávu Artur usoudil, že to bude kaprál Sekeropřed.

Mezi Starousedlíky ve skupince byli muži i ženy, všichni byli velice pohlední, ale ani jeden z nich neměřil víc jak šest stop, takže v civilu zřejmě nepatřili mezi důležité osoby. Když Artur vešel, nikdo z nich se neohlédl.

Kaprál Sekeropřed se k němu ale otočil. Měřil také kolem šesti stop, byl podsaditý a stejně jako seržant Topůrko byl zohyzděný jizvami od útoků Ničeho. V jeho případě to odneslo celé ucho a nos, takže ucho měl vyřezané ze dřeva a nos byl ze stříbra. Obojí bylo zřejmě jen přilepené, protože Artur neviděl žádné jiné úchyty.

„Jdete pozdě, rekrute!“ vyštěkl Sekeropřed. „Budete se muset nějak chytit, my budeme pokračovat.“

„Ano, kaprále!“ zakřičel Artur. Udělal několik kroků vlevo a zařadil se do půlkruhu posluchačů. Když míjel nastoupené rekruty, všiml si, že je naproti stojí i jeden velice malý Starousedlík, částečně zakrytý regálem se zbraněmi. Nebyl to vlastně ani Starousedlík, ale jedno z Pištcových dětí. Chlapec, který vypadal zhruba stejně starý jako Artur, ačkoli v Domě už pravděpodobně žil stovky nebo možná i tisíce let. Měl krátké černé vlasy, velmi tmavou kůži a vypadal přátelsky. V náznaku úsměvu zvedl koutky úst. Tajně na Artura mrkl, ale jinak se stále tvářil, jako by ho velice zajímala kaprálova ukázka použití zbraně.

Pokud to tedy byla nějaká zbraň. Artur si našel místo a přihlížel. Kaprál držel za dřevěnou rukojeť velký obdélníkový kvádr šedivého železa. V kvádru byly v pravidelných intervalech dírky, a když ho kaprál položil na stůl, vytryskla z nich pára.

„Toto se nazývá sekční žehlička,“ řekl kaprál a přitiskl ji na bílý límeček. „Je stále rozžhavená, a pokud ji necháte lícovou stranou dolů, spálí vám oblečení. Nyní předvedu správný postup žehlení límečků u slavnostní uniformy pluku číslo dvě. Dívejte se pozorně!“

Všichni Starousedlíci se naklonili dopředu, když kaprál pečlivě přejížděl žehličkou přes límeček šestkrát zprava doleva. Potom odložil žehličku nastojato, límeček otočil a celý postup zopakoval.

„Je to všem jasné?“

Všichni přikývli, až na jednoho Starousedlíka, který zvedl ruku. Byl ze všech nejpohlednější, měl krásné, ostře řezané rysy a světle modré oči. Pohled v nich byl ale bohužel docela prázdný.

„Mohl byste to zopakovat ještě jednou, kaprále?“

Artur se nepatrně zhoupl na patách dozadu a potlačil povzdechnutí. Vypadalo to, že ho čeká velice dlouhá lekce žehlení.

Kapitola osmá

„Hele, není to Emilyin kluk? Ten má přece být na izolaci na dvacátém poschodí!“

To zavolal jeden z lékařů a ukazoval přitom na Obnaženého chlapce. Ten si ho vůbec nevšímal a zmizel ven ze dveří bufetu. Lístka zaváhala, ale pak se za Nicníkem vydala. Lékař za ní zase něco křičel a davem se začala prodírat nemocniční ochranka. Byla ale na druhé straně atria a bude jí trvat několik minut, než se dostane ven z tlačenice.

Okýnka v bufetu byla zavřená, ale místnost byla přesto plná lidí, kteří seděli u stolků nebo na nich napůl zhrouceně leželi. Téměř všichni patřili k nemocničnímu personálu. Lístka si uvědomila, že karanténu museli nařídit právě ve chvíli, kdy se měnily směny. Všichni zaměstnanci, kterým skončila práce, tu teď byli jako v pasti a snažili se odpočinout si, kde se dalo. Těch, kdo nepatřili k personálu, bylo jen málo, protože návštěvní hodiny začínaly až odpoledne.

Obnažený chlapec už byl na druhé straně bufetu. Neopíral se teď o berle a šel mnohem rychleji, než by jakýkoli smrtelník se zlomenou nohou v sádře dokázal. Stále ještě se dotýkal ramen nebo zad lidí, kolem nichž procházel.

Každým takovým dotykem šíří plíseň, pomyslela si Lístka. Za několik hodin, nebo jak dlouho to vlastně může trvat, bude Obnažený chlapec ovládat mysli stovek zaměstnanců nemocnice. Bude mít ve své moci celou armádu lidí s vymytými mozky.

Obnažený chlapec prošel kolem výdejových okýnek, zahnul doleva a prošel dveřmi. Nenamáhal se otočit, ale Lístka přesto přešla kousek stranou, aby mezi ní a Nicníkem stálo aspoň pár lidí, jen tak pro jistotu. Když se za Nicníkem zavřely dveře, běžela přes celý zbytek místnosti, pak se na vteřinku zastavila a zaposlouchala a nakonec také otevřela dveře a prošla jimi.

I když už slyšela jen vzdalující se kroky, bála se Lístka, že tam Obnažený chlapec stále ještě bude, bude na ni čekat a udeří ji napřaženýma rukama stejně jako toho doktora nebo že ji prostě jen nakazí tou svou plísní, která zamořuje myšlenky lidí. Ale nebyl tam. Jenom pootevřené dveře na druhém konci chodby naznačovaly, kudy šel.

Ty dveře nebyly jen tak obyčejně pootevřené, jak Lístka zjistila, když k nim došla. Na jedné straně byly stále ještě elektronicky zamčené, ale na druhé straně je Obnažený chlapec odloupl od zdi, protože vylomil panty. Nespustil se však žádný alarm, takže v nemocničním bezpečnostním centru to stále vypadalo, jako by byly zamčené. Byl to důmyslný způsob, jak nevzbudit podezření u nemocniční ochranky.

Zřejmě to znamená, že Obnažený chlapec už má přístup k myšlenkám některých zaměstnanců nemocnice, usoudila Lístka. Jinak by nevěděl, že musí být tak opatrný. Byl tady na Zemi už od sedmi hodin a pěti minut včerejšího večera, takže mohl plísní nakazit už spoustu lidí.

O kousek dál našla Lístka další vyvrácené dveře a na požárním schodišti pak další dvoje. Sledovala Obnaženého chlapce velice obezřetně a naslouchala, jestli nezaslechne jeho kroky. U vyvrácených dveří, jež vedly do suterénu číslo tři, se zastavila a pomalu jimi nahlédla dovnitř.

Obnažený chlapec byl teď na chodbě, stál u dveří, jež podle Lístky už musely být nedaleko skladu prádla, který Atlas označil jako jeho doupě.

Nicník se zastavil a náhle se ohlédl ke schodům. Lístka znehybněla a doufala, že ji neviděl.

Na chviličku si myslela, že je v bezpečí. Potom Obnažený chlapec zasyčel ? takový zvuk by Artur nikdy neudělal ? otočil se na podpatku a rychle se rozběhl směrem k ní.

Lístka se bez rozmyšlení rozeběhla dolů po požárním schodišti, protože to bylo rychlejší, než běžet nahoru. Měla za sebou tak čtyři nebo pět schodů, když si uvědomila, že to byla chyba. Všechny dveře vedoucí dolů budou zamčené. Nebude mít kam utéct.

Byla v pasti a Obnažený chlapec bude za ní na schodech každým okamžikem. Lístka se v panice snažila běžet ještě rychleji, zkusila seskočit najednou po několika schodech ? a upadla.

Padala hlavou napřed, tvrdě narazila do schodu a sklouzla až na další podestu.

Obnažený chlapec se zastavil pět schodů nad ní a podíval se dolů. Viděl, jak tam Lístka nehybně leží a zpod vlasů jí vytéká tenký pramínek krve. Hruď se jí ale stále zvedala a klesala, takže ještě dýchala. Nicník chvilku váhal, potom pomalu sešel zbývajících pár schodů, natáhl ruku a dlaní se letmo dotkl hřbetu Lístčiny ruky. Potom se už spokojeně vrátil nahoru po schodech, celý nedočkavý, až se znovu shledá s očarovaným kouskem látky, který byl zdrojem jeho identity.

*

Když Lístka zase nabyla vědomí, vnímala hlavně bolest. Hrozně ji bolela hlava a v celé levé polovině těla od žeber až po kotníky cítila píchání a bodání. Byla dezorientovaná, na několik okamžiků si myslela, že je zpátky na palubě Létající kudlanky.

To jsem spadla z ráhnoví? říkala si. Pod ní však nebyla paluba, ale betonová podlaha. A ten, kdo na ni křičel, nebyl Plecháček. Byl to… tlampač.

Lístka se překulila a velice opatrně se posadila. Ten hlas, který hřměl celou schodišťovou šachtou, vycházel z ampliónů pro mimořádné události, jež byly umístěné na každé podestě.

„… prověřte známky přítomnosti biologické zbraně, krycí jméno Šedý vřed. Takovými známkami jsou šedivé vřídky na rukou, krku, obličeji či na jiných nechráněných částech těla. Pokud tyto vřídky máte, nepřibližujte se k nikomu jinému. Okamžitě se přesuňte do třetího poschodí, kde vám budou podány léky. Jestliže jste takové šedivé vřídky měli, ale už zmizely, přesuňte se bezodkladně k ošetření na pátém poschodí. Pokud šedivé vřídky nemáte a ani jste si žádných dříve nevšimli, zůstaňte, kde jste. Vyvarujte se dotyku kůže s jakoukoli druhou osobou. Nepokoušejte se opustit nemocnici. Celý objekt je nyní podle Creightonského zákona označen jako Červená zóna biologického ohrožení. Kdokoli, kdo by se pokusil ji opustit, bude zastřelen a spálen.“

Po skončení hlášení zazněl hlasitý pulzující tón, potom se celá zpráva opakovala.

Lístka si osahala nejbolavější část hlavy dole v týle. Lebku měla celou, pokud dokázala říct, ale když se podívala na své prsty, měla je celé pokryté částečně zaschlou krví.

Sevřela ruku v pěst. Z pohledu na krev se jí udělalo špatně. Potom ztuhla. Zůstala hledět nikoli na krev, ale na malý kousíček kůže u kloubů na ruce. Kůži měla hnědou, jako všude jinde na těle, kde byla opálená od slunce z plavby na palubě Létající kudlanky. Přesně uprostřed ale viděla tři malé šedivé tečky.

Náhle se jí všechno vybavilo. Jak se Obnažený chlapec otočil a začal ji honit. Jak spadla ze schodů. Potom… zatímco byla v bezvědomí, musel ji ten Nicník nakazit sporami plísně. Byla jen otázka času, kdy bude Obnažený chlapec schopný číst její myšlenky a přinutit ji, aby udělala, co bude chtít.

Dozví se úplně všechno. Bude ji absolutně ovládat.

Lístka se roztřeseně postavila na nohy a začala stoupat po schodech. Rovnováhu dokázala udržet jen díky tomu, že se pevně držela zábradlí. Varovné hlášení se neustále opakovalo a ozvěnou se ozývalo po celém schodišti, takže pro Lístku bylo velice těžké soustředit se a přemýšlet.

Musí získat tu kapsu a najít Dům. Doktor Skamandros ji pak bude umět… možná bude umět uzdravit.

Pouhou silou vůle se Lístce podařilo dovléct své rozbolavělé tělo zpátky do suterénu číslo tři. Dorazila tam právě ve chvíli, kdy z tlampačů přestalo ječet nahrané hlášení. Několik minut odpočívala na podestě, sbírala síly a snažila se uspořádat myšlenky. Nedokázala ale vymyslet nic jiného, než že půjde do skladu prádla a tam se pokusí najít tu kapsu. To bude beznadějné, pokud tam bude Obnažený chlapec. Jestli tam ale nebude a jí se podaří tu kapsu získat, potom…

Lístka zavrtěla hlavou a trhla sebou, protože jí až do krku projela hrozná bolest. Nevěděla, co bude dělat, pokud se jí podaří kapsu najít, ale byl to první krok. Musím postupovat pěkně krok za krokem, říkala si. Pěkně krok za krokem.

První krok udělala. Pomalu šla chodbou směrem ke skladu prádla a rukou se přitom opírala o zeď. Prošla kolem dveří, o nichž si myslela, že se do nich Obnažený chlapec chystá vstoupit, ale nebyl na nich žádný nápis, a tak pokračovala dál. Na dalších dveřích stálo, že vedou do skladu kancelářských potřeb, proto přešla i je. Na dalších byl nápis Sklad elektronických součástek. Lístka se už chystala jít dál, ale v tu chvíli se dovtípila, proč na těch prvních dveřích nebylo nic napsáno. Každé dveře v nemocnici měly nějaké označení. Proč ho ty jediné neměly?

Otočila se a vydala se zpátky. A opravdu, teď si všimla sotva patrných skvrn po lepidle na místech, odkud někdo odtrhl tabulku s označením. Proč by se s tím měl ale Obnažený chlapec namáhat?

Lístka vstrčila hlavu do dveří. Potlačila vzdech, protože nesprávně odhadla situaci a krkem jí opět projela ostrá bolest. To v ní také na okamžik vyvolalo zděšení, protože začala přemýšlet, jestli nemá zlomená žebra nebo něco podobného. Hlavou ale dokázala hýbat docela dobře a bolest cítila spíš ve svalech, které vedou po straně krku k bradě. Přestala na to tedy myslet a zaposlouchala se.

Něco slyšela, ale jako Obnažený chlapec to neznělo. Zdálo se jí, jako by tam potichu hovořila nějaká žena. Lístka stále poslouchala, ale neslyšela ničí odpověď. Vypadalo to, jako by si ta žena povídala sama se sebou.

Lístka vzala za kliku a otevřela dveře na malou škvírečku. Vevnitř uviděla police plné složených prostěradel a jiného prádla. Byl tam i vozík a o něj se opírala sestra, která v ruce držela dlouhý, ohebný kus umělé hmoty, v němž Lístka poznala tabulku ze dveří.

„Sem nesmíš,“ řekla ta sestra.

„Proč ne?“ zeptala se Lístka. Dveře neotevřela ani o kousek víc, ale také je nepřivřela. Ta žena nevypadala tak docela normálně. Na tom, jak se hrbila nad vozíkem, bylo něco podivného. Jako by některé svaly na rukou a nohou neplnily svou funkci.

„On mi řekl, abych nikoho nepouštěla dovnitř,“ odpověděla sestra. „A abych si našla nějaký meč. Jenže já jsem žádný nemohla najít, tak mám jenom tohle.“

Zamávala tabulkou ze dveří.

„Já chci jenom ?“ začala Lístka, ale sestra zdvihla ruku a zarazila ji.

„Počkej, on mi něco říká…“

Sestra zaklonila hlavu a Lístka si hned všimla další věci, která nebyla v pořádku. V očích té ženy nebylo vůbec žádné bělmo a duhovky neměly žádnou barvu. Bělmo se změnilo ve světle šedou barvu a duhovky i panenky měla úplně černé.

Lístka na nic nečekala. Rozrazila dveře dokořán, vrhla se na sestru a srazila ji na vozík. Ten narazil do police, která se částečně vysypala, takže sestra zůstala pohřbená pod hromadou modře proužkovaných ručníků.

Když se žena snažila vysvobodit zpod laviny prádla, vytahovala Lístka z polic další věci a házela je na ni. Polštáře, přikrývky, ručníky ? všechno, co jí přišlo pod ruku. Zároveň se ale zoufale rozhlížela kolem. Jak může v místnosti plné prádla najít maličký kousek látky?

Bude na to mít jen minutku, možná pár sekund. Sestra byla větší a silnější než ona, zvlášť když byla Lístka teď zraněná. Jelikož Obnažený chlapec věděl přesně to, co věděla sestra, a viděl a slyšel to, co ona, objeví se tu pravděpodobně jeho další duševní otroci, kteří přijdou té sestře na pomoc. Nebo možná přijde i Obnažený chlapec osobně.

Ty brýle. Mohla bych použít brýle doktora Skamandrose.

Lístka si začala horečně prohledávat kapsy. Na jeden strašlivý okamžik si myslela, že pouzdro s brýlemi ztratila, ale zmátlo ji jen to, že na sobě měla cizí džíny, které měly kapsy jinde, než byla zvyklá. Pouzdro na brýle bylo uložené v úzké kapse na zadní straně stehna, kousek nad kolenem. Lístka ho vytáhla, s cvaknutím otevřela a rychle si nasadila brýle.

Sklad prádla vypadal skrz rozpraskané čočky úplně jinak, ne však proto, že viděla rozmazaně a zastřeně. Pro Lístku byly vlastně ty brýle dokonale průzračné, ale viděla věci v podivných neostrých barvách, jež předtím neměly. Předpokládala, že to jsou nějaké kouzelné aury nebo něco podobného.

Rychle prohlédla poličky a okamžitě se jí dostalo odměny. Většina barev překrývajících různé kusy prádla byla ve studených odstínech zelené nebo modré. Jedna police však bila do očí jako rozsvícený maják. Vycházelo z ní jasně červené světlo.

Lístka k ní přiskočila a vyházela ven ochranný val z povlaků na polštáře. A tam, za touto stěnou z prádla, ležela průhledná umělohmotná krabička, asi tak velká jako její dlaň, v níž byly původně uložené sterilní obvazy. Nyní v ní byl schovaný jen jediný čtvereček bílé látky, ale Lístka s pomocí brýlí viděla, že jsou na ní napsané celé řádky maličkých písmenek a každé z nich plane nějakým vnitřním ohněm.

Popadla krabičku a začal couvat ven. Zastavila se jen na chvilku, aby na sestru, která se vrávoravě stavěla na nohy, převrhla další polici plnou ručníků.

Lístka už byla za dveřmi na chodbě, když se sestře podařilo vyprostit ven hlavu. Něco za ní křičela podivnou směsicí ženského a chlapeckého hlasu. Ale ať už volala cokoli ? nebo ať jí Obnažený chlapec cokoli skrze sestru sděloval ? všechno přehlušilo bouchnutí dveří, kterými za sebou Lístka práskla.

I když Lístka neslyšela jednotlivá slova, pochytila, jakým tónem byla vyslovena. Obnažený chlapec věděl, že je nakažená jeho plísní. Dříve nebo později začne ovládat její mysl a ona nebude mít jinou možnost, než mu krabičku s kapsou přinést zpět.

Koneckonců, stejně neměla kam jít.

Kapitola devátá

Po lekci žehlení jim kaprál Sekeropřed suchopárně předvedl, jak potírat opasky nějakou bílou pastou, nejlépe tak, aby se nedostala nikam jinam. Potom následovalo nanášení ohavné dehtové směsice na boty a její vtírání do hladkého povrchu obuvi, načež se ještě musela použít lesklá politura, která byla tou nejlepkavější hmotou, s jakou se zatím Artur v celém svém životě setkal.

Po ukázkách, když se dali do procvičování toho, co viděli, se dal Artur potichoučku do řeči s jedním z Pištcových dětí, který se jmenoval Fred Počáteční číslice Zlatý. Byl to pozlacovač rukopisů ze Středního Domu a odvedli ho o den dříve než Artura.

Fred viděl jejich budoucnost v armádě optimisticky a dokonce ji vítal jako příjemnou změnu oproti jeho puntičkářské práci, při které musel nanášet plátečky zlata na čísla v důležitých dokumentech Domu. Někde slyšel ? nebo si to možná pamatoval, ale nebyl si tím jistý ? že Pištcovy děti obvykle zaměstnávají v Armádě jako bubeníky nebo jiné muzikanty, případně jako osobní pobočníky vyšších důstojníků. A to se mu nezdálo špatné.

Po poslední lekci o tom, jak správně připravit uniformu rekruta, dostali volno na večeři. Jenomže žádná večeře nebyla ? a v příštích šesti měsících ani nebude, jak jim vysvětlil kaprál Sekeropřed. Jídlo bylo privilegiem a zvláštním vyznamenáním, které si museli zasloužit dobrým chováním a vzornou službou. Dokud si je nezaslouží, měli hodinu volna na večeři využít prostě k přípravě na večerní lekce a výcvik druhého dne.

Arturovi jídlo chybělo, i když stejně jako každý jiný v Domě věděl, že vlastně jíst nepotřebuje. Volnou hodinu strávil prohlížením veškeré své výzbroje a uniforem, jež byly položené na jeho posteli a uložené ve skříňce. Nejužitečnější ze všeho byla ale tlustá ilustrovaná kniha s názvem Příručka pro rekruty, ve které byl v jedné z mnoha kapitol seznam všech položek s ilustracemi. U každé věci bylo pár řádek o tom, jak a kdy se používá. Přesto musel Artur několikrát poprosit Freda, aby mu některé věci vysvětlil.

„Jakto, že máme tolik různých uniforem?“ chtěl vědět.

Fred očima přehlédl na jednotlivé části rozložené brnění a suknici, šarlatovou tuniku a černé kalhoty, kabát z buvolí kůže a pevné kožené kalhoty, olivově zelenou kazajku a kamaše, dlouhou drátěnou košili a čapku a matoucí množství bot, chráničů na klouby a na paže a kožených výztuží.

„Armáda se skládá z různých jednotek a u každé z nich je uniforma jiná,“ vysvětlil mu Fred. „Takže my se to musíme naučit všechno pro případ, že by nás poslali třeba k Legii, Hordě nebo Regimentu… nebo někam jinam. Už jsem zapomněl, jak se všechny jmenují. To brnění tamhle, ty dlouhé, úzké kousky, které se do sebe zasouvají a zavazují se tkanicemi, to je oděv Legie. Šarlatová uniforma patří Regimentu a vojáci z Hordy nosí všechno to železo od hlavy až po kolena. Každý oddíl má také jiné zbraně. To se všechno budeme učit, Paprsku.“

„Asi bych si je měl uspořádat podle tohohle obrázku,“ řekl Artur. Položil si Příručku pro rekruty na postel a rozložil na ni nákres velikosti plakátu, na kterém bylo znázorněno správné umístění všech 226 kusů, za něž teď nesl osobní zodpovědnost. „I když nevidím, že by si někdo další svoje věci uklízel.“

„Jsou to Starousedlíci s obyčejnými hodnostmi,“ řekl na to Fred, jehož postel i skříňka byly vzorem vojenského pořádku. Řekl to tak, jako by to vysvětlovalo vše.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Artur, protože pro něj to žádné vysvětlení nebylo.

„Ti neudělají nic, dokud jim to někdo neřekne,“ odpověděl Fred a vrhl na Artura zmatený pohled. „Copak jsou obyčejní Starousedlíci v Nižším Domě jiní? Tihle jsou všichni ze Středního Domu. Většinou to jsou řezači papíru, i když tamhle Florimel, ta bývala pořadačkou druhé třídy. Na tu si musíš dávat pozor. Myslí si, že právě ona by měla získat hodnost svobodníka, protože má z nás všech v Domě nejvyšší postavení. Myslím ale, že brzy přijde na to, že tady na tom pranic nezáleží. My všichni rekruti jsme si tu v očích Armády rovní: všichni jsme tak nízko, jak jen to jde. Odsud se můžeme dostat už jenom nahoru. Počítám, že by ze mě klidně mohl být i generál, než si to tady odkroutím.“

Fred mluvil rád. Artur ho poslouchal a přitom si uklízel výzbroj, což bylo mnohem složitější, než se z nákresu zdálo. Ačkoli byl Fred v Pevnosti proměny jen o den déle než Artur, zjistil toho už spoustu o jejich výcviku a nadřízených ? neboli o výcvikových kádrech, jak jim měli říkat ? i o všem ostatním.

„První týden se jen učíš, jak máš správně vypadat, trošku se pochoduje a tak,“ vysvětloval Fred. „Tak to aspoň stojí na rozvrhu. Tamhle visí.“

Ukázal ke dveřím. Bylo to tak daleko a světlo z lamp s cylindrem bylo tak mdlé, že Artur vůbec nepoznal, na co ukazuje.

„Na nástěnce vedle dveří,“ pokračoval Fred. „Pojď se podívat. Máme už jen pět minut, než skončí volno na večeři, a pak se tam stejně budeme muset seřadit.“

„Jak to víš?“ zeptal se ho Artur. Jeho hodinky zmizely, když mu paži obalila uniforma rekruta.

„Sekeropřed právě vyšel zadními dveřmi. Obejde budovu, vejde předem a zakřičí na nás, abychom se seřadili, jako to udělal předtím. Říká se tomu ‚nástup‘. Musíš při něm mít čapku.“

Artur zvedl čapku a nasadil si ji. Když zase ucítil řemínek pod ústy místo na bradě, ušklíbl se. Správně by měl určitě sahat až pod bradu. Všichni ostatní měli ale čepice nasazené stejně jako on, řemínky byly krátké a také jim sahaly jen pod spodní ret.

„Připravený?“ Fred stál vedle Artura v pozoru. „Všude musíme chodit pochodovým krokem, jinak na nás budou křičet.“

„Kdo?“ zeptal se Artur. Zbylých dvacet Starousedlíků z čety leželo na posteli a civělo do stropu.

„Seržanti, kaprálové… říká se jim poddůstojníci,“ odpověděl Fred. „Objevují se zcela záhadně. Radši to neriskovat.“

Artur pokrčil rameny, a když Fred vyšel pochodovým krokem, vydal se za ním. Po prvních pár krocích měl pocit, jako by tomu pomalu přišel na kloub, přestal myslet na nohy a začal se soustředit na správné mávání pažemi.

Správně zastavit ? na povel ‚Zastavit, stát!‘, jak mu obšírně vysvětloval seržant Topůrko ? bylo ale poněkud složitější.

„Já ti řeknu kdy, chceš?“ zeptal se Fred, když se blížili ke zdi a k nástěnce. „Rozkaz se musí dát, když jde pravá noha dolů, pak uděláš krok levou, počkej… ne… jejda. Zastavit, stát!“

Fred čekal příliš dlouho a oba dva museli udělat několik legračních malých krůčků, aby nenarazili do zdi, takže zastavili úplně mimo rytmus. Artur se se smíchem otočil na Freda, ale úsměv mu zamrzl v podivnou grimasu, protože z přítmí se náhle vynořil seržant Topůrko.

„Co má tohle být za nemožný pohyb?“ zařval seržant. V ruce se mu objevila dřevěná hůlka s mosazným hrotem a zasvištěla vzduchem, jak seržant ukázal zpátky k postelím. „Vraťte se ke svým pryčnám jako vojáci, ne jako nějaká zženštilá úřednická pimprlata!“

Fred se otočil na podpatku a vyrazil jako střela. Pořád pochodoval, ale o poznání rychleji. Artur ho následoval trochu pomaleji, jeho tempo však brzy urychlil hlas seržanta Topůrka, který na něj řval z takové blízkosti a tak hlasitě, jako by byl schovaný u něj v uchu.

„Pohyb! A když říkám pohyb, myslím tím pohyb! Dvakrát rychleji než běžným pochodovým krokem, rekrute Zelený!“

Artur zdvojnásobil rychlost a seržant Topůrko od něj běžel třikrát nebo čtyřikrát rychleji než bylo běžné. Artur předpokládal, že takovou rychlost umějí vyvinout jen seržanti.

„Záda narovnat, bradu vzhůru, máchat pažemi! Ne tak vysoko!“

Když byl Artur napůl cesty nazpět, Topůrko vyrazil vpřed z kaluže světla, jež vydávala lampa se skleněným cylindrem přímo nad ním. Než stačil Artur udělat další dva kroky, objevil se seržant u nejbližší postele, hůlkou mlátil do podrážek odpočívajícího Starousedlíka a křičel něco, co znělo jako jediné slovo:

„Okamžitěvstaňtevypřihlouplýospalýničemonekňubobudižkničemu!“

Starousedlík vyskočil neobyčejně rychle, takže si shodil z postele kusy výzbroje. Ten pohyb působil jako cvrnknutí do první kostky seřazeného domina. Všichni Starousedlíci kolem také začali vyskakovat z postelí.

„Nástup tady na té čáře a seřadit podle velikosti!“ rozkázal seržant Topůrko. Naznačil nějaký pohyb hůlkou a na podlaze se objevila svítivá bílá čára. „Na cvičišti Pevnosti proměny se neukážete, dokud si nebudu jistý, že mi tam neuděláte ostudu! Místo toho budete pochodovat pěkně tady vevnitř. Každý večer po večeři a každé ráno hodinu před východem slunce, oblečení a vyzbrojení podle výcvikového rozvrhu, který bude viset u jižních dveří. Póóózor!“

Artur tak tak stačil včas doběhnout na konec řady, aby se tam stačil postavit do pozoru. Fred byl jen o trošičku větší, a tak stál po Arturově pravici. Oba chlapci se upřeně dívali na jeden bod před sebe, když Topůrko pochodoval podél řady, občas se zastavil, některého ze Starousedlíků vytáhl a seřadil je trochu jinak. Když došel k Arturovi, podíval se na něj svrchu a odpochodoval k začátku řady. Tam udělal takový obrat, že se Arturovi zdálo, jako by byl Topůrko přivázaný k nějakým neviditelným drátkům visícím ze stropu, a zařval: „Pohov!“

Jen polovina Starousedlíků se pohnula, ostatní zůstali stát v pozoru. Z těch, co se pohnuli, většina hnula nesprávnou nohou nebo zamávala rukou nebo udělala něco jiného, co vyvolalo u seržanta Topůrka nelibost, takže k nim přikročil a řekl, co udělali špatně a jak moc ho to popudilo.

O dvě hodiny později, po stovkách rozkazů „Pozor!“ a „Pohov!“ Artur padl naprostým vyčerpáním. Jeho noha v krabím krunýři to snášela dobře, ale zbytek těla se nedokázal s přemírou aktivity vyrovnat.

Topůrko k němu přistoupil a pohrdavě na něj hleděl. Když se Fred sehnul, aby Arturovi pomohl na nohy, seržant Topůrko mu rozkázal, aby zůstal stát.

„Jste jak slaboučký proutek rákosu, rekrute Zelený!“ zakřičel na Artura. „A z takových se dají uplést jen špatné koše! Tahle četa ale špatně upletený koš nebude!“

Cože? ptal se sám sebe Artur. Zasmušile se vyškrábal na nohy a snažil se narovnat. Topůrko na něj upřeně hleděl s bojovně předsunutou bradou. Potom se otočil na podpatku a přešel zase na začátek řady.

„Budíček je hodinu před svítáním,“ oznámil. „Budete nacvičovat pochod v Polní uniformě rekrutů číslo dva, pokud nedostanete rozkaz ke speciálnímu nástupu. V tom případě byste měli oblečené Slavnostní uniformy rekrutů číslo jedna. Četo! Rozchod!“

Artur se obrátil doleva, dupnul nohou a odpochodoval pryč, stejně jako Fred a osm dalších členů čety. Ostatní se otočili vpravo nebo dokonce kolem dokola, takže do sebe navzájem vráželi a popadali na zem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Fred. „To bych neřekl, že tě ta troška dupání nohama tak vyřídí. Nejsme přece už opravdoví smrtelníci.“

„To je právě ten problém,“ řekl Artur velice vyčerpaně. „Já… jsem teď… pod vlivem nějakého kouzla. Takže jsem smrtelníkem víc než většina Pištcových dětí.“

„Kruci!“ zvolal Fred s ohromným zájmem. „Jak se to stalo?“

„Nesmím o tom mluvit.“

„Já věděl, že se v Nižším Domě něco děje,“ řekl Fred. „Jako že tam třeba nefunguje pošta a tak. Nikdy jsem se ale nedozvěděl, co se vlastně stalo. Dělá snad Pan Pondělí něco, co by neměl?“

„Pan Pondělí?“ zeptal se Artur. „Takže ty jsi neslyšel ?“

„Co jsem neslyšel?“ Zdálo se, že Fred dychtí po novinkách. „Já jsem neslyšel vůbec nic, to je teda jisté. Žádná pošta už dva roky a noviny taky žádné. To všechno vinou Nižšího Domu, tak to aspoň říkal můj nadřízený.“

Artur na to nic neřekl. Fred byl dobrý chlapec a Artur měl za to, že budou kamarádi. Ale nemohl si dovolit, aby vyšla najevo jeho pravá identita, a tak nechtěl Fredovi nic prozradit příliš brzy.

„Co jsem teda neslyšel?“ opakoval otázku Fred.

„Nemůžu o tom mluvit,“ odpověděl Artur. „Promiň. Jestli… Jestli dostanu svolení, všechno ti řeknu.“

„Svolení od koho?“

„Podívej, já o tom vážně nemůžu mluvit. Teď chci jít jenom spát. Musíme vstávat… ani nevím kdy… rozhodně brzy.“

Artur sevřel Fredovo rameno, protože se mu pod nohama náhle pohnula zem. Byl tak unavený, že mu trvalo několik okamžiků, než si uvědomil, že se země vůbec nehýbe. To on sám se kymácel na místě, tak vyčerpaný, že už nedokázal ani stát.

„Nejdřív bychom si měli zkontrolovat rozvrh,“ navrhl Fred trpělivě. „To, co seržant říkal o ‚speciálním nástupu‘, se mi moc nelíbí.“

„Běž sám,“ zahekal Artur. „Myslím, že bych tak daleko už ani nedošel.“

„Ale došel,“ řekl na to Fred. Sundal si Arturovu ruku z ramene, zatlačil mu na záda a otočil ho. „To ti pomůže. Trošku se protáhneš.“

Artur zasténal a snažil se otočit zpátky k postelím, ale Fred ho postrkoval dopředu.

„No tak dobře,“ řekl nakonec Artur. Zatřásl hlavou a snažil se si ji vyčistit. „Pojďme tedy. Vykročit levou, pochodem vchod!“

Tentokrát se jim pod Arturovým velením podařilo i zastavit správně. Nejprve se nervózně rozhlédli, jestli odněkud nevyskočí seržant jako čertík z krabičky, a pak si pozorně pročetli rozvrh na nástěnce.

Fred si jako první všiml, že se jejich jména objevila úplně samostatně pod jedním nadpisem na zvláštním kusu papíru.

„Ale ne,“ řekl a prstem ukázal na papír. „To je teda fakt smůla.“

Artur si to také přečetl. Byl tak unavený, že mu trvalo několik vteřin, než jenom dokázal zaostřit na napsaná slova. Nic pro něj ale neznamenala.

„Rekruti P. Zelený a F. Zlatý se budou hlásit u Koupelnové služby v Modré administrativní budově v 0600. Co je na tom tak zlého?“

Fred se na něj podíval s očima široce rozevřenýma údivem. „Koupelnová služba, Paprsku. Z Horního Domu.“

Artur vypadal stále ještě zmateně.

„Mytí mezi ušima, Paprsku! Budou tam mýt mezi ušima nás! Zítra ráno!“

Kapitola desátá

Lístka chvíli váhala na chodbě. Nebyla si jistá, jestli se má vydat zpátky na požární schodiště, nebo trochu víc prozkoumat suterén číslo tři. Neměla žádný čas na rozmyšlenou, ale skrz popraskaná skla brýlí vypadalo požární schodiště zlověstně narudlé, a tak se Lístka rozhodla prověřit, co je na jejím patře.

Krabičku se vzácnou kapsou uvnitř pevně svírala v rukou, belhala se chodbou a otevírala létací dveře, jež vedly stále hlouběji do nitra nemocnice.

Ta sestra se za ní možná vydala a možná také ne. Lístka však věděla, že jestli ji nebude pronásledovat ona, budou to další duševní otroci Obnaženého chlapce. Musela najít nějaké místo, kde by se mohla schovat, odpočinout si a promyslet, co udělá dál. To ale nebylo nijak jednoduché, zvlášť proto, že všechny dveře na chodbě, které vyzkoušela, byly zamčené.

Lístka se přinutila jít rychleji, i když to bolelo, protože měla stále méně a méně možností. Vypadalo to, že chodba bude nakonec stejně špatným řešením jako požární schodiště: jestli se jí nepodaří otevřít nějaké dveře, bude na konci zahnaná do kouta.

Na chvilku se jí ulevilo, když uviděla jedny dveře otevřené. Kolem nich byly rozmístěné oranžové bezpečnostní kužely a nápis POZOR, MOKRÁ PODLAHA. Když ale nahlédla dovnitř, zjistila, že je to jen maličký kamrlík, o nic větší než skříň. V ní byla svisle umístěná veliká červená trubka s nápisem FB HYDRANTOVÁ STOUPAČKA. Vůbec nevěděla, co to znamená.

Nakonec, když už byl konec chodby na dohled, našla Lístka jedny dveře, které šly otevřít. Vklouzla dovnitř, zavřela za sebou a zamkla ještě dřív, než se vůbec rozhlédla kolem sebe. Byla to prádelna, veliká, otevřená místnost se čtyřmi obrovskými pračkami na jedné straně a čtyřmi stejně velikými sušičkami na straně druhé. Všechny přístroje byly vypnuté, ačkoli koše před nimi byly plné prádla.

Byl tam i stůl s telefonem. Jakmile ho Lístka uviděla, dostala nápad. Nedokázala přijít na to, co má udělat dál, ale mohla zavolat nějakému příteli. Nebo v tomhle případě svému bratru Edovi. Ten bez svého mobilního telefonu téměř neudělal ani krok, a protože se právě zotavuje ze Spavé epidemie, bude teď určitě sedět někde v karanténě a psát esemesky svým kamarádům.

Lístka zdvihla sluchátko a vytočila číslo. Slyšela, jak bratrův telefon vyzvání, on ho ale hned nezvedl.

„Tak dělej!“ popoháněla ho Lístka. Nemohla uvěřit, že se jí ozve jen hlasová schránka.

„Haló!“

„Ede, to jsem já, Lístka.“

„Lístka? Kde jsi? Máma s tátou šílejí strachy!“

„Jsem v nemocnici, v suterénu. Hele, bude to znít divně, ale byla jsem někde jinde… myslím jako na úplně jiné planetě… s Arturem Penhaligonem. Je to hrozně složité, ale je tady jeho nepřítel a ten se snaží mě dostat a já se musím dostat ven ?“

„Lístko! Praštila ses do hlavy, nebo co?“

„No jo… ale ne! Já vím, že to zní divně. Pamatuješ na ty lidi s psími obličeji, co jsme spolu viděli?“

„Jo…“

„Ti k tomu celému patří. A ta nová biologická zbraň, ty Šedé vředy. To s tím taky souvisí. Jo, a ten Artur, co tady teď je, to není ten pravý Artur. Nepočítám, že se dostane do těch uzavřených míst, kde platí karanténa, ale jestli se tam objeví, nenech ho, aby se tě dotkl. Ani stisk ruky nebo něco podobného, ano?“

„Lístko, ty mě děsíš! Co mám říct mámě a tátovi? Oni si myslí, že ses určitě zranila při té havárii vody a že tě zatím nikdo nenašel.“

„Při jaké havárii vody?“

„Na pátém poschodí. Nějaká velká trubka, co se jmenuje požární stoupačka, vybuchla a zatopila několik místností. Bylo to všude na webu, dokud se neobjevily zprávy o těch Šedých vředech.“

„Hraniční moře…,“ zašeptala Lístka. Ed určitě mluvil o té vlně, která odnesla ji a Artura a jeho postel z téhle Druhořadé říše.

„Cože?“

„To nic,“ zamluvila to rychle Lístka. „Musím přijít na nějaký způsob, jak se dostat z nemocnice. Tam, kde neplatí karanténa.“

„Lístko! Vždyť tě zastřelí! Prostě… já nevím… jen klid. Vypadá to, že jsi fakt vystresovaná.“

„To teda jsem! Hele, dokážeš na něco přijít, nebo ne? Nemám moc času.“

„Počkej, chce s tebou mluvit taťka ?“

„Lístko?“

Otcův hlas zněl velice zneklidněně.

„Tati, podívej, já vím, že to zní divně, ale já jsem se zapletla do něčeho ?“

„Lístko, moc se nám ulevilo, že ses ozvala. Zůstaň, kde jsi, a nechoď daleko od telefonu. Zařídím, aby pro tebe dojela policie ?“

„Tati, já policii nepotřebuju. Tohle není… to není… podívej, já ti to teď nemůžu vysvětlovat. Mám tě ráda!“

Lístka položila sluchátko, zhroutila se na židli a přitiskla si prsty na čelo. To jí připomnělo, že má ještě pořád nasazené brýle. Chvíli přemýšlela, že by si je sundala, protože ji ty barevné aury u věcí trochu rozptylovaly. Nakonec si je ale nechala nasazené, protože by díky nim mohla uvidět věci, které by jí mohly pomoci.

„Musí existovat nějaká cesta ven,“ zašeptala si pro sebe.

Nemůžu vyjít žádnými z hlavních dveří nebo vchodů pro zaměstnance nebo ničím podobným v přízemí. Vyjet výš nemá cenu, protože odtamtud se ven vyjít nedá, pokud by mě na střeše nevyzvedla helikoptéra, a to se nestane. Ale ještě úplně dole… tam jsou parkoviště. Výjezdy z nich ale budou také střežené. Všechny vchody pro lidi i vjezdy pro auta budou hlídané.

Najednou někdo zacloumal klikou u dveří. Lístka vyskočila ze židle. Za dveřmi slyšela mužské hlasy a strnula. Čekala, že dveře někdo odemkne nebo vylomí.

„Zamčeno,“ slyšela jednoho z mužů. „Zkuste ty další.“

Lístka napjatě poslouchala. Slyšela kroky, potom další hlasy, jednotlivá slova ale nerozeznávala. Pak další kroky, které se vzdalovaly.

Pátrání bylo zahájeno. Mohla to být nemocniční ochranka, která ji viděla na bezpečnostní kameře, nebo duševní otroci ve službách Obnaženého chlapce. Nebo klidně obojí, jak si Lístka uvědomila.

V přízemí ven vyjít nemůžu. Jít nahoru nemá vůbec cenu. Musí ale existovat i jiné způsoby. Šachta na prádlo…

Lístka vstala a pozorně se rozhlížela kolem sebe. Viděla ale jen dveře, kterými vešla. Přesto se jí někde vzadu v hlavě rodil nápad, jen se jí nedařilo ho z potlučené hlavy a otupělé mysli vylákat ven. Něco jí blesklo hlavou, když mluvila po telefonu s Edem…

Ta stoupačka, co praskla. FB hydrantová stoupačka. Ta veliká červená trubka. Pozor, mokrá podlaha. Možná ta trubka vedla někam…

Lístka přešla ke dveřím, zaposlouchala se, otevřela je a vyklouzla na chodbu. Na téhle straně lítacích dveří nikoho neviděla. Rychle běžela ke dveřím, za nimiž byla ta trubka, vklouzla dovnitř a zavřela za sebou.

Sotva začala trubku zkoumat, když slyšela, jak kolem ní někdo proběhl. Potom uslyšela mužský hlas:

„Je v 3G104 ? před dvěma minutami odtamtud telefonovala!“

Lístka se zase obrátila k trubce. Byla v průměru jen o několik palců širší než její ramena a táhla se přes podlahu i strop. Nejprve se zdálo, že se do ní nedá nijak dostat, ale když Lístka trubku obešla, našla panel, který byl odmontovaný z její zadní části; osm matek bylo pěkně úhledně položených na podlaze. Ležel tam i velký hasák a vedle něj otevřená krabička na svačinu s napůl snědeným sendvičem a jablkem. Z toho bylo patrné, že odsud museli dělníci rychle zmizet. Asi se pak připojili ke všem ostatním, kteří teď čekali nahoře.

Lístka se podívala dovnitř. Výztuž trubky byla pokrytá korálky sražené vody, ale jinak tam moc vody nebylo. Když se Lístka podívala nahoru, zjistila, že byly odstraněny i další panely a dovnitř prosvítalo chladné bílé světlo.

Lístka se podívala i dolů. Tam byla tma a trubka byla ucpaná. Když si ale Lístčiny oči přivykly na tmu, všimla si, že trubku blokuje velká krabice připevněná na otočném prstenci, který měl všude po stranách malá kolečka. Krabice měla úchyty, jež dosahovaly až na stěny trubky, a byla polepená samolepkami s upozorněními, která Lístka v tom šeru nedokázala tak docela přečíst.

Byl to nějaký přístroj na dálkové ovládání na kontrolu potrubí. Měl i elektrický motorek, který poháněl čtyři největší kolečka i celý trs elektrických a jiných kabelů, jež visely pod přístrojem.

„Tady není!“ zakřičel nějaký hlas na chodbě. „Prohledejte všechny místnosti.“

Lístka zaváhala, potom si zastrčila krabičku s kapsou za pas a protáhla se do trubky, kde se postavila na inspekční přístroj. Ten se trochu zakymácel na prstencovém podstavci a pak začal pomalu sjíždět dolů do temnoty. Lístka jela s ním.

Byla tam sama, vmáčknutá mezi stěny trubky a doprovázel ji jen tlukot jejího srdce a slabé vrčení koleček přístroje. Lístka cítila, že jsou stěny trubky čím dál tím mokřejší, a to v ní na chviličku vyvolalo naprostou paniku.

Co když je tam dole voda a já se řítím přímo do ní?

Racionální uvažování ji úplně opustilo. Lístka se zapřela o stěny trubky a opřela se zády o kovovou výztuž, aby zpomalila klesání. Kov byl ale příliš kluzký a inspekční přístroj i s Lístkou pokračoval na své cestě dolů.

Nahoře nad ní se objevil kužel světla. Lístka vzhlédla. Světlo baterky naštěstí mířilo mimo ni.

„Nic!“

Hlas hlídače se v trubce rozezněl ozvěnou aspoň padesát stop nad ní. Lístka upřeně hleděla nahoru na světlo, přiškrcená panickým strachem, a zoufale se snažila nadechnout, aby mohl zakřičet o pomoc, protože strach v tu chvíli převládl nad její touhou uniknout i s kapsou z nemocnice ven.

Křik ale náhle udusila v tlumené zamručení. Ze strany se dovnitř rozlilo tlumené červené světlo. Lístka se na poslední chvíli stihla vrhnout na otevřený inspekční otvor a chytit se za jeho okraj, než inspekční přístroj pokračoval ve své cestě dolů.

Lístka tam visela a těžce oddechovala. Po chvilce pod sebou uslyšela šplouchnutí a tlumené glo-glo-glo, jak se inspekční přístroj nořil do hluboké vody.

O dvě vteřiny později se unavená Lístka s úlevou vytáhla nahoru a vylezla ven na podlahu úzkého tunelu plného trubek, kabelů a všech ostatních cirkulačních systémů veliké moderní budovy. Několik minut tam ležela a sbírala síly, potom se posadila a rozhlédla se kolem.

Stejně jako předtím i tady byl odmontovaný jeden panel. Tentokrát byly všechny matky uložené do igelitového pytlíku, který byl přilepený k panelu.

Tunel se táhl napravo i nalevo tak daleko, kam jen dohlédla. Neviděla ale moc daleko, protože v jeho stropní části byla rozmístěná mdlá červená světýlka jen každých asi patnáct metrů. Tunel byl také skoro zaplněný, mezi všemi těmi trubkami a kabely zbývalo sotva dost místa, aby tam prolezl nějaký menší dospělý.

Lístce to ale bohatě stačilo. Směr si vybrala náhodně, zkontrolovala, zda má u sebe ještě pořád krabičku s kapsou, a vydala se vpřed.

Kapitola jedenáctá

„Nemůžu jim dovolit, aby mě myli mezi ušima,“ řekl Artur.

„Nemáme moc na výběr,“ odpověděl na to Fred zasmušile. „I když se schováš, vždycky tě najdou. Raději bychom se měli začít připravovat.“

„Musí existovat nějaký způsob, jak se tomu vyhnout,“ trval na svém Artur. „A co myslíš tím ‚začít se připravovat‘?“

„Začít sepisovat důležité věci,“ odpověděl Fred. „Přece víš, jak se jmenuješ, kdo jsou tvoji přátelé, jaké barvy máš rád. Někdy to stačí, aby se ti vzpomínky vrátily. Jistě, kdybychom měli nějaké stříbrné mince nebo trochu soli…“

„To bychom mohli zapomenout i to, jak se jmenujeme?“ Arturovi v jeho stavu teprve začalo docházet, že mytí mezi ušima by mohlo být ještě horší, než si myslel. Dělalo mu starosti, že by mohl zapomenout nějaké podrobnosti ze svého života na Zemi nebo něco o své rodině nebo o Následujících dnech či Klíčích… ale ne že by mohl úplně zapomenout, kdo je.

„Tebe museli mýt docela nedávno, když si nepamatuješ ani tohle,“ řekl Fred. „Když to udělají důkladně, zapomeneš úplně všechno. A je jim jedno, jestli jsi tam byl teprve včera, klidně to udělají celé znovu.“

„Co jsi to říkal o stříbrných mincích a soli?“

„Když máš stříbrnou minci pod jazykem, prý to pomáhá, abys tomu mytí dokázal odolat,“ odpověděl Fred. „A sůl v nose. My ale nic z toho nemáme, takže bychom raději měli začít sepisovat. Opravdu doufám, že tentokrát nezapomenu číst. Taky to pěkně zdrží náš výcvik. Generálem se nikdy nestanu, když mě budou mýt mezi ušima moc často. Tak pojď.“

Vydal se pochodovým krokem zpátky k postelím a Artur šel za ním, ale nedržel s ním krok. Neobjevil se však žádný poddůstojník, který by mu nadával. Pokud dokázal posoudit, byla už hluboká noc a jejich ohlášený budíček měl být za pouhé tři nebo čtyři hodiny.

Navzdory únavě následoval Artur Fredův příklad, vytáhl si vojenský notes a červenou tužku, na níž bylo zlatými písmeny napsáno jméno jejich čety. Zatímco ale Fred pilně psal, Artur přemýšlel, co by si měl zaznamenat. Pokud by si totiž zapsal své pravé jméno a některé další důležité věci, mohl by to někdo zahlédnout.

Nakonec udělal kompromis. Na začátek seznamu napsal Paprsek Zelený a pod to si poznamenal Pravé jméno? a pak iniciály AP. Potom zapsal svou oblíbenou barvu, což byla modrá, křestní jména rodičů Bob a Emily a jména sourozenců Erazmuz, Staria, Patrick, Suzanne, Michaeli a Eric. Chvilku přemýšlel a pak přidal ještě Suzy TM, Lístka a Pan Pondělí, Úděsné Úterý a Sychravá Středa. Pokud mu tahle jména neoživí vzpomínky, pak na tom bude skutečně velice špatně.

Chtěl toho napsat ještě víc, ale pocítil hroznou slabost. Papír před ním plaval… nebo mu možná plavaly oči. Mezi slovy Sychravá a Středa zřejmě na chvilku usnul, protože se s trhnutím probudil, když mu brada narazila do hrudi. Zavřel tedy notes, tužku zasunul do pouzdra a položil se na postel. Řekl si, že se prospí jen na chviličku, tak na půl hodinky, a pak se probudí a bude v psaní pokračovat.

Další věc, kterou si vybavoval, bylo to, že s ním Fred třásl, aby se probudil. Artur vyčerpaně spustil nohy z postele a postavil se. Všude kolem hlasitě zněly dlouhé, nepříjemné tóny trumpet. Rozsvícená byla jen polovina lamp. Fred Arturovi hodil ručník a kožené pouzdro.

„Dělej! Musíme se umýt a oholit.“

„Ale já se neholím…“

„Doopravdy se tady neholí nikdo. V Domě vousy moc rychle nerostou. Musíme to ale zkusit. To jsou předpisy.“

Artur klopýtal za Fredem. Pořád ještě tak trochu spal a nejasně si s překvapením uvědomoval, že jdou normálním, nikoli pochodovým krokem, a míří ke dveřím na východní straně kasáren, které předtím neviděl.

Dveře slabě zářily mdlým, nazelenalým světlem. Když jimi Artur prošel do úzké, temné chodby, téměř ztratil rovnováhu, protože podlaha se mu pod nohama třásla jako rosol. Napřáhl ruku, aby se přidržel zdi, ale ta se mu pod prsty také propadla.

„To je přece divnocesta!“ ohradil se.

„Ano,“ přitakal Fred. „Vede do umývárny.“

Ačkoli Artur mohl přísahat, že neprošel kolem žádných jiných dveří, po několika krocích vešel do skutečně rozlehlé umývárny, která neměla střechu. Na noční obloze nad nimi se třpytila podivná souhvězdí, jež se zdála být příliš blízko, a poněkud roztřesený srpek měsíce, který vrhal bledě zelené světlo. Artur se zastavil na místě. Na okamžik ho ohromil nečekaný pohled na noční oblohu a nekonečné řady vojáků-Starousedlíků, jež se v měsíčním světle táhly tak daleko, kam jen jeho oko dohlédlo. Vojáci stáli před stejně nekonečnými řadami zrcadel a umyvadel. Každé z nich bylo osvětlené nechráněným plynovým plamenem, který se třepotal nad zrcadlem.

Většina Starousedlíků byla svlečená do nátělníků. I ty však byly u každého oddílu jiné. Artur tu viděl všechny druhy stejnokrojových kalhot, suknic a kamaší, které měl ve své skříňce, a ještě některé další, jež dosud neznal. „Umývárnu máme společnou s celou Armádou,“ řekl mu Fred. „Pojď, najdeme si svoje místo. Myslím, že si potřebuješ trochu opláchnout obličej studenou vodou.“

Vykročil uličkou, která vedla napříč. Prošel přímo skrz dva Starousedlíky z Legie a jejich umyvadla a zrcadla, jako by tam ani jeden z nich nebyl, jako by všichni byli jen nějaké přízraky. Legionáři si Freda nevšímali, ale Artur viděl, jak spolu mluví, ačkoli neslyšel žádné zvuky.

„Počkej!“ zakřičel Artur. „Kde to jsme? Jakto, že jsi právě prošel skrz ně?“

„No oni přece pro nás nejsou skuteční, stejně jako my pro ně,“ řekl Fred. „Kaprál Sekeropřed to vysvětloval včera ráno. Teď si jen musíme najít svoje umyvadla. Nebudou daleko.“

Pokračoval dál. Artur se neochotně vydal za ním, ale když měl procházet přímo skrz Legionáře, ucukl. Fred byl stále před ním a právě procházel dvojicí Starousedlíků od dělostřelectva v kabátech z buvolí kůže. Na druhé straně stála řada volných umyvadel a po obou stranách bylo několik rekrutů z řad Starousedlíků. Když Artur s Fredem přišli, otočili se, aby se podívali, kdo to je, a Artur slyšel zurčení vody a cinkání břitev o porcelánová umyvadla.

„Jak to ale tedy je?“ ptal se Artur. „Jsou tady, nebo nejsou?“

„Kaprál zase tolik sdílný nebyl,“ řekl Fred. Otevřel si kožené pouzdro a vyndal z něj břitvu, štětku, mýdlo a misku. „Povídal jen něco o spoustě divnocest, co vedou do různých umýváren, které existují v Domě na stejném místě, ale v jiném čase. Prý to vede k úspoře teplé vody nebo tak něco.“

Fred si začal v misce připravovat pěnu. Artur zavrtěl hlavou, potom si opláchl obličej vodou z umyvadla, která byla teplá a okamžitě se zase doplnila až po okraj, ačkoli nikde nebylo vidět žádné kohoutky ani odtok.

Fred si namydlil tváře a začal se holit a zároveň si přitom něco pro sebe šeptal. Artur si říkal, že je to možná nějaká modlitba, kterou Fred odříkává, aby si nepodřízl vlastní krk. Artur právě vytáhl svou břitvu z pouzdra a zjistil, že je neuvěřitelně ostrá a nebezpečná. Potom si všiml, že se Fred holí tupou stranou a nikoli ostřím břitvy.

„Co si to šeptáš?“ zajímal se Artur.

„Svoje jméno,“ odpověděl Fred a opatrně si seškrábl trochu mýdlové pěny z brady. „A svoji oblíbenou barvu.“

„Aha,“ řekl Artur. „Já zapomněl…“

Civěl na sebe do zrcadla a pozoroval svoji důvěrně známou ? i když ne příliš uspokojivě vyhlížející ? tvář. Nemohl uvěřit, že se možná už brzy nebude vůbec poznávat.

„Měl by ses oholit, nebo se dostaneš mezi provinilce,“ varoval ho Fred. „To znamená, že dostaneš trest.“

„I když mám kůži úplně hladkou?“ Artur si přejel rukou po bradě. „Holit se nebudu muset ještě několik let.“

„Oni poznají, že ses neholil,“ řekl mu Fred sklesle. „Jenom proto, že nás za chvilku budou mýt mezi ušima, nám určitě neodpustí holení ani nic jiného.“

„Tak dobře,“ řekl Artur. „Dobře!“

Dal si do misky trochu mýdla a začal ho roztírat štětkou, jak to viděl u Freda. Potom si po jeho vzoru připlácl zpěněné mýdlo na tvář a oholil se tupou stranou břitvy. Bylo to naprosto k ničemu, jen si nanesl na obličej trochu mýdla a pak ho seškrábal. Artur přemýšlel, co bude dělat, a při tom si oškrabával pěnu a oplachoval se.

„Co kdybychom se nevrátili,“ řekl, když si myli krk a podpaží. „Zůstaneme tady.“

„Tady?“ vypískl Fred. Ten nápad ho očividně rozrušil. „Já si nejsem ani jistý, jestli tohle místo po ranním mytí vůbec existuje dál. Divnocesta se uzavře…“

„Počítám, že když zůstaneme u těchhle umyvadel, bude to v pohodě,“ řekl Artur. „Ta jsou pro nás skutečná, takže někde existovat musí.“

„Ale budeme chybět, aniž by nám někdo dal propustku,“ mumlal Fred. „Nebudeme na nástupu. Koupelnová služba nás půjde hledat.“

„Jestli bude divnocesta zavřená až do zítřejšího rána, tak nás nebudou moct najít, ne?“ zeptal se Artur. „Jak dlouho ta služba zůstává?“

„Přijdou, provedou mytí a zase odejdou,“ řekl Fred. „Zůstávají jen tak dlouho, jak dlouho jim trvá umýt všechny Pištcovy děti, které mají.“

„Tak tady počkáme a vrátíme se až zítra ráno,“ navrhl Artur. „Odpykáme si trest a pak budeme pokračovat ve výcviku.“

„Nic takového neuděláte,“ řekla rekrutka, která si právě vedle nich dobalila věci. Artur v ní matně rozpoznal někoho z jejich čety. Byla to Florimel ? ta, o které Fred říkal, aby si na ni dával pozor. „Budete se hlásit, kde máte, podle rozkazu.“

„Ne, to nebudeme,“ řekl Fred a veškeré zoufalství, které ještě před chvílí pociťoval, bylo pryč. Vypadalo to, že k dodání sebedůvěry potřeboval právě to, aby mu někdo jako Florimel řekl, že to nesmí udělat.

„Přikazuji vám, abyste se vrátili do kasáren!“

„Kdo tě pověřil, že se chováš jako nějaké velké zvíře?“ zeptal se jí Fred. „Vždyť jsi přece jenom rekrutka, stejně jako my. My uděláme, co budeme chtít, a ty budeš držet jazyk za zuby.“

„Já vás nahlásím,“ řekla Florimel a narovnala se do své plné výšky.

„Ne, to neuděláš,“ řekl na to Artur stroze. „Ani necekneš.“

Ačkoli byla Florimel vysoká, Artur na chvilku vypadal ještě větší než ona a jeho vlasy se náhle rozevlály, jako by je rozvlnilo máchnutí nějakých neviditelných křídel. Na kraťoučký okamžik bylo v Arturově postoji i hlase něco z dámy První. Potom už byl zase jen chlapcem, ale Florimel už mezitím sklopila zrak a ustoupila o krok dozadu.

„Ano, pane,“ řekla. „Jak si přejete, pane.“

Napůl zasalutovala, nemotorně udělala vpravo v bok a odpochodovala skrz dva Hraničáře v zelených uniformách, kteří byli také na odchodu, ale opačným směrem.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se ho Fred, který na celou scénku hleděl s otevřenými ústy. „Byl jsem si skoro jistý, že nás dostane do pěkného maléru. Někdo takový…“

Zarazil se, protože měsíc nad nimi se najednou začal sklánět k obzoru. Ve stejný okamžik na ně od východu dopadla narůžovělá záře. Artur se otočil, aby se podíval, co to je. Slunce neviděl, ale to světlo bylo první předzvěstí svítání.

Ostatní vojáci začali po tomto náznaku spěšně odcházet všemi směry a mizeli skrze příslušné divnocesty na svá místa ve Velkém bludišti. Do několika minut byli Artur a Fred v ohromné, opuštěné umývárně sami, kolem nich jen samá umývadla a zrcadla, v nichž se začalo odrážet ranní světlo.

„Doufám, že se ukáže, že to byl dobrý nápad,“ poznamenal Artur.

„To já taky,“ řekl Fred a zachvěl se.

A pak se zachvěl znovu, když se některá vzdálenější zrcadla začala ztrácet, jako by se rozpouštěla ve slunečním světle. Couvl až těsně ke svému umyvadlu, aby cítil dotek pevného porcelánu.

Jak slunce vycházelo a stával se z něj jasně identifikovatelný kotouč nad obzorem, umývadla a zrcadla kolem nich se pomalu vytrácela. Artur a Fred se posouvali pořád blíž k sobě, až se vzájemně dotýkali rameny. Kolem sebe neviděli nic než sluneční světlo, ale jejich umyvadla zůstávala na místě a zrcadla se dál leskla.

„Možná to dopadne dobře,“ zašeptal Fred.

„Možná,“ řekl Artur.

A právě v té chvíli všechno zčernalo. Jenom na okamžik. Artur a Fred zamrkali a zjistili, že sice stále ještě stojí bok po boku, ale už se neopírají o svá umyvadla a ani je neobklopuje sluneční svit.

Byli zpátky v kasárnách, opírali se o Arturovu skříňku a jediné světlo vycházelo z lampy se skleněným cylindrem nad jejich hlavami a ještě z několika podobných lamp.

V matném světle viděl Artur asi deset stop před sebou obrysy tří postav. Byli velcí jako Starousedlíci, ale na sobě měli chudobkově žluté hávy s dlouhými, špičatými kapucemi, jež je halily od hlavy až k patě. Na rukou měli rukavice z ohebné ocelové síťoviny a obličeje měli také schované ? v maskách z tepaného bronzu.

Ústa jedné masky se usmívala. Druhá měla koutky úst svěšené dolů jakoby v zádumčivém přemýšlení. Ústa třetí masky byla zkroucená utrpením.

Za ústy ani očima masek nebylo ani známky, že by se za nimi někdo… nebo něco … skrývalo. Byla tam jen tma.

„Ko…Ko…Koupelnová služba,“ zašeptal Fred. „Fred Počáteční číslice Zlatý, pomocník pozlacovače rukopisů šesté třídy, oblíbená barva zelená, čaj s mlékem a jednou kostkou cukru, máslové sušenky, ale ne kmín…“

Koupelnová služba se klouzavým pohybem posunula vpřed. Jejich hávy zašustily o podlahu. Dva z nich sáhli do širokých rukávů a vytáhli odtamtud podivné koruny vymodelované z modrého ledu, plné úlomků a hrotů, jež praskaly a třpytily se v tančícím světle. Třetí vytáhl kus zlatého provazu, který se mu v ruce svíjel jako prskající kobra, jež se právě chystá vyplivnout jedovatou slinu.

Z provazu ale žádný jed nevystříkl. Místo toho provaz prosvištěl vzduchem a obtočil se kolem Arturových kotníků, takže chlapec padl k zemi právě ve chvíli, kdy se otočil, aby utekl.

Dopad na podlahu byl tvrdý. Zlatý provaz se mu obtáčel kolem nohou, pevně je obvázal a pak se mu volný konec vyšplhal až na levé zápěstí a začal mu ho stáčet za záda. Artur se bránil, jak mohl, a pravou rukou zoufale šátral ve svém váčku, aby tam nahmatal stříbrný krokodýlí prsten. Nebyla to sice mince, ale byl ze stříbra a Artur si ho chtěl vsunout pod jazyk.

Už ho držel a právě si ho chtěl vložit do úst, když se mu kolem pravého zápěstí ovinul zlatý provaz a stáhl mu ruku zpátky. Artur rychle sklonil hlavu, strčil si prsty do úst a zatlačil prstýnek pod jazyk. Vše se odehrálo tak prudce, že si přitom roztrhl ret.

Po bradě mu stékala krev, když ho trhnutím zvedli na kolena. Zlatým provazem měl teď svázané ruce za zády a kotníky měl přivázané k sobě.

Artur se podíval nahoru a uviděl, jak se k němu blíží perlící, jiskřivá koruna.

Jsem Artur Penhaligon, opakoval si zoufale. Artur Penhaligon, moji rodiče se jmenují Bob a Emily. Jsem Pánem Nižšího Domu, Vzdálených oblastí, Hraničního moře ?

Koruna mu pevně usedla na hlavu ? a Artur se s nehlasným křikem propadl do temnoty.

Kapitola dvanáctá

Lístka vylezla až na konec žebříku a nadzdvihla poklop. Byl z železobetonu a tudíž velice těžký, ale Lístka ho zdvihla dost vysoko, aby dovnitř vnikl sluneční svit. Pak zatlačila ještě jednou a podařilo se jí ho odsunout až do poloviny otvoru.

Vykoukla ven a uviděla nebe a vrchní patra nějakých budov. Kupodivu ale neslyšela žádná auta, ačkoli poklop musel být uprostřed silnice, a pokud to správně odhadla, asi tak kilometr od nemocnice. Byl to už třetí žebřík, na který při prolézání tunelem narazila ? na první dva se rozhodla nelézt pro případ, že by ústily ještě do karanténní zóny. Protože neměla nejmenší představu, kterým směrem tunel vede, nemohla si být jistá, kde je, dokud nevyleze ven a pořádně se nerozhlédne.

Doufala, že když neslyší žádná auta, také ji žádné nepřejede, jakmile vystrčí ven hlavu. Povylezla ven a rychle se rozhlédla. Jak předpokládala, byla uprostřed nějaké ulice ve městě. Po obou stranách stály za řadou zaparkovaných aut staré řadové domy. Žádná auta tu ale nejezdila. Ulice byla nepřirozeně tichá.

Lístka se zhluboka nadechla a vysoukala se ven. Vynaložila na to téměř veškeré zbytky síly, takže musela chvíli odpočívat v podřepu, než dokázala vstát. Měla tušení, kde je, ale aby si to ověřila, ohlédla se do míst, kde podle ní měla stát nemocnice.

Ta tam také byla, ale Lístka přesto zalapala po dechu a zase se posadila, jako by ji někdo vrazil jednu pěstí do břicha.

Přes obrubu svých speciálních brýlí neviděla jen tři bílé nemocniční budovy z betonu a ze skla asi dva kilometry daleko. Viděla také jinou budovu, která se vznášela ve vzduchu přímo nad nemocnicí. Byla to ohromná, bláznivá budova s podivnými věžičkami a věžemi, halami a síněmi, přístavbami, podstavbami, nadstavbami a cimbuřím. Jedna malá část tohoto stavení spočívala přímo na vrcholku nemocnice a Lístka zahlédla lesknoucí se bránu, o které intuitivně věděla, že to budou Vstupní dveře.

Byl to Dům. Neobjevil se tam, kde Lístka předpokládala, někde poblíž Arturova domova, ale přímo nad nemocnicí. A jí se právě podařilo utéct z jediného místa, odkud se mohla dostat do Vstupních dveří.

Lístka sklopila hlavu a chytila se za vlasy, protože se chystala si jich pár vyškubnout. Jak si mohla myslet, že se Dům objeví tam, kde byl podle Artura poprvé? Samozřejmě že se zhmotnil tam, kde se Vstupními dveřmi naposledy dostal ven nějaký Starousedlík nebo Nicník ? a to bylo v tomto případě v nemocnici.

„Utíkej z té silnice, dítě! Vždyť tě zastřelí!“

Lístka leknutím nadskočila a rozrušeně se rozhlížela kolem.

„Honem, dělej! Pojď sem!“

Byl to hlas nějaké ženy, staré ženy, která stála ve dveřích jednoho z domů a posunky zvala Lístku, aby šla dovnitř.

Lístka zahekala, svalila se na zem, pak se opřela o ruce, zase se postavila a pomalu kráčela ke dveřím ženina domku.

„Pospěš si!“ zavolala na ni stařenka. Podívala se na konec ulice. „Slyším, že něco jede.“

Slyšela to i Lístka: velice nízký, vrčivý zvuk ohromných vozidel, z něhož se chvěla země. Zrychlila a vešla do domu právě v okamžiku, kdy se na konci ulice vynořil zpoza rohu tank. Levý pás měl uzamčený a pomocí pravého se otáčel. Lístka na něj zírala skrz okýnko ve dveřích. Překvapilo ji, jak hrozně je tank hlučný a jak moc se celý dům kvůli projíždějícímu monstru třese.

Za prvním vozidlem následovalo ještě šest dalších tanků, všechny úplně zavřené. Ani na jednom nikdo neseděl ani nevykukoval otevřenými střílnami. Lístka nikdy předtím opravdový tank neviděla. Byly dvakrát větší než lehká obrněná vozidla, která používala Armáda a FBA.

„Tak jakpak ti říkají?“

Lístka se otočila. Ta žena byla velice stará a úplně shrbená, ale pohybovala se hbitě a byla velmi čilá.

„Promiňte,“ omluvila se Lístka. „Zaujaly mě ty tanky. Děkuji… děkuji, že jste mě varovala, jmenuju se Lístka.“

„A já jsem Sylvie,“ řekla ta žena. „Jsi pěkně potlučená, že? Pojďme do kuchyně, já ti tam omyju hlavu.“

„Ne, já musím… já musím…“

Lístčin hlas se vytratil. Nevěděla, co teď musí udělat. Jít zpátky do nemocnice? I když tam teď míří tanky?

„Teď potřebuješ šálek mátového čaje, trochu se umýt a obvázat si rány,“ řekla Sylvie rozhodně. „Pojď se mnou.“

„Co se to děje?“ zeptala se Lístka, když poslušně následovala Sylvii chodbou do kuchyně. „Ty tanky venku…“

„V nemocnici došlo k nějakému útoku biologickou zbraní.“ Sylvie sundala z ledničky lékárničku a zapnula elektrickou konvici. „Ale já vlastně pořádně nevím, nejnovější zprávy nesleduji. Dnes ráno ve městě znovu vyhlásili karanténu. Můžeme jít do obývacího pokoje a pustit si televizi, jestli chceš. Jen si tam sedneš blízko k oknu, abych se mohla lépe podívat, jak ti mám ošetřit tu hlavu.“

„Děkuji,“ řekla Lístka. „Chtěla bych vědět, co se děje. Říkala jste, že ve městě znovu zavedli karanténu?“

„Asi před dvěma hodinami, má milá. Tudy.“

„Vy jste mě ale pustila dovnitř,“ řekla Lístka, když vcházela za Sylvií do malého, ale útulného obývacího pokoje. Na stěně visela televize. Sylvie ji zapnula a objevil se obraz. Zvuk byl nastavený na minimum, takže nebylo nic slyšet, ale Lístka si přečetla titulky, které běžely dole pod obrazem. Stálo tam VE MĚSTĚ ZAVEDENA KARANTÉNA TŘETÍHO STUPNĚ. ARMÁDA A FBA NEPRODYŠNĚ UZAVŘELY OKOLÍ VÝCHODNÍ NEMOCNICE. ZA PRVNÍM POKUSEM O ÚTĚK ZŘEJMĚ STOJÍ PSYCHOTROPNÍ BIOLOGICKÁ ZBRAŇ. DALŠÍ POKUSY BEZPROSTŘEDNĚ HROZÍ.

Objevil se obrázek asi tuctu lidí vycházejících z nemocničních dveří. Nešli ale normálně, nohy za sebou podivně vláčeli a rukama mávali kolem sebe. Potom se kamera přesunula od této skupinky k vojákům a agentům FBA, kteří křičeli a mávali rukama a pak sklonili hlavně a namířili na ně střelecké věže na obrněných vozech. Potom zahájili palbu. Lístce chvíli trvalo, než si uvědomila, že tu střelbu slyší na vlastní uši. Přicházela zdálky zvenčí, nikoli z televize.

Byl to přímý přenos.

„Ano, já vím, že jsem tě neměla pouštět dovnitř,“ řekla Sylvie, která se na televizi nedívala. Nadzdvihla Lístce vlasy a začala jí omývat ránu na hlavě tampónem namočeným v nějaké dezinfekci, která hrozně štípala. „Ale jsem velmi stará a nechtěla jsem se dívat na to, jak mi před očima zastřelí mladou dívku. A jestli máš nějakou hroznou nemoc, tak ji nejspíš od tebe chytnu a docela rychle umřu, aniž bych tím někomu způsobila nějaké potíže.“

„Já nic nemám,“ řekla Lístka rychle. Pak se podívala na své ruce.

Až na to, že to je lež. Já nějakou nemoc mám. Ale nemůžete ji ode mě chytit. Nakazit vás může jenom Obnažený chlapec. Ten se ale brzy dozví to, co vím já, a ze mě bude jen loutka. Jako z těch chudáků, které určitě poslal ven z nemocnice on a pak je zastřelili, aby nebyla porušena karanténa.

V televizi teď bylo vidět dva agenty FBA s plamenomety. Lístka odvrátila hlavu, když z nich vyšlehly dlouhé jazyky plamenů směrem k lidem, které před chvílí zastřelili.

„Seď klidně,“ napomenula ji Sylvie. „Je to spíš ošklivá modřina než řezná rána. Asi by sis měla nechat udělat rentgen. Kdy sis to udělala?“

„Asi před hodinou, myslím,“ odpověděla Lístka. „Možná před dvěma. Au!“

„Dala jsem ti tam trochu anestetického gelu,“ řekla Sylvie. „A náplast, aby se ti tam nedostala nečistota. Ale stejně by sis měla zajít na rentgen.“

„Vy jste doktorka?“ zeptala se Lístka. „Nebo zdravotní sestra?“

„Jsem důchodkyně,“ odpověděla Sylvie. „Ale pracovala jsem jako lékárnice. Zůstaň sedět. Přinesu ti ten mátový čaj.“

Lístka se zase zadívala na televizi. Právě tam byl rozhovor s nějakým vyšším armádním důstojníkem. Nějaký generál to byl. V pozadí Lístka viděla tanky, které před chvílí projížděly kolem domu. Teď byly postavené čelem k nemocnici a mezi nimi si připravovaly pozice další vojenské oddíly. Lístka zvedla ruku dlaní nahoru a čekala, až ji televizní signál zaměří. Potom zdvihla prst. Zvuk zesílil a ona slyšela, co generál říká.

„Nevíme, co to je. Může to mít nějakou souvislost s takzvanou Zběsilostí, nemocí způsobenou psychotropní látkou a přenášenou pitnou vodou, jež vyvolala tak velké potíže před dvěma lety v Evropě. Je ale zřejmé, že se v nemocnici nějaká choroba rozšířila, a jak jsme právě viděli, někteří nakažení již nejsou schopní rozumně uvažovat a jsou vysoce nebezpeční. Naším úkolem je, aby se tato choroba nerozšířila nikam jinam. A tento úkol splníme, ať už k tomu bude zapotřebí jakýkoliv prostředků.“

„Dostali jste nějaké nové zprávy od doktorky Emily Penhaligonové?“ zeptal se neviditelný reportér.

„Doktorka Penhaligonová a její tým se snaží nejrůznějšími způsoby zpomalit působení této biologické zbraně a právě pracují na její identifikaci a počítačovém modelování látek, jež by mohly být její protiváhou. Děláme, co můžeme, naši lidé i agenti FBA jsou v nemocnici, aby zajistili, že laboratoře a horní oddělení izolace zůstanou oddělená od zbytku nemocnice, kde se už infekce rozšířila.“

„Generále, existují nějaké informace o tom, jak se ta biologická zbraň dostala do nemocnice a kdo ji tam umístil?“

„Nepochybně jde o teroristickou akci,“ odpověděl generál. „V této chvíli to však nemohu podrobněji komentovat.“

„Řada analytiků říká, že to je s největší pravděpodobností ?“

Zvuk se náhle opět ztišil. Lístka se otočila a uviděla, že ho ztlumila Sylvie. Právě postavila na stolek dva šálky, z nichž se kouřilo.

„Zvuk televize mě hrozně rozčiluje,“ řekla. „Pojď si vypít čaj, má milá. Musíme si trochu promluvit.“

„Děkuju,“ řekla Lístka. „Ale já nechci ?“

„Neboj, já nechci vědět, jakto, že jsi vylezla z toho podzemí,“ uklidnila ji Sylvie. „Myslím ale, že bychom měly zavolat tvým rodičům. Máš přece rodiče, že? Tak bychom jim měly zavolat a říct jim, že jsi tady a že tu do konce karantény zůstaneš se mnou.“

„To nemůžu udělat.“ Lístka si právě uvědomila, co musí udělat. Nebo spíš přišla na něco, co by jí mohlo pomoci dostat se zpátky do Domu. „Musím se někam dostat.“

„Teď nikam jít nemůžeš,“ řekla Sylvie. „Pěšky ani autem, i kdybych byla tak hloupá a chtěla tě tam odvézt. Na ulice nesmí vyjet žádný civilista.“

„Musím se dostat do jednoho domu v Denisteru,“ řekla Lístka. Pověděla Sylvii adresu. „Jak nejrychleji to půjde.“

Chtěla se vydat k Arturovi domů. Dům byl teď možná nad nemocnicí a pro ni v podstatě nedosažitelný, ale vzpomněla si na něco, co jí Artur říkal kdysi dávno v nemocnici. Pro ostatní lidi to bylo teprve včera, ale Lístka za tu dobu strávila mnoho měsíců na moři. Přesto si jasně pamatovala, že jí Artur vyprávěl o svém telefonu. O telefonu v sametovém pouzdře, kterým mohl zavolat do Domu Starousedlíkům.

„To nepřipadá v úvahu,“ řekla Sylvie dost přísně.

„Je to nesmírně důležité,“ trvala na svém Lístka.

„Proč?“

Lístka mlčela. Nemohla říct Sylvii pravdu. Stará žena by jí nevěřila a všechno by se tím jen zhoršilo.

Říct ji to nemůžu, napadlo ji náhle. Ale možná bych jí to mohla ukázat.

„Máte z nějakého okna výhled na nemocnici?“ zeptala se.

„Ano, nahoře,“ odpověděla Sylvie. „Co to s tím vším má společného?“

Lístka na chvíli zaváhala. Sylvie byla velice stará a velký šok by ji mohl zabít. Lístka ale potřebovala její pomoc. Artur se spoléhal, že mu Lístka přinese zpátky do Domu jeho kapsu, aby ji mohl zničit. A nejen Artur, ale i všichni ostatní. Co když bude Obnažený chlapec dál šířit tu plíseň ovládající mysl? Ten Nicník by klidně mohl udělat i jiné věci…

„Chtěla bych, abychom šly nahoru a vy byste se tam podívala na nemocnici skrz tyhle brýle. Varuji vás ale, bude to šok. Až se podíváte, řeknu vám všechno ostatní.“

Sylvie vypadala popuzeně, ale pak se jí na zamračené tváři pomalu objevil úsměv.

„Jsi velice tajnůstkářská a určitě to bude jen ztráta času. Co jiného než trošku času ale můžu ztratit? Tak pojď.“

Okno, z něhož bylo vidět na nemocnici, bylo v Sylviině ložnici, prosté, krásně uklizené místnosti, ve které nebylo nic osobitého. Stařena ji rychle přešla a roztáhla závěsy.

„Tamhle je nemocnice,“ řekla. „A taky bojové vrtulníky, bohužel.“

Lístka se podívala z okna. Kolem nemocničních budov pomalu kroužily ozbrojené vrtulníky se špičatými čumáky asi šest set stop nad střechou. Posunula si brýle víc nahoru a pak si je rychle sundala. Když viděla, jak helikoptéry nalétají přímo do budov Domu a zase z něj vylétají ven, rozbolela ji z toho hlava.

„Podívejte se tam skrz ty brýle, prosím,“ řekla Lístka. „Ale buďte připravená.“

„Pochybuju, že něco uvidím,“ řekla Sylvie, když si nasazovala brýle. „Jsou prasklé!“

„Něco uvidíte a já vám to pak vysvětlím.“ Lístka svraštila čelo, protože jí hlavou opět projela bodavá bolest. Byla ale jiná než předtím. Měla pocit, jako by jí uvnitř lebky sílil nějaký podivný tlak. Jako když ji bolí dutiny, ale na úplně jiných místech.

To ta plíseň! Musela se mi už dostat až do hlavy!

„Opravdu nevidím vůbec nic,“ řekla Sylvie. Měla brýle nasazené, ale nedívala se skrz ně z okna.

„Dívejte se z okna!“ vybídla ji Lístka, ale náhle pocítila zoufalství a nejistotu.

Co když skrz brýle doktora Skamandrose viděla jen ona?

Kapitola třináctá

Nadporučík Havran odložil dalekohled a promnul si pravé oko. Měl ho od dlouhého dívání celé rozbolavělé. Se svým oddílem Hraničářů už celé odpoledne sledoval a přepočítával nepřátelské zástupy vojáků, které se k nim blížily průsmykem dole pod nimi.

„Přidejte do zápisu dalších pět tisíc,“ řekl Havran seržantovi, který dělal zápis. „Další Nicníci sešikovaní do oddílů po jednom tisíci.“

„To je dnes už víc než dvacet šest tisíc, pane,“ řekl seržant. „A to všechno jen na jednom poli.“

„Podle plánu se mají při západu slunce posunout na východ a na sever,“ řekl Havran a poklepal na Efemeris, kterou měl v mošně u pasu. „Přesuňte jich ještě pár, ať nám nestojí v cestě.“

„V Bludišti jich už musí být tak milión,“ řekl seržant tiše. „Co se stane, až budou všechna pole přeplněná Nicníky? Pak už nebude mít smysl je někam přesouvat.“

„To jsou poraženecké řeči, seržante, a to já nepřipustím,“ obořil se na něj Havran. „Kromě toho je ještě pořád spousta volných polí a invazi Nicníků se daří rozbíjet velice dobře. Tektonická strategie jako vždy funguje výborně. A slyšel jsem, že druhý prapor Regimentu včera vyhrál další bitvu.“

Havran se ovšem nezmínil o tom, že XIX. kohorta Legie předevčírem jednu bitvu téměř prohrála. Přestože ozbrojené síly Nicníků byly zaháněny na útěk při každém západu slunce, když se posouvala pole, pořád ještě byla dalších polí, na nichž bylo velké množství Nicníků. Občas bylo nutné tato pole vyčistit nebo znovu dobýt, protože se podle plánu měla ocitnout v blízkosti nejvyššího velitelství nebo nějaké jiné pevné pozice.

Bylo to už šest týdnů, co Havran a jeho vojáci opustili Hraniční pevnost. Ta byla nyní v rukou Nicníků. Ačkoli plukovníka Nage i celou posádku zabili, podařilo se jim bránit řídicí středisko dlouhých dvanáct hodin a udržet brány zavřené. Potom jimi ale prošli čtyři nebo pět tisíc Nicníků. O měsíc později se pak brány nějak otevřely znovu, ačkoli se mělo za to, že to není možné. Dovnitř napochodovali desítky tisíc dalších Nicníků.

Havran přesto seržanta ujišťoval, že stará dobrá tektonická strategie funguje. Armáda přesouvala pole při každém západu slunce a nepřítel tudíž nebyl schopen někde soustředit své síly, takže Armáda mohla s Nicníky bojovat postupně a ve většině přímých střetů vítězila.

To ale siru Čtvrtkovi nestačilo, jak se Havran doslechl. Ani v lepších dobách nebýval nijak klidný, teď byl prý však mnohem rozezlenější než obvykle. Rozčílil se zřejmě i na maršálku Jitřenku a vážně ji poranil, když vyslovila pochybnosti o některých aspektech reakce Armády na tuto dosud nevídanou invazi a o tom, zda je vůbec moudré dělat tak pozdě natolik zásadní změny ve válečném tažení.

Havran si říkal, že Jitřenka měla samozřejmě pravdu. Bylo velice podivné, že v plánu došlo ke změnám pouhých několik hodin před začátkem akce. Major Pravuil byl také podivný posel. Havranovi se na něm nezdálo všechno úplně v pořádku, jako by měl nějaké speciální pověření, a přitom vůbec nebyl řádným důstojníkem. Všechno to zavánělo politickými machinacemi a zásahem shora.

Havran politiku nenáviděl.

„Další pohyb v blízkosti hranice pole,“ zvolal jeden z Hraničářů. „A mám dojem, že nás zahlédli. Nějaký důstojník… nějaký vysoce postavený Nicník, bůhvíjak jim říkají… nasměroval jeden oddíl naším směrem.“

Havran se podíval dolů z kopce. On i jeho Hraničáři byli schovaní mezi popadanými kameny na vrcholku, ale nějaký pohyb je klidně mohl prozradit. Nebo možná odraz jeho vlastního dalekohledu.

Instinktivně se podíval na slunce. Bylo na své vratké cestě po obloze už kousek nad obzorem, ale do západu zbývalo stále ještě nejméně půl hodiny. Hranice pole, kterou jeho zkušené oko vidělo jako nepatrně odlišný barevný odstín půdy, byla necelých sto metrů pod nimi. Pokud by Nicníci zaútočili, museli by se dostat za tuto hranici před setměním, kdy se pole přesouvají. Což bylo podle Havranova odhadu docela možné.

Moc velké starosti mu to ale zase nedělalo. Jeho jednotky byly umístěné v rohu právě existujícího pole a rychlým sprintem jedním ze dvou možných směrů by se dostaly na pole, jež se přesouvala do celkem bezpečných oblastí.

„Na tom zástupu vojáků je něco divného,“ mumlal si seržant. „Vypadá to, jako by něco přepravovali. Mají tam spoustu Nekoní.“

Havran zvedl k očím dalekohled. Nekoně byli cenná zvířata. Jednalo se o kopie pozemských koní, jež potom v Dole napůl křížil a napůl vyráběl Úděsné Úterý. Od jeho pádu nové Nekoně už nedodávali, k velké nelibosti Přiměřeně ctihodné dělostřelecké roty a Hordy. Dole pod nimi ale měli Nicníci víc než dvě stovky Nekoní zapřažených do obřího vozu o dvaceti kolech, který byl aspoň šedesát stop dlouhý. A na voze byl…

Havran sklonil dalekohled, znovu si promnul oko a zadíval se znovu.

„Co je to?“ ptal se ho seržant.

„Vypadá to jako obří bodec,“ odpověděl Havran. „Šedesát stop dlouhý bodec vyrobený z něčeho velice podivného. Je to tmavé a neodráží to vůbec žádné světlo. Musí to být nějaký druh ?“

„Ničeho?“

„Ano, myslím, že ano. Kouzlem zpevněné Nic. Proč ho ale chtějí přepravit do Bludiště? Co by to mělo za smysl, když nikdy nebudou vědět, kde vlastně skončí ?“

Havran se odmlčel, položil dalekohled na skálu a rychle otevřel svou Efemeris. Listoval stránkami, dokud nenašel tu správnou tabulku, v níž byl odkaz na dnešní den a na pole, na kterém se kolona Nicníků s Nekoni nacházela.

„Tohle pole se dnes večer přesouvá přímo do středu Bludiště,“ řekl Havran. „Souřadnice pět set/pět set.“

„Tam není nic zvláštního,“ poznamenal seržant.

„Nic, o čem bychom věděli. Ale slyšel jsem nějakou zmínku o proslulém problému, který probírali na Štábní škole a nazvali ho ‚Pět set/pět set‘… Nicníci musí vědět, kam se to pole přesune. A museli také vědět, kam se posouvají všechna ostatní pole, aby se jim tuhle věc podařilo dostat takhle daleko.“

„Ale nemohli se přece zmocnit žádných Efemerid, aniž by jim explodovaly v rukou,“ namítl seržant. „Nebo snad ano?“

„Taky jsme si nikdy nemysleli, že by se dokázali tak zorganizovat,“ řekl na to Havran. „Ale stalo se to a navíc je vede někdo, kdo tomu moc dobře rozumí. Nate, vezměte si tohle a podívejte se, jestli neuvidíte ještě něco jiného.“

Podal seržantovi dalekohled a sám z kapsičky u toulce vyndal malý slonovinový stojánek a cínového vojáčka. Figurka představovala plukovníka Regimentu, její uniforma byla červeno-zlatá. Když Havran postavil figurku na stojánek, barvy se rozjasnily a obrysy zostřily. Za chviličku tu byla zmenšená živá verze skutečného důstojníka ze vzdáleného velitelství.

„Plukovníku Reptone!“

„Zdravím, Havrane! Další neoficiální hlášení?“

„Ano, pane. Podám hlášení kapitánovi Feroukovi, ale bude nějakou chvíli trvat, než se k němu přes vedení dostane, a tak jsem si myslel, že byste tu novinku měl slyšet dřív a pokusit se ji předat přímo siru Čtvrtkovi ?“

Maličký vojáček se trochu ušklíbl, když to uslyšel, ale kývnutím hlavy Havrana vyzval, aby pokračoval.

„Na poli 72/899 jsme zpozorovali velký zástup Nicníků, kteří přepravují ohromný vůz tažený více než stovkou Nekoní. Na voze je umístěný dvacet metrů dlouhý a tři metry v průměru měřící předmět, který je na jednom konci špičatý a zdá se, že je vyroben z Ničeho, ačkoli má pevný tvar. Dá se popsat jedině jako obří bodec, pane. Jde o to, že se dané pole se západem slunce přesune na pole pět set/pět set, a já ?“

„Řekl jste pole pět set/pět set?“ Zdálo se, že to plukovníka Reptona vyděsilo. „Označil byste ten bodec za evidentně očarovaný?“

„Ano, pane!“

Figurka viditelně zbledla.

„Musím o tom okamžitě informovat sira Čtvrtka! Držte mi palce, Havrane!“

Postavička znehybněla a opět z ní byl jen cínový vojáček.

„Raději bychom měli držet palce sami sobě,“ poznamenal seržant, když vracel dalekohled zpátky Havranovi a bral si do ruky luk. „Míří k nám další tři oddíly. Nepochybně se chystají zaútočit.“

Kapitola čtrnáctá

„Myslím, že jsem si právě na něco vzpomněl,“ řekl Fred. „Týká se to mojí bývalé práce. Vzpomínám si, že jsem odděloval tenké plátky zlata!“

„To je dobře,“ řekl jeho přítel Paprsek Zelený. „Já si toho pořád moc nepamatuju. Ale zdá se mi o tom, a když se probouzím, mám to ještě někde vzadu v hlavě. Pak ale otevřu oči a je to pryč.“

„Vzpomeneš si,“ utěšoval ho Fred. „Nakonec si obyčejně všichni vzpomenou. Aspoň na většinu věcí.“

Paprsek se zamračil. „Problém ale je, že mám pocit, že si musím vzpomenout hodně rychle. Že existuje něco hrozně důležitého, co musím udělat.“

„Vzpomeneš si,“ opakoval Fred. „A stejně to tak hrozně důležité být nemůže, když jsme na celý zbytek roku zavření tady. A to ani nemluvím o dalších devadesáti devíti letech v Armádě.“

„Ty jsi přeci chtěl být generál,“ vybavilo se náhle Paprskovi. „Vzpomínám si, že jsi mi to říkal.“

„Opravdu?“ divil se Fred. „Myslíš? Hmmmm. Není to tak špatný nápad.“

Od té doby, co Paprska a Freda umyli mezi ušima, uplynulo šest týdnů. Probudili se toho dne každý na své posteli s kouskem papíru připnutým k tunice. Stálo na něm jen jejich jméno, nic jiného. Když se poprvé probudili, neuměli ani číst, ale schopnost číst i psát se jim naštěstí brzy vrátila společně s mnoha dalšími dovednostmi a obecnými vědomostmi.

Pamatovali si však jen velice málo detailů ze svého předchozího života. Našli své zápisníky, ty jim ale moc nepomohly. Fred se tam dozvěděl, jaká je jeho oblíbená barva a jak pije čaj, ale Paprskovi se jeho vlastní zápisky zdály velice záhadné. Když si je přečetl, měl pocit, že Paprsek asi nebude jeho pravé jméno, ale své pravé jméno neznal. Ani nevěděl, co znamenají jména Správců.

Paprsek si ani nevzpomínal, že by kdy byl plničem inkoustu. Fred si pamatoval docela dost ze svého života v civilu ve Středním Domě, ale Paprskův život byl záhadou. Ať se snažil, jak chtěl, nedařilo se mu vyvolat žádné vzpomínky. Někdy měl pocit, že se mu do vědomí už už dere nějaká velice důležitá vzpomínka, ale kdykoli po ní chtěl sáhnout, zmizela. Bylo to téměř jako fyzická bolest, tupá touha po ztraceném životě.

Fred Paprskovi řekl, že se mu časem alespoň některé vzpomínky vrátí, ale to byla slabá útěcha. Když se ve vzácných chvilkách volna jejich četa scházela a povídala si, konverzace se vždycky bez výjimky stočila na předchozí životy rekrutů. Paprsek v takových chvílích jen tiše seděl, ale pozorně poslouchal s nadějí, že by nějaký detail z minulosti někoho jiného mohl vyvolat jeho vlastní vzpomínky.

Bolest při poslouchání vzpomínek druhých se ale zmenšila, protože měli každý den méně a méně volna. Normální výcvikový plán se brzy poté, co je umyli mezi ušima, z nějakého důvodu zrychlil a po nějaké době se zrychlil ještě víc. Na začátku měli rekruti šest hodin volna během noci a dvě hodiny přes den. To se snížilo nejprve na pět hodin a pak dokonce na čtyři, a i během nich docházelo často k přerušování spánku.

Výcvik byl teď opravdu intenzivní. Paprsek a Fred už dokázali docela dobře sami pochodovat se svou četou i s většími útvary. Uměli pochodovat beze zbraně, ale i provádět při pochodu základní cvičení s různými zbraněmi, včetně natahovacích válečných seker, mušket naplněných prachem z Ničeho, výbušných kopí, luků s vlákny ze svaloviny, divokých mečů a malých kulatých štítů, elektrických oštěpů a zakřivených šavlí nabíjených blesky. Znali sedmnáct různých druhů salutování a třicet osm způsobů zdvořilého oslovení používaných v Armádě.

Dokázali také používat zbraně, s nimiž cvičili, a starat se o ně, aniž by přitom poranili své druhy. Zvládli se předvést v základních uniformách hlavních armádních jednotek, ačkoli seržant Topůrko s jejich výkony nebyl nikdy tak úplně spokojený. Naučili se nejprve plnit příkazy a pak teprve o nich začít přemýšlet.

Stávali se z nich vojáci.

„Měl by sis na všechno vzpomínat mnohem rychleji,“ řekl mu Fred. „Když jsi měl ten stříbrný prstýnek.“

Paprsek vydoloval prstýnek z kapsy a znovu si ho prohlížel. Když se probudil, měl ho pod jazykem, a ptal se Freda, co to je. Fred si ale nedokázal vzpomenout, že by ho někdy předtím viděl, a teprve před týdnem si vzpomněl, že stříbrná mince pod jazykem měla fungovat jako obrana proti mytí mezi ušima.

„Není celý stříbrný,“ řekl Paprsek. „Část se proměnila ve zlato. Myslím, že to něco znamená… ale ?“

„Nemůžu si vzpomenout, co,“ dokončil za něj Fred. Podíval se západním směrem k pustině zarostlé houštím. „Slunce skoro zapadá. Možná nám dá Topůrko volno, až se setmí.“

„To pochybuju,“ řekl na to Paprsek. Nechtěl mít žádné volno. Volno pro něj totiž znamenalo, že se bude snažit na něco si vzpomenout. Raději byl v jednom kole, aby neměl vůbec čas na přemýšlení.

Jeho pododdíl měl podle rozpisu na starost úklid. Pole na jihozápadě, západě a severozápadě se za poslední týden hodně změnila a foukal západní vítr, který s sebou do tábora přinášel kousky vegetace. Nevzhledné listí zůstávalo zachycené pod budovami a v nejrůznějších koutech, což jejich velitele značně rozčilovalo. Proto uvolnili část rekrutů, kteří dostali rozkaz, aby všechno uklidili. Kdyby měl jejich zásah přečkat jediný lísteček nebo trnitá větvička, byl by trestem noční dvacetikilometrový pochod v brnění Hordy (které je dobré, když jedete na Nekoních, ale ne když máte pochodovat) se zbraněmi Legie a botami Hraničářů (protože kdyby na sobě měli boty, jaké nosí příslušníci Hordy, celý prapor rekrutů by po dvacetikilometrovém pochodu zchroml).

„Co je to tam v té pustině?“ zeptal se Fred. „Je to nějaká jiná rota rekrutů, která tam nacvičuje přepadení?“

Paprsek se podíval směrem, kam ukazoval Fred. Ani ne míli od nich přes pustinu pochodovala řada postav. Pozdně odpolední slunce se třpytilo na hrotech jejich kopí a na helmách a velice ostře se odráželo od kovových vláken na praporu, jenž vlál nad skupinkou asi čtyř nebo pěti Starousedlíků na levém křídle, kteří seděli na Nekoních.

„To nejsou rekruti,“ řekl Paprsek. „Ani žádná armádní jednotka, o které bych kdy četl.“

Aby se Paprsek pořád nesnažil vzpomenout si na něco ze svého předchozího života, přečetl úplně celou Příručku pro rekruty a některé dlouhé úseky se dokonce naučil nazpaměť.

„Možná bychom to měli říct seržantovi Topůrkovi,“ řekl Paprsek zamyšleně. Otočil se, aby odpochodoval k důstojnické kanceláři, ale místo toho sebou trhl a zůstal stát v pozoru. Seržant Topůrko stál přímo před ním a upřeně se díval do pustiny. Trochu lapal po dechu, což Paprska i Freda překvapilo. Nikdy předtím neviděli, že by byl seržant zadýchaný.

„Na místa!“ zařval Topůrko tak hlasitě, jak to od něj také ještě nikdy předtím neslyšeli, i když jim už předvedl několik skutečně ohromujících hlasových výkonů, když si například nedostatečně vyleštili mosazné knoflíky nebo dost dobře nevybělili opasky. „Všichni rekruti okamžitě do uniforem Legie, divoké meče a elektrické oštěpy připravit! Tohle není žádný výcvik! Jsme vystaveni útoku!“

„Kdo to je?“ ptal se Fred, když společně s Paprskem běželi ke kasárnám, aniž by jim nějaký poddůstojník vynadal, že správně nepochodují. Proti nim se sice valily proudy kaprálů a seržantů, ale ti se právě teď nezajímali o tak bezvýznamné porušení pravidel, jako byl běh místo vzorného pochodování. „Nicníci to být nemůžou.“

„Proč ne?“ zeptal se Paprsek, když vtrhli dovnitř a spěchali ke svým skříňkám.

„Ti vojáci venku jsou organizovaní. Disciplinovaní. Mají uniformy a prapory a všichni stejné zbraně a vůbec,“ odpověděl mu Fred o minutku později. „Pomoz mi tohle zavázat, jo?“

Paprsek Fredovi zavázal plátovou zbroj a pak nehybně čekal, zatímco mu Fred pomáhal s tou jeho. Řemínky si připnuli divoké meče s čepelemi, jež se otáčely, když se otočilo jílcem, vzali si i obdélníkové štíty a elektrické oštěpy. Dlouhé kovové špice těchto oštěpů začaly zářit, když je zvedli, a ke stropu se vinuly obláčky černého kouře. Rekruti už elektrickými oštěpy zapálili spousty střech a uniforem.

„Co máme dělat, Paprsku?“ zeptala se Florimel. Společně se zbytkem družstva dokončovala přípravy. Ačkoli nikdy nebyl oficiálně jmenován žádný velitel rekrutů a seržant Topůrko i kaprál Sekeropřed tvrdili, že se tak ani v budoucnu nestane, protože žádný z rekrutů na to není dost dobrý, celé družstvo čekalo právě od Paprska, že jim vysvětlí rozkazy nebo řekne, co mají dělat. A když nebyl Paprsek z nějakého důvodu k zastižení, obraceli se na Freda jako na jeho zástupce.

Paprsek přemýšlel, zda to nějak souvisí s jeho minulostí. Měl matné tušení, že míval nějaké pravomoci, což nebylo u Pištcových dětí obvyklé, ale také to nebylo nic dosud neslýchaného.

„Jsme vystaveni útoku,“ vysvětlil všem Paprsek. „Takže se tady seřadíme, vypochodujeme ven, tam budeme poslouchat rozkazy a všechno bude v pořádku. Máte všichni všechno? Theodoriku! Kde máš divoký meč? Rychle si pro něj dojdi a pak nás doběhni. Všichni ostatní seřadit! Levá, pochodem vchod!! Levá… levá… levá, pravá, levá!“

Právě pochodovali ven z kasáren, když potkali kaprála Sekeropředa. Neměl na sobě kompletní uniformu Legie, jen si vyměnil klobouk za helmu a přes šarlatovou tuniku si přehodil kyrys. Místo divokého meče měl natahovací válečnou sekeru. Ale byl docela klidný a rychle srovnal krok s rekruty a pochodoval vedle nich.

„Dobrá práce, rekrute Zelený. Shromáždíme se na cvičišti. Rekrute Rannifere, dejte se směrem k té mezeře nalevo od čety číslo dva. Zařadíme se vedle nich.“

Rannifer byl největší ze Starousedlíků, o kousíček vyšší než Florimel, takže se podle něj vždycky všichni řadili a on také vždy stál jako první v řadě, zatímco ostatní pochodovali ve dvojicích jako právě teď. Nebylo to ale příliš dobře, protože Rannifera mohlo cokoli zmást snáze než většinu ostatních Starousedlíků.

Tentokrát kráčel Sekeropřed velice blízko Rannifera, aby se ujistil, že nedojde k žádné chybě. Kaprál také pochodoval rychleji než obvykle, jak si Paprsek všiml, ačkoli jim nikdo nenařídil rychlé pochodové tempo. Chce mít jistotu, že budeme na místě rychle, říkal si Paprsek, a zároveň nechce, aby to vypadalo, že panikaří nebo zbytečně spěchá.

I všechny ostatní čety rekrutů pochodovaly směrem ke cvičišti. Některé tam už stály seřazené a jejich seržanti na ně křičeli. Byli tam i důstojníci, kteří se radili kousek stranou. Paprsek automaticky ohodnotil peří na jejich helmách, protože byli všichni v uniformách Legie. Čtyři nadporučíci, jeden major a dokonce i plukovník. To udělalo na Paprska velký dojem. Viděl už několik nadporučíků, ale ještě nikdy vojáky vyšší šarže.

„Právě jsem si na něco vzpomněl,“ zašeptal Fred, když zastavili uprostřed přední řady. „Na něco o Pištcových dětech.“

„Na co?“ zeptal se Paprsek rovněž šeptem. Nepřítel byl od nich teď vzdálený už jen pět set yardů a rovnoměrným tempem postupoval vpřed. Měl spoustu velikých bubnů k udržování tempa. Jejich hluboký tlukot zdůrazňoval zhruba každých deset kroků. Všichni nepřátelští vojáci vydávali zvuk, který se podobal spíše zvířecímu vrčení než křiku.

Bylo jich také o mnoho víc, než si původně mysleli, přinejmenším několik stovek. Ne že by je Paprsek počítal. Dělalo to na něj jen takový dojem, zdálo se mu, že jich je hrozně moc a postupují velice rychle.

„My nesnášíme zranění tak dobře jako Starousedlíci,“ řekl Fred. „Když nám třeba useknou hlavu, tak je konec. A ruce a nohy nám nejspíš taky zpátky nedorostou.“

„Ticho, vojáci!“ zařval seržant Topůrko. Pomalu procházel podél první řady a na blížícího se nepřítele se vůbec nedíval. „Bude to přesně jako při cvičení! Nepřátelé jsou Nicníci. Jsou to méněcenné bytosti! My jsme Architektčina armáda! Architektčina! Opakujte to po mně! Architektčina!“

„Architektčina!“ zahřímalo šest set Starousedlíků. Znělo to neuvěřitelně hlasitě, odhodlaně a sebevědomě a Paprsek se začal cítit o něco lépe, navzdory tomu, co mu právě řekl Fred.

„My neustoupíme!“ zakřičel seržant Topůrko. „Ať žije Architektka!“

„Architektka!“ zahřímali opět shromáždění rekruti. Paprsek si všiml, že seržant Topůrko načasoval jejich hromadný výkřik vždy na ten samý okamžik, kdy nepřátelští vojáci vydávali ten hrůzu nahánějící vrčivý zvuk, takže ho provolávání slávy Architektce téměř úplně přehlušilo a utopil se v něm i tlukot nepřátelských bubnů.

„Plukovník Huwiti vám sdělí, jaký je plán!“ zařval seržant Topůrko. „Pamatujte, že máte stát při svých spolubojovnících. Vzpomeňte si na výcvik!“

Plukovník Huwiti předstoupil před čtyři šiky rekrutů, jejichž řady nyní pokrývaly celé cvičiště. Ležérně zasalutoval seržantu Topůrkovi, který pozdrav opětoval, ale zcela precizně. Vypadalo to, jako by ani jeden z těchto dvou Starousedlíků vůbec nezaznamenal, že se k nim šine kompaktní temná masa Nicníků v lidské podobě a v lakované zbroji s krátkými kopími, na jejichž konci se třpytily jiskry. Byli teď necelých tři sta metrů od nich.

„Bude to velice jednoduché,“ řekl plukovník tichým hlasem, který se však nesl přes celé cvičiště. „První šiku, buďte tak laskaví a spojte svoje štíty, připravte si elektrické oštěpy a taste meče. Druhý šiku, připravte si elektrické oštěpy k hodu. Na rozkaz ‚Odhodit!‘ je všichni hodíte a stáhnete se dozadu. Když bude druhý šik ustupovat, třetí napochoduje dopředu a na rozkaz ‚Odhodit!‘ hodí, pak přejde dozadu a čtvrtý šik se přesune dopředu a na rozkaz také hodí. Až každý šik dojde dozadu, obrátí se a vytáhne meče. Poslouchejte rozkazy seržantů a kaprálů a všechno dopadne dobře.“

„Ano, pane!“ zařval Topůrko takovým způsobem, že to přimělo všechny ostatní, aby také z plných plic zakřičeli: „Ano, pane!“

„Cítím se docela malý,“ zamumlal Fred, když spojoval svůj štít s Paprskovým na jedné straně a se štítem jednoho Starousedlíka na druhé a sklonil špičku svého elektrického oštěpu k zemi.

„To já taky,“ souhlasil s ním Paprsek. Oba byli nejméně o stopu menší než Starousedlíci vedle nich, a i když drželi štíty hodně vysoko, bylo vidět, že řada se v jejich místech náhle svažuje a pak zase pokračuje dál.

Slyšeli teď, jak kroky nepřátelského vojska rozechvěly zem. Bylo slyšet i to strašidelné vrčení a praskot zbraní, který byl velice podobný zvuku zakřivených šavlí nabíjených blesky, což byla oblíbená zbraň příslušníků Hordy.

„Vy dvě Pištcovy děti, okamžitě se stáhněte do čtvrtého šiku!“ vyštěkl náhle někdo před nimi.

Paprsek automaticky rozkaz poslechl, odpojil svůj štít od ostatních a udělal čelem vzad, aby odpochodoval dozadu. Fred šel vedle něj. Řada vojáků za ním se zase semkla a Starousedlíci před nimi ustoupili stranou, aby jim udělali místo.

Právě se chystali projít třetím šikem, když všichni nepřátelé naráz zakřičeli. Jejich dupot teď byl mnohem hlasitější a rychlejší, bubny náhle duněly dvakrát rychleji a přidaly se k nim i trumpety. V tu samou chvíli zakřičel Topůrko a několik dalších seržantů „Druhý šik, odhodit!“. Dokonce i jejich nesmírně silné hlasy se ale ve všem tom hřmotu téměř ztrácely.

Paprsek poznal, že nepřítel zaútočil, a o dvě vteřiny později téměř fyzicky pocítil nárazovou vlnu zvuku a pohybu, jak první řada Nicníků narazila do propojených štítů jeho spolubojovníků. Vzduch se zaplnil výkřiky, vřeštěním a kletbami, syčením přehřátých oštěpů a skřípěním divokých mečů, jež se střetly s brněním Nicníků.

„Třetí šik, odhodit! Čtvrtý šik, vpřed!“

Paprsek právě došel ke čtvrtému šiku. Otočil se, a když celá řada začala postupovat vpřed, společně s Fredem se vklínil mezi ostatní rekruty a stejně jako všichni kolem pozvedl elektrický oštěp.

Když viděl a slyšel tu nepopsatelnou vřavu, při níž přední řady Nicníků a Starousedlíků zuřivě a divoce bojovaly, byl Paprsek Zelený jen a jen v přítomnosti. Žádná část jeho mysli se nesnažila vzpomenout si na cokoli z minulosti, ale když jeho tělo bezmyšlenkovitě plnilo příkazy a elektrický oštěp vyletěl z jeho ruky do zadních řad nepřítele, náhle mu v paměti bleskla vzpomínka. V ní také něco házel ? nějaký bílý míč ? a někdo další na něj křičel: „Dobrá rána, Arture Penhaligone!“

To jméno se Paprskovi rozeznělo v hlavě tak mocně, že na okamžik úplně přestal vnímat veškerou bitevní vřavu.

„Já nejsem Paprsek Zelený!“ zakřičel. „Jsem Artur Penhaligon!“

Kapitola patnáctá

Sylvie se podívala z okna. Lístka ji sledovala a začala ztrácet naději, protože stará paní nereagovala tak, jak očekávala. Jen stála u okna a pohrávala si s levou nožičkou od brýlí.

„Velice zajímavé,“ řekla konečně.

„Viděla jste to?“ zeptala se Lístka. „Ten Dům? Nad nemocnicí a kolem ní?“

„Ano, viděla, drahoušku,“ řekla Sylvie velice věcně. „Je skutečný, nebo je to nějaká trojrozměrná projekce z těch brýlí?“

„Je skutečný,“ řekla Lístka naléhavě. „Velice skutečný. Ty brýle nejsou žádná technická novinka. Vyrobil je jeden kouzelník.“

Sylvie si brýle sundala a prohlédla si drátěnou obroučku a popraskaná skla. Potom si je znovu nasadila a ještě jednou se zadívala z okna.

„Nemám moc času,“ řekla Lístka. „Tu nemoc, tu, co si myslí, že za ni může nějaká biologická látka, ve skutečnosti způsobuje takový… takové stvoření z toho Domu, říká se mu Nicník. Tím virem se můžete nakazit, jedině když se vás ten Nicník dotkne. Já ho už mám, a jakmile se začne projevovat, uvidí ten Nicník přesně to, co já, bude vědět to, co já a bude moct ovládat moje myšlenky.“

„I na takovou dálku?“ zeptala se Sylvie. Pořád ještě koukala z okna.

„Hmm… to nevím,“ připustila Lístka. „Ale nemůžu to riskovat, musím se dostat do Arturova… kamarádova domu. Má tam telefon, kterým se dá zavolat Starousedlíkům … lidem, co bydlí v tom Domě. Říkala jsem si, že kdybyste zavolala policii… ne, ne, to by bylo příliš riskantní. Kdybyste zavolala sanitku, mohla bych ji unést a donutit řidiče, aby mě tam dovezl.“

„Ty jsi tedy dobrodruh!“ zvolala Sylvie. Odtrhla se od okna a vrátila Lístce brýle. „Ale řekla bych, že by to mohlo vyjít. Jenže co bude potom?“

„Já jsem měla v plánu zabývat se tím, co bude potom, až to potom nastane,“ odpověděla Lístka. „A nejsem žádný dobrodruh. Aspoň ne dobrovolně. Jednou jsem si to zkusila a pěkně jsem se poučila. Už nechci žádná dobrodružství, pokud nevím, do čeho jdu.“

„Pak by to ovšem nebyla žádná dobrodružství,“ namítla Sylvie. „Víš, já jsem nikdy dobrodružná povaha nebyla. Možná ale ještě není tak pozdě. Mám tady přístroj na přivolání lékařské pomoci. Mám ho aktivovat? Je to placená služba, nic na pojišťovnu, takže máme jistotu, že tady bude sanitka rychle.“

„Aktivujte ho!“ souhlasila Lístka. Seběhla dolů po schodech. „Můžu si u vás v kuchyni půjčit nůž? A trochu soli?“

„Jistě.“ Sylvie otevřela zásuvku nočního stolku a vyndala z ní malé elektronické zařízení, sundala kryt z plexiskla a zmáčkla červený knoflík. Přístroj začal pípat a elektronický hlas řekl: „Zachovejte klid. Pomoc je na cestě. Zachovejte klid. Pomoc je na cestě.“ Potom se z krabičky začala linout Vivaldiho koncert pro loutnu a fagot.

Sylvie hodila přístroj zpátky do zásuvky a šla dolů za Lístkou. Našla ji v kuchyni, kde si dívka nabírala plnými lžícemi sůl, kterou pojídala a zapíjela pomerančovým džusem.

„Co to proboha děláš?“

Lístka se zakuckala ? a skoro se i pozvracela. Pak si otřela ústa ubrouskem a řekla: „Nejsem si tím úplně jistá, ale sůl by mohla tomu Nicníkovi zabránit, aby ovládl moji mysl. Oni totiž nemají sůl rádi… ani stříbro.“

„Mám stříbrný náramek,“ řekla Sylvie. „Donesu ho.“

„Díky,“ procedila Lístka mezi zuby. Bylo jí hrozně špatně od žaludku, víc, než si myslela, že by bylo po pár lžících soli možné. Možná, že ta plíseň také neměla ráda sůl. Pro jistotu si ještě rychle vykloktala trochou soli rozpuštěnou ve vodě a pak slanou vodu vdechla nosem, jako by si zvlhčovala dutiny. Snad to pomůže.

Když se Sylvie vrátila dolů nejen se stříbrným náramkem, ale i s náhrdelníkem s maličkými stříbrnými žaludy, uslyšely, jak se k nim blíží zvuk sirén. Pak už bylo slyšet, jak před domem zastavila sanitka.

„Mám tady vstřikovač proti alergii,“ řekla Sylvie a ukázala Lístce autoinjektor, který schovávala pod šálem. Značka na náplni byla začerněná fixem. „Řeknu jim, že je vevnitř něco strašlivého, co jim vstříknu, jestli neudělají, co budu chtít. Ale až budeme v sanitce. Teď si tady sednu a řekneme jim, že jsem ztratila vědomí. Ty můžeš být jako moje vnučka.“

„Díky,“ řekla Lístka překvapeně. Nečekala, že by se do toho Sylvie tak moc zapojila. „No, ale já jim nechci doopravdy ublížit…“

„Já vím, já vím,“ řekla Sylvie. Posadila se na kuchyňskou židli a začala vydávat zvuky jako malá, nemocná kočička. Byly tak opravdové, že o ni dostala Lístka na chvilku strach, dokud neuviděla, jak na ni Sylvie mrkla.

Lístka otevřela dveře. Stáli tam dva záchranáři, oba v karanténních oblecích a rouškách, z nichž vykukovaly jen oči.

„Moje babička!“ zvolala Lístka. „Je v kuchyni!“

Záchranáři kolem ní proběhli dovnitř. Jeden z nich si všiml, že má Lístka zavázanou hlavu.

„Co se stalo?“ zeptal se ten druhý.

„Ztratila vědomí,“ odpověděla Lístka. „Myslím, že to bude to její srdíčko.“

„Ach, ach, ach,“ mumlala Sylvie.

„Raději ji vezmeme s sebou,“ řekl první záchranář, odtrhl plastový obal z diagnostické jednotky a připojil ji Sylvii k zápěstí. Druhý záchranář přikývl a vyšel ven. „Ano, puls je značně zvýšený, krevní tlak v pořádku. Mohla by to být nějaká srdeční příhoda. Budete v pořádku, paní. Já se jmenuju Ron a postarám se o vás. Jen se uvolněte, hned vás doneseme do sanitky.“

Sylviino žalostné kňourání se utišilo, když ji záchranář konejšivě poklepal po ruce. Druhou ruku měla stále schovanou pod šálem a držela v ní injektor.

„Můžu jet s vámi?“ zeptala se Lístka.

„A je ti jasné, že když je teď karanténa a my tě dovezeme do nemocnice, budeš tam možná muset zůstat? A nejdřív tě budeme muset nasprejovat.“

„Jistě,“ řekla Lístka. „Pokud nepojedeme do Východní nemocnice.“

„To v žádném případě,“ řekl Ron. „Tam se děje něco vážného. Pojedeme do soukromého zařízení Skřivánčí údolí. Tak, běž kousek dál. Teď vás, paní, zvedneme na nosítka.“

Druhý záchranář se vrátil s nosítky, oba Sylvii zkušeně zdvihli, položili a jemně přivázali. Diagnostická jednotka zapípala.

„Zrychlení pulsu,“ řekl Ron. „Připojíme vás na pár minut na naše zázračné mašinky, paní. Bude to v pořádku.“

Lístka měla obavy, že by se třeba někteří sousedé mohli ptát, kdo je, až vyjdou ven, ale neměla se čeho bát. Ačkoli bylo za několika okny vidět zvědavé obličeje, nikdo ven nevyšel. Všichni si asi lámali hlavu, jestli se Sylvie také stala obětí té nové biologické zbraně.

Určitě je nijak neuklidnilo, když viděli, jak ten druhý záchranář podává Lístce ochranné brýle a roušku a pak na ni stříká něco světle modrého, co však ztratilo barvu, jakmile to uschlo. Látka však slabě zapáchala, trochu jako mokré noviny. Naštěstí po sobě nezanechávala žádné stopy.

Když záchranář Lístku postříkal, šel dopředu a usadil se za volant. Lístka si vylezla dozadu, kde Ron právě zapojoval zařízení, které se houpalo nad nosítky a trčelo z něj půl tuctu různých trubiček, kabelů a senzorů.

Lístka za sebou zavřela dveře a sanitka vyrazila. Znovu se ozvala siréna. Když dojeli za roh, Lístka se sklonila a rozepnula popruhy, kterými měla Sylvie připevněné paže. Právě v tu chvíli záchranář na druhé straně nosítek odšroubovával víčko tuby s vodivým gelem.

„Co to ?“

„Ani hnout!“ zasyčela Sylvie, zvedla se a přiložila Ronovi autoinjektor na stehno do míst, kde by jehla velice snadno propíchla jeho ochranný oděv. „Je v tom dvě stě padesát miligramů rapyroxu. Řekněte svému kolegovi, aby nikam nevolal a nespouštěl poplašné zařízení.“

Záchranář úplně ztuhl, potom pomalu otočil hlavu dopředu. Lístka nevěděla, co je to rapyrox, ale Ron to očividně věděl a velice se toho bál.

„Julesi, tady paní mi přiložila k noze injekci naplněnou rapyroxem. Nedělej vůbec nic… opravdu vůbec nic.“

„Cože?“

„Mám tu dvě stě padesát miligramů rapyroxu a nebojím se je použít!“ zavřeštěla Sylvie tak, že Lístku vyděsila skoro stejně jako Rona. „Chci, abyste mě někam dovezli. A ty buď zticha, mladá dámo!“

Lístka přikývla a náhle si nebyla jistá, kolik z toho Sylvie jen hraje.

„Cokoli budete chtít, paní,“ řekl Jules. Lístka viděla ve zpětném zrcátku, jak nervózně těká očima ze silnice dozadu do sanitky. „Kam chcete jet?“

Sylvie mu řekla adresu o dvě čísla vedle Arturova domu. Lístka se na ni podívala, když stařenka vyslovila špatné číslo, potom pomalu přikývla.

„Čtu spousty detektivek,“ poznamenala Sylvie, zdánlivě bez jakékoli souvislosti.

„Skvělé, skvělé,“ zamumlal záchranář vzadu. „Proč ne? Já taky trochu čtu. A proč chcete jet do ?“

„Dovolila jsem vám snad mluvit?“ zaječela na něj Sylvie.

Zbytek cesty proběhl beze slova. Jules vepředu neustále vrhal pohledy do zpětného zrcátka, ale o nic se nepokusil. Ron zavřel oči a začal velice pravidelně a řízeně dýchat. Sylvie ho sledovala jako ostříž a oči jí zářily daleko víc, než se na takovou stařenku slušelo.

Lístka seděla a dělala si starosti. Stále ještě cítila tlak v hlavě, nijak se ale nezhoršoval. Pořád ještě nedokázala vymyslet nic lepšího než zatelefonovat dámě První a doufat, že jí Vůle nějak pomůže. Nejlépe tak, že by vzala kapsu a doručila ji Arturovi, aby mohl Obnaženého chlapce zničit. Ačkoli ani to by možná už nemuselo pomoct těm, které plíseň už zachvátila.

I kdyby ale dáma První nebo doktor Skamandros dokázali s tou plísní něco udělat, Lístka věděla, že je i tak v pěkném průšvihu ? jen doufala, že neskončí jako jedna z těch slintajících mátoh v armádě otroků Obnaženého chlapce.

„Jsme skoro na místě,“ řekl Jules zepředu. „Chcete, abych zastavil?“

„Ano,“ odpověděla Sylvie. „Děvče, podívej se z okna. Zjisti, jestli nemáme nějakou společnost. Jestli ano…“

„Já jsem vůbec nic neudělal!“ protestoval Jules. Ron teď dýchal ještě více zhluboka, ale oči neotevřel.

Lístka vykoukla ven tmavě zabarvenými okny v zadní části sanitky. Na ulici neviděla žádné lidi ani žádná jiná auta. Ale viděla na čísla domů. Ten Arturův byl několik vchodů od místa, kde zaparkovali.

„Nikdo tam není.“

„Dobře,“ řekla Sylvie. „Běž a natrhej mi nějaké kytky, děvče. Já tady počkám.“

„Ale já ?“ Lístka se chytila své role.

„Řekla jsem ti, ať mi jdeš natrhat nějaké kytky!“ nařídila jí Sylvie a šíleně se přitom zachechtala.

„Jak si přeješ,“ špitla Lístka.

Vylezla ven ze sanitky a nevšimla si přitom, jak na ni Ron mrká nějaký nouzový signál.

„Nechte toho!“ přikázala mu Sylvie. „Ty dojdi pro ty kytky, děvče. Nic jiného! A zavři dveře!“

Lístka za sebou zavřela a rychle kráčela k Arturovu domu. Byl docela velký, ale vstupní dveře byly přes trávník dobře vidět. Lístka si jich nevšímala a pokračovala dál, dokud nedošla k příjezdové cestě. Asi tři metry od vrat garáže si klekla a zmáčkla knoflík na dálkovém ovládání, které bylo schované pod kamenem, přesně, jak jí říkal Artur.

Otevřely se postranní dveře garáže. Lístka přešla přes příjezdovou cestu a dívala se přitom do oken domu, ale nevšimla si, že by ji někdo sledoval.

Když už byla v garáži, trvalo jí jen chviličku, aby se dostala do domu a do horního patra. Lístka věděla, že nad garáží jsou tři patra a Arturův pokoj je až nahoře.

Cítila se trochu divně, že se takhle vloupala do cizího domu, a taky byla hrozně nervózní. Dokonce nervóznější než v té sanitce, ačkoli únos sanitky se záchranáři byl opravdu závažný zločin. Pokaždé, když udělala krok, který byl na schodišti hlasitější, než předpokládala, vyděsilo ji to a připravovala se na náhlé setkání s Arturovým otcem nebo některým ze sourozenců.

Zřejmě jsou všichni v nemocnici, zkoušela se uklidnit. Nebo jsou třeba u přátel. V domě je opravdu ticho. Už jenom jedno patro…

Došla až na odpočívadlo ve třetím patře. Vedly odtamtud troje dveře do ložnic a jedny do koupelny. Arturův pokoj byl první vlevo…

Nebo to byl ten první vpravo?

Lístka najednou začala pochybovat. Říkal Artur určitě první nalevo?

Lístka tichounce otevřela dveře vlevo a nakoukla dovnitř. Potom je ale zase co nejrychleji zavřela a začala couvat.

V pokoji byla nějaká dívka. Stála zády ke dveřím a na uších měla sluchátka. Poslouchala hudbu ? nebo možná zprávy ? a dělala přitom něco složitého pomocí světleného pera a velké ploché obrazovky.

Lístka polkla a otevřela dveře napravo. Snažila se přitom být zase úplně potichoučku. Tohle byl Arturův pokoj, přesně takový, jak jí ho popisoval, jen v něm byl větší pořádek. A na polici stála červená sametová skříňka.

Lístka se k ní rozeběhla, sundala ji, položila ji na postel a zároveň sundala víko. Uvnitř byl telefon. Byl to staromódní telefon, vypadal jako nějaký svícen s připojeným mluvítkem a sluchátkem na šňůře. Lístka telefon vyndala, podržela si ho před ústy, posadila se na postel a sluchátko si přitiskla k uchu.

Ačkoli nebyl telefon zdánlivě k ničemu připojený, uslyšela Lístka starodávný, chrčivý oznamovací tón, který rychle vystřídal nějaký hlas.

„Tady spojovatelka. Jaké voláte číslo?“

„Dámu První,“ řekla Lístka naléhavým tónem. „Číslo neznám.“

„Kdo volá, prosím?“ zeptala se spojovatelka.

„Lístka,“ řekla. „Arturova přítelkyně Lístka.“

„Čekejte, prosím,“

Hlas se vytratil a chrčení a praskání zesílilo. Lístka nervózně poklepávala nohama na podlahu a svírala telefon ještě pevněji.

„Dáma První není k zastižení,“ řekla spojovatelka, když uběhla nejméně minuta. „Chcete jí nechat nějaký vzkaz?“

Kapitola šestnáctá

Artur sotva stačil odhodit elektrický oštěp, když ho tlak těl okolo něj vynesl kupředu, jak se řady Starousedlíků posunuly vpřed, aby nahradily ztráty v hradbě štítů v první řadě. Bylo to neuvěřitelně hlučné, hrozivé a zmatené. Artur si chvílemi nebyl ani jistý, kde je vpředu a kde vzadu, protože zástupy vojáků se různě přesouvaly a on se musel pohybovat s nimi, jinak by ho ušlapali.

Už před nějakou dobou bezděčně tasil svůj divoký meč a bez přemýšlení ho několikrát použil, a to ve chvílích ohromného strachu, kdy buď sekal po Nicníkovi, který se náhle objevil před ním, nebo se zoufale snažil odrazit kopí se špičkou, z níž sršely blesky a které mířilo zčistajasna přímo na něj.

V jednu chvíli se na několik vteřin ocitl úplně sám uprostřed bitvy v kruhu širokém asi dva metry. U nohou mu těžce oddechovali a chrčeli ošklivě zranění rekruti i Nicníci, ale jejich vzdechy zase okamžitě pohltila okolní vřava, když Artura opět smetla vlna jeho spolubojovníků. On si je však bude už navždycky pamatovat, protože to byly zvuky hrůzy, zmatku a definitivního konce.

Hluk neustával. Kov skřípěl o kov, zbraně narážely na brnění, ale i maso a kosti protivníků. Stále zněly bubny. Starousedlíci i Nicníci křičeli, řvali i skučeli. Blesky jiskřily, praskaly a syčely. Z rozžhavených elektrických oštěpů se nad celou tou vřavou nesl kouř a odporný pach spáleniny.

Arturova mysl byla zahlcená strachem i adrenalinem. Začal se chovat jako robot, jeho tělo se pohybovalo podle příkazů pohyby naučenými při výcviku, vůbec se neřídilo zdravým rozumem. Měl pocit, jako by se jeho vědomé já stáhlo někam do bunkru a na místě nechalo jen oči, uši a nos, aby zaznamenávaly, co se děje. On se na to pak později podívá a bude přemýšlet o tom, co nahlásily jeho smysly. Teď to nedokáže.

Bojové linie se posouvaly vpřed a zase vzad už nějakou dobu, ale Artur nebyl schopen odhadnout, jak dlouho, protože čas sestával z jednotlivých vteřin čirého strachu a náhlých akcí. Ty vteřiny se však táhly tak dlouho, že se cítil vyčerpaný, jako by běhal a bojoval nekonečné hodiny.

Potom, stejně přirozeně, jako když se příliv změní v odliv, byli Nicníci zahnáni na ústup. Rekruti se začali hrnout za nimi, ale zadržely je rozkazy, podle kterých se měli seřadit deset metrů před místem, kde původně stála jejich první řada. Vojáci poslechli a vraceli se přes mrtvá těla nepřátel i svých padlých druhů. Kromě těchto vojáků tu bylo ještě množství vážně zraněných Starousedlíků, kteří mířili dozadu, někteří se i vzájemně podpírali. Žádný bojeschopný rekrut však linie neopustil.

Slunce už bylo téměř za obzorem, když se ustupující Nicníci úplně stáhli. Uprchli zpět k hranici pole a snažili se dostat se přes ni, dříve než se poslední tenký dílek slunce skloní za obzor a pole s pustinou se přesune někam jinam.

Vedle Artura stál z jedné strany Fred a z druhé nějaká neznámá Starousedlice. Všichni beze slova plnili rozkazy, které na ně nadřízení křičeli. Artur to stále ještě nedokázal všechno vstřebat. Všude kolem bylo příliš mnoho strašlivých detailů, od hrozného pocitu, že šlape po modré krvi Starousedlíků a naftově černé krvi Nicníků, až po smrtelné chroptění Nicníků, kteří byli příliš vážně zranění, než aby dokázali uprchnout s ostatními.

Jedinou záchranou pro něj teď bylo dívat se přímo před sebe a snažit se nepřemýšlet o ničem jiném než o vydávaných rozkazech. Prvním z nich bylo, aby se dali na pochod, a tak vyrazili vpřed a vytrvale pronásledovali vojsko Nicníků až k hranici pole.

Dvakrát se skupinky Nicníků otočily, aby se ještě pustily do boje. Tehdy dostali rozkaz, aby zaútočili. Nebyl to ale prudký výpad všemi směry, rekruti se drželi více méně v řadě, jen zdvojnásobili pochodové tempo, volali válečný pokřik a připravili se k útoku.

Tyto útoky byly vzrušující, vyčerpávající a nebezpečné a Artur zjistil, že veškerou energii a pozornost musí věnovat tomu, aby ho jeho vlastní spolubojovníci nesrazili a neušlapali. Nebyl si jistý, v které řadě se právě nachází, protože za ním jich bylo ještě mnoho, jelikož přední linie Starousedlíků se jakoby zhustila a proměnila spíš v široký zástup, jemuž se snažili vrátit tvar křičící seržanti, kteří tlumočili rozkazy plukovníka Huwitiho.

Nakonec už byla příliš velká tma, než aby pokračovali dál, protože nazelenalý svit měsíce a bledé světlo hvězd nebyly dostatečně jasné, aby dokázali vystopovat malé skupinky Nicníků, které zbyly z nepřátelských jednotek. Mnozí byli mrtví či zranění nebo zajatí, ale značnému množství Nicníků se podařilo těsně před západem slunce překročit hranici pole, a když se toto pole přesunulo, zmizeli i s ním. Pustinu v tom okamžiku nahradilo pole se svěží, vlnící se pastvinou. Na ní rostla vysoká tráva, jež se dobře hodila Nicníkům, kteří překročili hranici o pár minut později a výměna polí je tedy nezachránila.

Několik čet rekrutů s poddůstojníky a některými z důstojníků bylo určeno jako hlídky, zbytek vojáků se ale vydal zpátky k Pevnosti proměny. Někteří se zpočátku pokusili zpívat, ale když přecházeli přes bitevní pole a to, co na něm zbylo, rychle je to přešlo. Mrtví Starousedlíci a Nicníci tam leželi mezi dosud jiskřícími zbraněmi na zčernalé zemi. Krev byla všude, modrá i černá dohromady.

„Myslel jsem si, že se Nicníci rozplynou, když zemřou,“ zašeptal Fred. I když jen šeptal, zněl jeho hlas podivně hlasitě a nevhodně, ostře se vznášel nad zvukem pochodových kroků a občasným zařinčením zbraně nebo brnění. „Že se vrátí do Ničeho.“

„Taky to tak je,“ řekla Starousedlice, která pochodovala vedle Artura. Artur se na ni poprvé za celou dobu pořádně podíval a zjistil, že je to kaprálka, která má na starosti jednu z ostatních čet. Jmenovala se Urmink.

„A co tedy tihle, kaprálko?“ zeptal se Fred.

„To jsou Blízká stvoření,“ odpověděla Urmink. „Původně vznikla z Ničeho, ale mají už blízko ke Starousedlíkům. Jsou vlastně svým způsobem z masa a kostí. Z velice tuhého masa a pevných kostí. Mají mnohem blíž ke Starousedlíkům než ke smrtelníkům a normálním Nicníkům nejsou vůbec podobní.“

Mluvila s nimi normálně, ne tím štěkavým hlasem, který jen křičel rozkazy a na nějž byli Artur s Fredem zvyklí. Takovou vlídnost nečekali, ale nechtěli dál pokoušet štěstí, a tak zůstali zticha. Oba překvapilo, když kaprálka znovu promluvila. Bylo to právě ve chvíli, kdy zástup vojáků trochu změnil směr, aby se vyhnuli nejhorším pozůstatkům bitvy uprostřed cvičiště.

„Čeká nás s nimi ještě spousta bojů. Tohle tažení není jako žádné předtím. Všichni jste si vedli dobře, ale tahle bitva byla snadná. Bylo nás víc a oni byli navíc unavení.“

My budeme muset bojovat znovu? děsil se Artur. Ucítil v žaludku ostré bodnutí strachu, který byl tak silný, že se málem pozvracel. Podařilo se mu to ale překonat. Jistě, jsme vojáci, ale tohle bylo tak strašlivé… Jak bychom to mohli prožít znova… Jak bych to já mohl prožít znova…?

Rekruti nedostali rozchod, když zastavili v čisté zadní části cvičiště. Každou četu místo toho čekal zvláštní úkol. Většina měla posbírat mrtvé, zachránit ještě použitelnou výzbroj a uklidit bitevní pole. Artur a Fred stáli zatím ještě v pozoru a čekali na rozkazy pro svou četu. Když kaprálka Urmink odešla, začali si tiše povídat.

„Měli jsme štěstí, že nás odvolali z přední linie,“ řekl Artur.

„To ano,“ souhlasil Fred. „Rád bych věděl… rád bych věděl, jestli jsou v pořádku i všichni ostatní.“

Chvíli byli potichu a přemýšleli o tom. Kolem nich pochodovali rekruti z ostatních čet. Na cvičišti teď zůstalo už asi jen šedesát či sedmdesát rekrutů. V bezprostřední blízkosti Freda a Artura dokonce nestál vůbec nikdo, pokud tedy nebyli nějací Starousedlíci přímo za nimi, kam neviděli.

Konečně poznali hlas seržanta Topůrka, který dával rozkaz druhé četě, aby se seřadila před svými kasárnami.

„Co jsi to vlastně křičel na začátku bitvy?“ zeptal se Fred, když pochodovali ke kasárnám.

„Svoje pravé jméno,“ odpověděl Artur. „Já jsem… no… vlastně myslím, že to mám z nějakého důvodu držet v tajnosti. Vybavilo se mi to právě ve chvíli, kdy nepřítel zaútočil. Jenže na nic dalšího si nevzpomínám. Jen na to jméno.“

„To jsou všichni?“ zeptal se Fred, když se přiblížili ke kasárnám. Přede dveřmi stála velice krátká řada rekrutů. Chyběla aspoň půlka čety. Arturovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že jsou pravděpodobně mrtví nebo přinejmenším tak vážně zranění, že to bude vyžadovat nějaké léčení.

„To přece nemůžou být všichni,“ zašeptal Fred, když přišli ještě blíž. „Vždyť zabít Starousedlíky je tak těžké…“

„Zelený a Zlatý, zařaďte se!“ nařídil jim Topůrko, ale nekřičel přitom tak jako obvykle.

Artur s Fredem se rychle zařadili na konec řady. Na jejím začátku nestál Rannifer. Místo něj tam byla Florimel, která teď byla ze všech největší.

„Bojovali jste dobře,“ řekl Topůrko, opět téměř normálním hlasem. „Předpokládal jsem to. Dostali jsme ten nejlepší úkol. Plukovník Huwiti vám ho dal za odměnu. Dnes večer dostanete poštu, nebudete muset čekat další tři měsíce. A protože jste bojovali jako vojáci, dostanete také příděl rumu ? tedy všichni kromě Pištcových dětí, je mi líto. Nevím proč, ale je to výslovný rozkaz.

Naším úkolem je vyzvednout poštu a dopravit ji do společné jídelny. Jelikož stále ještě hrozí jisté nebezpečí, že by Nicníci mohli zaútočit, necháme tu štíty, ale divoké meče si vezmeme s sebou. To neznamená, že se vyhnete jejich čištění ani že nebudete muset vyčistit ostatní svoje zbraně nebo sami sebe. Teď si všechno vyčistíme jen narychlo, pořádně to dokončíme později.“

Čištění trvalo čtvrt hodiny. Artur byl rád, že může odstranit alespoň část viditelných pozůstatků bitvy, ačkoli v duchu měl stále krev Nicníků na ostří svého divokého meče před očima.

Jakmile se trochu očistili, Topůrko jim nedal žádný čas na přemýšlení.

„Četo, levou vykročit, pochodem vchod! Obrat vlevo! Lanvene, držte krok!“

„Neřekl nám, co se stalo s ostatními,“ zašeptal Fred Arturovi. Mohli mluvit docela bez rizika, protože byli úplně vzadu a Topůrko sám pochodoval vepředu.

Topůrko vedl četu k budově, v níž Artur ještě nikdy nebyl. Takových budov bylo v Pevnosti proměny hodně. Třeba společná jídelna. Artur ani nevěděl, kde vlastně je. Tahle budova měla na dveřích červenočerný znak s nápisem POŠTOVNÍ POŠTA.

Stejně jako kasárna byla i Poštovní pošta zevnitř větší než zvenčí. Zdálo se, že je úplně prázdná, kromě dlouhé dřevěné přepážky, na které stál zvonek. Topůrko četu zastavil, potom přikročil k pultu a uhodil do zvonku dlaní.

Mělo to okamžitou odezvu. Zpoza pultu vyskočil Starousedlík v tmavě zelené uniformě, kterou Artur určil jako polní uniformu zásobovacího důstojníka.

„Máme zavřeno!“ řekl nadřazeně. Artura ohromilo, jakým tónem se seržantem Topůrkem obyčejný proviantní kaprál mluví, zvlášť když byl seržantův kyrys na několika místech promáčknutý od nepřátelských zbraní a začerněný nicnickou krví. „Přijďte si za tři měsíce!“

Topůrkova ruka vystřelila přes pult a popadla proviantního kaprála za vrchní knoflík košile, aby mu nevyklouzl a neztratil se zase někde dole.

„Velící důstojník nařídil speciální příděl pošty, kaprále. Copak vy nečtete rozkazy?“

„Tak to je něco jiného,“ řekl na to kaprál. „Poštu pro celý prapor rekrutů?“

„Přesně tak,“ odpověděl Topůrko. Když kaprála pustil, ozval se zvuk, jako by se mu měl knoflík od košile každou chvíli utrhnout. „Pro celý prapor.“

„Hned to bude,“ řekl kaprál. Vyndal zpod pultu nějaký papír, brk a kalamář a rychle něco napsal. Potom odkráčel do prázdného prostoru za přepážkou a papír přitom vyhodil do vzduchu.

O chvilku později se ozvalo ohlušující dunění. Kaprál musel uskočit, když mu k nohám z čista jasna spadlo tucet dvoumetrových plátěných pytlů s poštou.

„Tady to je,“ řekl kaprál. „Poslužte si.“

S těmito slovy opět zmizel za pultem.

„Vezměte ty pytle,“ nařídil Topůrko. „Každý jeden. Zelený a Zlatý, vy ponesete jeden napůl.“

Seržant sám zvedl dva pytle, pod každou paži jeden. Vypadalo to, že mu to nečiní vůbec žádné problémy. Arturovi a Fredovi se zdálo obtížné jejich pytel vůbec zvednout ze země, ale jakmile si ho vyvážili mezi sebe, už nebyl tak ukrutně těžký, jak se obávali.

„Zůstaňte v řadě, půjdeme pěkně spořádaně,“ řekl Topůrko. „Cvičiště obejdeme. Vezmeme to okolo do společné jídelny.“

Artur už nebyl vůbec překvapený, že společnou jídelnu dosud nikdy neviděl, protože to nebyla žádná budova uvnitř Pevnosti proměny. Stejně jako do umývárny se do ní chodilo divnocestou a vchod byl ve vnější stěně zbrojnice.

Rekruti si naložili pytle s poštou a pomalu se vydali divnocestou do jídelny. Konečně se vynořili v místnosti tak veliké, že Artur ani nedohlédl na její stěny, i když asi padesát nebo šedesát stop nad sebou viděl strop. Stejně jako v umývárně se tu pohybovaly přízračné postavy tisíců dalších vojáků. Většina z nich seděla na lavicích podél dlouhých stolů plných jídla a pití.

Na rozdíl od umývárny byly ale všechny stoly označené. Na každém byl znak konkrétní jednotky.

„Prapor rekrutů z Pevnosti proměny“ měl místo asi o padesát stolů dál přímo naproti vchodu do divnocesty. Když pochodovali jídelnou, všiml si Artur, že je spousta přízračných vojáků zraněných. Mnozí byli obvázaní, měli berle, pásky na očích a velice čerstvé jizvy. A většina stolů nebyla ani zdaleka plně obsazená.

Takovéhle obrázky v Příručce pro rekruty nenajdete, pomyslel si Artur sklesle. V té knize je všechno čisté a bez poskvrnky a vojáci na obrázcích překypují zdravím, fyzickou zdatností a spokojeností.

Když došli na své místo, byli už Artur a Fred velice unavení a téměř už ani neměli sílu vyzvednout svůj pytel pošty na stůl.

„Otevřete je,“ řekl Topůrko. „Nemusíme se ihned vracet. Můžeme si klidně vybrat svoji poštu, než se pro své dopisy přihrnou všichni ostatní.“

Otevřeli pytle a na stoly se vyvalila záplava dopisů. Z ní se náhle jeden dopis oddělil, vznášel se vzduchem a prudce narazil do helmy jedné rekrutky. Natáhla ruku, chytila ho a radostně přitom vykřikla: „Dostala jsem dopis!“

O deset vteřin později se Florimel odrazil od brnění balíček v hnědém papíře a spadl jí do klína. Následovala obálka pro Freda a brzy měl něco každý kromě Artura. Dokonce i seržant Topůrko dostal malou růžovou obálku ozdobenou květinkami.

„Já nic nedostanu,“ řekl Artur. Nevěděl, proč si je tím tak jistý, ale bylo to tak.

Ještě ani nedomluvil, když ho do obličeje udeřila veliká žlutohnědá obálka. Artur se trochu zapotácel, dopadl na lavici a zjistil, že tu obálku drží v ruce.

Byla adresovaná Arturovi Penhaligonovi, což ho utvrdilo v tom, že si své jméno zapamatoval dobře.

Artur obálku otevřel. Dopis byl na vnitřní straně obálky, takže ji musel roztrhnout a uhladit, což bylo docela těžké. Papír byl totiž velice tvrdý. Dopis byl psaný ručně světlým, stříbřitým inkoustem.

Drahý Arture,

jeden z našich agentů má pod kontrolou tvé rodiče. Pokud nám okamžitě nepostoupíš Klíče a nevzdáš se veškerých nároků na titul Právoplatného dědice, dáme agentovi rozkaz, aby z jejich myslí odstranil veškeré vzpomínky na tebe. Náš agent provede to samé rovněž s tvými sourozenci a přáteli. Bude to, jako by ses nikdy nenarodil. Tvůj domov bude i nadále fyzicky existovat, ty v něm však už nebudeš mít místo. Jelikož jsme přesvědčeni, že se chceš vrátit do své prosté existence smrtelníka, měl bys to považovat za příležitost k návratu. Stačí jen tvůj podpis na vyznačeném místě pod tímto dopisem a o vše ostatní se už postaráme.

Sobota,

Nejvýše postavená Starousedlice z Horního Domu

Artur si přečetl dopis ještě jednou, ale nedávalo mu to žádný smysl. On přece patřil mezi Pištcovy děti. Jestli někdy měl nějaké rodiče či rodinu, všichni byli už dávno mrtví, někde v Druhořadých říších. A pokud věděl, nijak zvlášť si nepřál vrátit se k existenci nějakého smrtelníka.

„To je dobré,“ řekl Fred a poklepal na svůj dopis. „Píšou mi staří kamarádi z Pozlacovací dílny číslo sedmnáct. Vybavuje se mi spousta vzpomínek. Od koho je ten dopis pro tebe, Paprsku?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Artur. „Myslím, že je to nějaký podvrh. Jenom… mám takový pocit, jako by ve mně ten dopis probudil nějaké vzpomínky, jenomže se k nim nemůžu dostat. Něco o klíčích…“

„Tak, dost zahálky,“ nařídil seržant Topůrko. „Ještě musíme dokončit čištění výzbroje. A připravit se na zítřejší výcvik.“

Artur si strčil dopis do mošny a vstal. Bylo to právě v okamžiku, kdy Topůrko náhle zakřičel: „Vztyk!“, otočil se na místě a zasalutoval důstojníkovi, kterého Artur viděl přicházet, ale nevěnoval mu příliš pozornosti, protože ho považoval za jednu z přízračných postav, patřící k jiné jednotce.

„Díky, seržante,“ řekl důstojník. Zblízka bylo dobře vidět, že je to jeden z nadporučíků, kteří hovořili před bitvou s plukovníkem Huwitim. Peří na jeho helmě bylo teď trochu rozčepýřené a na paži měl sečnou ránu. Od ramene až po zápěstí se mu táhl proužek zaschlé modré krve lemovaný popáleninami. Kdyby měl takové zranění smrtelník, nebyl by vůbec schopen pohybu. Nadporučík ale nevypadal, že by ho to nějak zvlášť obtěžovalo, když opětoval Topůrkův pozdrav; paže byla jen maličko ztuhlá.

„Odvedu s sebou vaše dvě Pištcovy děti,“ řekl nadporučík. „Rozkazy přišly těsně před bitvou. Úplně zeshora. Všechny Pištcovy děti se mají okamžitě hlásit na nejvyšším velitelství. Mají už za sebou lekce jízdy na Nekoních?“

Ne, to nemáme, pomyslel si Artur sklíčeně.

Kapitola sedmnáctá

„Ne!“ vykřikla Lístka. „Žádný vzkaz ? ale počkat! Nezavěšujte! Spojte mě se Suzy Tyrkysově modrou, prosím.“

„Čekejte, prosím,“ řekla spojovatelka.

Když spojovatelka mluvila, Lístka ucítila někde za pravým okem ostré bodnutí a levá ruka se jí bez nějakého vědomého příkazu zkroutila. Bylo to strašidelné, jako by si ruka začala žít vlastním životem. Lístka ale věděla, co se děje.

Plíseň se jí už usadila v mozku a teď začala přebírat otěže. Obnažený chlapec už možná vidí, slyší i cítí to, co ona.

„Haló, tady Suzy.“

„Suzy! Tady Lístka. Mám tu kapsu, ale ta plíseň… ta plíseň, kterou mě nakazil Obnažený chlapec, už mi ovládá mozek! Nemůžu se vrátit zpátky do Domu!“

„Dobrá práce!“ řekla Suzy. Její hlas se trochu vzdálil a Lístka slyšela, jak říká: „Má to, Kýchale. Nastav ciferníky!“

„Potřebuju pomoc,“ řekla Lístka. „Vím, že ty bys neměla ?“

Její levá ruka sebou plácala jako ryba na suchu, ale zatím to byla jediná postižená končetina. Ta bolest za pravým okem nesílila… ale ani se nezmírnila.

„Co na tom!“ zvolala Suzy. Chvíli mluvila mimo sluchátko a pak zase do něj. „Dorazím za tebou. Pospěš si, Kýchale!“

Telefon se náhle zavěsil a opět se ozval vyzváněcí tón. Lístka uložila přístroj zase do krabice a pak si pravou rukou chytila levou paži, aby sama sebe nezranila. Její paže proti ní nebojovala, jak se Lístka tak trochu obávala, ale ten podivný pocit, který prve cítila v levé paži, se začal objevovat i v pravé noze.

„Honem, Suzy!“ zašeptala Lístka. Měla nápad, co udělat, aby se zachránila, ale nejdříve musela odevzdat tu kapsu. Ta plíseň se jí zmocňovala tak rychle!

Otevřely se dveře a Lístka musela potlačit zalapání po dechu, protože to nebyla Suzy. Byla to asi sedmnáctiletá nebo osmnáctiletá dívka. Arturova sestra. Ta nejmladší. Michaeli.

„Co tady děláš?“ zeptala se jí. „Kdo jsi?“

„Arturova kamarádka!“ řekla Lístka, ale ústa jí úplně neposlouchala, protože rty i jazyk měla náhle znecitlivělé, takže to znělo jako „Átuva kamádka.“

„Cože?“ zeptala se dívka. V ruce držela mobil a palec měla na nachystaný na tlačítku, které bylo zřejmě rychlou volbou na policii.

„Artura!“ vyhrkla Lístka a snažila se přitom mluvit pomaleji, aby jí bylo rozumět. „Jsem Arturova kamarádka!“

„Co tady děláš?“ opakovala Michaeli svou otázku. Tlačítko na mobilním telefonu ale nestiskla. „A co to s tebou je?“

„Artur mě sem poslal,“ řekla Lístka. „Chytila jsem Šedý vřed.“

Michaeli se zhrozila a ucukla. Vycouvala ze dveří tak rychle, že se zastavila až u stěny na druhé straně chodby.

„Není to nakažlivé,“ řekla Lístka, ale účinek jejích slov poněkud pokazilo, že ztratila kontrolu nad vlastní nohou a upadla na zem, kde se svíjela dokolečka v zoufalé snaze bojovat s vlastním tělem.

Michaeli v tu chvíli vykřikla, ale nebylo to kvůli Lístčinu chování. Na chodbě se totiž objevila Suzy Tyrkysově modrá se světle žlutými křídly, které měla doširoka roztažené, takže se konečky dotýkala stropu a stěn. V ruce měla navíc obušek Kovového komisaře, který vypadal jako dřevěná palice pokrytá hemžícími se modrými jiskrami.

„Co se to tu děje?“ křičela Michaeli. Lístka si s ulehčením všimla, že upustila telefon.

„Jsem Arturova kamarádka,“ řekla Suzy. Složila křídla a sklonila se nad Lístkou s obuškem v ruce. „Mám tě tímhle zneškodnit, Lístko?“

„Ještě ne,“ zadrkotala zuby Lístka. Čelist se jí pohybovala sama od sebe. Dotkla se svých džínsů a snažila se vytáhnout z nich krabičku s očarovanou kapsou, ale její nohy sebou neustále trhaly. „Díky… přišla… tak rychle.“

„Sledovala jsem tě skrz Sedm ciferníků,“ řekla na to Suzy. „Tu a tam, když mě ti snobi z Armády odmítli naverbovat. Musela jsem dělat něco užitečného, i když stará Primule měla námitky.“

Najednou si zasunula obušek za opasek a nohu ve vysoké botě položila Lístce na stehno, aby zastavila její křeče. Potom se ohnula a vzala si plastovou krabičku.

Lístčina paže se třepotala, jak se snažila krabičku s očarovanou kapsou Suzy zase sebrat, čímž se potvrdily její nejhorší obavy. Obnažený chlapec už viděl to, co ona. Bude zřejmě trvat jen pár minut, než úplně ovládne celé její tělo.

„Vezmi… do Domu,“ řekla. „Rychle.“

„A co ty?“ zeptala se Suzy.

„Teď mě zneškodni,“ zašeptala Lístka. Její pravá ruka se začala plazit po podlaze k Suzyině noze. „Řekni Sylvii v sanitce. Sežeň… sedativum…“

„Té staré paní v tom vozidle, co má nahoře světýlko?“ zeptala se Suzy, ale mluvila vlastně jen proto, aby Lístku rozptýlila, protože se právě rozmáchla obuškem a klepla ji po rameni. Ozvalo se ostré zapraskání a Lístčiným tělem projel proud modrých jisker od hlavy až k patě. Všechny svaly v těle se jí stáhly křečí a oči se obrátily v sloup.

„Tys ji zabila!“ vykřikla Michaeli od dveří. Odněkud vyhrabala koště a začala s ním mávat způsobem, který připomínal, že kdysi chodila na kendo nebo možná že hrála jednu z rolí v muzikálu Robin Hood.

„Ne, nezabila,“ protestovala Suzy a ostražitým pohledem sledovala koště. „Ty jsi Arturova sestra Michaeli, je to tak?“

„Ano…“

„Já jsem Suzy Tyrkysově Modrá. Dalo by se říct, že jsem Arturova hlavní pravá ruka.“

„Jeho co? Co se to tu vlastně děje?“

„Na nějaké vysvětlování teď není čas,“ odpověděla Suzy. „Mohla bys zaběhnout dolů do té… jak tomu říkáte, sanitky a říct té staré paní, že se musí postarat o Lístku? Já teď musím rychle pryč.“

„Ale…“

Michaeli trochu sklonila koště. Suzy to pochopila jako souhlas a opatrně proklouzla kolem ní. Křídla je jí přitom trochu třepotala. Několik peříček letmo zavadilo Michaeli o tvář. Vyskočila leknutím.

„Ta křídla… jsou pravá!“

„To teda doufám,“ řekla na to Suzy. „Nejlepší kvalita. Snad jejich majitelce nebudou chybět, než je zase vrátím. Kterým směrem odsud je Východní nemocnice?“

„Východní nemocnice? Asi tak tudy,“ ukázala jí Michaeli.

„Děkuju,“ řekla Suzy. „A na vaši střešní zahradu se jde těmihle dveřmi?“

Michaeli přikývla a na její tváři bylo vidět, jak je zmatená. „Kam jdeš?“

„Zpátky do Domu, do prvního výtvoru Architektky, do epicentra celého vesmíru,“ odpověděla Suzy. „Pokud se mi podaří najít Vstupní dveře a pokud mě Obnažený chlapec a jeho přisluhovači nezastaví. Nashle!“

Michaeli jí váhavě zamávala. Suzy se uklonila, stáhla křídla za záda a vyběhla po schodech na střešní zahradu.

Michaeli se podívala, jestli Lístka stále ještě dýchá, ale nepřiblížila se k ní. Potom šla do svého pokoje a vyhlédla ven z okna. Na ulici stála sanitka. Chviličku váhala a pak se rozeběhla dolů po schodech.

*

Suzy poplácala po hlavě keramického leguána, který stál na střešní zahradě, vyskočila mu na hřbet a několika mocnými mávnutími se vznesla k obloze. Asi třicet stop nad střechou domu chytila vzestupný proud a rychle stoupala do výšky několika stovek metrů.

Křídla byla výjimečným příkladem svého druhu, pokud šlo o jejich letové vlastnosti, ale měla i několik jiných vlastností. Na jednu z nich Suzy spoléhala, když si plánovala klidný návrat do Domu. Podle doktora Skamandrose, který jí neochotně pomohl vypůjčit si je z šatny dámy První, vytvoří křídla při letu kouzelný efekt ? smrtelníci ji neuvidí. Budou mít rovněž jisté ochranné schopnosti, ale opět jen při letu. Suzy si říkala, že je to trochu nečestné, a svůj názor nezměnila, ani když jí doktor Skamandros vysvětlil, že podstata kouzel tkví v tom, že nikdy nesplňují očekávání.

Ne že by Suzy počítala s něčím jiným než s létáním. Měla v úmyslu doletět až na místo, kde se objevil Dům, což bylo nad nemocnicí, jak viděla skrz Sedm ciferníků. Potom chtěla letět přímo ke Vstupním dveřím, a pokud to bude nutné, chvíli se před nimi vznášet, zatímco bude klepat. Pak už chtěla s kapsou zamířit rovnou do Pondělního Pokoje. Tam by si pak rozmyslela, jak kapsu doručit Arturovi tak, aby ji mohl hodit do dostatečného množství Ničeho a zbavit se tak Obnaženého chlapce.

Velice jasný a uspokojivý plán, pomyslela si Suzy. Dokonce i dáma První by si mohla jen těžko stěžovat ? ačkoli ona samozřejmě stejně bude a bude také dělat povyk kvůli tomu Původnímu zákonu, ale na to už byla Suzy zvyklá. To bude jen malá daň za to, že zachrání Arturův svět před Pojídačem duší.

Suzy byla asi ve třech čtvrtinách cesty k nemocnici a viděla teď před sebou jasně i Dům, když jí došlo, že její plán má jistou trhlinu. Pod sebou viděla různé oficiálně vyhlížející smrtelníky, kteří o ni nejevili pražádný zájem, takže byla zřejmě pravda, že ji křídla chrání před jejich zraky. A i když to na Nicníky neplatilo, ona i doktor Skamandros považovali za velice málo pravděpodobné, že by Obnažený chlapec měl také nějaká křídla.

Trošičku však pozapomněli na to, že Obnaženého chlapce musel někdo nejprve stvořit a pomoci mu dostat se skrz Vstupní dveře na Zemi navzdory mnoha zákonům Domu. A kdokoli stvořil jednoho Pojídače duší, nebude rozhodně váhat použít víc obyčejných Nicníků. Klidně tu mohlo být spousta dalších Nicníků, kteří měli Obnaženému chlapci pomáhat splnit jeho úkol, ať už jím bylo cokoli.

A opravdu tu byli. Když je Suzy uviděla, silně zamávala křídly, aby získala výšku. Byly to tři okřídlené siluety, kroužící asi pět set metrů od Vstupních dveří. Teď právě hráli nějakou hru s létacím strojem jednoho ze smrtelníků. Střídavě se řítili střemhlav těsně před něj, když prolétával kolem na své oběžné dráze kolem nemocnice a jeho vrchní část se neustále drnčivě otáčela. To, že je pilot-smrtelník nemohl vidět a že by nevěděl, do čeho to narazil, kdyby jeden z nich špatně odhadl svůj střemhlavý pád, bylo evidentně na celé hře to nejlepší.

Suzy nevěděla, o jaký druh Nicníků přesně jde. Byli velcí zhruba jako člověk, ale jeden z nich měl hlavu hlodavce, druhý hada a hlava třetího se trochu podobala rozmačkanému avokádu s očima a zubatými ústy. Všichni měli docela normální končetiny, až na velmi různý počet prstů. Všichni tři měli na sobě obnošené košile, vesty a kalhoty Starousedlíků podobné oblečení, které nosila ráda i Suzy, ačkoli tihle Nicníci neměli žádné klobouky. Měli také velice kvalitně vyhlížející křídla z rudého peří, žádné levné papírové náhražky. Jejich křídla měla pravděpodobně podobné vlastnosti jako Suzyina, ačkoli Nicníci byli už ze své podstaty v Druhořadých říších stejně neviditelní.

Byli ozbrojeni trojzubci, což by svědčilo o tom, že možná kdysi sloužili Sychravé Středě, ale to mělo jistě jen mást. Suzy věděla o Sychravé Středě až příliš mnoho na to, aby na tohle skočila. Tahle smutná, jídlem posedlá Správkyně by Nicníky nikdy nezaměstnala. Tihle tři museli být ve službách jednoho ze čtyř zbývajících Následujících dní.

Suzy je sledovala a ještě pořád nabírala výšku, aby měla slunce za zády. Nicníci byli zaujatí svou hrou, ale každou chvíli si mohli vzpomenout na své povinnosti a začít se kolem sebe rozhlížet. Slunce ji mohlo aspoň trošku skrýt.

Komisařův obušek by jí nebyl moc užitečný, kdyby došlo na boj ve vzduchu, pomyslela si Suzy. Z takové dálky to neviděla pořádně, ale trojzubce musely být jistě nějak očarované ? buďto byly doruda rozžhavené, nebo vysílaly elektrické výboje, anebo, pokud by měla obzvlášť velkou smůlu, mohly dokonce vystřelovat náboje Ničeho.

Se třemi ozbrojenými Nicníky nemůžu bojovat, pomyslela si Suzy.

Shlédla dolů k Domu a snažila se rozpoznat, jestli jsou v blízkosti Vstupních dveří ještě další Nicníci nebo něco jiného. Z takové výšky to ale bylo obtížné. Vznášela se teď nejméně tisíc metrů nad Domem a bránily jí v tom temné stíny jeho četných prapodivných výčnělků, převisů, pilířů, výstupků, vroubkování, markýz a dodatečných doplňků.

Jedinou šancí bylo vrhnout se střemhlav dolů a v posledním možném okamžiku se zastavit přímo před Vstupními dveřmi. Kdyby si to správně načasovala, provedla to dostatečně rychle a nezlomila si přitom vaz, mohla by se dostat dovnitř, než by ji Nicníci zastavili.

Zasunula si vzácnou krabičku s Arturovou odtrženou kapsou hlouběji do vnitřní kapsičky své třetí vnitřní vesty, vrchní dvě vesty zapnula na knoflíky a kabát si zapnula až úplně ke krku.

Nicníci si stále ještě hráli s tím drnčícím létajícím strojem. Suzy ještě chviličku držela výšku s bradou téměř na hrudi a ujišťovala se, že má pod sebou zcela volno.

„Haj hou, blázni jdou,“ zamumlala si Suzy pro sebe. Sepnula ruce nad hlavou, jako by se chystala skočit do vody, vrhla se dolů a přestala mávat křídly.

Roztažená křídla ji na okamžik zadržela na místě, ačkoli tělo měla nakloněné téměř kolmo k zemi. Pak složila křídla úplně za záda a cítila se jako meteorit, který se řítí k zemi.

Kapitola osmnáctá

Artur dostal toho večera velice rychlou lekci jízdy na Nekoních. Pro něj i pro Freda bylo obrovským překvapením, že jim seržant Topůrko potřásl rukou a řekl pár milých slov, než je nadporučík spěšně vystrčil ze společné jídelny. Pochodovým krokem odešli do důstojnické kanceláře, kde je plukovník Huwiti informoval, že si na bojišti vysloužili ukončení služby v Pevnosti proměny, a pogratuloval jim k tomu, že byli přiděleni na nejvyšší velitelství jako vojíni k Regimentu. I on si s nimi potřásl rukou. Oni mu na oplátku zasalutovali a udělali ten nejelegantnější obrat čelem vzad, jakého byli schopni. Potom byli odveleni do skladu proviantního důstojníka, kde podepsali, jakou výzbroj a výstroj rekrutů zanechali na kasárnách, odevzdali legionářskou uniformu, kterou měli na sobě, a dostali polní jezdecké brnění a výzbroj Hordy, které si museli rychle obléct.

Z proviantního skladu se pak belhali za nadporučíkem v drátěných košilích až ke kolenům a tuhých kožených botách a snažili se nehekat pod tíhou okřídlených helmic, sedel, nacpaných jezdeckých brašen a zahnutých mečů, kterým se v Hordě říkalo bleskové šavle.

Jezdeckou lekci dostali v Poštovních stájích od poddůstojníka Hordy, se kterým se setkali poprvé. Jmenoval se velící seržant Terzok. V ramenou byl o hodně užší než většina ostatních seržantů, ale měl naprosto ohromující knír. Artur si byl jistý, že musí být falešný. Zblízka to vypadalo, že by mohl být z nějakých drátů. Trčel seržantovi v pravých úhlech od nosu tak, jak by to opravdové vousy jistě nedokázaly.

Téměř se jim ulevilo, když na ně velící seržant Terzok okamžitě začal křičet, místo aby byl podivně přátelský, a vychrlil na ně dlouhý seznam informací o Nekoních a jízdě na nich. Každou minutku se odmlčel, aby se těch dvou zeptal, co právě říkal.

Artur byl unavený, ale zároveň měl dobrou náladu, protože přežil bitvu, aniž by o ní zatím musel nějak přemýšlet. Vyhlídka na to, že se dostane na nejvyšší velitelství, byla také příjemná. Prvních pár hodin lekce o Nekoních bylo tedy snesitelných.

Po třech hodinách, když se konečně dostali do stájí k Nekoním, ho ale příjemný pocit opustil. Potom udělal tu fatální chybu, že zívl, když jim velící seržant Terzok ukazoval důležitá místa na Nekoni, který stál klidně ve stáji a rubínové oči mu poklidně zářily.

„Nudím vás, vojíne Zelený?“ zakřičel Terzok. „Není to dost zajímavé, co? Vy chcete nasednout hned na Nekoně, je to tak?“

„Ne, seržante!“ zakřičel Artur. Najednou byl zase úplně bdělý.

„Ne, velící seržante!“ zařval Terzok. Strčil svůj drátěný knír Arturovi téměř do nosu. „Budete jezdit na Nekoni jako kavalerista Hordy, ne jako obyčejný vojín, a já jsem velící seržant, ne nějaký upachtěný obyčejný seržant. Je to jasné?“

„Ano, velící seržante!“ zakřičeli Artur i Fred, který si řekl, že bude nejlepší, když se přidá.

„Kdybychom tu měli o něco víc Nekoní, mohl bych se s jednou četou vydat za těmi Nicníky,“ pokračoval Terzok. „Ani jeden z nich by pak neutekl. Dobrá. Teď zopakuji popáté a naposledy základní věci. Tady tohle je Prašivec, nejstarší místní Nekůň. Stvořený před více než čtyřmi tisíci lety a pořád ještě silný. Je to typický Nekůň, má tři prsty na každé noze, ne jako ta čtyřprstá varianta, která se občas vidí. Každý z těchto tří prstů byl pro účely boje vybaven deset centimetrů dlouhým ocelovým drápem, jak vidíte. Kůže Nekoně je z pružného kovu, ale tvor samotný je Blízké stvoření, vytvořené podle původních návrhů Architektky. Pod kovovou kůží, která slouží jako velice užitečné brnění, má živé maso. Stejně jako my Starousedlíci jsou i Nekoně mimořádně odolní a dobře se jim hojí zranění. Nekoně jsou také chytří a musí se s nimi za každých okolností vhodně zacházet. Nějaké otázky?“

„Ne, velící seržante!“

„Dobrá tedy. Teď vám předvedu, jak správně přistoupit k Nekoni a nasadit mu udidlo a uzdu. Dívejte se pozorně.“

Artur pozorně sledoval Terzoka, který jim ukazoval, jak Nekoně dostat do postroje. Vypadalo to jasně, pokud Nekůň spolupracoval, ale když to měl Artur udělat sám, už to tak snadné nebylo. Vyšvihnout se do sedla a skutečně na Nekoni jet se také ukázalo jako mnohem těžší, než si myslel.

Šest hodin po začátku lekce, v chladných, temných chvílích před svítáním Terzok prohlásil, že toho Artur a Fred umí právě tolik, kolik se v daném čase mohli naučit. To znamenalo, že neumí skoro nic, ale on doufal, že vydrží dost dlouho na to, aby se mohli zbytek naučit přímo v praxi. Než odjeli, zašeptal něco do uší dvou Nekoní, kteří byli pro Artura a Freda vybráni.

V tu dobu už byl Artur tak strašně unavený, že mu bylo úplně jedno, jestli ho přivážou k sedlu jako houni. Chtěl si jen odpočinout a nikdy už neposlouchat ? a nevidět ? velícího seržanta Terzoka a jeho knír. Myslel si, že je na vyčerpání zvyklý a že už umí daleko lépe zahnat pocit, že někde plave, a zabránit ztrátě koordinace. Teď mu ale ani těsná blízkost seržanta nedokázala zabránit, aby se nekymácel únavou.

Spát ale nesměl. Další neznámý nadporučík, tentokrát nezraněný a v uniformě Hordy, se objevil na konci jezdecké lekce a oznámil jim, že je zavede na vrchní velitelství.

„Já jsem velící nadporučík Jarrow,“ řekl. „Převelený od Hordy do Pevnosti proměny. Vyjedeme za patnáct minut, hned jak zkontroluji vaše zbraně, výstroj, postroje a Nekoně. Který z vás je Zlatý a který je Zelený?“

„Já jsem voj… kavalerista Zlatý,“ řekl Fred.

Artur zamumlal něco, co mohlo znít jako „Zelený“. Jarrow se zamračil a přistoupil k němu blíž.

„Vím, že se vás týká nějaké lékařské doporučení, Zelený,“ řekl. „Ale vaše záznamy se ztratily. Máte na tu cestu dost síly?“

„Jsem jen unavený, pane,“ odpověděl Artur. „Hrozně unavený.“

Byl tak unavený, že si nebyl ani jistý, jestli opravdu něco řekl nahlas. A taky neměl úplně jasno v tom, kde vlastně je a co tam dělá. Jestli měl někam jet, určitě to bylo do nějaké školy. Do školy s Lístkou a Edem.

Artur zavrtěl hlavou. Co to bylo za školu, kterou před chvílí v duchu viděl? Kdo byli Lístka a Ed a proč se na něj dívali shora a za nimi byla modrá obloha?

„Ukázal jste těm dvěma, jak se v Hordě převážejí zranění, velící seržante?“ zeptal se Jarrow.

„Ne, pane!“ vyštěkl Terzok. Podíval se na Artura. „Mám ho dát do závěsu, velící nadporučíku?“

„Ano, dejte,“ odpověděl Jarrow.

Tři Nekoně byli připraveni na cestu a trpělivě stáli před dveřmi do stáje. Terzok vyndal zpoza dveří něco, co vypadalo jako velký plátěný pytel s koženými řemínky a ocelovými přezkami, a zavěsil to mezi dva Nekoně. Něco jim tiše řekl a připnul jednu stranu pytle k sedlu Nekoně, který stál nejvíce vlevo, a druhou k Nekoni uprostřed. Vypadalo to trochu jako nějaké visuté lůžko.

„Tohle je přepravní pytel,“ řekl Terzok. „Nekoně umějí dokonale držet krok jeden s druhým. Přepravní pytel se ale používá jen na přímý rozkaz, protože Nekoně s ním nemohou běžet tryskem.“

Artur civěl na pytel zavěšený mezi dvěma Nekoni. Byl tak unavený, že mu trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že je tam pro něj.

„Jak se tam člověk dostane?“ zeptal se Fred.

„Pokud máte dost síly, že byste tam dokázal vylézt, pak byste měl jet na koni,“ řekl Terzok. „Pokud ne ?“

Uchopil Artura pod paží, došel s ním před koně a hodil ho do otevřeného pytle i s brněním a veškerou výzbrojí.

„Když je voják velice těžce raněný, zavážete tyhle tkanice,“ ukazoval Terzok.

„Já ale nechci ?“ začal Artur.

„Ticho!“ křikl na něj Terzok. „Dostal jste rozkaz, že pojedete v pytli! A teď spát!“

Artur zmlkl a zavrtěl se v pytli tak, aby ho jílec bleskové šavle tolik netlačil do boku. Potom si ještě narovnal záhyby na drátěné košili, která se mu shrnula na stehně.

A potom, protože mu to seržant nařídil, zavřel oči a usnul.

Nejprve to nebyl nijak hluboký spánek. Štěrbinkou v zavřených očích Artur nejasně viděl, co se kolem něj děje. Velící nadporučík Jarrow kontroloval postroje Nekoní a pak se pytel, v němž ležel, začal pohupovat nahoru a dolů a zpod ocelových drápů na prstech Nekoní vylétaly chvíli na dlažebních kamenech před stájí jiskry. Potom jiskry zmizely, protože přejeli na prašnou udusanou zem. Pohupování se prohloubilo, když Nekoně přešli do klusu, a pak přešlo v jakési pravidelné houpání, když Nekoně změnili tempo v dokonale sladěný cval.

Nekoně pokračovali ve cvalu pryč od pevnosti a Artur se ponořil do hlubšího spánku. Zdál se mu sen.

Stál v nějaké ohromné místnosti obložené mramorem. Všude kolem něj byli neuvěřitelně velcí Starousedlíci, každý aspoň tři a půl metru vysoký, podle toho, kam jim sahaly hromady zbraní, brnění a těl Nicníků pod nimi. Přesto byl Artur ještě vyšší než oni a shlížel na ně z pozice nějaké prominentní osoby. Díval se na prsten na svém prstě, na kroužek s krokodýlem, jenž se pomalu měnil ze stříbrného ve zlatý. Jen poslední dílek už zůstával stříbrný, a jak jej Artur upřeně pozoroval, začal se i on měnit ve zlato. Vysocí Starousedlíci začali tleskat a Artur cítil, jak ještě roste, až nakonec už vůbec nebyl v mramorové místnosti, ale jako obr stál nad zeleným polem, o kterém mu tichý hlásek v duchu řekl, že je to školní hřiště. Kolem nohou mu běhaly děti pronásledované bytostmi s psími obličeji, o nichž věděl, že jsou to Uchvatitelé. Potom byl najednou on sám velký jen jako dítě a Uchvatitelé byli dvakrát větší než on, štípali ho a chňapali po něm. Jeden z nich mu ze školní košile odtrhl kapsu a vzal si knihu, která v ní byla schovaná.

„Mám tě!“ řekl strašlivý, chraptivý hlas.

Artur zavřeštěl a vzbudil se. Mlátil sebou ve spárech něčeho koženého a hrozného. Nějaké zlé stvoření mu vzalo Úplný Atlas Domu!

To je ono. Úplný Atlas Domu. Já jsem měl Úplný Atlas Domu. Jmenuji se Artur Penhaligon. Jsem Právoplatný dědic.

Artur se snažil tu myšlenku udržet, aby mu zase neutekla, ale nepodařilo se mu to. Vzdal to, otevřel oči a rozhlédl se. Stále ještě byl v přepravním pytli, ale Nekoně stáli na místě. Vycházelo slunce, tenký stříbřitý proužek jeho narůžovělého kotouče už vykukoval za okrově rudými kopci na východě. Kolem rostlo pár zakrslých stromků se světlými kmeny a žlutými trojúhelníkovými listy, ale nebylo jich zase tolik, aby se daly nazvat lesem.

Fred stál před Arturem, masíroval si vnitřní stranu stehen a mumlal něco o zlotřilosti Nekoní. Velící nadporučík Jarrow seděl nedaleko od nich na kameni a nahlížel do své Efemeris.

Bylo úplné ticho, jediným slyšitelným zvukem byl chrčivý dech Nekoní a občasné zaťukání jejich drápů o kámen, když přenášeli váhu těla z jedné nohy na druhou.

„Co se děje?“ zeptal se Artur rozespale. Vystrčil ruce vrškem pytle a částečně se vysunul ven. Byl by vypadl na zem, kdyby ho Fred nezachytil a nedokázal udržet rovnováhu dost dlouho, aby se oba nesesunuli na zem.

„Co se děje?“ opakoval po něm Fred rozhorleně. „Ty si klidně prochrápeš celou cestu přes půl tuctu polí, zatímco já si tu odírám kůži ze stehen a mám modřiny na kostrči ? to se děje.“

„To se už stalo,“ opravil ho Artur s úsměvem. „Ale co se děje teď?“

„Zastavili jsme, abychom si odpočinuli,“ řekl Fred. Pohodil hlavou směrem k velícímu nadporučíkovi Jarrowovi. „To je všechno, co vím.“

Jarrow zavřel svou Efemeris a přešel k nim. Artur a Fred se vyškrábali na nohy, postavili se do pozoru a zasalutovali.

„Tohle není potřeba ? jsme v terénu,“ řekl Jarrow. „Už jste si úplně odpočal, Zelený?“

„Ano, pane,“ odpověděl Artur.

„Dobře,“ řekl Jarrow. „Máme před sebou ještě kus cesty a je tu dost velká pravděpodobnost, že budeme muset utíkat před jednotkami Nových Nicníků.“

„Nových Nicníků, pane?“ zeptal se Artur.

„Tak jim teď říkáme,“ vysvětlil Jarrow. „Budeme se jim snažit vyhnout, jakkoli to bude možné. Jen se držte blízko u mě a zůstaňte na svých Nekoních a bez problémů jim utečeme. Nemají žádnou kavalerii.“ Na chvilku se odmlčel a pak dodal: „Nebo jsme alespoň zatím žádnou neviděli. Nějaké otázky?“

„Co máme dělat, když nás od vás oddělí, pane?“ zeptal se Artur.

„Nechte své Nekoně, aby si šli podle svého,“ odpověděl Jarrow. „Dokáží najít nejbližší spřátelené vojenské jednotky. Ale jak víte, máme dnes dorazit na pole 268/457. Za soumraku se má přesunout na pozici vzdálenou pouhých patnáct kilometrů od Citadely. Nyní se nacházíme na poli 265/459. Pojedeme pět kilometrů na východ a pak tři kilometry na jih. Pole na východ od nás tvoří holé kopce, travnatá step a džungle s mýtinami. Od té džungle pojedeme na jih a dostaneme se k nějakému zničenému městu a pak k jezeru a močálu, což je to pole, který potřebujeme. V džungli, ve městě a v močále budeme muset být mimořádně ostražití. Na všech třech místech nás snadno může někdo překvapit a je těžké odtamtud ujet. Budeme odpočívat ještě třicet minut a pak vyrazíme. Já zůstanu tady na té stráni na hlídce. Nechte Nekoním postroje, ale měli byste je vytřít dosucha. Nechceme, aby nám zrezivěly.“

Artur a Fred poslušně vyndali ze svých jezdeckých brašen drátěné kartáče, hadry na čištění a lahve s rozpouštědlem a začali čistit kolenní klouby i další místa, na kterých Nekoně často rezivěli. Tvorové slabě ržáli a řehtali, protože je tolik péče těšilo. Artur se přistihl, že si ta stvoření získávají jeho sympatie. Tady v přírodě, kde jejich rudé oči ve slunečním světle neplanuly tak silně, vypadali docela jinak než ta chladná zvířata s rubínovými zřítelnicemi ve stájích.

„Zajímalo by mě, proč nás chtějí mít na velitelství,“ řekl Fred. „Velící nadporučík Jarrow říkal, že příkaz přišel od samotného sira Čtvrtka.“

„Asi přišel na to, že tu jsem jako Pištcovo dítě,“ řekl Artur, aniž by si vlastně uvědomoval, co bylo obsahem jeho slov.

„Cože?“ Fred vyhlédl zpod břicha svého Nekoně a zíral na Artura.

„Asi přišel na to, že tu jsem jako Pištcovo dítě,“ zopakoval Artur pomalu. Jeho slova zněla pravdivě, ale nevěděl, co mají znamenat. Prostě si nedokázal vzpomenout…

Než o tom stačil začít pořádně přemýšlet, uviděli, jak se k nim z mírného úbočí blíží Jarrow.

„Nasedat!“ volal na ně tiše a ústa si přitom kryl dlaní, aby se jeho hlas nenesl moc daleko. „Noví Nicníci!“

Kapitola devatenáctá

Při rychlosti 280 kilometrů za hodinu byla teď Suzy jen necelých tři sta metrů a čtyři sekundy od dveří, když ji konečně jeden z Nicníků zahlédl. Vykřikl a překvapil tak svého kamaráda, který narazil do helikoptéry, s níž hrál ruskou ruletu. Nicník byl sice pro pilota neviditelný, ale prorazil přední sklo kokpitu a způsobil obrovskou škodu, když sebou v pilotní kabině mlátil na všechny strany a snažil se zase dostat ven. Náhodou přitom zabil oba piloty. Napadená helikoptéra se vzepjala jako kůň, chviličku zůstala viset ve vzduchu a pak se zřítila na parkoviště, kde explodovala a zasypala přední část nemocnice, okolostojící vojáky a agenty FBA hořícími troskami.

Ve výšce dvou set padesáti metrů Suzy roztáhla křídla. Po prudkém nárazu po jejich otevření na chvíli ztratila vědomí. Křídla byla velice výkonná, a tak se během vteřiny vznášela na místě nějakých sto padesát metrů nad Vstupními dveřmi. Dva Nicníci se k ní blížili tak rychle, jak jen dokázali.

Suzy slétla opět střemhlav dolů, přímo na Nicníky, jako by je chtěla napadnout. Zastavili se a zvedli trojzubce, aby se připravili na její útok, ale Suzy v poslední vteřině stáhla jedno křídlo, proklouzla stranou kolem nich, letěla dolů vzduchem a přistála jednou nohou na střeše nemocnice. Vstupní dveře byly přímo před ní, ale protože Nicníci se teď řítili za ní, pomyslela si, že na nějaké klepání není čas.

Postavila se čelem ke Vstupním dveřím, zavřela oči ? a prošla přímo dovnitř.

Očekávala nějaký náraz, a tak si rukama kryla hlavu. Když už ale uběhlo několik vteřin a ona stále do ničeho nenarazila, otevřela opatrně oči a ruce sundala.

Vznášela se, nebo možná padala v úplné temnotě. Křídly nemávala, ale ve vnitřním uchu měla pocit, že se pohybuje. Neviděla vůbec nic, dokonce ani když zuřivě natahovala krk, jestli nezahlédne Vstupní dveře, jimiž právě prošla.

„A jéje,“ zašeptala. Nikdy předtím Vstupní dveře nepoužila, a tak si myslela, že vyjde na druhé straně Prahového kopce. Očividně to ale tak jednoduché nebylo.

Suzy chviličku přemýšlela o své situaci a pak zašeptala: „Křídla, posviťte mi.“

Ulevilo se jí, když zjistila, že sama sebe slyší a o chvilku později i vidí, protože křídla kolem ní začala zářit perleťovým jasem.

Ale ani pomocí světla Suzy nic neviděla. Rozhlížela se směrem nahoru, dolů i do stran a doufala, že zahlédne alespoň nějaký náznak, že tam v tomhle podivném prostoru ještě něco kromě ní je.

Neviděla ale nic, a tak zkusmo zatřepotala křídly. Opět cítila, že se pohybuje, ale protože neměla jak zjistit svou polohu, nemohla si být jistá, že se vůbec něco děje. Mohla být taky úplně klidně někde uvězněná jako moucha ve sklenici džemu, která sice mává křídly, ale nikam se nedostane.

Suzy pokrčila rameny, náhodně si vybrala nějaký směr a začala opravdu silně mávat křídly. O hodně později ? možná o několik hodin ? začala Suzy přemýšlet, jestli se jí podařilo ztratit se někde uprostřed Vstupních dveří nebo někde mezi Domem a Dveřmi, kde nebylo Nic, ale také tam nebylo nic jiného.

Přestala mávat křídly. Pocit pohybu stále zůstával a Suzy přemýšlela. Když jen bezcílně mávala křídly, k ničemu to nevedlo, takže bude muset udělat něco jiného.

„Hej!“ zavolala. Její hlas zněl v tom tichu velice silně. „Zástupce dozorce! Ztratila jsem se v těch vašich blbých Dveřích! Pojďte mi pomoct!“

Neozvala se žádná odpověď. Suzy si dala nohy křížem a z klobouku vyndala sendvič se sýrem, hořčicí a řeřichou. Stejně jako klobouk byl i sendvič trochu pomačkaný, ale Suzy ho s chutí snědla. Jako Plnička inkoustu se jen málokdy dostala k nějakému jídlu. Od té doby, co se stala Pondělní Tercií a získala lepší přístup ke spižírně Denního pokoje, znovu objevila požitek z jídla, ačkoli to pro ni nebyla životní nutnost.

„Slečna Tyrkysově Modrá.“

Suzy poskočila a upustila kus kůrky. Otočila se a uviděla vysokého, neobyčejně pohledného Starousedlíka v plášti barvy holubičí šedi s vysokým límcem, v černých kalhotách s ostrými puky a naleštěných vysokých botách. Jeho cylindr se leskl tak silně, že se v něm světlo ze Suzyiných křídel odráželo jako v zrcadle. Na rukou měl rukavice z kozinky a držel hůlku se stříbrnou špicí. Křídla z tepaného stříbra měl složená za zády.

„Kdo jste?“ zeptala se Suzy podezíravě.

„To bys chtěla vědět,“ řekl Starousedlík přívětivě. Suzy si všimla, že jazyk má z ještě zářivějšího stříbra než křídla. „Požádám tě, abys mi podala poklad našeho Pojídače duší. Nemůžeme si přece nechat překazit jeho práci, že ne?“

„Vašeho pojídače duší?“ Suzy těkala očima ze strany na stranu a doufala, že uvidí, odkud ten Starousedlík přišel nebo kudy by případně mohla utéct.

„Našeho,“ řekl Starousedlík. Jeho hlas byl neobyčejně melodický a příjemně se poslouchal. „No tak, dej mi tu kapsu a já ti ukážu, kudy se dostaneš ze Dveří.“

Suzy zamrkala a přistihla se, že si rukou sahá pod vestu.

„Já vám ji nedám!“ řekla skrz zaťaté zuby.

„Ale dáš,“ nařídil jí Starousedlík. Zívl a levou rukou v rukavičce si zakryl ústa. „Pospěš si.“

„Nedám!“ trvala na svém Suzy, ale ke své hrůze zjistila, že ona sama opravdu vyndává krabičku s kouskem vzácné látky.

„Výborně,“ řekl Starousedlík spokojeně. Natáhl ruku, aby si převzal krabičku. Suzy na ni zatím upřeně hleděla a snažila se silou vůle přimět k tomu, aby ruku stáhla.

Přesně ve chvíli, kdy se Starousedlíkovy prsty už už svíraly kolem krabičky, křídla mu za zády náhle vybuchla, on se kroutivým pohybem vzdálil a prskal přitom vzteky. Suzy před ním ucukla a udělala dvě salta, než se jí podařilo roztáhnout křídla a získat rovnováhu.

Vysoko nad ní se odehrával zuřivý souboj toho stříbrokřídlého Starousedlíka s jiným Starousedlíkem, který měl elektrizující modrá křídla. Suzy nejprve nepoznala, že je to zástupce dozorce Vstupních dveří. Jeho meč šlehající modrý oheň se střetl se stříbrným zábleskem z hůlky druhého Starousedlíka, jež rovněž sloužila jako meč. Ti dva různě klesali a vznášeli se a otáčeli, jak si vzájemně uštědřovali rány, vrhali se na sebe a uskakovali tak rychle, že z nich byly vidět jen šmouhy.

Suzy ten souboj sledovala s otevřenými ústy. Používali křídla jako zbraně i jako prostředky k pohybu či odražení soupeřova meče, jejich špičkami se navzájem řezali a dávali takové rány, že když se trefili, udělal protivník několik salt vzduchem. Občas byli ti dva vzhledem k Suzy hlavou vzhůru nebo bojovali v kolmé pozici k ní a ona dostávala trochu závrať, když se snažila vždycky znovu zorientovat. Nakonec to vzdala a jen je pozorovala.

Potyčka probíhala velmi rychle a byla hodně nebezpečná. Mnohokrát jeden nebo druhý z protivníků tak tak stačil odrazit útok druhého, uskočit stranou nebo dozadu a vyhnout se bodné ráně. Ocel řinčela o ocel tak rychle, že to znělo, jako by na zem nepřetržitě padaly kovové mince. Suzy, kterou Pondělní Poledne učil šermovat, cítila, jak jí obočí kmitá nahoru a dolů neustálým překvapením, když pozorovala souboj mečů za asistence křídel, který se nevyskytoval v žádné z příruček, jež jí Poledne půjčil.

Kromě pozorování souboje si Suzy ještě zastrčila krabičku s kapsou zpátky pod vestu a snažila se do boje nepřiplést. Chvíli uvažovala, zda by se neměla pokusit zasáhnout, ale ti dva se pohybovali tak rychle a byli tak soustředění na souboj, že došla k závěru, že by jakýkoli pohyb z její strany zástupce dozorce jen rozptýlil.

Potom, když se zástupce dozorce začal stahovat do defenzívy a vytrvale ustupoval nahoru, přemýšlela Suzy, zda by se měla pokusit zmizet. Stále ještě ale nevěděla, kde by mohla najít útočiště. Místo toho tedy dál sledovala souboj a mávala křídly, aby se udržela na místě.

Zástupce dozorce náhle přestal ustupovat a vrhl se vpřed. Ten druhý Starousedlík se pokusil o výpad, ale minul a ti dva se dostali přímo k sobě se zaklesnutým ostřím zbraní. Zástupce dozorce byl z nich dvou drobnější a menší, ale jeho křídla musela být silnější, protože svého protivníka zatlačil zpět nejméně o šest metrů. Zároveň něco vykřikl, nějaké slovo, kterému Suzy nerozuměla, ale přesto jeho účinky cítila ve všech kostech, jako by se rozechvěla zimnicí.

Po vyřčení toho slova se hned za stříbrokřídlým Starousedlíkem objevil kruh bílého světla. Musel ho vycítit, protože jeho křídla začala mávat ještě intenzivněji, aby se udržel na místě ? ale zástupce dozorce byl příliš silný.

„Tohle není konec ?“ zakřičel Starousedlík, když se propadal do kruhu bílého světla. Suzy teď viděla, že je to jakýsi východ ze dveří. Na druhé straně byla místnost obložená zlatými deskami a stojan na slunečník ve tvaru sloní nohy. Když ten Starousedlík zmizel, kruh se uzavřel jako prasklá mýdlová bublina. Kolem nebylo zase nic kromě jednotvárného prostoru.

„Kruci!“ zvolala Suzy. „Kdo to byl?“

„Soumrak Lepší Soboty,“ odpověděl zástupce dozorce. „My dva jsme staří protivníci. Ne všechny Dny nebo jejich sloužící se do písmene řídí dohodou o Dveřích a oblíbenci Soboty jsou z nich nejúskočnější.“

Zástupce dozorce si prsty uhladil dlouhé bílé vlasy a rukávem modrého kabátu si otřel obličej. Pořád ještě vypadal po souboji neupraveně. Z vysokých bot mu kapala voda a na pravém rukávu měl několik zaschlých skvrn od modré krve. „Nepochybně se brzy vrátí, a možná ne sám. Zavřel jsem spoustu dveří v Domě, ale je to k ničemu, když Sobota poručí, aby je zase otevřeli, a Neděle neřekne ani ano, ani ne. Kam máš namířeno, Suzy?“

„Do Nižšího Do ?“ začala Suzy. Potom se ale zarazila.

„Můžu jít kamkoli v Domě?“ zeptala se.

„Vstupní dveře se v různých podobách otevírají do všech částí Domu,“ řekl na to zástupce dozorce. „Ne všechny dveře jsou bezpečné. Některé se zasekly, jiné jsou zamčené a některé se ztratily, dokonce i mně. S jistým omezením ti ale mohu ukázat dveře do jakéhokoli místa.“

„Víte, kde je právě teď Artur?“ zeptala se Suzy. Měla v plánu dopravit kapsu zpátky do Pondělního Pokoje, ale bylo by lepší dostat se přímo k Arturovi, aby ji mohl bezodkladně zničit.

„To nevím,“ odpověděl zástupce dozorce. „Musíš se teď rozhodnout, kam chceš jít. Moje práce nikdy nekončí a nemohu se tu zdržovat.“

„Do Velkého bludiště,“ řekla Suzy. „Chci se dostat do Velkého bludiště.“

„Jediné dveře, které tam mohu otevřít, jsou v Citadele. To je sídlo sira Čtvrtka. Jsi si jistá, že chceš právě tam?“

„Ano,“ potvrdila Suzy.

„V Bludišti jsou teď velké problémy,“ varoval ji zástupce dozorce. Podíval se přímo na Suzy a jeho světlé, ledově modré oči se střetly s jejími. „Je možné, že všechny dveře vedoucí do Bludiště a z něho budou brzy uzavřeny. A i všechny výtahy.“

„Proč?“

„Protože armáda Nicníků ho téměř dobyla. Jestli porazí vojsko sira Čtvrtka, bude Velké bludiště odříznuté od zbytku Domu, aby bylo možné Dům zachránit. Proto se tě znovu ptám: Jsi si jistá, že chceš právě tam?“

„Musím doručit tohle Arturovi,“ odpověděla Suzy a poklepala si na krabičku, kterou měla schovanou pod vestou. „Takže myslím, že tam musím. Kromě toho to nemůže být tak hrozné jako tohle všechno, co jsem viděla. Nicníci spolu přece nikdy nevycházejí moc dobře, ne?“

„Tihle ano,“ odpověděl zástupce dozorce. „Tady, jestliže na tom tedy trváš, jsou dveře do Velkého bludiště a Citadely sira Čtvrtka.“

Mečem jí naznačil směr a opět vyřkl to slovo, ze kterého se Suzy zhoupl žaludek a v uších jí začalo zvonit. Objevil se kruh světla a Suzy skrze něj viděla dřevěnou cestičku, vedoucí kolem kamenné zdi. Po cestičce zády k ní pochodoval nějaký Starousedlík v šarlatové uniformě s mušketou na rameni.

„Díky!“ řekla Suzy. Zamávala křídly a chystala se po hlavě vrhnout doprostřed kruhu, když náhle ucítila, že ji něco drží za konečky peří.

„Do Velkého bludiště se s křídly nesmí,“ řekl zástupce dozorce. Křídla se od Suzy oddělila a spadla mu do rukou. „Přitahují blesky. Nějak to souvisí s posouváním polí.“

„Ale já je musím vrááá ?“

Než mohla Suzy dokončit větu, dveře se jakoby posunuly směrem k ní a ona jimi propadla na druhu stranu. Ocitla se ve sluneční záři pozdního odpoledne vysoko na cimbuří jedné z bašt Hvězdicové pevnosti, vnitřní obranné budovy Citadely sira Čtvrtka. Foukal tam chladný vítr.

Když Suzy s rachotem dopadla na cestičku, strážný se náhle zastavil, dupl na místě a udělal čelem vzad. Udělal ještě dva nebo tři kroky, při kterých hleděl přímo na Suzy, než mu došlo, co vidí. Zastavil se a zašmátral po mušketě. Konečně se mu ji podařilo namířit na vetřelkyni a koktavě vykřikl: „Stát! Kdo jsi? Zavolejte stráž! Poplach! Stráž! Kaprále!“

Kapitola dvacátá

Hlídce Nových Nicníků se snadno vyhnuli, protože Nekoně mohli bez zátěže přepravního pytle běžet tryskem. Artur to zažil na vlastní kůži poprvé. Zpočátku byl vyděšený, ale potom, když bylo jasné, že nespadne, ho to příjemně vzrušilo.

Nekoně měli mnohem větší výdrž než pozemští koně, ale ani oni nedokázali běžet tryskem příliš dlouho. Když už byli Nicníci jen vzdálenou tečkou na obzoru za nízkými kopečky pole, na němž se právě nacházeli, velící nadporučík Jarrow zdvihl ruku. Jeho Nekůň zpomalil do cvalu, potom na chvíli do klusu a nakonec přešel do chůze. Arturův i Fredův Nekůň udělali to samé.

Po zbytek dne pokračovali chůzí. V poledne si na půl hodiny odpočinuli v troskách města na posledním poli, přes které potřebovali přejít. Z města mnoho nezbylo, Byly tam jen zbytky obvodových zdí starých budov v řadách vysokých jen jednu nebo dvě cihly a mohyly porostlé travou, jež mohly, ale také nemusely skrývat zajímavé ostatky. Velící nadporučík Jarrow jim vysvětlil, že tam vlastně nikdy žádné město nebylo. Bylo už postavené jako ruiny, když Architektka stavěla Velké bludiště jako výcvikový prostor pro Armádu.

Důstojník jim také ukázal, jak mají rozpoznat, kde končí jednotlivá pole ? to bylo důležité, protože každý, kdo se při západu slunce vyskytoval v okruhu několika metrů kolem hranice, riskoval, že budou různé části jeho těla zároveň přenesena na různá místa.

Ne všechny hranice polí byly označeny stejně, jak jim Jarrow vysvětlil, ale většina hranic se poznala podle změny barvy vegetace nebo půdy, jež se projevovala jako nepřerušovaná linie. Například hranice mezi džunglí a zničeným městem byla jasně viditelná, protože všechny stromy porostlé psím vínem měly téměř žlutou, nikoli svěže zelenou barvu.

Hranice mezi zničeným městem a močálem už nebyla tak zřetelná, protože tu žádná jasná linie vegetace v jiné barvě neexistovala. Jarrow ale ukázal na nízkou mohylu z bílých kamenů uprostřed území, kde krátká zelená tráva pomalu přecházela v nízké keře, jež byly téměř modré. Podstatné bylo to, že mohyla měla tvar půlkruhu, zaobleného na severní straně. Byla tam navršena proto, aby označovala jižní hranici pole.

Hned kousek za ní začínal samotný močál. Jarrow uvolnil opratě a jeho Nekůň si zvolil cestu skrz rákosí a tůňky nahnědlé barvy. Ostatní ho následovali v řadě za sebou.

Uprostřed pole, nebo alespoň zhruba uprostřed podle Jarrowova odhadu, našli o něco sušší kousek země, kde se utábořili. Jarrow držel hlídku, zatímco Artur a Fred sundávali Nekoním postroje, kartáčovali a promazávali je a leštili jim rubínové oči. Potom si otřeli a nabrousili bleskové šavle a promazali boty a drátěné košile. To všechno jim trvalo až do soumraku.

Slunce už bylo za obzorem a oni viděli hluboko v močálu jen jedno z vyměněných polí. Směrem na východ, kde předtím nebylo vidět nic, se teď vypínala impozantní hora jako temná silueta na pozadí oblohy poseté hvězdami.

„K Citadele vyrazíme zase ráno,“ oznámil jim Jarrow. Do svých poznámek se podíval, ještě když bylo za posledních zbytků slunečního světla trochu vidět, protože po setmění na sebe už nechtěl zbytečně upozorňovat. „Rád bych jel teď, a kdyby bylo rozložení polí jiné, možná bychom tam dorazili ještě dnes. Máme ale před sebou horský průsmyk a les a Východní vodní opevnění.“

„Vodní co?“ zeptal se Artur.

„To je součást Citadely, která se nepřesunuje. Vyschlé jezero, jež může být zaplněno vodou, když se otevřou vrata zdymadla u podzemních pramenů pod kopcem, na němž Citadela stojí. Stále ještě by mělo být bez vody, ale…“

Jarrow větu nedokončil. Všichni tři seděli ve tmě pod hvězdami a naslouchali zvukům vycházejícím z močálu. Jejich Nekoně stáli tiše opodál a také tu a tam něco prohodili svým tichým, strohým jazykem, jemuž mohli rozumět zřejmě jen ti nejstarší z velících nadporučíků.

„Mělo by být bez vody, pane, ale možná už nebude?“ zeptal se po chvíli velice odvážně Fred.

„Ano, možná ho už naplnili,“ odpověděl Jarrow. „I když se jako vždy ukázalo, že tektonická strategie je velice účinná, je teď všude kolem tolik Nových Nicníků, že někteří z nich museli dojít do samé blízkosti Citadely, a různé skupinky nepřátel se už nějakou dobu dávají dohromady na pláni pod kopcem… opravdu nepříjemné. Ale o obléhání nejde, to v žádném případě.“

„Co přesně ta Citadela je, pane?“ zeptal se Artur.

„Je to ohromná pevnost, vojíne Zelený. Bašty, raveliny a půlměsíce ve čtyřech soustředných kruzích, všechny umístěné tak, aby se vzájemně bránily pomocí děl a mušket. Příjezdové rampy jsou chráněné odpalovači ohnivých střel. Uprostřed třetího kruhu se skrývá Vnitřní Citadela, Hvězdicová pevnost vybudovaná na kopci z polodrahokamů. Vnitřní Citadela má přes dvacet metrů silné hliněné hradby, přilehlé zdi jsou dvanáct metrů vysoké a stojí na nich šestnáct obrovských děl, třicet dva menších děl a sedmdesát dva malých děl, kterým dělostřelci říkají rarohy. Ačkoli je hrozný nedostatek střelného prachu, od té doby, co Úděsné Úterý svrhl ten nový lord Artur ?“

Jarrow přestal mluvit, protože Artur náhle zaskučel bolestí a sevřel si rukama hlavu. Měl pocit, jako by ho přímo doprostřed mozku zasáhla nějaká střela a vybuchla tam v ohromné množství vzpomínek. Obrazy, zvuky, vůně a myšlenky se mu šířily po celé hlavě a bylo jich tolik, že byl na chvíli dezorientovaný a udělalo se mu nevolno. Každá důležitá vzpomínka ode dne, kdy přišel o svého žlutého slona, do chvíle, kdy k němu přišli ti tři muži z Koupelnové služby, byla náhle překrytá chaotickou směsicí vzpomínek.

Bolest zmizela téměř okamžitě a vzpomínky pomalu ustoupily někam dozadu. Přitom se ale uspořádaly, i když ne tak úplně popořádku. Nicméně teď věděl, kdo je a co se stalo a že mu od sira Čtvrtka hrozí veliké nebezpečí.

„Jste v pořádku, vojíne?“ zeptal se Jarrow.

„Ano, pane,“ zašeptal Artur.

„To jsou bolesti ze vzpomínek,“ řekl Fred. „Já jsem si kvůli nim jednou poranil ústa. Pěkně mi natekly rty. Vzpomněl sis na něco užitečného, Paprsku?“

„Možná,“ odpověděl Artur obezřetně. Byl ve velice těžké pozici. Chtěl Fredovi všechno vyprávět, ale to by jeho přítele jen uvrhlo v nebezpečí. „Pořád ještě mi ale zbývá pár věcí, které si musím promyslet.“

„Vy dva si teď odpočiňte,“ řekl Jarrow. Vstal, vyndal si šavli z pochvy a začal tiše přecházet po jejich malém ostrůvku. „Já si vezmu hlídku.“

„Vy si odpočinout nepotřebujete, pane?“ zeptal se Fred.

„Mám toho spoustu na přemýšlení,“ odpověděl Jarrow. „A ještě si odpočinout nepotřebuji. Pištcovy děti potřebují víc spánku než Starousedlíci povolaní do Armády a ti zase potřebují víc spánku než opravdoví vojáci, jako jsem já, které Architektka stvořila přímo k boji. Ale dokonce i já potřebuji spát víc než tihle naši rudoocí kamarádi. Ti spí jen ve svých stájích a pak jim stačí trocha odpočinku jednou za sedm dní. Vzbudím vás před svítáním nebo pokud se objeví nějaké známky nebezpečí.“

Během noci se ale nestalo nic znepokojivého, ačkoli se Artur několikrát vzbudil. Vyrušil ho buď nějaký noční zvuk, anebo to, že se mu leželo velice nepohodlně. Spali na holé zemi, jako polštář jim posloužilo sedlo a přikrytí byli hrubou plstěnou dekou.

Pořádně Artura probudil až Jarrow. Slunce ještě nebylo vidět, ale hvězdy na nebi už začaly blednout. Snídat nepotřebovali, a protože byli na cestě, odpustil jim důstojník i holení, a tak ti tři rychle osedlali Nekoně a vydali se na cestu. Pro oba chlapce bylo těžké snášet v tichosti všechny bolesti a píchání, jež pociťovali po včerejší jízdě a noci strávené na zemi.

Artur těm bolestem ani mokřinám, jimiž projížděli, nevěnoval mnoho pozornosti. Jeho mysl byla zcela zaměstnána přemýšlením o tom, co udělá a co všechno by mu mohl sir Čtvrtek provést. Správce musel vědět, kdo Artur opravdu je, protože ho buďto nadporučík Crosshaw nebo seržant Topůrko museli informovat o jeho přítomnosti. Nebo o něm sir Čtvrtek možná věděl po celou tu dobu a nechal ho odvést do Armády schválně, takže se vůbec nejednalo o nějaké byrokratické nedorozumění.

Proč by ale sir Čtvrtek svolával do Citadely všechny Pištcovy děti z Armády, kdyby měl zájem jen o Artura? Artur byl přesvědčený, že v tom musí být ještě něco jiného. Byla tu i otázka, co bude dělat, kdyby se mu naskytla příležitost pokusit se najít Vůli nebo zmocnit se Čtvrtého klíče. Měl by ho vzít a vystavit se tak nebezpečí odplaty? Nebo by se měl chovat jako dobrý voják, poslouchat rozkazy a nezavdat siru Čtvrtkovi jedinou záminku, aby nechal stranou Armádní předpisy a udělal mu strašlivého? Kdyby se jednoduše snažil být dobrým vojákem, mohl by si také klidně nakonec odsloužit celých sto let a domů by se už nikdy nedostal…

Domů. Obnažený chlapec. Líska. Ten ?

„Ten dopis!“ řekl najednou Artur nahlas a znovu se pleskl do čela. Právě si vzpomněl na dopis od Lepší Soboty, ten, ve kterém mu vyhrožovala, že vymaže paměť jeho rodině. Když byl ještě Paprsek a na nic si nevzpomínal, pustil dopis z hlavy, protože se domníval, že jde o nějaký podvod. Teď, když se mu zase všechno vybavilo, mu však došlo, že všechno, čeho se bál, zřejmě provede Obnažený chlapec.

„Od téhle chvíle musíme být potichu,“ nařídil Jarrow a otočil svého Nekoně, aby ho Artur a Fred dobře slyšeli. „Průsmyk před námi by měl být volný, ale nedá se na to spoléhat. Jeďte těsně vedle mě a mějte meče v pohotovosti. Pokud nám někdo zatarasí cestu, budeme se muset probojovat vpřed.“

Artur jel tak blízko, že se koleny téměř dotýkal nadporučíka, a Fred na druhé straně od něj udržoval stejnou vzdálenost. Pokud budou muset prorazit nepřátelskou linií, musí to udělat jako jednolitá masa Nekoní, jako klín, který udělá díru do vojska Nových Nicníků, jež by se proti nim postavilo.

Artur se teď poprvé za posledních deset minut pořádně rozhlédl kolem sebe. Právě vyjížděli z močálu a směřovali na západ. Poli před nimi vévodily dva skalnaté kopce, mezi nimiž byla nehluboká rokle. Zarostlá cesta, po níž jeli, vedla právě do této rokle.

„Nemůžeme jet okolo?“ zeptal se Artur. Na sever ani na jih od nich nic tak skličujícího neviděl.

„Dnes jsou na sever odsud bahnité tůně,“ odvětil Jarrow a poklepal přitom na svou Efemeris. „A na jih zase vysoké bodláčí. Nekoně by tudy postupovali jen velice pomalu. Tahle cesta je trochu strmá, ale je široká a dobrá. Za průsmykem se rozkládají pastviny a vesnice. Potom následuje nejvýchodněji položené pevné pole, což je Východní vodní opevnění. Pokud nás nikdo nepřepadne a bude-li vodní opevnění stále ještě bez vody, měli bychom být v Citadele pozdě odpoledne.“

*

Nikdo je sice nepřepadl, ale ještě než to uviděli na vlastní oči, už věděli, že Východní vodní opevnění bez vody není. Už ho napustili a část vody se rozlila dokonce na okolní pole. Tekla hlavní ulicí vesnice, mezi okouzlujícími, ale neobydlenými domky v půvabných úzkých vedlejších uličkách, jež obklopovaly velikou náves porostlou zelení a ohraničenou několika hostinci, kovářskou dílnou, čtyřmi nebo pěti obchůdky a střelnicí pro lukostřelce.

„Žil tady vůbec někdy někdo, pane?“ zeptal se Artur, když se jejich Nekoně brodili až po kotníky vodou proudící hlavní ulicí. Zvířata držela čenichy vysoko zdvižené, aby dala najevo, jaký odpor k vodě mají.

„Nastálo ne,“ odpověděl Jarrow. Mluvil rychle a jeho oči nebyly ani na chvilku v klidu, neustále těkaly sem a tam, jak se rozhlížel kolem sebe. „Ale kdykoli se v minulosti tohle pole přiblížilo k Citadele, k Bílé věži, k Pevnosti proměny nebo některé jiné pevné pozici, v hostincích se obsluhovalo a konal se tu i trh. Za malou chviličku bychom už měli vidět Citadelu. Hned jak projedeme kolem těchhle domků.“

Cesta začala za vesnicí stoupat, ale potom vedla opět po rovině. Byla obklopená skupinkami cypřišů, ale směrem dopředu bylo vidět na velkou vzdálenost. Jakmile dojeli na rovinku, Jarrow zastavil, zastínil si oči rukama a zadíval se před sebe.

Artur a Fred přímo zírali s otevřenými ústy, takže jim do nich klidně mohl nalétat všechen hmyz, který se vyskytoval v okolí.

Před nimi se rozkládalo velikánské, skoro dva kilometry široké jezero. Od severu k jihu se rozprostíralo i na sousedních polích a mizelo někde v nedohlednu. Voda u jeho východního břehu šplouchala u okraje pole, na němž stála vesnice. Hranici zde tvořila řada vysokých borovic, z nichž mnohým chyběly směrem na západní stranu větve.

Za jezerem se jako obří svatební dort rozkládala do šířky mnoha kilometrů pevnost. Vnější linie bašt ? které podle Artura vypadaly jako krátké, široké trojúhelníkové věže ? tvořila základ dortu. O sto padesát metrů dál směrem dovnitř a o patnáct metrů výš se nacházela druhá linie a o dalších sto padesát metrů dál a o dalších patnáct metrů výš pak třetí linie. Za ní se vypínal kopec z chladného bílého kamene, na němž stála pevnost ve tvaru hvězdy. Každý z jejích šesti cípů tvořila jedna bašta, na níž bylo půl tuctu děl a asi tak dvě stě obránců. Přímo uprostřed Hvězdicové pevnosti stála starobylá hradní věž. Byla kamenná, čtvercová a téměř padesát metrů vysoká.

Nad nejvzdálenější obrannou linií směrem k jihozápadu visel ohromný mrak zeleného kouře.

„To je kouř z ohnivých střel,“ řekl Jarrow zasmušile. „Dnes ráno muselo dojít k útoku. Neslyšel jsem ale žádná děla… musíme mít velice malé zásoby střelného prachu z Ničeho. Musíme se vrátit do vesnice. Budeme si tam muset postavit vor.“

„Nemůžeme vyslat do Citadely nějaký signál?“ navrhl Artur. „Pane?“

„Nemám žádné možnosti spojení,“ řekl Jarrow. „Žádné na mě nezbyly. Kdybychom vyslali kouřový signál nebo se pokusili o spojení pomocí zrcadla, mohli by to Noví Nicníci uvidět a vyslat za námi nějakou útočnou skupinu. Musí teď být někde na západní planině. Ještě nikdy jsem neviděl tak veliký mrak z ohnivých střel.“

Vyrobit vor nebylo tak těžké, jak si Artur myslel. Jednoduše vzali z nejbližšího hostince tucet sudů a troje dveře, z kovárny zase spoustu provazů, lan, pryskyřice a hřebíků a nějaké to nářadí. Pod Jarrowovým dohledem sudy svázali k sobě. Hřebíky na ně přibili dveře a místa, kudy by se mohla do sudů dostat voda, zatřeli pryskyřicí.

Vor postavili u břehu jezera, velice blízko místa, kde pole hraničilo s vesnicí. Artur si toho byl velmi dobře vědom, ačkoli se dokázal přimět, aby se neustále nedíval, kde právě stojí slunce, a také se nezeptal Jarrowa, kam se po západu slunce vesnice přesune.

Jak ale čas ubíhal, byl stále nervóznější. Do soumraku zbývalo možná půl hodiny, když byli konečně hotoví. Přinesli si už jen tři vesla, která vytvořili z prken vytržených z hospodských lavic.

Vor vypadal dobře, ale Arturovi se zdálo, že pro tři Nekoně, jednoho Starousedlíka a dvě Pištcovy děti není dost velký.

„Sundejte veškeré postroje a výzbroj z Nekoní a naložte je na vor,“ řekl jim Jarrow. I on se díval na zapadající slunce. „Rychle je vykartáčujeme a natřeme olejem, než se vydají na cestu.“

„Kam pojedou, pane?“ zeptal se Fred. Vytvořil si ke svému Nekoni velmi pěkný vztah. Ten se podle toho, co měl vyryto na špičce ocelových prstů, jmenoval Skwidge.

„Najdou si cestu k přátelům,“ řekl Jarrow. Sundal ze svého Nekoně jezdeckou brašnu a hodil ji na vor, který byl teď už napůl ve vodě. „Pospěšte si! Musíme se dostat pryč od hranic pole, než se vesnice přesune!“

Slunce už bylo vidět jen maličký kousek nad obzorem mezi Hvězdicovou pevností a Vnitřní baštou, když se poslední Nekůň vydal na cestu a zaržál na rozloučenou. Artur a Fred spěšně hodili na vor kartáče a čisticí hadříky a začali plavidlo tlačit na vodu.

„Pořádně se do toho opřete!“ pobízel je Jarrow a znovu pohlédl na zapadající slunce. Ale vor, ačkoli už byl ze dvou třetin ve vodě a sudy na druhém konci už plavaly po hladině, se zasekl v bahně.

Artur a Fred se sklonili a snažili se ho nadzdvihnout. Teď už se k nim přidal i Jarrow. Vor se o pár centimetrů posunul, ale potom se zase zastavil.

„Co je to za zvuk?“ zeptal se udýchaně Artur. Slyšel pronikavé pískání podobné zvuku ultrazvukové zubařské vrtačky.

„Pole se přesouvá!“ zakřičel Jarrow. „Rychle do vody!“

Popadl Artura a Freda a vlekl je pryč od voru do jezera. Po pár krocích sahala Pištcovým dětem voda až po prsa, ale Jarrow je táhl pořád dál a dál, ačkoli měli Artur i Fred zakloněné hlavy, lapali po dechu a nohama se snažili dotknout dna. Těžké drátěné košile a výzbroj, které byly součástí uniformy Hordy, je teď silně táhly pod vodu.

Kapitola dvacátá první

Když už si Artur a Fred mysleli, že se utopí, což by nebylo o mnoho lepší, než kdyby byli roztrháni na kousky při přesunu polí, pronikavé pískání umlklo. Jarrow se zastavil a otočil se, ale nevydal se hned zase ke břehu.

„Pomoc!“ volal klokotavě Artur.

„Nedosáhnu na dno,“ lapal po dechu Fred.

Jarrow ale stále ještě nedělal nic, jen hleděl ke břehu. Potom pomalu vytáhl Artura a Freda ven a nechal je padnout vedle voru. Po chvíli kašlání a těžkého oddechování se oba chlapci zotavili natolik, aby si všimli, že vor zůstal nedotčený ? a vesnice tu také pořád ještě byla.

Jarrow stál kousek od nich a listoval ve své Efemeris. Držel knihu blízko u obličeje, aby v ní i za šera dokázal číst.

„Pole se nepřesunulo,“ řekl Artur.

„Ne,“ potvrdil Jarrow. Zavrtěl hlavou. „Ale mělo se přesunout. To je velice vážné. Jedině tektonická strategie zatím Novým Nicníkům bránila v tom, aby shromáždili zdrcující sílu a zahájili proti nám rozhodující bitvu… Raději bychom se měli okamžitě vydat do Citadely!“

Vrhl se na vor s novou horlivostí. Artur a Fred mu svými chabými silami pomáhali. Tentokrát jejich provizorní plavidlo sklouzlo do vody a pohupovalo se na vlnách téměř jako opravdová loď. Nebo alespoň jako opravdová loď, která je neustále nakloněná patnáct stupňů na pravobok.

Ačkoli jezero bylo jen necelé dva kilometry široké, byli Artur s Fredem velice unavení už v půli cesty. Jarrow ale udržoval mučivé tempo a nenechal je odpočinout.

„Pane, kdybychom si mohli na pár minut ?“ začal Artur.

„Pádlujte!“ zakřičel Jarrow. „Jste Architektčini vojáci! Pádlujte!“

Artur tedy pádloval. Paže a ramena ho bolely tak silně, že se musel kousat do rtu, aby neskučel, ale pořád pádloval. Fred pádloval také, ale Artur ho ani nevnímal. Jeho svět se jakoby smrskl, tvořila ho jen bolest, pádlo a voda, kterou musel pádlem rozhrnout a posunout vor o kousek dál.

Měsíc už začal stoupat po noční obloze, když se přiblížili k vnější baště, která vyčnívala do jezera. Kamennou zeď, jež byla postavená proti hliněné hrázi, omývaly malé vlnky. Měsíční svit se zaleskl na jejich helmách a drátěných košilích a přilákal pozornost stráží.

„Kdo je to?“ ozvalo se přes vodu. Zároveň se rozsvítilo rozněcovadlo a hlídka si připravovala mušketu nebo malé dělo k výstřelu.

„Nadporučík Jarrow z Hordy a dva kavaleristé!“ zakřičel Jarrow. „Žádáme o povolení přistát u přístavní hráze.“

„Přestaňte pádlovat a vyčkejte našich pokynů!“

Jarrow přestal pádlovat. Artur se skoro nedokázal zastavit, protože jeho svaly uvykly opakujícím se pohybům. Když konečně vytáhl veslo z vody a položil ho na vor, trvalo mu několik vteřin, než dokázal zaťaté prsty rozevřít.

„Pokračujte k propusti!“

„Začněte pádlovat!“ nařídil Jarrow.

Artur a Fred se automaticky znovu chopili vesel a ponořili je do vody. Vor, který teď stál na místě, bylo velice obtížné uvést znovu do pohybu. Naštěstí to k propusti nebylo daleko. Zamřížovaná brána ze starého železa se nacházela asi třicet metrů od nich u zdi bašty.

Tuto padací bránu zvedli právě tak vysoko, aby pod ní vor a jeho pasažéři mohli proplout do zatopené komory uvnitř bašty. Jakmile byli uvnitř, brána se opět s rachotem a cákáním vrátila na místo.

Bylo tam právě tolik místa, aby se jim podařilo nasměrovat vor mezi dvě malé lodi, jež byly uvázané k nízké dřevěné přístavní hrázi.

U přístavní hráze na ně čekalo uvítání: jeden nadporučík, jeden kaprál a dva tucty Starousedlíků v šarlatových uniformách Regimentu s bajonety připevněnými k mušketám na střelný prach z Ničeho. Jarrow se vyškrábal nahoru a zasalutoval. Potom rychle něco řekl tomu druhému nadporučíkovi. Artur a Fred mezitím vyčerpaně sbírali veškerou výzbroj a postroje Nekoní.

„Zlatý! Zelený! Nechte toho!“ nařídil jim Jarrow. „Musíme se hlásit u maršála Poledne. Jste poslední dvě Pištcovy děti, které dorazily.“

Artur a Fred se na sebe podívali a s radostí upustili sedla, jezdecké brašny a další výzbroj. Potom si navzájem pomohli vylézt na molo a nezapomněli ani zasalutovat neznámému nadporučíkovi.

„Raději byste jim měl nejprve sehnat uniformy, než půjdou k maršálovi,“ usoudil druhý nadporučík. „Pokud to ovšem nejsou profesionální vojáci.“

„To ještě nejsou,“ řekl Jarrow. Poplácal Artura a Freda po bolavých zádech. Oba dva se málem skáceli hroznou bolestí. „Ale mají k tomu předpoklady. Tak půjdeme. Vojíni, póózor! Pochodem vchod! Levá, levá!“

Bylo zjevné, že Jarrow zná Citadelu velice dobře. Od propusti je vedl nahoru po nájezdu až na baštu. Pochodovali kolem celé bašty, kolem stráží a děl. Všichni je upřeně pozorovali. Potom prošli strážnicí, kde si Jarrow a důstojník z hlídky vyměnili nějaké oficiality. Pokračovali po dalším náspu a přes krytou cestu lemovanou malými otočnými děly, vystoupali k další strážnici, pak sešli dolů po točitém schodišti, pochodovali přes prázdný prostor mezi třetí a druhou obrannou linií, vešli do další bašty a nakonec se ocitli v proviantním skladu, který byl natolik podobný skladu v Pevnosti proměny, že si obě unavené Pištcovy děti říkaly, jestli odtamtud vůbec kdy odešly.

V průběhu patnácti minut si svlékli drátěné košile a helmy, patřící k uniformě Hordy, a oblékli si mnohem lehčí a pohodlnější šarlatové tuniky, černé kalhoty a čapky, jež byly součástí uniformy Regimentu. Dostali i důvěrně známé bílé opasky s mošnou a pouzdra na bajonet. Bajonety k jejich vybavení patřily, muškety však ne.

„Prach máme jen pro vynikající střelce,“ řekl jim proviantní důstojník, prošedivělý Starousedlík, kterému kdysi prostřelili tváře kulkou s trochou Ničeho, takže se mu rána nikdy úplně nezahojila. Když mluvil, dostával se mu dírami dovnitř vzduch, a proto mu bylo jen velmi obtížně rozumět.

Jarrow se nepřevlékl, podle všeho proto, že patřil k profesionálním důstojníkům Hordy, ale brnění i boty si rychle vyčistil. Proviantní důstojník s potěšením kvitoval, že si to udělal sám. Potom už Jarrow trpělivě čekal, až budou Artur a Fred hotoví. Když si začali prohlížet své bajonety, zavelel pozor a rozkázal, aby vypochodovali ven.

Tentokrát nechali vnější bašty za sebou, přešli přes prázdný prostor k druhé linii a po klikaté stezce vystoupali po několika náspech, prošli skrz několik strážnic a pak nahoru po čtyřech schodištích. Na konci druhé obranné linie přešli ještě větší prázdný prostor a prošli mnoha dalšími náspy, schodišti a strážnicemi. Pak vyšli z bašty ve třetí linii a dostali se k patě úzkého schodiště, jež se vinulo nahoru po straně kopce z bílého kamene.

„Kam jdeme, pane?“ zeptal se Fred.

„Hlavní stan maršála Poledne je v Hvězdicové pevnosti,“ odpověděl Jarrow. „Teď nahoru po těchhle schodech!“

Kopec nebyl tak vysoký, jak Artur předpokládal, když ještě pluli po jezeře. Možná neměl víc než devadesát metrů. Artur se cítil o tolik lépe, když se zbavil těžké drátěné košile, helmy a bleskové šavle, že mu téměř činilo potěšení stoupat nahoru po schodech, i když věděl, že ho později bude bolet celé tělo. Za dobu strávenou v Architektčině armádě už zjistil, že má spoustu svalů, o nichž dříve neměl ani tušení. Toto zjištění bylo bohužel vždycky velice bolestivé.

Bašty Hvězdicové pevnosti byly zmenšeninami těch, jež stály na dolních obranných liniích. Když vyšli nahoru na schodiště, Jarrow něco zavolal a nepokračoval dál, dokud mu hlídka neodpověděla. Potom v jasném, nazelenalém měsíčním svitu pochodovali přes kus holé země, přešli přes příkop u lávky a vešli do výpadové brány naproti baště.

„Počítám, že bys odtud trefil ven,“ poznamenal Fred o chviličku později, když čekali, až Jarrow domluví s dalším nadporučíkem v další strážnici. Tahle byla ale hezčí než ty předchozí kamenné ? byla obložená dřevem a na podlaze byl modročervený koberec.

„Ne,“ řekl Artur. Také ho to napadlo, protože bylo docela možné, že on, na rozdíl od Freda, se odsud bude potřebovat opravdu dostat ven.

„Teď půjdete do přijímacího pokoje maršála Poledne,“ obrátil se k nim Jarrow. „Vypadá to, že tam čeká už spousta Pištcových dětí a maršál k vám brzy pronese řeč. Nezapomeňte, že musíte stát po celou dobu v pozoru, pokud vám někdo nedá jiný rozkaz, a nemluvte, pokud k tomu nebudete vyzváni. Je to jasné?“

„Ano, pane!“ vykřikli Fred i Artur najednou.

Jarrow sebou trhnul.

„Tady nemusíte tolik křičet. To si schovejte na cvičiště. Vedl jste si dobře, Zelený, a vy také, Zlatý. Hodně štěstí do budoucna. Doufám, že se spolu ještě setkáme.“

Potřásl si s nimi rukou a byl pryč. Artur a Fred se nervózně obrátili ke dveřím. Nějaký kaprál se na ně usmál, dveře otevřel a naznačil jim, aby vešli dovnitř.

Artur byl velice rozrušený a žaludek se mu svíral úzkostí, jež přecházela téměř ve fyzickou bolest. Nevypadalo to, že by právě tohle byla předehra k okamžiku, kdy sir Čtvrtek odhalí jeho identitu a provede mu něco strašlivého. Artur byl ale nervózní ze všeho, co ho čekalo, protože to pro něj bylo neznámé ? jako pro vojáka i pro jeho tajnou identitu Právoplatného dědice.

Napochodovali dovnitř dokonale sladěným krokem. Místnost byla veliká, ale ne tak obrovská jako ta s kulatým stolem v Pondělním Pokoji. Tato místnost byla spartánsky zařízená. Podlaha byla z leštěných fošen, v jednom rohu stál pracovní stůl na vysokých nohách, dále tam byla černě nalakovaná nástěnka s rozvěšenými mapami, na stěnách viselo pár zbraní a vycpaná hlava nějaké příšery ? možná to byla ryba, protože to vypadalo, že by mohla patřit nějaké desetimetrové piraně. Bylo tam také dvacet Pištcových dětí, jež stály ve dvou řadách po deseti, zatím v pohovu. Většina z nich měla šarlatové uniformy Regimentu, ale byli tu i čtyři Legionáři v brnění, tři Dělostřelci v šedivých kabátcích a dva Hraničáři v zeleném. Všichni otočili hlavy a pozorovali, jak Fred a Artur vešli do místnosti a pochodovali se zařadit na levý konec řady.

„Nespěchej,“ zašeptal Artur, když se blížili k nastoupeným dětem. „Frede a Paprsku, stát! Vlevo vbok!“

Bezchybně se zařadili do zástupu. Ostatní Pištcovy děti se už opět dívaly před sebe. Všichni kromě jedné Hraničářky, která udělala krok vzad z řady a plížila se k nim. Potom se zastavila a v pozoru se postavila vedle Artura.

„Sss! Arture!“

Artur sklouzl očima doleva. Ta Hraničářka, která měla hodnost kaprála, byla Suzy!

Artur otočil překvapeně hlavu o pár centimetrů, než ji zase prudce narovnal dopředu. Oči mu ale málem vypadly z důlků, jak se snažil dívat se do strany na svou kamarádku. Cítil obrovskou úlevu, že ji tam vidí, ale jeho úzkost se zároveň vystupňovala na nejvyšší možnou míru. Když se Suzy někde objevila, v řádu několika minut většinou následoval neskutečný chaos a problémy.

„Suzy! Tak tě nakonec nechali narukovat?“ zašeptal koutkem úst. „A už jsi to dotáhla dokonce na kaprálku?“

„Ne tak docela,“ odpověděla mu Suzy. „Je to trochu složité, ale v podstatě jsem se sem nějak dostala a oni měli trochu problémy s tím, co se mnou udělat. Několik hodin mě chtěli zastřelit jako špiónku. Nakonec se ale ukázalo, že už jsem v Armádě byla! Odsloužila jsem si to před čtyřmi sty lety a od té doby jsem byla v záloze! Ne že bych si to teda pamatovala, i když nějaké ty útržky se mi začínají vybavovat. Řekla jsem jim, že mě právě umyli mezi ušima a že jsem trochu zmatená, a pak přišel ten rozkaz, aby se tu hlásily všechny Pištcovy děti bez výjimky, a tak ten major, co mě měl na starosti, řekl: ‚Zaplaťpánbůh, že bude pryč‘ a poslal mě sem. Důležité ale je, Artur, že mám tu ?“

„Póóózor!“

Do místnosti vstoupila dokonale upravená hlavní seržantka Regimentu. Šarlatové rukávy jí zdobily vavřínové věnce a překřížené meče. Rovná jako pravítko došla k Pištcovým dětem. Její boty vyťukávaly na podlahu bezchybný rytmus a pod paží držela ebenovou hůlku se stříbrnou špicí.

„Zaplňte tamtu mezeru, vojáku!“ vyštěkla a ukazovala na díru, která zbyla v řadě po Suzy. Zastavila se před dvěma řadami Pištcových dětí, udělala čelem vzad a zasalutovala Starousedlíkovi, který za ní právě vstoupil do místnosti.

Ten byl o poznání méně okázalý než hlavní seržantka Regimentu. Na sobě měl něco, co vypadalo velice podobně jako uniforma vojína patřícího k Regimentu, kterou měl i Artur. Navíc měl jen dvě černé epolety, každou ozdobenou kruhem šesti zlatých mečů. To Artura zarazilo, protože podle Příručky pro rekruty jich měl mít maršál jenom pět. Jediným dalším rozdílem od uniformy prostého vojína bylo to, že namísto čapky měl na hlavě jakýsi černý baret, na němž byla staromódním způsobem zobrazená ruka s krátkým mečem, kolem jehož jílce byl obtočený had.

Maršál měl malé, hluboko posazené oči a na tak vysoce postaveného Starousedlíka nebyl nijak zvlášť pohledný. Nebyl ani moc vysoký, jen něco přes metr osmdesát, a ramena měl možná jen z poloviny tak široká jako seržant Topůrko. Celkem vzato nevypadal fyzicky nijak hrozivě. Na jeho tmavých očích, úzkých ústech a zdvižené bradě ale bylo něco, kvůli čemu se ho Artur začal okamžitě bát.

„Ať si dají pohov,“ rozkázal Starousedlík hlavní seržantce.

„Pohov!“ zopakovala seržantka několikrát hlasitěji než Starousedlík před ní.

Pištcovy děti poslechly rozkaz. Dokonce i Suzy to zvládla.

„Já jsem sir Čtvrtek,“ řekl Starousedlík. V řadách dětí to jen slabě zašumělo, nic víc.

Artur se upřeně díval přímo před sebe, neodvažoval se ani pohnout brvou. Jeho tělo bylo nehybné, ale mysl letěla jako o závod. Snažil se odhadnout, co se stane a co by měl udělat.

„Vysvětlím vám teď svůj plán,“ pokračoval sir Čtvrtek. „Potom se mi budou hlásit dobrovolníci.“

Když mluvil, pochodoval sem a tam. Pak se ale najednou zastavil a zahleděl se ven z okna.

„Ten plán vám měl vysvětlit maršál Poledne, ale přepadla ho náhlá indispozice. Možná se k nám přidá později. Hlavní seržantko! Mapy.“

Hlavní seržantka Regimentu přešla přes místnost, uchopila černou nástěnku a odnesla ji před Pištcovy děti. Potom odpochodovala stranou a postavila se kousek od Suzy, aby mohla také sledovat výklad.

Sir Čtvrtek došel k Arturovi a vzal si z jeho pouzdra u opasku bajonet. Artur se ani nepohnul a nedíval se, ani když slyšel, jak třicet centimetrů dlouhá čepel vyklouzla z pouzdra.

Přece mě tu přede všemi nepropíchne, pomyslel si zoufale. Dáma První říkala, že se bude řídit vlastními nařízeními. Nepropíchne mě ?

„Tohle si na chvilku půjčím, vojíne,“ řekl sir Čtvrtek. „Poslouží mi to jako ukazovátko.“

Otočil se k mapám a mávl bajonetem. Na místě, kam ukázal, se objevila svíticí žlutá čára. Sir Čtvrtek rychle načrtl čtverec.

„Toto je Velké bludiště,“ řekl. Do pravého spodního rohu nakreslil křížek. „Tady je Citadela.“

Potom nakreslil přímo uprostřed čtverce malý kroužek.

„A tohle je úplný střed bludiště, bod, kterému se říká pět set/pět set. Kdo mi může říct, jaký je jediný možný způsob, jak dostat do dnešní půlnoci útočné síly od Citadely k bodu pět set/pět set, pokud vezmeme v úvahu, že se pole přestala přesouvat? Je to skoro pět set kilometrů daleko a po cestě bychom se museli utkat s asi dvěma sty padesáti tisíci Nových Nicníků.“

Obrátil se ke svým posluchačům.

„Nikdo? Co třeba vy, vojíne? Jmenujete se Zelený, ne?“

„Ano, pane,“ zachroptěl Artur. Nebyl si jistý, zda má hrát hlupáka nebo říct pravdu, protože ho jeden způsob, jak se tam dostat, okamžitě napadl. „Předpokládám… že jediná cesta by vedla přes Nepravděpodobné schodiště.“

„A jak zní závěr, který si z toho můžeme odnést?“

„Že jen velice málo… ehm… Starousedlíků o Nepravděpodobném schodišti vůbec ví a ještě méně jich po něm dokáže cestovat,“ řekl Artur. Měl špatný pocit z toho, kam se to všechno ubírá. „Nevím, kolik vojáků by si mohl někdo, kdo je schopný Nepravděpodobné schodiště použít, vzít s sebou.“

„Velmi dobře,“ pochválil ho sir Čtvrtek. „Tímto jste povýšen na podporučíka Zeleného. V regimentu, pokud byste ovšem raději nedal přednost Hordě.“

„Ne, pane,“ řekl Artur.

Co má za lubem? přemýšlel. K něčemu se chystá.

„Je tedy nasnadě otázka, proč potřebujeme poslat nějaké síly z Citadely k bodu pět set/pět set,“ pokračoval sir Čtvrtek. Poklepal bajonetem na mapu. „Odpověď je jednoduchá. Protože nakonec musím poslouchat ty, jež jsou v Domě mými politickými nadřízenými, byl jsem tento rok donucen změnit své plány a vpustit do Velkého bludiště ohromné množství Nicníků. Nicníků, kteří, což mi nebylo známo, jsou Noví Nicníci, bezmála (prakticky) Starousedlíci. Jsou vycvičení, disciplinovaní a dobře vyzbrojení a vede je někdo mocný a velice chytrý, komu navíc zřejmě pomáhají zrádci z řad mých vlastních podřízených, někdo, kdo odhalil jedno z tajemství Velkého bludiště a komu se s něčí proradnou pomocí podařilo zarazit velký hrot zpevněného Ničeho přímo do ústřední pozice v bodě pět set/pět set!“

S posledními slovy sir Čtvrtek zarazil bajonet do mapy, roztrhl ji a vyryl rýhu do dřevěné nástěnky s neuvěřitelnou zuřivostí. Když z mapy zbyly jen cáry, propíchl zbytky bajonetem a nechal zbraň trčet v rozlámané nástěnce.

Zhluboka se nadechl a pak se znovu obrátil k nastoupeným vojákům.

„Jak vidíte, opravdu mě to rozzlobilo. Ten hrot nějakým kouzlem zmrazil pole v bodě pět set/pět set. To je ústřední pozice celého bludiště, a pokud se nemůže přesunout ona, nemohou se přesunout ani žádná další pole. Proto tedy povedu vojsko k bodu pět set/pět set přes Nepravděpodobné schodiště. Protože naprostou většinu Starousedlíků Nepravděpodobné schodiště jednoduše odmítne, musím s sebou vzít Pištcovy děti, které schodiště vždycky přijme. Hledám tedy dvanáct dobrovolníků. Projdeme schodištěm, zničíme ten hrot a vrátíme se zase na schodiště. Hlavní seržantko!“

Hlavní seržantka vypochodovala z řady před vojáky, zhluboka se nadechla a zakřičela: „Všichni, kdo se dobrovolně hlásí ke speciálnímu útoku přes Nepravděpodobné schodiště, udělají krok dopředu!“

Kapitola dvacátá druhá

Artur byl příliš čerstvým produktem školy pro rekruty. Ačkoli se mu mozek snažil říci, aby si to rozmyslel, jeho nohy reagovaly na rozkaz jako zelektrizovaná žába. Udělal krok vpřed. Fred učinil to samé a Suzy je po krátkém váhání následovala. Koutkem oka Artur viděl, že z řady vystoupilo ještě nejméně deset dalších dobrovolníků. To ale znamenalo, že se polovina Pištcových dětí nepřihlásila.

„Ostatním dejte rozchod,“ nařídil sir Čtvrtek. „Ať mi jdou z očí! Jestli má některý z nich nějakou hodnost, ihned mu ji seberte. A pro pana Zeleného najděte nějaké hvězdičky.“

Zatímco hlavní seržantka Regimentu křičela rozkazy na ty, kteří se dobrovolně nepřihlásili, Správce přešel k úzkému okénku a vyhlédl ven. Artur nevěděl, co tam vidí, ale jelikož to bylo okno vedoucí na západ a oni byli vysoko nahoře, viděl asi velké množství Nových Nicníků, kteří se připravovali na nový útok na vnější bašty.

Artur pravděpodobně brzy také uvidí spousty Nových Nicníků. To mu ale dělalo menší starosti než sir Čtvrtek. Být v blízkosti kohokoli, kdo je schopný rozzuřit se tak, jak to právě předvedl Správce, při pouhé zmínce o něčem, co ho rozčilovalo, bylo velice nebezpečné. A to i kdybyste právě nebyli Právoplatný dědic, který má v úmyslu sesadit ho z jeho pozice a vzít mu Klíč.

Po Klíči zatím ale ani vidu, ani slechu, pomyslel si Artur. A ani po Vůli, když už jsme u toho. Klíčem bude pravděpodobně nějaká zbraň, řekl bych. Vůle může být kdekoli, možná ani není v téhle části Domu.

„Hvězdičky pro pana Zeleného, sire,“ řekla hlavní seržantka Regimentu siru Čtvrtkovi a přerušila tak tok Arturových myšlenek. Podala mu malou sametovou krabičku.

„Čtyři kroky vpřed, prosím, podporučíku Zelený,“ vyzval ho sir Čtvrtek. Artur postoupil dopředu a zastavil se. Sir Čtvrtek došel až k němu, otevřel krabičku a vyndal z ní dva zlaté odznaky ve tvaru diamantu. Připnul je Arturovi na nárameníky, které okamžitě zčernaly a objevily se na nich zlaté knoflíky, zvané „hvězdičky“. Ty se na epolety samy přišily.

„Gratuluji,“ řekl sir Čtvrtek. „Budete během tohoto útoku na hrot mým zástupcem velitele. Teď přejděte nalevo ode mne a udělejte dva kroky za mě. Teď už se mezi řadové vojáky vrátit nemůžete.“

Artur sira Čtvrtka obešel a postavil se v pozoru za něj. Suzy pomalu sklonila jedno víčko, jako by na něj chtěla mrknout. Fred upřeně hleděl někam nad Arturovu hlavu a ostatní Pištcovy děti se dívaly přímo na něj, vypadalo to však, že ho nevidí.

Teď když si je mohl prohlédnout, viděl Artur, že několik z nich mělo hodnost kaprála a byli mezi nimi dokonce i dva seržanti. Nebyli by rádi, kdyby zjistili, že on je vlastně jen rekrut s nedokončeným výcvikem, který má za sebou jedinou bitvu a pouhých šest týdnů na cvičišti.

„Můj plán je jasný,“ řekl sir Čtvrtek. „Vynoříme se tak blízko hrotu, jak jen to bude možné. Na jeho zničení budu potřebovat několik minut, během nichž mě nikdo nesmí vyrušit. Vy budete odrážet všechny nepřítele, kteří by se tam mohli objevit. Až bude hrot zničený, vrátíme se Nepravděpodobným schodištěm zase do Citadely. Zvážíme-li, že to bude pro protivníka naprosté překvapení, máme velice dobré vyhlídky na úspěch. Nějaké otázky?“

Jeden ze seržantů, vážně vyhlížející chlapec s vlasy barvy slámy a jakoby namalovaným žlutým knírkem se v pozoru přihlásil.

„Můžeme si s sebou vzít zbraně podle vlastní volby, pane?“

„Ústřední zbrojnice je vám plně k dispozici,“ odpověděl sir Čtvrtek. „Včetně zbraní na střelný prach z Ničeho. Přesto vás musím požádat, abyste si s sebou nebrali příliš velkou zátěž. Nemůžu nakonec po Nepravděpodobném schodišti vláčet tucet vojáků a ještě dělo.“

Usmál se, aby bylo jasné, že to byl vtip, a všichni vojáci se jako na povel také poslušně rozesmáli. Artur se usmál také, o něco později než ostatní, ale úsměv mu zmizel z tváře, když se Suzy postavila do pozoru a přihlásila se.

Ne, Suzy! pomyslel si Artur. Neptej se na nic, co by ho mohlo rozzuřit!

„Pane, ten hrot. Je z Ničeho? Ze spousty Ničeho?“

„Ano,“ odpověděl sir Čtvrtek. „Myslím, že už jsem to říkal.“

Už nic neříkej! Artur stál za sirem Čtvrtkem, a tak udělal rukou posunek, jako by si zavíral ústa na zámek… Musel ale ihned předstírat, že se vlastně chtěl poškrábat na nose, protože si všiml, že hlavní seržantka Regimentu zabloudila očima jeho směrem.

Bylo to možná poprvé za celou dobu, kdy ji Artur znal, co Suzy rozumně držela jazyk za zuby.

„Nějaké další otázky?“ zeptal se sir Čtvrtek. V jeho hlase byla slyšet stěží potlačovaná hrozba. Žádné otázky už nechtěl. To, co chtěl, byla okamžitá a bezmyšlenkovitá poslušnost.

Artur se zachvěl. Nechtěl by být tím, kdo siru Čtvrtkovi přinese špatné zprávy. Nebo vlastně jakékoli zprávy, protože nebylo možné odhadnout, jak bude Správce reagovat.

Nikdo už žádnou otázku neměl.

„Hlavní seržantko Mc Lamethová, vykonejte rozkaz!“ štěkl sir Čtvrtek. „Podporučíku Zelený, následujte mě!“

Artur se podíval na Suzy. Ta několikrát obrátila oči v sloup, ale on neměl ani tušení, co to mělo znamenat. Fred se na něj usmál, když se hlavní seržantka Regimentu právě nedívala, a byl to úsměv někoho, kdo je rád, že má jeho přítel úspěch.

Doufám, že Freda nezabijí, pomyslel si Artur, když pochodoval za sirem Čtvrtkem. Vždyť on vlastně neví, do čeho se pouští, jen sní o tom, že bude generál. Při té minulé bitvě nás před nejhorším ochránili, a stejně to bylo strašlivé ?

„Pracovna maršála Poledne,“ řekl sir Čtvrtek a otevřel dveře do menší místnosti.

Pracovna Poledne byla překvapivě malá, jen devět metrů dlouhá a patnáct široká. Arturovi se zdálo, že vypadá spíš jako zbrojnice než jako něčí pracovna, protože všechny stěny byly ověšené zbraněmi. Mezi nimi visely ještě obrazy a rytiny s válečnými výjevy, bitvami a potyčkami s Nicníky. Na všech byl vyobrazený stejný ryšavý, šarmantní Starousedlík. Arturovi došlo, že to musí být Čtvrtkovo Poledne.

Uprostřed místnosti stál veliký mahagonový stůl podpíraný třemi sokly. Deska stolu byla prázdná, až na maršálův obušek vykládaný zlatem a slonovinou, který ležel přímo uprostřed.

„Jsou tu jisté věci, o kterých si musíme promluvit, podplukovníku Zelený,“ řekl sir Čtvrtek. „Nebo bych snad měl říci podporučíku Penhaligone?“

„To je mé pravé jméno, pane,“ odpověděl Artur. Stál v pozoru, ale očima sledoval stěny. Kdyby ho sir Čtvrtek napadl, skočil by k nim, z háčku by strhl jeden divoký meč a…

„Neměl jsem v úmyslu vás povolat do Armády,“ řekl sir Čtvrtek. „A vlastně jsem o tom ani nevěděl až do okamžiku, kdy se ke mně přes mnoho instancí konečně dostalo hlášení od verbíře. Samozřejmě, že měl přijít přímo za mnou. Teď je z něj už jen vojín Crosshaw.“

Po té příhodě se zničeným nábytkem chápu, proč nešel přímo za vámi. Vsadím se, že to tak nedělá nikdo, pokud se tomu může vyhnout.

„Jakmile jste byl povolán do Armády a stal jste se jedním z mých vojáků, měl jsem omezené možnosti ohledně toho, jaké kroky proti vám mohu podniknout,“ pokračoval sir Čtvrtek. Začal přecházet po místnosti, ale stále sledoval Artura pohledem. „Pak mi ale došlo, že i vy máte stejně omezené možnosti, pokud jde o osvobození Vůle a domáhání se Čtvrtého Klíče. Jak vidíte, Arture, ocitli jsme se v kuriózní situaci.

Já jsem voják. Ačkoli velím Úžasné armádě Domu, nejsem vrchním velitelem. Tou byla Architektka, a když zmizela, byl jsem přesvědčen, že k převzetí této role má tu pravou pravomoc lord Neděle, jehož zástupkyní bude Lepší Sobota. Sobota mi předala rozkazy Neděle, abych převzal část Vůle, schoval ji a stal se opatrovníkem Klíče. Jako vždy jsem tyto rozkazy splnil. Pokud mi lord Neděle nebo jeho zástupkyně nevydá jiné rozkazy, budu se jimi řídit.“

Odmlčel se a sundal ze stěny natahovací sekeru. Artur ztuhl a byl připravený také strnout nějakou zbraň na svou obranu, ale sir Čtvrtek na něj nezaútočil. Začal ohýbat rukojeť sekery dopředu a dozadu, ačkoli byla vyrobená z oceli stlačované gravitací. Mechanismus sekery pískal na protest, jak se ozubená kolečka a převody v rukojeti ohýbaly, a setrvačník na konci rukojeti se spálil, takže se siru Čtvrtkovi kolem paží začaly linout obláčky kouře.

„Poslouchal jsem jejich rozkazy posledních deset tisíc let,“ řekl sir Čtvrtek se zaťatými zuby. „Ačkoli se Vůle neustále snaží uprchnout a pořád si stěžuje a kuje pikle a já si nikdy … nikdy neodpočinu!“

Sekera se rozlomila a po celé místnosti se rozkutálely pružiny. Artur se instinktivně přikrčil, ale okamžitě se zase postavil do pozoru.

„Nikdy si nemůžu odpočinout, protože kdybych odpočíval, mohla by Vůle uniknout,“ pokračoval sir Čtvrtek. „Proto jsem poněkud podrážděný. Mám ale své rozkazy. Jak vidíte, podporučíku, nemám v úmyslu Vůli pustit a nehodlám vám dát Klíč, dokud k tomu nedostanu přímý příkaz. Což se, ačkoli s Horním Domem nejsem právě často ve spojení, zdá nadmíru nepravděpodobné.“

Sir Čtvrtek si otřel ruce, aby z nich odstranil poslední zbytky kovového prášku, došel k Arturovi a naklonil se až k němu.

„Možná že máte nějaký plán, Arture, jak Vůli osvobodit. Ale tady nejste Artur Penhaligon, Vládce Nižšího Domu, Vzdálených oblastí a Hraničního moře. Teď jste důstojníkem v mé armádě a já vám přikazuji, abyste pro osvobození Vůle nic nedělal. Rozumíte mi?“

„Ano, pane,“ odpověděl Artur.

„Neuposlechnutí rozkazů v aktivní vojenské službě se považuje za vzpouru,“ upozornil ho sir Čtvrtek. „A ta se trestá smrtí. Rozumíte tomu?“

„Ano, pane!“

„Pak je celá věc uzavřena, alespoň po zbytek vaší vojenské služby.“ Sir Čtvrtek zdvihl jeden koutek úst, což měl zřejmě být nějaký úšklebek. „Za devadesát devět let se toho může stát spousty, pane… Zelený.“

„Ano, pane!“ řekl Artur a pomyslel si: Nebo spíš za příštích dvacet čtyři hodin. Necháte mě při tom sebevražedném úkolu zabít.

„Teď byste se měl připojit k útočné jednotce a připravit se na akci,“ řekl sir Čtvrtek. „Na Nepravděpodobné schodiště vstoupíme za osmnáct minut. Odchod!“

Artur zasalutoval a udělal čelem vzad. Když se ale otáčel na podpatku, uslyšel vzdálený hlas, který mu něco říkal přímo do hlavy. Ten hlas byl velice slabý, ale jasný a Artur poznal jeho barvu. Všechny části Vůle zněly tak nějak posedle a přímočaře, dokonce i když je slyšel jen v duchu.

Arture, já jsem tady, svázaná s Klíčem. Mohu se osvobodit, pokud se podaří dostatečně rozptýlit pozornost sira Čtvrtka.

Artur nedal nijak najevo, že s ním někdo navázal spojení. Pokračoval pochodovým krokem, ale v duchu spřádal spoustu plánů, hlavou se mu honily nejrůznější obavy a představy, jež neustále opouštěl, znovu sbíral a zase odhazoval.

Aby slyšela, co bylo řečeno, a aby k němu mohla promluvit, musela být Vůle ve stejné místnosti. Říkala, že je svázaná s Klíčem, takže ten tam musel být také. Sir Čtvrtek u sebe ale neměl žádné na první pohled viditelné zbraně. Na sobě měl uniformu vojína, ale bez brašny na náboje nebo pouzdra na bajonet, do nichž by si mohl něco uložit.

Ale měl ten odznak, vzpomněl si Artur. Ten podivně veliký odznak na čapce. Meč a had obtočený kolem jeho jílce…

Kapitola dvacátá třetí

Na Artura čekal nějaký seržant. Byl to divný pocit, že mu zasalutoval, místo aby na něj křičel, ale změna to byla příjemná. Artur si pomyslel, že by si docela rychle zvykl na to, že je důstojník. Seržant ho vedl po točitém schodišti do ohromné zbrojnice, v níž se rozléhala ozvěna a která se nacházela v jeskyni vytesané do skály pod Hvězdicovou pevností. Byly tam nekonečné regály plné zbraní a brnění v osmi řadách, z nichž každá byla dlouhá nejméně sto metrů. Zbylých jedenáct Pištcových dětí tam řinčelo zbraněmi a vybíralo si výzbroj. Jejich počínání sledovali s odevzdaně podezřívavým výrazem tři prošedivělí Starousedlíci, seržanti, kteří měli zbrojnici na starosti. Jeden ze seržantů zahlédl Artura a jeho nové označení hodnosti a zakřičel: „Zastavit, stát!“

Pištcovy děti se postavily do pozoru, ne však příliš rychle ani příliš úhledně. Jeden z nich se dokonce trochu hrbil. Artur si toho nevšímal.

„Pohov!“ zavolal. „Pokračujte. Kaprálko Modrá!“ Suzy se vynořila zpoza jednoho regálu, na němž byly ručnice s hlavněmi ve tvaru zvonu. U širokého opasku, jenž nepatřil k předepsané uniformě, měla připnutý divoký meč. Na překřížených opascích nad ním jí v pouzdrech visely čtyři malé pistole na střelný prach z Ničeho.

Artur jí naznačil, aby zašla za další regál. Tam se k ní přidal. Před ostatními byli chránění řadou dva a půl metru vysokých štítů známých jako pavézy.

„Arture, mám tu kapsu!“ zašeptala Suzy. Poklepala si na tuniku.

„Kapsu? Kapsu z mé košile?“ zeptal se překvapeně Artur. Chystal se jí vyprávět, co mu řekl sir Čtvrtek. „Myslíš tu, co použili, aby stvořili Obnaženého chlapce?“

„No jasně, nemluvím přece jen tak o nějaké kapse,“ řekla na to Suzy. „Chceš si ji vzít teď? Myslím, že bys ji mohl napíchnout na ten hrot, jestli je opravdu z Ničeho.“

„Ano,“ odpověděl Artur rychle. Natáhl ruku. „Ale jak jsi ji získala? Copak Lístka… je moje rodina v pořádku?“

„To nevím.“ Suzy si prohledávala tuniku a po chvilce vytáhla plastovou krabičku s kouskem látky. „Tu kapsu sehnala Lístka, ale nedokázala se dostat zpátky do Domu. Zatelefonovala od tebe z domova a já jsem za ní přišla skrz Sedm Ciferníků. Když jsem se tam dostala, už ji měla v moci ta mozková houba. Neměla jsem čas se tam zdržovat, tak jsem rychle letěla ke Vstupním dveřím. Pak mě ale zdrželo Poledne Lepší Soboty. To by si z mých vnitřností rádo udělalo podvazky, kdyby zástupce dozorce, pánbůh požehnej jeho bílým vlasům, nezasáhnul ?“

„Budu si to celé muset poslechnout později,“ přerušil ji Artur. Hrozně moc chtěl slyšet všechny podrobnosti, ale musel se soustředit na problémy, které byly aktuální. „Máme jenom pár minut. Sir Čtvrtek ví, kdo jsem. Nařídil mi, abych se nepokoušel osvobodit Vůli. Myslím, že Vůle je v tom odznaku, který nosí na čepici. Ten had. A Klíč je ten meč.“

Suzy se poškrábala na hlavě. „Tak to je teda trošku pozér. Myslela jsem, že ti jednoduše uřízne hlavu a bude pro něj hotovo.“

„On se řídí rozkazy a nařízeními,“ řekl Artur. „Ale mám za to, že když projevím nějakou neposlušnost, tak mě opravdu zabije. Kromě toho si myslím, že má stejně v plánu nechat mě zabít během útoku na ten hrot.“

„To určitě,“ souhlasila s ním Suzy, což nebylo právě povzbudivé. „Co hodláš dělat?“

Artur se rozhlédl, aby zkontroloval, že nikdo není na doslech.

„Vůle se se mnou spojila, promluvila mi v hlavě. Říkala, že by se dokázala osvobodit, kdyby se podařilo sira Čtvrtka dostatečně rozptýlit. Jakmile se osvobodí, tak mi snad pomůže získat Klíč. Jenom… Musím přiznat, že i kdybych ten Klíč získal a Vůle mi pomohla, jsem trochu… nervózní… z utkání se sirem Čtvrtkem.“

„Vím, co myslíš,“ řekla na to Suzy.

„A také, protože jsem dostal rozkaz, abych se nesnažil Vůli osvobodit, nemůžu se ani pokusit sira Čtvrtka nějak rozptýlit,“ řekl Artur.

„Proč ne?“ zeptala se Suzy. „Prostě neuposlechneš rozkaz. Já to u starý Prvnice dělám pořád.“

„Myslím, že to nepůjde,“ vysvětlil jí Artur. „Cítím v hlavě takový divný tlak, když pomyslím na to, že bych neuposlechl příkaz, a dokonce i pouhá představa, že bych se postavil přímo proti rozkazům sira Čtvrtka, je pro mě dost obtížná. Myslím, že to mám z té školy pro rekruty, a od té doby, co jsem byl povýšený, se to ještě zhoršilo. Právě proto ze mně sir Čtvrtek určitě udělal důstojníka.“

„Tak ho tedy rozptýlím já,“ navrhla Suzy. Měla v očích přemýšlivý výraz. „Počítám, že mám tolik zkušeností s porušováním nařízení, že to určitě zvládnu.“

„Tak jednoduché to není,“ řekl Artur spěšně. „Musíme počkat, až sir Čtvrtek zničí ten hrot z Ničeho. Kdyby se ho nepodařilo zničit, neměli bychom proti Novým Nicníkům žádnou šanci… ačkoli když o tom teď tak přemýšlím…“

„Co?“ Suzy sebrala z regálu elektrický oštěp a naznačila, že ho hází, aby si vyzkoušela, jak je těžký. Artur se přikrčil, když se s ním ohnala, ale mluvil pořád dál.

„Zajímalo by mě, jestli někdo zkoušel promluvit si s Novými Nicníky a jejich velitelem,“ řekl. „Já vím, že jsou to nepřátelé, ale oni nejsou jako normální Nicníci, kteří chtějí jen zabíjet a ničit. Kdo ví, co tihle doopravdy chtějí? Možná bych s nimi mohl vyjednávat.“

„Vyjednávat s Nicníky?“ zeptala se ho Suzy. „S Nicníky nemůžeš vyjednávat ?“

„Pět minut!“ zakřičel seržant, který přivedl Artura do zbrojnice. „Pět minut!“

„Pět minut!“ opakoval po něm Artur. „Raději bych se měl také připravit.“

Rozběhl se k regálu s brněním Legionářů a po chvilce váhání si vybral bronzový kyrys nižšího centuria, jemuž dal přednost před brněním běžného Legionáře. Oblékl se do něj a plastovou krabičku s očarovanou kapsou vmáčkl do pouzdra pod průramkem kyrysu, v němž měla být umístěná dýka, která sloužila jako nouzová zbraň. „Mohla bys mi podat divoký meč, Suzy? Nějaký středně velký.“

„Ano, pane!“ řekla Suzy a zasalutovala.

„Nemusíš ?“ začal Artur, ale když viděl, kam se Suzy dívá, ihned se zarazil. Její pohled mu směřoval někam přes rameno. V ten samý okamžik někdo zakřičel: „Póóózor!“

Artur se otočil a popruhy kyrysu se mu volně komíhaly kolem těla. Do zbrojnice vešel sir Čtvrtek. Na sobě měl stále ještě šarlatovou uniformu Regimentu, ale místo baretu měl na hlavě Legionářskou helmu, na níž žádný odznak nebyl. V ruce držel velice dlouhý, široký meč a Artur okamžitě poznal, že to je Čtvrtý Klíč. Cítil v kostech jeho moc, jakousi chvějivou bolest, která mu projela od prstů až k páteři a dolů do nohou.

Meč měl velmi široký jílec a rukojeť, takže se s ním dalo rozmáchnout obouruč… nebo i jednou rukou, pokud byl ovšem ten, kdo ho třímal, dostatečně silný. Kolem jednoduchého mosazného jílce byl obtočený ozdobný kovový had. Bylo to zkrátka jen mnohem větší dvojče meče, který měl sir Čtvrtek na odznaku na čapce.

„Pane Zelený!“ vyštěkl sir Čtvrtek. „Nechte jednotku nastoupit a zkontrolujte jí výzbroj.“

„Ano, pane!“

Artur si rychle zapnul poutka na kyrysu, připnul si divoký meč, který mu podala Suzy, a nasadil si důstojnickou helmici s chocholem z koňských žíní. Na několik vteřin si pak nebyl jistý, co má dělat. Potom si vzpomněl, jak to vždycky dělali důstojníci: Řekni nějakému seržantovi, aby to zařídil. Rozhlédl se a pohledem spočinul na první seržantce mezi Pištcovými dětmi. Byla to Hraničářka se třemi černými prýmky. Artur k ní rychle přešel.

„Jak se jmenujete, seržantko?“

„Rtuťová,“ odpověděla seržantka. „Pane!“

„Budete v této jednotce… četě… nebo co to vlastně jsme, seržantkou,“ řekl jí Artur. Byl trochu nervózní, že takhle mluví se seržantkou, po všech těch týdnech strávených ve škole pro rekruty, kde jen dostával nekonečné příkazy. „Nechte všechny nastoupit a společně jim zkontrolujeme výzbroj.“

„Provedu, pane,“ řekla dívka. Artur si všiml, že je docela hodně podobná Suzy. Měla stejný úzký obličej, ale na rozdíl od Suzy měla velice krátké černé vlasy a hnědé oči. „Navrhuji, že bychom našemu oddílu mohli říkat útočná četa, pane.“

„Dobře ? pokračujte, seržantko,“ řekl Artur. Tohle říkali důstojníci vždycky, když nevěděli, co dělat.

„Útočná četóóó!“ zařvala Rtuťová. „Nástup! Do jedné řady!“

Pištcovy děti se rychle seřadily a automaticky se srovnaly podle velikosti. Potom se každý posunul kousek stranou, aby stáli ve správných rozestupech. Ty se určovaly tak, že každý voják zvedl ruku se zaťatou pěstí k rameni vojáka po své pravici. Byla to podivná skupinka. Téměř všichni si namíchali různé druhy brnění, zbraní a výzbroje používané vojáky z Regimentu, Legie a Hordy nebo i Hraničáři. Artur si uvědomil, že všichni kromě něho mají alespoň dvě zbraně, a často i tři nebo čtyři. Také si všiml, že se jako dobrovolník nepřihlásil nikdo z Dělostřelců, což možná vysvětlovalo, proč se jejich útvar jmenoval Přiměřeně ctihodná dělostřelecká rota.

„Útočná četa připravena k inspekci, pane!“

Artur zasalutoval Rtuťové, přešel podél řady a každého vojáka si prohlédl. Kdyby si víc důvěřoval, byl by se k jejich zbraním či výstroji nějak vyjádřil, ale místo toho se jich jen ptal, jak se jmenují. Necítil se jako opravdový důstojník, ale jako jejich druh ve zbrani, a tak chtěl vědět, kdo jsou. Po bitvě u Pevnosti proměny věděl, že alespoň někteří z nich se už zřejmě nevrátí. Chtěl znát jména svých druhů a snažil se zapamatovat si i jejich tváře, aby měl nějakou vzpomínku, kdyby následující bitvu na rozdíl od nich přežil.

Jména si v duchu opakoval a učil se je zpaměti. Vždycky měl výbornou paměť, hlavně na slova a hudbu.

Mezi dvanácti Pištcovými dětmi byli kromě něho, Suzy a Freda seržantka Rtuťová, Tmelkastrol, Žlutoštětináč, Baldachýn, Jezabethová, Půlřez, Sobolová, Dobrostar a Hermelínová. Křestní jména mu neřekli. Čtyři z nich byly dívky a pět bylo chlapců. Všichni vypadali, že je jim mezi devíti a třinácti lety.

Na konci řady se Artur otočil a přešel k siru Čtvrtkovi, který trpělivě čekal opodál. Artur zasalutoval a ohlásil, že je útočná četa připravena. Sir Čtvrtek přikývl a pak udělal několik kroků a promluvil přímo k vojákům.

„Já vejdu na Nepravděpodobné schodiště jako první,“ oznámil jim sir Čtvrtek. „Vy budete úplně vzadu, pane Zelený. Voják, který půjde za mnou, se bude držet konce mého opasku, voják za ním zase konce jeho opasku a tak dále. Když se někdo pustí, spadne z Nepravděpodobného schodiště na tom místě, kde se právě bude nacházet, a kdokoli se ho bude držet, poletí také. Proto je nezbytně nutné, aby se všichni drželi pevně.

Nepravděpodobné schodiště je… nepravděpodobné… takže ačkoli budeme cestovat jen na velice krátkou vzdálenost v Domě, je možné, že se vynoříme na nějakém odpočívadle, které může být kdekoli a kdykoli. Pokud k tomu dojde, nepouštějte se! Okamžitě se zase vrátíme na Schodiště. Nikdo se nesmí pustit, dokud k tomu nedám rozkaz. Je to jasné?“

„Ano, pane!“ zakřičela celá útočná četa.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Sir Čtvrtek neztrácel čas. Jakmile domluvil, přešel napravo od řady Pištcových dětí a zastavil se tam. „Útočná četo!“ zvolal. „Vpravo v bok! Chyťte se konce opasku vojáka před sebou!“

Artur se rychle zařadil na konec řady. Sotva se stačil chytit Fredova opasku, když sir Čtvrtek naznačil mečem několik schodů. Hrot meče za sebou ve vzduchu nechával svítící čáry.

„Není třeba, abyste šli všichni úplně stejným krokem!“ zavolal sir Čtvrtek. Pak zvedl nohu a vkročil na první z těch zářících, křehoučkých schodů, jež právě načrtl. „Možná vám pomůže, když zavřete oči ? ale musíte se pořád držet!“

Ačkoli Artur sám už Nepravděpodobným schodištěm cestoval, nikdy neviděl, jak na něm někdo jiný mizí. Když tenkrát Schodiště použil, musel se zcela soustředit na to, aby si představil schody tam, kde žádné nebyly. Tehdy si představoval zářivě bílé mramorové schodiště, které vedlo do nekonečných dálek.

Teď ale nic takového neviděl. Sir Čtvrtek vystoupal po zářících schodech, jež namaloval do vzduchu, a jeho hlava pak zmizela, jako by ji někdo náhle vymazal. Potom se ztratila i jeho ramena a až moc rychle i zbytek těla. Ta z Pištcových dětí, která šla hned za ním, zalapala po dechu, když jí zmizela paže, potom raději zavřela oči a nechala se vtáhnout do neznáma.

Bylo těžké stát jako poslední, i když se řada pohybovala velmi rychle. Artur si všiml, že ani jedno z Pištcových dětí se nezarazilo, i když většina z nich v poslední vteřině otočila hlavu, jako by se chtěla vyhnout něčemu, co se mělo stát jejich tvářím. A všichni měli zavřené oči.

Artur nechal oči otevřené. Chtěl mít pod kontrolou jakoukoli lest, kterou by sir Čtvrtek mohl na schodišti nastražit.

Měl pociťovat úlevu, když ho najednou obklopilo bílé světlo, pod nohama cítil mramorové schody a před sebou viděl zatočenou řadu vojáků, kteří stoupali po Schodišti. Žádnou úlevu ale nepociťoval.

Schodiště nebylo točité, když po něm stoupal minule. Teď vedlo do spirály.

Artur si uvědomil, že se na okamžik zastavil, když s ním něco škublo dopředu. Na kratičký okamžik plný hrůzy se domníval, že mu Fredův opasek vyklouzne. Jeho prsty se ale držely pevně, a tak je znovu sevřel a díval se jen na schody, po kterých klopýtal vpřed.

„Drž se!“ vykřikl Fred tak potichu, jak jen to šlo. „Pane.“

Artur se držel a soustředil se na schody pod nohama. Na prvních dvaceti nebo třiceti schodech čekal, že sir Čtvrtek něco udělá, ale pak si vzpomněl, jak těžké tenkrát bylo, když vedl po schodech jen Suzy. Správce teď nemohl udělat nic, aniž by riskoval, že i on sám spadne ze Schodiště ? a v případě Nepravděpodobného schodiště pád znamenal, že skončíte někde, kde téměř jistě být nechcete.

To Arturovi umožnilo zaměřit se na přemýšlení o tom, co se stane, až vyjdou ven na druhém konci Schodiště. I kdyby sir Čtvrtek potřeboval na zničení hrotu z Ničeho pouhých pět nebo šest minut, mohlo se toho za tu dobu stát spousty. Při bitvě u Pevnosti proměny byly desítky Starousedlíků i Nových Nicníků zabity během prvních třiceti sekund a během prvních pěti minut jich zemřely celé stovky.

Byla tu i možnost, že by se něco stalo siru Čtvrtkovi. Kdyby je pak nemohl zavést na Nepravděpodobné schodiště, dostali by se do pasti a pro Nové Nicníky by byli snadnou kořistí.

Pokud bych všechny nedokázal Nepravděpodobným schodištěm dovést zpátky já, pomyslel si Artur.

Přemýšlel, jestli se kvůli cestě po Nepravděpodobném schodišti zvýší zamoření jeho krve a kostí. Prsten s krokodýlem měl ve váčku u opasku, ale nemělo cenu o tom vůbec uvažovat. Artur věděl, že bude muset udělat cokoli, aby přežili.

Něco upoutalo Arturovu pozornost a on vzhlédl. Schodiště se táhlo donekonečna a mizelo v oparu jasného bílého světla. Ale sir Čtvrtek byl pryč, stejně jako první dvě Pištcovy děti, které šly hned za ním. Třetí voják právě mizel uprostřed jednoho ze schodů.

„Vycházíme ven!“ řekl Artur. „Držte se!“

Cítil se trochu hloupě, že řekl „Držte se!“, protože téměř všichni už zmizeli, takže ho slyšel jen Fred, a ten věděl, že Artur byl právě tím, kdo se pořádně nedržel.

Potom byl Fred pryč a Artur tentokrát instinktivně zavřel oči. Když se je o mikrosekundu později zase násilím přinutil otevřít, viděl před sebou řadu Pištcových dětí se sirem Čtvrtkem v čele. Jen pár metrů před sirem Čtvrtkem byl obrovský, rychle se otáčející kužel naprosté temnoty, jímž občas probleskly jiskry oslepující bělosti.

Byl to ten hrot ? a nejenže se otáčel, ale byl i mnohem větší, než jak si ho Artur představoval. Ta část, kterou viděl, byla asi devět metrů vysoká a nahoře měla kolem šesti metrů v průměru, vypadalo to však, jako by byla napůl schovaná v zemi a jako by se špice hrotu už dávno provrtala skrz ornici do té vrstvy, která ležela pod nánosem organického materiálu na poli pět set/pět set.

„Pusťte se!“ zařval sir Čtvrtek. „Zaujměte obranné postavení.“

Artur se pustil Freda a rozhlédl se kolem sebe. Stáli na svahu pokrytém hlínou a zpevněném nařezanými fošnami, který tam navršili, aby držel hrot. Byl tři metry široký a téměř dvacet metrů dlouhý. Útočná četa stála na jeho vrcholu, hned vedle hrotu.

Na druhém konci se svah napojoval na prašnou, hodně vyšlapanou cestu lemovanou bílými kameny, která vedla až ke hranici pole, jež byla vidět ve vzdálenosti necelého kilometru. Na obou stranách této pusté cesty byly postaveny nekonečné řady světle žlutých stanů ve tvaru zvonů.

Bylo tam i cvičiště, čtverec holé země o straně dlouhé šedesát metrů. Na něm stála skupina tisíce Nových Nicníků, které právě kontroloval velmi vysoký, impozantní Nicník ? nebo to byl možná dokonce i Starousedlík, protože měl podobu člověka a na sobě měl bledě žlutý plášť od uniformy s mnoha poutky. Vlasy měl spletené do silného zlatého copu a nad ním měl na stranu posazený napoleonský klobouk. Zdálky se Arturovi zdálo, že mu klobouk sedí buďto na hlavě skryté za kovovou maskou nebo na nějaké hrůzostrašné kovové napodobenině hlavy. Za tímto velmi vysokým velitelem stálo asi tucet důstojníků nebo nějakých výše postavených Nicníků. Ihned poté, co se Artur na cvičiště podíval, mu došlo, že to musí být ten záhadný vůdce Nových Nicníků.

Víc času na přemýšlení už ale neměl. Seržantka Rtuťová něco křičela a Pištcovy děti se šikovaly do řady na vrcholu svahu a připravovaly si pistole s prachem z Ničeho, karabiny a elektrické oštěpy. Seržantka Rtuťová měla v rukou dlouhý luk s vláknem ze svaloviny.

„Velmi dobře, seržantko,“ řekl Artur. Musel se hodně snažit, aby zněl jeho hlas klidně. Kvílení otáčejícího se hrotu bylo velmi zneklidňující, skoro jako by naříkalo lidské dítě neuvěřitelně vysokým hláskem. Noví Nicníci na cvičišti si právě v tom okamžiku všimli, že se poblíž objevili vetřelci. Ten vysoký velitel se otočil, aby si je prohlédl ? a ačkoli to vypadalo, že nic neřekl, důstojníci za ním najednou začali překypovat aktivitou a vykřikovali rozkazy.

„Bude jim trvat pět minut, než se sem dostanou,“ řekla Rtuťová, když zkušeně přehlédla situaci. „Všechny ty stany, co jim stojí v cestě…“

Přestala mluvit, protože se rozezněly velké tympány, a to ve stejném rytmu, jak je Artur slyšel při útoku na Pevnost Proměny. Se zvukem bubnů se téměř z každého stanu vynořili Noví Nicníci jako tisíce schovaných včel z nevinně vyhlížejících čtvercových úlů.

Artur se podíval na sira Čtvrtka. Ten stál vedle hrotu s mečem zdviženým nad hlavou. Náhle vydal válečný pokřik ? ten zvuk přehlušil i hluk, který dělal otáčející se hrot, a Artur pocítil v celé páteři drnčivé chvění. Sir Čtvrtek sekl do vířícího Ničeho a odřízl z něho ohromný kus, který se řítil po směru hodinových ručiček vzduchem a přistál na jeden ze zvonovitých stanů. V mžiku ho celý zničil, až z něj zbylo jen pár prověšených lan, jež povlávala nad dírou v zemi.

Hrot se však nepřestal otáčet a ani v něm nebyla žádná viditelná díra, jako by Nic, z něhož byl vytvořen, jednoduše mezeru znovu zaplnilo.

Sir Čtvrtek se zamračil a znovu se rozmáchl. Výsledek byl podobný jako poprvé.

„Už se blíží,“ řekla seržantka Rtuťová. „Chcete vydat rozkaz ke střelbě, pane?“

Arturovi chviličku trvalo, než pochopil, že mluví k němu. Zíral dolů na tisíce Nových Nicníků, na které jejich velitelé křičeli, aby se sešikovali do řad. Rychle se blížili ke spodní části svahu, kde se měli zformovat do útočné jednotky. Po stranách svahu bylo také mnoho méně organizovaných Nicníků. Někteří z nich se snažili vyšplhat nahoru po úbočí. Části se to i dařilo, ačkoli k vrcholu to bylo deset metrů.

Všichni Noví Nicníci měli uniformy, byli vyzbrojeni praskajícími bleskovými kopími, jaké už u nich Artur viděl, a očividně měli dobré velení. I když byla pravda, že mezi nimi byli větší fyzické rozdíly než mezi Starousedlíky ? měli třeba nějakou tu končetinu navíc nebo zdeformované rysy ? nijak se nepodobali tomu pološílenému pronárodu Nicníků, jimiž měli podle všech předpokladů být.

„Ano, vydám rozkaz,“ řekl Artur, jak nejklidněji dokázal. „Nejprve budou střílet ti s mušketami, potom ti s elektrickými oštěpy. Rtuťová, vy se postaráte o levou stranu a budete střílet po těch, co šplhají nahoru. Suzy, ty si vezmeš na starosti pravou půlku a budeš dělat to samé. Frede, ty budeš Suzy nabíjet pistole.“

Artur vytasil meč a vydal se doprostřed linie. Jen tak napůl se ohlédl, co dělá sir Čtvrtek. I to mu ale stačilo, aby poznal, že Správce v boji s hrotem nijak zvlášť nepokročil, ačkoli nyní měl alespoň své rány načasované tak, aby useknuté kusy Ničeho vždy odlétly do tábora nepřítele a nepokosily přitom žádné z Pištcových dětí na svahu.

„Čekejte na rozkaz!“ zavolal Artur, když jeho vojáci namířili muškety a zdvihli elektrické oštěpy.

Skupina Nových Nicníků, kterých bylo deset řad po dvanácti, už byla téměř u úpatí svahu. Artur se díval, jak pochodují vpřed, a věděl, že neexistuje způsob, jak je zastavit nebo odrazit nebo jak dokonce jen přežít. Budou mít čas možná tak na dvě salvy z mušket, vrhnou tak tři elektrické oštěpy, a to bude všechno. Pak je nepřítel přemůže.

Přemůže, pomyslel si Artur. To je jen jinými slovy řečeno, že nás všechny zabijí. Pokud by ovšem sir Čtvrtek nedokázal udělat něco pomocí Klíče. Nebo bychom se mohli pokusit dostat se zpátky na schodiště… jenže na to nemáme čas. To bychom určitě nestihli. Zaútočili by a pobili by nás… nebo alespoň několik posledních jistě… což znamená, že i mě. A možná to měl právě sir Čtvrtek od samého začátku v plánu.

Bubnování z tábora nepřátel náhle změnilo rytmus, zrychlilo se. Noví Nicníci začali křičet a zahájili útok na svah. Suzyiny pistole vystřelily a palbu zahájila i seržantka Rtuťová. Artur počítal do tří a pak zakřičel: „Střílejte!“ Muškety vypálily, střelný prach z Ničeho se valil k obloze a Artur znovu zakřičel: „Vrhejte!“ Elektrické oštěpy vylétly a Artur zakřičel: „Držte se pohromadě!“ a přesunul se do přední řady, aby byl spolu s ostatními, aby pomohl pozdržet první úder, i když jen na pár vteřin a pak ?

Vzduch naplnil podivný, nadpřirozený zvuk. Byl to sípavý, velmi vysoký jediný tón, který zněl tak trochu jako flétna, tak trochu jako velrybí zpěv a také jako něco úplně nového a neznámého.

Díky tomu zvuku se zastavilo úplně všechno. Pištcovy děti se zastavily úplně doslova, jako by zamrzly uprostřed pohybu. Všechny kromě Artura, který překvapeně hleděl na Dobrostara, který měl svůj divoký meč napůl vytažený z pochvy, a na ruku Jazebethové, která se zastavila ve chvíli, kdy prsty tiskla uzávěr na mušketě.

Suzy stála jako socha na kraji svahu, v každé ruce jednu křesadlovou pistoli namířenou dolů na pravou stranu svahu. Seržantka Rtuťová stála právě tak nehybně na druhé straně, luk měla teď skloněný a v ruce držela dýku s trojstranným ostřím.

Noví Nicníci neztuhli na místě, ale zastavili útok a přestali i lézt na svah. Ti, co se nacházeli po stranách té velké skupiny o deseti řadách po dvanácti vojácích, se otáčeli a začali ustupovat. Zbytek se rozestupoval, aby udělal uprostřed místo.

Po této nově vytvořené cestě teď stoupal nahoru ten vysoký velitel. Ke rtům, jež nebyly za kovovou maskou vidět, měl přiloženou obyčejnou dřevěnou píšťalku, na kterou hrál ten neskutečně čistý, ničím nepřerušovaný tón.

Artur za sebou zaslechl nějaký pohyb a otočil se. Stál tam sir Čtvrtek s tváří úplně rudou a zkroucenou vztekem.

„Zrádci!“ křičel. „Pět minut, stačilo jen pět minut, o víc jsem nežádal!“

Než mohl Artur cokoli udělat, prosvištěl meč sira Čtvrtka vzduchem, dopadl na ztuhlého vojína Dobrostara, který stál vedle něj, a jediným máchnutím mu usekl hlavu. Potom se sir Čtvrtek jen pootočil a bez jakékoli přestávky máchl mečem znovu. Tentokrát mířil přímo na kaprálku Jazebethovou.

Artur se bez přemýšlení postavil mezi ně. Zdvihl svůj divoký meč, ale bylo to, jako by ocel stlačovaná gravitací byla jen slabá větvička. Meč sira Čtvrtka ji rozsekl na dvě poloviny. Úder byl tak silný, že zbytek meče Arturovi vyletěl z ruky. Ránu sira Čtvrtka to nijak nezpomalilo a dál se blížila přímo na krk kaprálky Jazebethové.

Artur pak napůl upadl, když se snažil uskočit před mečem sira Čtvrtka. Rána se uprostřed máchnutí proměnila ze šlehnutí v bodnutí a špička meče se blížila k Arturovi. Starousedlíkova rána na něj ale nedopadla. Místo toho udělal skok vpravo, začal mečem kreslit do vzduchu schody a chystal se vstoupit na Nepravděpodobné schodiště.

Artur měl všechny svaly v břiše v jednom ohni, když se zase narovnal. Rychle se rozhlédl kolem. Velitel Nicníků byl asi šest metrů od něj, pomalu stoupal po svahu mezi nepřátelskými vojáky a stále hrál na svou nadpozemskou píšťalku.

Sir Čtvrtek byl jednou nohou na zářícím prvním schodu schodiště, zády k Arturovi.

Artur se ušklíbl a sáhl si do kyrysu. Hledal v podpaží dýku, kterou si tam schoval pro případ nouze. Jeho prsty se ale sevřely kolem malé plastové krabičky. Vytáhl ji ven ještě dřív, než si vzpomněl, co v ní je.

Zemřu, pomyslel si. Můžu ale zachránit svou rodinu.

Hodil krabičku na hrot a sám se vrhl siru Čtvrtkovi na záda právě ve chvíli, kdy Správce mizel na Nepravděpodobném schodišti.

Kapitola dvacátá pátá

Artur se nohama zaklesl siru Čtvrtkovi kolem pasu a ruce mu omotal kolem krku, když Správce vkročil na ošidné mramorové schody Nepravděpodobného schodiště.

„Nic si nezkoušejte!“ varoval ho Artur. „Jestli uděláte něco jiného, než že budete pokračovat po schodech, oba nás ze schodiště shodím!“

Sir Čtvrtek něco zamumlal. Ten zvuk byl tak nesrozumitelný a plný vzteku, že ho klidně mohlo vydat nějaké zvíře. Stoupal nicméně dál po schodišti a nesl Artura na zádech, jako by nevážil o nic víc než lehký ruksak.

Po dvaceti krocích Správce promluvil:

„Za tohle zemřete. Vzpoura je vzpoura, bez ohledu na to, kdo ji zorganizuje. Zpečetil jste si tím vlastní osud, nadporučíku.“

Artur neodpověděl. Veškerou pozornost soustředil na pohyby sira Čtvrtka a to, co říkal, vůbec nevnímal. Správce držel v ruce meč a mohl jím klidně seknout dozadu a Artura bez varování probodnout. Artur věděl, že musí být připraven naklonit se celou svou vahou k jedné straně, i kdyby to mělo skončit tak, že zemře. Alespoň by s sebou strhl ze schodiště i sira Čtvrtka, a snad by spadli na nějaké hrozné místo, odkud by nebylo snadné se zase vrátit.

Spravedlnosti bude učiněno zadost, řekl nějaký hlas v Arturově hlavě. Byl to tichý, telepatický hlas uvězněné Čtvrté části Vůle. Už jsem ho skoro měla. Musíte ho zase rozčílit.

Rozčílit ho? pomyslel si Artur. Copak jsi takový blázen jako on? Já ho přece nechci rozčílit. Už takhle vůbec nevím, jak to všechno přežiju.

Je to jediný způsob, jak můžeme sira Čtvrtka rozptýlit, odpověděla Vůle. Rozptýlíte ho, já se osvobodím a předám vám Čtvrtý Klíč, lorde Arture. Potom ho budeme moci předvést před spravedlivý soud.

Tady ho rozčílit nechci, odpověděl Artur v duchu Vůli.

Uvažoval, kde by mohlo být nejméně špatné místo, které by se hodilo, aby sira Čtvrtka na chvíli rozčílil. Potom promluvil nahlas:

„V Citadele musí být velká zasedací místnost. Pro maršály a tak dále, aby pořád věděli, co je nového. Zvlášť teď, když jsme v obležení.“

„Je tam moje operační kancelář,“ zavrčel sir Čtvrtek. „A nejsme v žádném obležení. Je to jen taková malá nepříjemnost.“

„Tak tedy chci vyjít z Nepravděpodobného schodiště ve vaší operační kanceláři,“ řekl Artur. „Odveďte mě tam. Nebo nás oba shodím.“

„Moje pomsta… bude tím sladší… čím větší jsou vaše urážky,“ řekl sir Čtvrtek. Artur slyšel, jak mezi jednotlivými slovy skřípe zuby. „Jen se o něco oddálí.“

Artur otevřel ústa, aby mu odpověděl, ale k tomu už neměl příležitost, protože zcela neočekávaně (alespoň pro něj) opustili Schodiště a vešli do Domu. V tu chvíli se sir Čtvrtek volnou rukou rozmáchl dozadu a kostnatou pěstí shodil Artura ze svých zad na zem. Chlapec se omráčeně snažil vyškrábat na nohy. Než stačil udělat cokoli jiného než vstát, sir Čtvrtek už křičel rozkazy a všude běhala spousta Starousedlíků, aby je splnila.

„Zadržte toho zrádce! Vše je odhaleno! Nepřátelskou armádu vede Pištec a všechny Pištcovy děti musí být popraveny, než stihnou podniknout nějaké zrádné kroky. Maršálko Jitřenko, bezodkladně na to dohlédněte!“

Artur cítil, jak mu někdo zkroutil ruce dozadu. Snažil se zvednout bradu, až se mu to nakonec podařilo s bezděčnou pomocí někoho, kdo mu škubl hlavou dozadu, aby ho mohl chytit pod krkem.

Nacházel se ve velké, klenuté místnosti plné důstojníků. Tři z nich, kteří stáli vedle sira Čtvrtka, byli nejvyšší a nejoslnivější, takže to museli být maršálové Jitřenka, Poledne a Soumrak. Všichni tři měli výrazně černé oči a Poledne měl navíc pravou ruku obvázanou, což naznačovalo, že se v nedávné době zúčastnili boje, nebo že ne vždy viděli věci stejně jako sir Čtvrtek. Artur si pomyslel, že ta druhá možnost je pravděpodobnější.

„My nejsme zrádci!“ zaskřehotal Artur, když ho táhli pozadu ke dveřím. „Sir Čtvrtek zabil dva ze svých vlastních vojáků! Není způsobilý, aby velel armádě! Já jsem také důstojníkem Úžasné architektčiny armády a žádám, abych ?“

Dál už se nedostal, protože sir Čtvrtek jediným skokem překonal místnost a udeřil ho do břicha. Bolelo to víc, než cokoli jiného v celém Arturově životě, dokonce víc než ta zlomená noha. Nemohl dýchat a na několik sekund si myslel, že už to tak zůstane navždycky. Bylo to dokonce ještě hrozivější než jeho záchvaty astmatu, protože měl pocit, že má hruď úplně zlomenou, ne jen sevřenou.

Po deseti nebo dvanácti strašných vteřinách se však znovu dokázal nadechnout. Pozornost sira Čtvrtka v tu chvíli odvedla maršálka Jitřenka. V zelené uniformě Hraničářů byla v místnosti, kde převažovala šarlatová barva uniforem z hlavního stanu, velice nápadná. Na rozdíl od všech ostatních navíc vykročila směrem k siru Čtvrtkovi, zatímco jiní se před ním naopak stáhli.

„Nadporučík má pravdu. Vznesl vážné obvinění a musí být vyslechnut.“

Oči sira Čtvrtka se zúžily do malých štěrbinek a on se hadovitými pohyby přesunul k maršálce.

„Musí být vyslechnut? Vydal jsem nějaké rozkazy, že, maršálko Jitřenko? Chci, aby byly ty Pištcovy děti zabity.“

„V předpisech se říká ?“

Sir Čtvrtek ji udeřil do obličeje. Zakymácela se, ale nesnažila se nijak bránit, jen vyplivla vyražený zub. Potom začala znovu.

„V předpisech se říká, že vyšetřující soud ?“

Další rána ji srazila na kolena. Ona však zase vstala a tentokrát k ní přistoupili další dva maršálové a postavili se vedle ní.

„Sire, teď není vhodná chvíle ani správný ?“ začal maršál Poledne.

„Rozkazy!“ zaječel sir Čtvrtek. Otočil se a ukázal na Artura. „Přikazuji svým vojákům, aby zabili všechny Pištcovy děti. A začněte tímhle! Copak tu není nikdo, kdo ví, co je jeho povinností?“

„Nikdo ani hnout!“ vyštěkl maršál Soumrak chladným a pronikavým hlasem. „To není zákonný rozkaz. Jsme vojáci, ne hrdlořezové.“

„Vy nejste nic!“ zakřičel sir Čtvrtek. „Degraduji vás! Své rozkazy tedy vykonám sám.“

Otočil se, zdvihl meč tak, aby mířil špičkou přímo na Arturovo srdce, a rozeběhl se k němu.

Artur se pokusil vrhnout na zem, ale drželi ho příliš pevně. Nemohl tomu bodnutí nijak uniknout.

Meč na něj ale nedopadl. Sir Čtvrtek stačil udělat jen jediný krok, když se had, který byl omotaný kolem jílce meče, náhle rozvinul a vzepjal se. Byl celý utvořený ze slov a jeden řádek, který měl na hřbetě, náhle stříbrně zazářil. Písmena se zvětšila, až se táhla po celé šířce hada, a ukázala se jedna věta: Nechť je vůle vykonána!

Hadí zuby se zaleskly ve stříbrném světle a plaz zaútočil, ještě než mohl sir Čtvrtek udělat další krok. Horní čelistí chňapl po jeho ruce a zakousl se do hloubky. Sir Čtvrtek se snažil ucuknout, přičemž zdvihl meč a ten proletěl vysoko nad Arturovou hlavou, uřízl ucho Starousedlíkovi, který Artura držel, a pak se zabodl do dřevěného obložení stěny.

Artur slyšel, jak Starousedlík za jeho zády vykřikl, a cítil, že uvolnil sevření. Sir Čtvrtek se snažil odtrhnout hada, který byl Čtvrtou Částí Vůle, od své ruky. Maršálové tasili meče. Všichni ostatní se namačkali ke zdi, někteří vytahovali zbraně, ale většina z nich jen ohromeně a se strachem pozorovala situaci.

Artur věděl, co má dělat. Otočil se na místě, natáhl ruku a s vynaložením posledních zbytků sil vytáhl meč z dřevěného obložení stěny. Zbraň se zařinčením dopadla na zem, protože byla příliš těžká, aby ji dokázal udržet. Artur poklekl vedle meče a uchopil do rukou jeho jílec.

Potom promluvil tím nejjasnějším hlasem, jaký ze sebe dokázal dostat.

„Já, Artur, pomazaný dědic Království, uplatňuji nárok na tento Klíč a s ním…“

Sir Čtvrtek zuřivě zavyl, odtrhl si hada od ruky a mrštil jím přes celou místnost. Potom z malátných rukou jednoho praporčíka vyrval meč a rozběhl se k Arturovi. Stále ještě přitom vyl jako zvíře.

Do cesty jemu samotnému i jeho meči se však postavili maršálové. Byli na to zapotřebí všichni tři. Ostří jejich mečů řinčela a máchala vzduchem, jak se snažili odrazit útok dravého netvora, ve kterého se sir Čtvrtek proměnil.

Artur mluvil rychleji a rychleji a očima stále sledoval pohyb mečů.

„S ním i na velení Úžasné architektčině armádě a na vládu nad Velkým bludištěm. Uplatňuji nárok ve jménu krve, kostí a boje. Ve jménu pravdy, podle závěti a navzdory všem nesnázím!“

Něco se dotklo jeho nohy a Artur vykřikl, čímž přerušil chvilkové ticho, jež nastalo, když dokončil svou řeč o uplatnění nároku na Klíč. Podíval se dolů a uviděl, jak se mu had obtáčí kolem lýtka.

Maršálové využili chvilkové nepozornosti sira Čtvrtka a zahnali ho do rohu, ale zatím ho neodzbrojili ani neporazili. Dokázali ho tam jen držet a chránit se před jeho bleskovými výpady a ranami. Čtvrtý Klíč sice už neměl, ale stále byl nesmírně nebezpečný.

„Namiřte na něj Klíč a nařiďte mu, aby se postavil do pozoru,“ zasyčela Vůle. Větší část svého těla už měla omotanou kolem Arturovy paže a odtamtud se vzpínala, takže její hlava s očima ve tvaru diamantů byla nebezpečně blízko jeho uchu.

„Já Klíč použít nechci,“ zašeptal Artur.

„Cože?!“ zasyčela Vůle. „Já vím, že vy jste Právoplatný dědic! Já to poznám!“

„Ano, to jsem,“ zašeptal Artur v odpověď. „Ale… podívejte se, promluvíme si o tom později.“

„Takže vy máte můj Klíč,“ zvolal sir Čtvrtek. Sklonil meč, ale maršálové na něj nezaútočili. „Velet mé armádě však vyžaduje víc než jen to, zvlášť když je teď nepřítel za dveřmi. Předpokládám, že je to pořád tak, nemám pravdu?“

„Ano, pane, nepřítel je za dveřmi,“ řekl nějaký plukovník nejistě. „Jsme si ale jistí, že jakmile se pole zase začnou přesouvat, nepřítel ztratí odvahu ?“

„Pole se přesouvat nezačnou,“ řekl sir Čtvrtek. „Kvůli té zradě se mi plán nezdařil. Hrot nebyl zničen.“

Po jeho slovech následovalo lapání po dechu, potlačované bědování a dokonce i jeden či dva neskrývané výkřiky zoufalství. Několik důstojníků odvrátilo pohled; jen velice málo se jich podívalo na Artura. Jejich chování naznačovalo, že situace je velice vážná, a když se Artur nyní zaposlouchal, opravdu zdálky slyšel zvuky bitvy, ačkoli se neozývaly žádné rány z děla. Což bylo buďto dobré, nebo špatné znamení, podle toho, jestli to bylo způsobeno nedostatkem střelného prachu z Ničeho, nebo tím, že probíhající útok nebyl až tak závažný.

„Já jsem lord Artur, Právoplatný dědic Architektky,“ oznámil Artur. „Přebírám velení. Maršálové Jitřenko, Poledne a Soumraku, chci, abyste odzbrojili a zajali Starousedlíka, který byl dříve znám pod jménem sir Čtvrtek.“

„Já velím Armádě podle rozkazu lorda Neděle, jenž mi byl písemně předán prostřednictvím Lepší Soboty,“ kontroval sir Čtvrtek. „Možná jsem se poněkud unáhlil, když jsem žádal, aby byly všechny Pištcovy děti popraveny, ale je válka. Vy všichni jistě víte, že já jsem ten jediný, kdo nás může dovést k vítězství nad Novými Nicníky. Zatkněte tohoto Artura, a v pravý čas můžeme později prošetřit jeho tvrzení a může zasednout řádný vyšetřující soud.“

„Použijte Klíč!“ zasyčela znovu Vůle.

„Architektčina Vůle si vybrala mě,“ řekl Artur zoufale. Zvedl ruku a všem ukázal hada. „Toto je Čtvrtá Část Vůle.“

Cítil, jak se nálada mezi Starousedlíky v místnosti začala měnit. Před chvílí by klidně zase začali poslouchat sira Čtvrtka.

„Jaká Vůle?“ zeptal se sir Čtvrtek. Udělal krok vpřed a tři maršálové ustoupili dozadu se skloněnými zbraněmi. „Je to jen očarovaný had, pochází z Horního Domu. Je to jenom taková ozdoba Klíče. Plukovníku Reptone, vy stojíte nejblíž. Zatkněte nadporučíka Zeleného, kterým ta osoba ve skutečnosti je. Vidíte přece, že Klíč nedokáže použít, nebo snad ne?“

„Použijte Klíč!“ zasyčela Vůle ještě jednou a v jejím hadím hlase bylo cítit zoufalství.

Kapitola dvacátá šestá

„Já jsem Právoplatný dědic, opravdu,“ řekl Artur vyčerpaně a rezignovaně. Zvedl Čtvrtý Klíč. Když ho zdvihl nahoru, zmenšil se a proměnil se z meče v útlou maršálskou hůl ze slonoviny, obtočenou maličkými zlatými lístky vavřínu.

Hůlka začala v Arturově zdvižené ruce zářit zeleným světlem, které připomínalo měsíc z Velkého bludiště. Namířil ji přímo na sira Čtvrtka a držel ji ve výšce jeho nyní podivně dožluta zabarvených očí.

„Póóózor!“

Všichni v místnosti se postavili do pozoru, kromě Artura a sira Čtvrtka. Správcovy oči teď ještě víc zežloutly, na čele mu vystoupila žíla a začala zběsile pulsovat, jak se snažil odolat moci Klíče. Potom, velice pomalu, začaly jeho boty klouzat po podlaze a nakonec se jeho paty s hlasitým cvaknutím spojily. Ruce se mu složily podél těla a meč se sám nasměroval zpátky na jeho rameno.

„Jsou vám odejmuty veškeré hodnosti i privilegia,“ řekl Artur. V jeho hlase byla slyšet síla, zněl mnohem hlouběji, silněji a děsivěji, než by měl znít hlas tak mladého chlapce.

Nárameníky sira Čtvrtka v tu chvíli odlétly a pecičky označující hodnost se rozsypaly na podlahu. Jeho meč se rozlomil na tři kusy a z jílce mu v ruce zbyl jen rezivý prášek.

Artur sklonil Čtvrtý Klíč dolů.

„Maršálko Jitřenko, vezměte si s sebou, kohokoli budete potřebovat, a nechejte sira Čtvrtka někde bezpečně zavřít. Zařiďte, aby nemohl utéct, ale zároveň se ujistěte, že bude chráněn přede všemi z venčí. Někdo totiž všechny bývalé Správce zabíjí.“

„Ano, pane!“ odpověděla Jitřenka. Odepnula si pásek a svázala jím siru Čtvrtkovi ruce. Nekladl žádný odpor, ale na Artura se zlostně mračil. Jeho hluboko posazené oči na chlapce hleděly s neskrývanou nenávistí. Jitřenka dala dvěma plukovníkům pokyn, aby jí pomohli, a společně potom vyvedli sira Čtvrtka ven z místnosti.

„Ještě že už je pryč,“ řekla Vůle. „Tak, lorde Arture, situace je celkem vážná. Domnívám se, že naším prvním krokem by mělo být postavit sira Čtvrtka před řádný soud, aby se tam mohl zodpovídat ze svých mnohých zločinů ?“

„Maršále Poledne,“ řekl Artur a dvěma prsty přitom zavřel hadovi ústa, „zkoušel už někdo s těmi Novými Nicníky vyjednávat?“

Maršál Poledne pohlédl na rozčilenou Vůli omotanou kolem Arturovy paže a pak sklouzl pohledem zpátky na chlapce. „Ne, pane. S Nicníky se nikdy nedalo vyjednávat.“

„Můj bratr je voják,“ řekl Artur. „Důstojník. Jednou mi říkal, že každá armáda vždycky bojuje v právě probíhající válce, jako by to byla ta minulá, totiž že se vůbec nepoučí z toho, co už se stalo.“

„Ano, pane,“ řekl na to Poledne, ale vypadal poněkud zmateně.

„Já tu mám na mysli, že nás nyní nenapadli staří Nicníci. Tohle jsou přece Noví Nicníci. Všechno je u nich jinak. A opravdu je vede Pištec. Alespoň tedy mám za to, že je to on. Sir Čtvrtek si to myslel taky, a ten neměl důvod právě v tomhle lhát. Proto by mě moc zajímalo, co vlastně Pištec a jeho Nicníci chtějí.“

„Zničit nás, pane,“ řekl na to Poledne.

„To Nicníci obvykle chtějí,“ řekl Artur unaveně. „Ale jak už jsem řekl, u těchhle Nových Nicníků je všechno jinak. Jinak bychom se ani v této situaci vůbec neoctli. Což mi připomíná, jaká je vlastně právě teď situace?“

„Je to vážné,“ informoval ho Poledne. „Měli bychom se zase podívat na bitevní pole, ale v zásadě přicházejí Novým Nicníkům kolem Citadely neustále posily. Před půl hodinou došlo k jednomu útoku, který téměř zničil vnější jihozápadní baštu. Máme už málo ohnivých střel, velice málo střelného prachu z Ničeho a posádka není v plné síle. Noví Nicníci mají k dispozici stále nové posily, zatímco my ne. Podle posledního hlášení máme v Citadele sedmnáct tisíc dvě stě osmdesát šest vojáků a dalších zhruba šedesát dva tisíc v Bílé věži, Pevnosti proměny, Dělostřeleckém muničním skladu a Tvrzi se železnou špicí. Když se ale pole přestala pohybovat, neexistuje způsob, jak by k nám mohly přijít posily, protože je to příliš daleko. Kromě toho budou oni také už v obležení, protože v Bludišti je mnoho nepřátel. Zde před námi stojí nepřátelské vojsko čítající nejméně sedmdesát pět tisíc vojáků a další desítky tisíc jsou jich na cestě. A bez tektonické strategie jejich příchodu nemůžeme nijak zabránit.“

„Lorde Arture,“ vložil se do toho had, kterého Artur mezitím pustil. „Hrozí-li Citadele, že padne, měli bychom odtud odejít a vzít s sebou našeho zajatce, aby se mohl zodpovídat před spravedlností ?“

„Zmlkni!“ nařídil Artur. „Co je to s vámi všemi částmi Vůle? Kvůli stromům nevidíte les. A kromě toho, i kdybych se chystal odsud odejít ? což se tedy nechystám ? jsem si jistý, že odtud nevede jiná cesta než přes Nepravděpodobné schodiště, a tou já se nevydám, protože nechci použít Klíč! Je to jasné?“

„Ano, pane,“ zamumlal had.

„To mi něco připomnělo.“ Artur chvíli šmátral ve svém váčku, vytáhl prsten s krokodýlem a nasadil si ho na prst. Neodvažoval se na něj ale pohlédnout hned, a tak byl vděčný, že ho právě v tu chvíli přerušil maršál Soumrak.

„Promiňte, pane,“ řekl. Měl na sobě tmavě šedou uniformu s černými nárameníky a černými knoflíky. Stejně jako ostatní Soumraky byl rezervovaný a vyzařoval z něj jistý vnitřní klid, typický pro pozdní večer. „Jedna cesta ven existuje. Výtah z pracovny sira Čtvrtka může vyjet nahoru do Středního Domu a sjet dolů do Nižšího Domu.“

„Výtah?“ zeptal se Artur. „Máme tedy také telefonické spojení se zbytkem Domu?“

„Ano, pane,“ odpověděl Soumrak. „Přejete si objednat hovor?“

Artur si poklepal Čtvrtým Klíčem o stehno, ale škubl sebou, protože to docela bolelo. Ta slonovinová hůlka byla mnohem tvrdší, než vypadala, a zlaté lístky byly pěkně špičaté.

Arturovi běžela hlava na plné obrátky, jak se snažil vymyslet, co udělat. Kromě velké otázky, jak ochránit Citadelu, ho také neustále sužoval strach o bezpečí Suzy, Freda a ostatních Pištcových dětí z útočné čety. Zamrzli tam, nebo se proměnili v sochy nebo něco podobného, což svědčilo o tom, že Pištec neměl v úmyslu je zabít. Konec konců on je přece do Domu přivedl. Ale Artur si nemohl být jistý, že jsou v pořádku.

Největší záhadou ale bylo zjištění, že vůdcem Nových Nicníků je právě Pištec. Pokud si Artur dobře pamatoval, byl Pištec jedním ze tří dětí Starce a Architektky, který se narodil náhradní matce-smrtelnici. Nic víc o něm ale vlastně nevěděl.

Proč by se Pištec postavil do čela armády skoro-Starousedlíků a bojoval proti Domu? Jeho starším bratrem byl lord Neděle, nebylo to tak?

„Dobrá,“ řekl nakonec. Odmlčel se a všichni v místnosti se na něj uctivě podívali s očekáváním ve tváři. „Jak velký je ten výtah sira Čtvrtka? Není to takový hloupý malý přepravník jako v Pevnosti proměny, nebo ano?“

„Mám za to, že jeho rozměry jsou proměnlivé,“ odpověděl Soumrak. „Možná tak jako tahle místnost, když se roztáhne do své největší podoby.“

„Jak dlouho by trvalo dojet do Nižšího Domu a zase zpátky?“ zeptal se Artur.

„To záleží na obsluze výtahu a místních úřadech. Několik minut, hodin, dní… nedokážu říct.“

„Dobrá,“ řekl Artur skrz zaťaté zuby. „Doufám, že to nakonec bude jen pár minut. Chci zkusit vyjednávat s Novými Nicníky. Další věc, kterou můj bratr voják jednou říkal, je ta, že vždycky je nejlepší vyjednávat z pozice síly. Takže požádám v Dolním Domě, Vzdálených oblastech a Hraničním moři, aby použili ten výtah a poslali tolik komisařů, Půlnočních návštěvníků, námořníků a tak dále, kolik se jich jen podaří dát dohromady, společně s Pondělními, Úterními a Středečními Jitry, Poledny a Soumraky a co největším množstvím střelného prachu z Ničeho.“

„Civilisté,“ poznamenal Poledne trochu opovržlivě. „Ten prach by se nám ale hodil.“

„Všichni jsou zvyklí bojovat s nějakými Nicníky,“ připomněl mu Artur. „A kromě toho se vsadím, že většina z nich si odbyla službu v Armádě a patří mezi záložníky.“

„Vojáci v záloze nejsou o mnoho lepší než civilisté,“ odfrkl si Poledne. „Znovu je zapojit do našich ozbrojených sil není nikdy jednoduché. Kromě toho se mi nezdá, že by povolávání záložníků patřilo mezi vaše pravomoci. To má na starosti Horní Dům, pane.“

„Myslím, že za současných okolností přijmeme jakékoli posily, jež se nám podaří sehnat, a budeme za ně nesmírně vděční,“ řekl na to Soumrak. Sarkasticky se podíval na Poledne, který se ale jeho pohledu vyhnul. „A sir Artur nebude povolávat záložníky. Jen přivolá na pomoc … dobrovolníky.“

„Které byste měli pěkně přivítat,“ řekl Artur. Někdy ho nedostatek zdravého rozumu a střízlivého uvažování mezi Starousedlíky přiváděl k šílenství. „Kde je ten telefon?“

Nějaký kapitán k němu přispěchal přes celou místnost s malým proutěným kufříkem, který vypadal, že je v něm spíš než telefon uložená sada nádobí na piknik. Otevřel víko a objevilo se telefonní sluchátko na vidlici. Artur vzal sluchátko do ruky a kapitán začal otáčet malou kličkou po straně kufříku.

„Mohu vám nějak pomoci?“ řekl jakoby z veliké dálky praskavý hlas na druhém konci.

„Dejte mi dámu První,“ nařídil Artur.

„Dáma První hovory nepřijímá,“ odpověděl hlas „Právě před chvilkou ji někdo volal.“

„Tady lord Artur, Právoplatný dědic Architektky. A je to naléhavé, prosím.“

„Promiňte?“

„Říkal jsem, že jsem lord Artur ?“

„Ne, to jsem nechtěla vědět, co jste to říkal na konci?“

„Prosím,“ opakoval Artur. „Podívejte se, ono je to opravdu naléhavé.“

„Hned vás přepojím, pane,“ řekl na to hlas na druhém konci. Artur slyšel, jak spojovatelka ještě dodala: „On řekl ‚Prosím‘, a to má mnohem vyšší postavení než všichni ti neomalení snobi.“

Ozvalo se ještě hlasitější praskání a pak promluvil hlas, v němž Artur poznal Kýchala.

„Pondělní Pokoj. Jak vám mohu pomoci?“

„Kýchale, tady Artur. Zavolej mi prosím dámu První, ale hned.“

„Jistě, pane.“

„Lord Artur?“

Had na Arturově paži poskočil, když se místností rozezněl hlas dámy První. Nebylo to poprvé, co se Artur divil, proč to všichni výše postavení Starousedlíci při telefonování dělají. Pravděpodobně jen proto, aby vypadali důležitě.

„Ano. Nemám moc času, takže mě pozorně poslouchejte. Chci, aby všichni seržanti-komisaři, Kovoví komisaři, Půlnoční návštěvníci, bývalí Předáci ze Vzdálených oblastí, námořníci z Armády a všichni naši výše postavení Starousedlíci, kteří jsou k dispozici, přijeli do Citadely ve Velkém bludišti se zbraněmi a s tolika střelným prachem z Ničeho, kolik s sebou mohou vzít, a to všechno co nejrychleji. Jo, a taky aby přijel doktor Skamandros a kdokoli další, kdo by mohl být v bitvě užitečný, včetně vás. Pošleme do Nižšího Domu výtah. Nějaké otázky?“

„Ano, lorde Arture, mám spoustu otázek,“ řekla dáma První podrážděně. „Co se děje? Máte snad v plánu bojovat se sirem Čtvrtkem? To by nebylo moudré. I kdybychom sebrali všechny naše síly, nemohli bychom se rovnat Armádě ?“

„Mám Klíč a Čtvrtá část Vůle je osvobozená,“ přerušil ji Artur. „Sir Čtvrtek je zatčen ?“

„A bude souzen!“ vyhrkl had.

„A chystá se nás napadnout ohromná armáda Nových Nicníků, vedená Pištcem. Tak si pospěšte, ano?“

„Jistě,“ řekla dáma První úplně jiným tónem. „Uděláme, jak říkáte, lorde Arture. Nevím, jak rychle můžeme přijet, ale uděláme, co bude v našich silách.“

„Tak to by bylo,“ řekl Artur. „Teď bychom se měli podívat na bitevní pole a někdo mezitím najděte velikou bílou vlajku. A olivovou ratolest. To můžete udělat vy, maršále Poledne. Veďte nás, maršále Soumraku.“

Když šli ke dveřím, zvedl Artur ruku a úkosem se podíval na svůj krokodýlí prsten. Ani si ho nemusel dávat blíž k očím, aby poznal, že zlatá už sahá až za čtvrtý dílek a je v jedné třetině pátého dílku.

Kapitola dvacátá sedmá

Z výšky na hradbách Hvězdicové pevnosti bylo snáz vidět, v jak velkých nesnázích byla Citadela i všichni, kdo se skrývali za jejími zdmi. Za západními baštami se zhruba tři sta metrů táhlo zčernalé, rozbrázděné hraniční pásmo. Za ním byly různé příčně vykopané zákopy uspořádané do složitého obrazce, který sahal na míle daleko na západ, na sever i na jih. Tyto zákopy byly plné Nových Nicníků a jejich obléhacího zařízení včetně žebříků, svazků hatě, které sloužily jako výplň zákopů, beranidel a mnoha velikých plachet, jež fungovaly jako přenosné střechy a Noví Nicníci je měli na ochranu před šípy a střelami z mušket.

„Tak takhle tedy vypadá sedmdesát pět tisíc Nových Nicníků,“ řekl Artur. Snažil se, aby to znělo nenuceně, ale nepřátel bylo příliš mnoho a celé jejich vojsko vypadalo velice organizovaně, od zákopů až po způsob, jak byla každá jednotka zformovaná v obranných náspech s vlastním praporem vlajícím v jemném vánku a okázale ozářeným odpoledním sluncem.

„Spíš jich bude devadesát tisíc,“ poznamenal Soumrak, když se díval do pergamenu, který držel v ruce. „Hraničáři hlásí, že právě dorazily další jednotky. Tamhle ? vidíte ten prach v dálce.“

Artur se podíval směrem, kterým Soumrak ukazoval.

„Jak daleko to je?“

„Asi šest kilometrů,“ řekl Soumrak. „Poblíž nehybných polí. Za normálních okolností by se při západu slunce přesunuli někam hodně daleko.“

Artur nic neříkal, ale všichni letmo pohlédli na slunce, které se sklánělo k obzoru, a ve vzduchu byla cítit nevyřčená lítost, že se určené četě nepodařilo hrot zničit.

„Připravují se na další útok,“ řekl nějaký plukovník, který stál vedle Soumraku.

„To je zvláštní,“ odvětil Soumrak. „Právě za sebou přeci mají jeden neúspěšný pokus. Obvykle čekají tak den nebo dva, aby se řádně připravili na nový. Zajímalo by mě, proč ten spěch.“

„Téměř se jim podařilo obsadit jihozápadní baštu,“ odpověděl plukovník. „Možná si myslí, že by rychlým útokem mohli dokončit, co začali.“

„Raději bych se měl jít podívat na naše vojáky,“ řekl Soumrak. „Pokud mohu něco doporučit, pane, bylo by moudré poslat tam i maršála Poledne. Je to skvělý válečník a vždycky dokáže vojáky báječně povzbudit.“

„Půjdeme tam všichni,“ rozhodl Artur. Olízl si rty, které měl náhle úplně suché.

To je tím větrem, pomyslel si Artur.

„Já vyjdu s bílou vlajkou,“ řekl. „Nepředpokládám, že tam bude Pištec… i když on asi také umí používat Nepravděpodobné schodiště… takže tam možná bude…“

Artur se na chvíli odmlčel a přemýšlel. Pak pokračoval.

„Nechám si ho zavolat. Pokud tam nebude a oni budou ochotni si se mnou promluvit, získáme tím nějaký čas. Jestli tam bude, pokusím se protahovat to tak dlouho, jak to jen bude možné, aby měla dáma První čas dostat sem posily.“

Jen se modlím, aby nebyla tak pomalá a zatížená byrokracií jako obvykle, pomyslel si Artur pro sebe. Doufal, že se mu jeho pochybnosti nezračí ve výrazu tváře.

„Mohou se pokusit vás jednoduše zabít,“ řekl maršál Soumrak. „Klíč vám poskytne jistou ochranu, ale nevíme, jak mocná jsou jejich kouzla a moc vycházející z Ničeho. A Pištec… já o něm vím jen málo, ale vždycky se říkalo, že on sám je ten nejmocnější a nejneobyčejnější kouzelník.“

„Kdy jste o něm slyšel naposledy?“ zeptal se Artur.

„Nevěnujeme příliš mnoho pozornosti tomu, co se děje jinde v Domě nebo v Druhořadých říších,“ začal vysvětlovat Soumrak. „Ale noví rekruti samozřejmě přinášejí nějaké novinky a dostávají z domova dopisy s různými zprávami. Když o tom tak teď přemýšlím, řekl bych, že jsem o Pištcovi a o tom, co dělá, nic neslyšel už aspoň pár stovek let.“

„A teď se Pištec vrátil a zřejmě přišel z Ničeho a s armádou Nových Nicníků.“

„S vaším dovolením bych osobně vybral a vedl vaši tělesnou stráž,“ navrhl Soumrak.

Artur zavrtěl hlavou a ukázal dolů.

„Půjdu sám. Doprostřed té oblasti spálené od ohnivých střel mezi tamtěmi dvěma baštami. Odtamtud mě můžete krýt. Jestli jich na mě přijde příliš mnoho, stáhnu se. Ale doufám, že když uvidí bílý prapor, vyšlou jen jednoho posla. Jsou přece velice organizovaní… myslím, že udělají, co je správné.“

„Jsou to dobří vojáci,“ řekl Soumrak pomalu, jako by se mu to jen těžko vyslovovalo nahlas. „Možná vyšlou posla. Ale pro případ, že by to neudělali… máme tu oddíl Hordy, pane. Takže, opět s vaším svolením, jim přikážu, aby byli připravení v blízkosti jihozápadní výpadové brány. Pro případ, že by bylo třeba podniknout záchrannou akci.“

„Jistě,“ souhlasil Artur. „Nikdo ale neudělá nic, dokud nedám jasné znamení nebo pokud mě doslova nepotáhnou pryč nebo na mě přímo nezaútočí. Nechci, aby se celý plán zhatil jen proto, že někdo třeba zastřelí jejich posla nebo něco takového.“

Chvilku zaváhal a pak pokračoval.

„Asi byste měl vyčlenit pár vojáků, aby sledovali Pištcovy děti. Pištec by je mohl přimět dělat různé věci. Nechci ale, aby komukoli z nich nějak ublížili nebo aby je někam zavírali. Měly by mít možnost plnit si dál svoje povinnosti. Jen je nechte sledovat, a pokud by se chovaly nějak divně, můžete je zadržet. Nikdo jim ale nesmí ublížit, je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Soumrak. „Už přichází maršál Poledne s bílou vlajkou.“

Poledne nerudně vystoupil na hradby a v ruce držel žerď se svinutou bílou vlajkou.

„Děkuji vám, maršále.“ Artur měl trochu výčitky, že maršála poslal pro ten prapor. Udělal to proto, že ho ten Starousedlík rozzlobil. Teď se ale cítil špatně kvůli tomu, jak se zachoval. Jeho rodiče by zděsilo, jak dokázal zneužít svou moc. Když si nebude dávat pozor, pomyslel si Artur, nejenže se promění ve Starousedlíka, ale bude stejný jako třeba sir Čtvrtek. „Měl jsem pro tu vlajku poslat nějakého nižšího důstojníka. Omlouvám se vám.“

„Ano, pane,“ řekl Poledne upjatě. „Máte pro mě nějaké další rozkazy, pane?“

„Chci, abyste si vzal osobně na starost obranu vnějších bašt,“ řekl Artur. „Já se pokusím získat nějaký čas vyjednáváním, ale možná to nevyjde. A Noví Nicníci se očividně připravují k dalšímu útoku.“

Poledne se vyklonil přes hradby se střílnami.

„Zaútočí tak do hodiny, řekl bych,“ odhadl. „Při západu slunce.“

„Asi bych se měl převléknout do něčeho, co by dělalo lepší dojem,“ řekl Artur. Podíval se na svůj zaprášený kyrys a potrhanou a ucouranou uniformu, kterou měl pod ním.

„Vlastníte Klíč a kolem paže máte omotanou Čtvrtou část Architektčiny Vůle,“ řekla na to Vůle. „Na zdůraznění své autority nepotřebujete žádné ozdoby. Lorde Arture, myslím, že byste si mohl najít deset minut na uspořádání soudu a postavit před něj sira Čtvrtka ?“

„Prosím přestaňte pořád mluvit o soudu pro Čtvrtka!“ vykřikl Artur. „I tak mám starostí dost!“

„Podle mých zkušeností je to tak, že pokud má být vykonána spravedlnost, má se to udělat rychle a bez odkladů,“ protestovala Vůle.

Artur ale neposlouchal. Jeden z důstojníků, kteří stáli kolem něj, bezděčně zdvihl ocelovou kulku nebo malý kamínek a hodil to přes hradby. Jak Artur viděl obloukový pohyb toho předmětu, začal náhle přemýšlet, jestli on sám hodil kapsu Obnaženého chlapce dost daleko, aby dopadla až do Ničeho. Jestli nedoletěla dost daleko, jak se teď zdálo velmi pravděpodobné, bude se muset pokusit získat ji zpátky od Pištce, aby ji mohl zneškodnit.

„Sir Čtvrtek se soudu dočká,“ řekl a snažil se znovu zaměřit pozornost na dění kolem sebe. „Zavraždil Dobrostara a Jazebethovou. Teď na to ale nemáme čas. Pojďme dolů na vnější bašty. Maršále Poledne, šel byste laskavě první?“

Stejně jako při cestě do Citadely teď Artura vedli podél, kolem a skrz složitě uspořádané tunely, brány, cestičky a strážnice. Tentokrát to ale bylo jiné. Neustále mu někdo salutoval a jeho už začala bolet ruka, jak musel zdvihat v odpověď svou velitelskou hůl. Maršálové hovořili s vojáky, povzbuzovali je, oslovovali je jménem a blahopřáli jim k jejich dosavadním hrdinským činům během tohoto obléhání. Artur ale nic podobného nedokázal. Vždycky, když se chystal říct něco na povzbuzení morálky mužstva, se mu zdálo, že by slova, která chtěl vyřknout, zněla neupřímně. Zůstal tedy raději zticha a kráčel dál uprostřed skupinky maršálů a dalších důstojníků, ale přitom tak zvláštně osamocený ? vždycky kolem něj bylo dost místa, ať už byl prostor, jímž procházeli, jakkoli stísněný.

Ještě opuštěnější se cítil, když se otevřela malá dvířka výpadové brány a jeden ze seržantů mu podal žerď s rozvinutou bílou vlajkou. Byla obrovská, jako prostěradlo na dvojlůžko, ale Artur zjistil, že ji může nést jako krumpáč, když si ji opře o rameno.

„Hodně štěstí, pane,“ řekl mu seržant, když mu pomáhal projít i s praporem skrz dveře ven.

„Hodně štěstí, pane,“ opakovali maršál Soumrak a tucet dalších štábních důstojníků, kteří, jak se zdálo, nedělali nic, jen všude chodili za vyššími důstojníky.

Artur vykročil vpřed a zdvihl vlajku. Udělal několik dalších kroků a ohlédl se za sebe nahoru. Cimbuří bašty bylo dvanáct metrů nad ním a on viděl, jak na něj skrz střílny hledí dolů vojáci.

Zase se otočil, podíval se na řady nepřátel a pokračoval vpřed, přímo doprostřed spáleného kusu země mezi baštami a předními zákopy nepřítele.

„Doufám, že to vyjde,“ zasyčela Vůle. „Je to od vás dosti nerozumné, lorde Arture. Mám podezření, že první tři moje části vám neradily tak dobře, jak měly. Předpokládám, že jsou jaksi nevyvážené, protože jsou jen tři ze sedmi. Se mnou už budeme čtyři a rovnováha tak už bude o něco lepší.“

„Chci, abyste byla zticha, jestli se nám opravdu podaří setkat se s Novými Nicníky,“ řekl jí Artur. „Nechci být přerušován. A taky na nikoho neútočte. To poslední, co teď potřebujeme, by byl otrávený posel.“

„Mohu si vybrat, jestli chci být jedovatá nebo ne,“ řekla Vůle. „Podle okolností. Můžu si dokonce vybrat, jaký jed použiji.“

„Tak nikoho nekousněte, pokud vás o to výslovně nepožádám,“ řekl Artur rozhodně. Podíval se nahoru na prapor a zjistil, že krásně vlaje. Žádnou olivovou ratolest nenašli, ale bílý prapor by měl být neklamným znamením, že chtějí příměří a jsou ochotní vyjednávat, pomyslel si Artur.

Trochu se bál, že ohnivými střelami zničený kus země bude hrůzným místem plným mrtvých Nicníků, ale žádná těla ani skvrny od krve tam nebyly. Jen na palec silná vrstva jemného šedivého popela, která ležela na špinavé zemi a v malých obláčcích se zdvihala pod Arturovýma nohama, když kráčel směrem k nepřátelským zákopům.

Když usoudil, že je asi v polovině, našel kousek čisté země, kam zřejmě předtím při obléhání dopadla dělová koule, a zapíchl do něj svůj prapor. Pak se pod něj postavil a čekal.

První řadu zákopů viděl docela jasně, stejně jako hlavy Nových Nicníků, kteří ho velice pozorně sledovaly. Neměli muškety ani žádné jiné zbraně s dostřelem na větší vzdálenost, pokud viděl, přesto však cítil, jak je celý napjatý, jako by náhle měl někdo vystřelit nebo jako by se na něj měl z čirého nebe snést šíp.

Značně dlouho se vůbec nic nedělo. Slunce kleslo zase o kus níž. Artur se dokonce začal nudit, což ho překvapilo. Noví Nicníci se dál pohybovali v zákopech, přenášeli sem a tam žebříky a další náčiní a tlačili větší obléhací stroje dál dozadu. Ze svých zákopů se ale nevzdálili a nikdo k němu nepřicházel.

Artur si téměř ani nevšiml, když se něco začalo dít. Pohyby Nicníků se změnily a veškerá manipulace s velkými stroji ustala. Zavládl také mnohem větší klid.

Z předního zákopu vylezla vysoká postava a kráčela směrem k Arturovi. Byla to vysoká postava Starousedlíka ve velikém žlutém zimníku, který skrýval jeho tělo. Na hlavě měl napoleonský klobouk a tvář měl skrytou za ocelově šedou maskou. Na první pohled neměl žádnou zbraň, ale v objemném zimníku se mohlo skrývat téměř cokoli. A samozřejmě měl asi u sebe svou píšťalu.

Došel na necelé dva metry k Arturovi a tam se zastavil. Potom náznakem zasalutoval. Artur jeho pozdrav bez rozmýšlení instinktivně opětoval jako dokonale provedené zasalutování v pozoru.

„Jste zdvořilý,“ řekl Pištec. Jeho hlas byl klidný a poněkud zvláštní. Artur měl pocit, jako by se ocitl ve snu. Nechápal tak úplně, co se děje, ale zároveň cítil neodolatelné nutkání s Pištcem souhlasit. Zatřásl hlavou, aby si ji pročistil, a sevřel Čtvrtý Klíč o něco pevněji.

„Vidím, že jste chráněn,“ řekl Pištec. Jeho hlas zněl pořád stejně, ale už neměl takový účinek. „Řekl bych, že se to dalo očekávat.“

„Proč jste tady?“ zeptal se Artur chraplavým hlasem. Ten mu zněl po Pištcově melodickém hlasu jako skřehotavé havraní krákorání. „Tedy proč útočíte na Armádu?“

„Nepochybně bychom se měli ze všeho nejdříve vzájemně představit,“ řekl na to Pištec. „I když mi právě řekli, za koho se prohlašujete. Mně říkají Pištec a jsem syn Architektky a Starce. Jsem Právoplatným dědicem Domu.“

Kapitola dvacátá osmá

„Hmm,“ řekl Artur. „To je trochu, ehm… složité. Víte, já jsem Artur Penhaligon, a ačkoli jsem o to neusiloval, jsem Pánem Nižšího domu a Vzdálených oblastí, Vévodou Hraničního moře a Vrchním velitelem a Nejvyšším vládcem Velkého bludiště, a to všechno proto, že Vůle vaší matky… Architektky si mě vybrala jako Právoplatného dědice.“

„Vůle si vás vybrala, protože jsem v té chvíli nebyl k dosažení,“ řekl Pištec. „To je sice politováníhodné, ale dá se to snadno napravit.“

„Správně,“ souhlasil Artur. „Kde jste byl?“

„Byl jsem uprostřed Ničeho,“ odpověděl Pištec s hořkostí v hlase. „Kam mě uvrhl můj přeběhlický bratr, lord Neděle, před sedmi sty lety.“

„Uprostřed Ničeho? Neměl byste tedy být ?“

„Rozpuštěný?“ zeptal se Pištec. „Pod tímto kabátem a maskou zbývá už jen velice málo z mého hmotného těla. Jsem synem Architektky. I když mi Nic rozežralo maso a kosti, já jsem ho dokázal zformovat. Vytvořil jsem si takové místečko, malý svět sám pro sebe, kde jsem se mohl zotavit. Tam jsem proležel první stovku let a sbíral síly. V průběhu druhé stovky let jsem ten malý svět o něco zvětšil. Stvořil jsem si služebníky, kteří se o mě starali, a začal jsem si vytvářet styky s Domem. V průběhu třetí stovky let jsem dal dohromady armádu sestávající nikoli z bezduchých Nicníků, ale ze svých Nových Starousedlíků. Z lepších, než jaké stvořila má matka. Jsou podobnější smrtelníkům. Jsou chytřejší a mohou se měnit. Daleko spíš se podobají představám mého otce. Během čtvrté stovky let jsem stvořil hrot a během páté jsem začal plánovat, jak se dostanu do Domu skrz Velké bludiště ?“

Odmlčel se a nadechl se.

„Ale nejsme tu proto, abychom mluvili o mé minulosti, ale o mé budoucnosti. Ještě donedávna jsem nevěřil, že moje část matčiny Vůle byla osvobozena, Arture, dokud mi to mí informátoři nepotvrdili. Nejsem však s vaším postupem nespokojen. Musíte mi teď jen předat Klíče a já budu pokračovat ve svém tažení proti tomu zrádci mému bratrovi a jeho oblíbenkyni Sobotě. Vy se můžete vrátit do svého světa v Druhořadých říších a žít si svůj život, který vám náleží, jak si doufám sám přejete.“

Artur otevřel ústa, ale pak je zase zavřel. Nevěděl, co má říct nebo co si má myslet. Právě se mu nabízela úleva od hrůzu nahánějících strašlivých povinností, které mu vnutili.

„Takhle jednoduché to není,“ zasyčel hlas u jeho ramene.

„A co vy s tím máte, mohu-li se ptát, do činění?“ zeptal se Pištec a sklonil se tak, že se jeho ocelová maska přiblížila k hadově hlavě, dost blízko na to, aby viděl řádky písmen, jež různě vířily, aby vytvářely dojem hadí kůže.

„Já jsem Čtvrtá část architektčiny Vůle, jak velmi dobře víte,“ odpověděl had. „A Artur je Právoplatný dědic. Nemůže vám jen tak předat Klíče, protože vy Právoplatný dědic nejste.“

„Já jsem dědic podle práva krve a na základě dědictví!“

„Kdyby záleželo jen na těchto dvou věcech, pak by byl Právoplatným dědicem lord Neděle,“ řekla na to Vůle. „Ten je nejstarší.“

„Prokázal jsem, že jsem jejím dědicem,“ odporoval Pištec. Roztáhl ruce a ukázal na celou armádu Nových Nicníků. „Podívejte, co jsem stvořil z Ničeho!“

„Velmi působivé, ale to nic nemění,“ řekl na to had. „Právoplatným dědicem je Artur. Teď, když má i Čtvrtý klíč a je vrchním velitelem Armády, vedete vzpouru nikoli proti zrádci Neděli, ale proti zákonné úřední moci Domu. Takže zrádcem jste teď vy. A vaše loajalita navíc nebyla vždycky tak jasná, jak by si všichni přáli.“

„Váš tón je až příliš familiérní,“ řekl na to Pištec. Neznělo to rozčileně, spíš trochu zmateně. „Kdo jste, že zpochybňujete mou loajalitu?“

„Jste stejně tak synem svého otce jako své matky,“ řekl na to had. Rozvinul se v celé své délce, takže byl teď vysoko nad Arturovou hlavou. „Vy sám jste se nikdy nesnažil Vůli osvobodit, dokud jste se docela nedávno nepohádal se svým bratrem. Tak to vnímáme my v Domě. Mýlím se, když se domnívám, že vás Neděle uvrhl do Ničeho, protože jste se opět pokusil osvobodit navzdory jeho vůli Starce?“

„To není důležité,“ odpověděl Pištec. „Arture, buďto mi předáte Klíče, počínaje tímto Čtvrtým Klíčem, který držíte v ruce, nebo si je od vás či od toho, kdo je má, vezmu sám.“

„Co budete dělat, až… tedy jestli je dostanete?“ zeptal se ho Artur.

„Budu vládnout Domu.“

„Chtěl jsem vědět, jestli dáte všechno zase zpátky do pořádku tak, aby Dům jen sledoval a zaznamenával, co se děje v Druhořadých říších, ale nijak do nich nezasahoval?“

„To není žádné zasahování, postarat se o něco, co nefunguje,“ řekl na to Pištec. „Má matka byla v tomto ohledu trochu zmatená. V zásadě nechtěla, aby se ostatní vměšovali do něčeho, co stvořila, ale ona sama do Druhořadých říší ‚zasahovala‘, když na to měla náladu. Stejně tak to budu dělat i já.“

Artur zavrtěl hlavou.

„Vám na životě tam vůbec nezáleží, že je to tak? Na všech těch smrtelnících. Jsme jen konečným produktem velkého Architektčina experimentu.“

„Ne,“ řekl Pištec. „To platí o mém bratru Neděli. U mě to tak není. Já své smrtelníky miluji, mám rád děti, které jsem přivedl, aby byl Dům zajímavější, a mám rád i Odpadlíky, kteří slouží jako mí špehové. Snažil jsem se stvořit své Nové Starousedlíky tak, aby jim byli co nejpodobnější. A podařilo se mi to možná až příliš dobře, protože oni by nejraději obdělávali půdu a vyráběli nějaké věci, ačkoli jsou skvělí vojáci a chtějí mi dobře sloužit. Tak, už jsme hovořili dost dlouho. Jak jste se rozhodl, Arture? Musím vám říci, že pokud odmítnete mou velkorysou nabídku, zaútočíme, jakmile vy i já opustíme toto popelem pokryté pole.“

„Co se stalo s Pištcovými dětmi, které se mnou byly při našem útoku na hrot?“ zeptal se Artur.

„Dvě z nich zabil sir Čtvrtek, ačkoli jsem se je snažil zachránit. Ti ostatní jsou teď v mých službách, jak to má být.“

„Ze své vlastní svobodné vůle?“

„Jejich existence je založená na tom, že mi budou sloužit,“ odpověděl Pištec. „Proto jsou na světě.“

Artur se podíval na velitelskou hůl ve své ruce. Cítil sílu Čtvrtého Klíče jako neustávající slabé vibrace a jako teplo, které ho příjemně hřálo na kůži.

Zajímalo by mě, jestli získávám na Klíčích nějakou závislost, pomyslel si. Rád bych věděl, jestli dělám opravdu velikou chybu. Takovou, která bude mít nedozírné následky pro všechny živé bytosti tady v Domě i pro všechny ty miliardy lidí i mimozemšťanů a kdoví koho ještě ve všech Druhořadých říších…

„Velice rád bych s vámi spolupracoval jako protivník lorda Neděle,“ řekl Artur pomalu. „A jsem si jistý, že bychom mohli vaší armádě přenechat část Velkého bludiště, aby si z něj vybudovala farmy a mohla tam obdělávat půdu. Existují už dokonce vesnice, které jsou postavené, a stačí se do nich jen nastěhovat. Klíče vám ale předat nemohu. Ať se mi to líbí nebo ne, jsem Právoplatným dědicem a myslím, že v tom musím pokračovat. Abych dal všechno zase do pořádku. Aby se svět mohl starat sám o sebe, aniž byste… aniž byste si tak nějak… pohrávali s našimi životy.“

„Tak dobrá tedy,“ řekl Pištec. „Zahraju vám na pohřbu, Arture. Nic jiného si nezasloužíte, protože vám chybí moudrost. A obávám se, že to bude brzy, protože Citadela nevydrží dlouho odolávat síle, kterou jsem přivedl ?“

Artur si nebyl nikdy jistý, co se potom stalo. Vůle buďto vystříkla jed do míst, kde měl Pištec v masce otvor pro ústa, nebo ho přes ústa udeřila tak rychle, že to vypadalo, jako by ho pokropila sprška jedu.

Ať už to ale bylo cokoli, Pištec zavrávoral a vykřikl bolestí a vztekem tak silně, že Artura rozbolely uši, i když si je stihl zakrýt dlaněmi. Chlapec se otočil a utíkal zpátky k baště. Za ním začaly velké tympány nepřítele vybubnovávat staccatem volání do zbraně a desítky tisíc Nových Nicníků zuřivě křičely, jak je jejich nepřítel věrolomný. Ten zvuk byl silný jako hrom, ale ještě mnohem hrozivější.

Artur rychle utíkal k výpadové bráně a otevřenými dveřmi vběhl dovnitř. Jakmile byl za branou, zavřeli za ním na šest ohromných západek a po chvíli, když se dostal o kousek dál, přivalili ještě obrovský kámen, který se k bráně přilepil a zatarasil ji.

„Říkal jsem vám, že nemáte nic dělat!“ křičel Artur na Vůli, která se mu omotala kolem paže a hlavu měla sklopenou. „To bylo hanebné a hloupé. Nové Nicníky to rozzuří k nepříčetnosti.“

„Řekl jste mi, abych nikoho neuštkla jedovatým kousnutím,“ bránila se Vůle. „A to jsem neudělala. Byla to kyselina. Ta Pištce bohužel nanejvýš na den či dva vyřadí z provozu. Pokud se mi tedy podařilo trefit se mu do úst. Jestli vůbec ještě nějaká ústa má.“

Klapot kroků a řinčení brnění ohlašovaly, že se blíží maršál Soumrak a jeho doprovod.

„Co se stalo, sire Arture?“ zeptal se Soumrak. „Neviděli jsme to úplně jasně, ale nepřítel v každém případě zahájil útok!“

„Vůle prskla na Pištce kyselinu,“ odpověděl Artur ostře. „Z nějakého nestoudného důvodu, který je znám jen jí samotné.“

„Pištec zradil Právoplatného dědice,“ řekl had. „A je to velice silný nepřítel, který teď den nebo dva nebude moci do boje. A kromě toho bylo vyjednávání u konce.“

„Slezte z mé paže,“ řekl jí Artur chladně. „A kliďte se mi z očí.“

„Jak si přejete,“ odpověděla Vůle. Sklouzla z Arturovy paže a vlnivým pohybem se odplazila do mezery mezi kameny.

„Dorazila už nějaká pomoc z Nižšího Domu?“ zeptal se Artur, když ho vedli zpátky přes vnější obranné opevnění. I přes tlusté kamenné zdi, jež ho nyní oddělovaly od nepřítele, slyšel jeho bubny a křik.

„Ještě ne, pane,“ odpověděl maršál Soumrak. „Odkud budete řídit bitvu, sire Arture? Navrhuji Hvězdicovou pevnost.“

„Ne,“ řekl Artur. „Odněkud z druhé linie bašt, kde můžu být blíž všemu dění.“

„Prostřední západní bašta je v druhé linii nejvyšší,“ informoval ho Soumrak. „Obyčejně tam bývá hrozný hluk a oblaka dýmu, protože tam jsou umístěná dvě královská a čtyři menší děla. Ale když teď nemáme žádný střelný prach z Ničeho…“

„Ano, já vím,“ řekl Artur. „Bude tam fungovat ten telefon?“

„Domnívám se, že bude fungovat kdekoli v Bludišti,“ odpověděl Soumrak, právě když vyšli na čerstvý vzduch na vysoký můstek, který spojoval dvě bašty v druhé linii. „Pokud ho natočíte tou správnou rychlostí. Naštěstí je na to kapitán Drury odborník.“

„Zavolám znovu dámě První a popoženu ?“

Jeho slova zanikla v obrovském zadunění, poryvu vzduchu a rámusu. Celý můstek se zatřásl a několik důstojníků ztratilo rovnováhu.

„Co to bylo?“ zeptal se Artur.

„Mina,“ odpověděl Soumrak zasmušile. Ohlédl se na bašty ve vnější linii. Jihozápadní baštu už nebylo vidět, protože byla skrytá v oblacích prachu a dýmu, které se vinuly několik stovek metrů do výšky i do šířky. „Museli si v posledních několika dnech prokopat tunel… a rozhodně nemají o střelný prach z Ničeho nouzi.“

Za ohromným temným oblakem nabral zvuk bubnů na tempu i hlasitosti.

„Útočí skrz trhlinu, která vznikla po výbuchu miny!“ řekl Soumrak. „Musíme si pospíšit!“

Běžel jako první a Artur utíkal těsně za ním. Oblak prachu a dýmu je brzy pohltil a celé je zahalil. Za chvíli je vpustili na druhou obrannou linii.

Zbylé bašty první linie za nimi shazovaly své mosty, uzavíraly všechny spojovací brány a dveře a připravovaly se na prudký útok sedmdesáti pěti tisíc Nových Nicníků.

Kapitola dvacátá devátá

„Nikdo to nebere, pane,“ ohlásila spojovatelka. „Nemůžeme sehnat nikoho z Denního pokoje Nižšího Domu.“

Artur vrátil telefon kapitánu Drurymu a zavrtěl hlavou.

„Nikdo to nebere! Nechápu, co se děje. Někdo by tam přece měl být. A pomoc už měla být tady!“

Maršál Soumrak nic neříkal. Právě se nacházeli ve středozápadní baště třetí linie. V první a druhé linii ještě sem tam nějaká ta bašta odolávala, ale obranné opevnění bylo na mnoha místech prolomené, a to všechno za jedinou hodinu.

„Bude to v noci ještě horší?“ zeptal se Artur, když letmo pohlédl na zapadající slunce. „Nebo o něco lepší?“

„Obávám se, že se vůbec nic nezmění,“ odpověděl Soumrak. „Měsíc bude svítit jasně a navíc hoří dost ohňů na to, aby dobře viděli na cestu.“

Pod nimi skutečně hořela spousta ohňů. Noví Nicníci použili novou zbraň, jakousi rouru, ze které prudce tryskalo něco jako vysoce koncentrované ohnivé střely. Tímhle „žhnoucím kopím“ ? jak té zbrani začali narychlo říkat ? propalovali tlusté kamenné zdi i brány. Jediné, co dosud zachránilo třetí linii před zničením, bylo to, že nepřítel zřejmě spotřeboval veškeré zásoby těchto zbraní, které se daly použít jen jednou.

„Vrátil se už ten kurýr z Hvězdicové pevnosti?“ zeptal se Artur.

„Ne, pane,“ odpověděl jeden ze štábních důstojníků. Na hlavě měl obvaz ? výsledek posledního pokusu Nových Nicníků o útok na hradby centrální bašty. Do poslední chvíle to vypadalo, že jejich žebříky budou příliš krátké. Pak je ale přehodili přes hradby a spustili nějaký mechanismus, který prodloužil oba jejich konce o několik metrů. Artur sám musel bojovat s nutkáním ten útok nějak oplatit po několik strašlivých minut, kdy se zdálo, že se Noví Nicníci nahrnou přes hradby jako příval vody.

Arturovi vojáci útok nakonec odrazili, ale Noví Nicníci se už znovu hromadili pod hradbami. Byly jich tisíce, zaplnili veškerý prostor mezi obrannými liniemi. Navíc teď byli v bezpečí, protože obráncům došly ohnivé střely a dokonce i snadno dosažitelná suť, kterou mohli na nepřítele házet.

„Chystají se k útoku!“ varoval Soumrak. „Buďte připravení!“

Jeho rozkaz se ozvěnou rozezněl po celé baště i obou nejbližších baštách, kde ho opakovali důstojníci a poddůstojníci.

„Teď byste se měl raději přesunout do Hvězdicové pevnosti, pane,“ navrhl Soumrak. Mluvil velmi potichu, co nejblíž Arturovu uchu. „Myslím, že tentokrát se nám nepodaří je zastavit.“

„Nikam nepůjdu,“ řekl na to Artur. Podíval se na krokodýlí prsten a myslel na svůj domov a rodinu. Všechno mu to teď připadalo tak vzdálené, tak nedosažitelné. Nedokázal si dokonce ani bez problémů vybavit jejich tváře nebo hlasy. „Použiju proti nim Klíč. Tak je porazíme.“

Zdvihl velitelskou hůl, na níž se nyní zachytily poslední paprsky denního slunce. Hůl se ale neproměnila ve velký, těžký meč, který měl u sebe sir Čtvrtek, nýbrž v tenký a jako jehla ostrý rapír. Sluneční paprsky se od něj odrazily jako tisíce jisker, jež ozářily všechny bašty jasným třpytem, jenž prosvítil veškerý dým a prach.

„Armáda a sir Artur!“ zakřičel Soumrak. Jeho hlas se opět nesl přes všechny bašty, ale nyní byl ještě silnější a upřímnější.

„Sir Artur! Sir Artur!“

Starousedlíci dole pod nimi odpověděli bubnováním a výkřiky. Řady vojáků se vydaly na pochod k baštám, všichni s žebříky a provazy a kouřícími zápalnými střelami, které se chystali vrhat na nepřítele.

„Sire Arture!“

Tohle nebyl válečný pokřik. Kapitán Drury ho tahal za rukáv. Nedržel ale telefon. Ukazoval někam daleko na západ, kde sluneční kotouč konečně zmizel za obzorem, ačkoli jeho světlo ještě ozařovalo oblohu nad ním.

„Pane! Podívejte!“

Artur zamrkal a podíval se tím směrem. Přes oblaka dýmu v tom šeru nejprve nevěděl, na co Drury ukazuje. Pak to ale uviděl. Panorama na obzoru se změnilo. Na západě se objevilo nějaké pohoří, asi pět kilometrů od nich.

Mezi výkřiky „Sir Artur!“ se začalo ozývat i provolávání slávy, bouřlivé nadšení z nenadálé naděje.

„Ten hrot,“ řekl maršál Soumrak. „Sir Čtvrtek nám lhal. On ho zničil.“

„Ne,“ řekl Artur. „Myslím, že jsem to byl asi já… hodil jsem na něj očarovanou kapsu.“

„Cože jste na něj hodil?“ zeptal se Soumrak.

„To je teď jedno,“ odpověděl Artur. Na chvíli si vychutnával intenzivní pocit úlevy. Kapsa byla zničena a s ní i Obnažený chlapec. Jeho rodina je v bezpečí. Ta úleva však trvala velmi krátce. Artur vyhlédl ven střílnou: Nedělal si příliš velké naděje, a tak ho nepřekvapilo, když viděl, že Noví Nicníci sice ztratili kvůli tektonické strategii část svých posil, ale nijak je to nezlomilo.

Zajímalo by mě, co můžu s pomocí Klíče udělat, pomyslel si Artur, když se díval na masivní příliv Nových Nicníků. Řekl bych, že ho mohu použít, abych byl silnější a rychlejší a tvrdší než jakýkoli Nicník nebo Starousedlík. Ale je jich tak mnoho, že na tom nakonec nesejde. Oni sem prostě pořád a pořád proudí… je to jako nějaká přírodní katastrofa. Jednoduše se s tím nedá nic dělat… a ti Noví Nicníci by nejraději ze všeho obdělávali půdu, je to všechno tak bláznivé ?

Nějaká ruka náhle zatáhla Artura zpátky.

„Pardon,“ řekl známý hlas. O chviličku později Artur uviděl, jak nad cimbuřím letí nějaký sud a ze dvou hořících rozbušek odlétávají jiskry. O čtyři vteřiny později se dole u zdi ozval ohlušující výbuch.

„Granát,“ řekl Slunopal, středeční Poledne, se širokým úsměvem. „Největší, jaký jsme dokázali vyrobit. A tam, odkud jsme přišli, je jich ještě spousta!“

„Slunopale!“ zvolal Artur. „Vy jste přišel!“

„Jo, já a taky pár ostatních,“ řekl Slunopal.

Artur zbystřil, když se za hradbami ozvaly další výbuchy. Na baště se to náhle hemžilo Starousedlíky. Byli tam námořníci v modrých kabátcích a odpalovali je z malých dřevěných minometů, které si připravili vzadu. Vedle vojáků se objevily řady seržantů-komisařů a Kovových komisařů. Nad nimi letěli Půlnoční návštěvníci a vrhali dolů na Nové Nicníky kovové šipky.

Kolem se přehnal dav dělostřelců v kabátcích z buvolí kůže. Na kárkách vezli menší sudy prachu a hromady kartáčových střel. Diskutovali o tom, jak nízko mohou nastavit děla na baště, celí nadšení z toho, že zase mohou použít své zbraně.

„Dáma První se připravuje na výpad někde dole,“ řekl Slunopal. „Chystá se použít Klíče a má s sebou vysoce postavené pondělní Starousedlíky a středeční Jitřenku a starého Skamandrose a všechny, co jsme dokázali sehnat, co někdy bojovali s Nicníky nebo to o sobě aspoň prohlašují. Všeho všudy asi tak pět tisíc, i když jich ještě asi pár dorazí.“

Slunopal se odmlčel a podíval se dolů.

„Tohle podle mě nevypadá moc jako Nicníci.“

„Jsou to Noví Nicníci,“ vysvětlil mu Artur. „Jsou skoro jako Starousedlíci…“

„Nevypadá to, že jste moc spokojený, Arture. Tedy lorde Arture.“

„Říkejte mi jen Arture,“ poprosil ho chlapec. Podíval se na meč, který držel v ruce, a ten se pomalu proměnil zase ve velitelskou hůl, kterou si zastrčil za opasek. Potom vstal a vyhlédl ven střílnou.

Noví Nicníci pěkně spořádaně ustupovali. Ačkoli dáma První ještě nezaútočila, už vypochodovala se svým rozmanitým doprovodem v patách z výpadové brány.

Nebyla to však přítomnost jejího doprovodu, co přimělo Nové Nicníky k ústupu. Byla to dáma První samotná. Byla dva a půl metru vysoká a na sobě měla plášť, který měl až překvapivě podobnou barvu i střih jako plášť Pištcův. Byla zahalená do kouzelného namodralého oparu a zelených jisker, jež každou chvilku vyšlehávaly až do vzdálenosti pětadvaceti metrů a srážely Nicníky k zemi. A to zatím jen stála bez hnutí. Když zdvihla ruce v dlouhých rukavicích, jež byly druhým Klíčem, a práskla jimi o sebe, celou skupinku nejméně sta Nicníků to zdvihlo do vzduchu a odmrštilo je to na zadní stěnu nejbližší bašty v druhé linii.

Artur tak poprvé viděl, co to skutečně znamená použít moc Klíčů. Vykřikl, když dáma První vyndala zpoza opasku trojzubec ? Třetí Klíč ? a jen tak ledabyle s ním mávla. Všechna tekutina z těl několika stovek Nicníků vystříkla v děsivé sprše, jež zasáhla nedalekou cestičku a téměř uhasila všechny ohně.

„Nechte je, aby se dali na ústup!“ křičel Artur. „Nechte je jít!“

Nikdo ho ale neslyšel. Dokonce i Slunopal, který stál jen několik metrů od něj, křičel na obsluhu minometů, aby pálila ještě dál, a tak ho neslyšel ani on.

Artur vyndal svou velitelskou hůl ? Čtvrtý Klíč ? a zdvihl ji.

„Zesil mi hlas,“ řekl. „A osvětli bitevní pole.“

Hůl provedla nejdříve jeho druhý příkaz. Jen se trochu rozzářila, ale ihned potom se jasněji rozsvítil měsíc, který právě vyšel. Jeho bledě zelené světlo za pár vteřin tak zesílilo, že předměty a osoby začaly vrhat stíny.

„Nechte Nové Nicníky, aby se stáhli do zákopů!“ řekl Artur normálním hlasem. Když ale ta slova opustila jeho ústa, rozezněla se mnohem, mnohem hlasitěji, takže přehlušila dokonce i výstřely z děl. „Zastavte palbu a nechte je jít!“

Jeho hlas byl tak silný, že se ozvěnou vrátil z nového pohoří, které se objevilo za soumraku.

„Jít… jít… jít… jít…“

Zářící měsíc zase pobledl a všude bylo náhle ticho.

„Ustupují,“ řekl maršál Soumrak s úlevou v hlase. „Zajímalo by mě, jestli se ještě vrátí.“

„To záleží jen a jen na Pištci,“ řekl Artur a jeho hlas byl ztěžklý a pomalý kvůli naprostému vyčerpání. „Ale když je tu teď dáma První i já a máme všechny čtyři Klíče a navíc ty nové vojáky… Myslím, že se s námi buď usmíří, nebo se stáhne zpátky tam, odkud přišel, a bude se tam připravovat na nový pokus.“

„Ale když se pole zase začala přesouvat…“

„On má Efemeris,“ řekl Artur. „Viděl jsem, jak mu z kapsy pláště čouhá její roh. A my navíc nemáme formu na to, abychom je pronásledovali, že?“

Aby byly jeho činy v souladu se slovy, zhroutil se zády k cimbuří na zem. Mnozí ostatní následovali jeho příkladu, ale maršál Soumrak zůstal stát a Slunopal se zabýval tím, že kontroloval obsluhu minometů, aby řádně vyčistila ohromné dřevěné sudy.

„Jenom chviličku klidu,“ zamumlal Artur. „Než sem dorazí dáma První. Jenom malou chviličku klidu, nic víc nechci…“

Jeho hlas se vytratil, hlava mu klesla na prsa a přemohl ho spánek.

Na prstě se mu v měsíčním svitu zaleskl krokodýlí prsten.

Byl teď přesně napůl z čistého zlata.

Kapitola třicátá

Lístka se zděšeně probudila. Dusila se. Než si mohla uvědomit, kde vlastně je a čím se to dusí, vyřinul se jí z nosu proud průzračné tekutiny do kyblíku, který někdo držel před ní a přidržoval jí nad ním i hlavu.

„Jenom klid,“ řekl tichý ženský hlas. „Bude to trvat tak pět minut.“

„Ergh, uch, fuj,“ prskala Lístka, ale ta věc z ní nepřestávala vycházet. Proudila dokonce tak rychle, že se jí část vracela do krku. Tak kvůli tomu se dusila.

„Právě jsi dostala utišující léky,“ pokračoval klidný hlas. „Ta průzračná tekutina je směs látky, kterou jsme použili k vyplavení té neznámé houbovité věci z tvého těla, a zbytků té cizorodé látky. Jakmile to bude venku, bude ti už dobře.“

„To je ale tak hrozné,“ lapala po dechu Lístka. Cítila se slabě a podivně, byla dezorientovaná a hrozně ji bolely dutiny. Ležela v nějaké posteli, to bylo jasné, ale střecha byla zelená a hrozně nízko a tak trochu prohnutá a všude kolem byly průhledné umělohmotné stěny.

Otočila hlavu a uviděla, že ji nad kbelíkem přidržuje zdravotní sestra. Sestřička v obleku proti biologickému nebezpečí, jejíž obličej se nedal za dvojitou maskou rozeznat.

„Jsi v polní nemocnici, kterou zřídili na stadiónu u vaší školy,“ vysvětlila jí sestra. „Všechno bude v pořádku.“

„Jak dlouhoš tdy?“

„Jak dlouho už tady jsi?“

Lístka přikývla.

„Myslím, že je to tak týden. Všechno bylo hrozně hektické, i když teď se to už uklidňuje. Alespoň že chytili ty teroristy, co tu věc rozšiřovali.“

„Cože?“

„No, ne tak doslova chytili, protože všichni zemřeli při útoku na jejich hlavní stan.“

Lístka zavrtěla nevěřícně hlavou, ale sestra jí to zarazila tím, že ji chytila ještě pevněji.

„Tohle nedělej, prosím. Drž hlavu nad nádobou.“

Celý týden, pomyslela si Lístka nevěřícně. Drželi mě pod sedativy celý týden. Ale Suzy musela tu kapsu Arturovi nějak doručit, jinak bych tu nebyla…

„A cooji odiče?“

„Jak se daří tvým rodičům?“

Lístka se chtěla zeptat „Kde jsou mí rodiče?“, ale stejně mírně přikývla a snažila se přitom, aby to nepřerušilo proud tekutiny.

„To budu muset zjistit. Sem samozřejmě žádné návštěvy nesmějí. Ale budou asi doma, řekla bych.“

„Oni byli ve Východní nemocnici.“

Ruka zdravotní sestry, ve které držela kbelík, sebou škubla.

„Oni byli ve Východní nemocnici?“

Lístka pomalu přikývla.

„Seženu nějakého doktora, aby ti to zjistil,“ řekla sestra opatrně. „Určitě jsou v pořádku, ale právě v té oblasti bylo… hodně obětí. Po tom pádu helikoptéry a pokusu o útěk Armáda… většina lidí uvnitř… většina dopadla dobře.“

„Který je den?“ zeptala se Lístka a po tvářích jí stékaly dvě slzy, jež nepozorovaně sklouzly do kbelíku.

„Který je dnes den? Pátek, má milá. Je pátek ráno. Tamhle jde konečně paní doktorka, určitě tě chce prohlédnout. Víš co je legrační? Ona se jmenuje Pátková a pracuje vždycky jenom v pátek! Doktorka Pátková, představ si to! Na oddělení jí říkáme lady Pátková, protože je tak… tak krásná a ušlechtilá… no tak, nehýbej se přece!“