Garth Nix

Klíče od Království 5. Lady Pátková

Prolog

Lístka se s trhnutím probudila a posadila se na posteli. Na okamžik nevěděla, co se děje, protože ta postel nebyla její. Na stěně u nohou postele nevisel plakát s její oblíbenou kapelou, protože tam žádná zeď nebyla. Nebyl tu ani noční stolek a na opačné straně lůžka na ni neblikaly červené oči hodin s troly, přes metr vysokého přístroje, který před několika lety sestrojila společně s bratrem Edem pro jeden projekt do školy.

Neměla na sobě ani své obvyklé pyžamo: tričko s obrázkem kapely a teplákové kalhoty. Místo toho byla oblečená ve světle modré noční košili z měkkého flanelu, která jí sahala až ke kotníkům, tedy v něčem, co by si na sebe sama nikdy nevzala.

Pokoj, v němž se nacházela, byl mnohem větší než její ložnice a bylo v něm ještě osm dalších postelí. V těch bližších určitě spali lidé, protože Lístka viděla vršky hlav a obrysy jejich těl pod pokrývkami. Ostatní postele byly zřejmě také obsazené.

Vypadalo to jako nemocnice…

Lístka se naráz probrala z ospalosti. Pokusila se vyskočit z postele, ale nohy ji neposlechly a dopadlo to spíš tak, že se sesunula na podlahu. Chňapla po přikrývce, postavila se zpříma a opřela se o matraci; přitom se pokoušela přijít na to, co se děje.

Pomalu se jí to všechno začalo vracet. Velice pomalu ? jako by se jí nedávno poškodila paměť a mozek měl problémy poskládat všechny kousky správně dohromady.

Lístka si vzpomínala, že navštívila svého kamaráda Arthura ve Východní nemocnici. Ten jí pověděl o Domě, který je epicentrem vesmíru, a o tom, jak právě jeho, Artura, vybrali, aby se stal Právoplatným dědicem Architektky ? ne proto, že by se kvůli tomu narodil nebo snad z nějakého vznešeného důvodu, ale prostě proto, že byl ve správný čas na správném místě (nebo v nesprávný čas na nesprávném místě, záleží na tom, jak se na to díváte). Vypadalo to, že Architektka je stvořitelkou všeho. Stvořila nejen Dům, ale i celý vesmír, který ležel za ním, včetně Země.

O tom všem Artur Lístce vyprávěl, a také o panu Pondělí a Úděsném Úterý, dvou Správcích, kteří Architektku v době její nepřítomnosti zradili a odmítli vykonat její Vůli. Ale ještě než to Artur dopověděl, vynořila se z ničeho nic obří vlna a smetla je do moře, které ještě ke všemu ani nebylo na Zemi. Artura odnesla vlna dál na širé moře, ale Lístku zachránila loď s názvem Létající kudlanka…

„Kudlanka,“ zašeptala Lístka. I šepot ale zněl v tom tichém pokoji jako hluk. Lidé spící v ostatních postelích nevydávali vůbec žádné zvuky. Dokonce ani nezachrápali. Lístku najednou napadlo, že možná vůbec nespí, ale že jsou mrtví. Upřeně se zadívala na nejbližší postel a pátrala po známkách života. Viděla ze spáče jen vrcholek hlavy, chomáček vlasů ? nebylo to dost ani na to, aby dokázala určit, jestli je to muž nebo žena. Ale po několika vteřinách si oddychla: pokrývka se nepatrně zdvíhala a klesala. Ať to byl muž nebo žena, ten, kdo tam spal, velice pomalu dýchal.

„Plula jsem na Kudlance,“ zašeptala si Lístka pro sebe. Všechno se jí začalo pomalu vybavovat. Šest týdnů se plavila po Hraničním moři, které se nacházelo v Domě. Stala se členkou posádky… potom zaútočili piráti. Jejího kamaráda Alberta zabili…

Lístka zavřela oči. Nechtěla téhle vzpomínce dovolit, aby se jí vrátila zpátky do paměti. Ale aspoň pomohla Arturovi porazit piráty a hlavu jejich velitele Málochura skopla do jezera s bahnem prosyceným Ničím. Potom se vrátili do Středečního přístavu a výtahem odjeli ke…

„Vstupním dveřím,“ řekla Lístka. „Na Prahový kopec. Zástupce dozorce…“

Lístka s Arturem se pokusili dostat zpátky domů Vstupními dveřmi v Nižším Domě, ale narazili na problém. Zástupce dozorce Artura dveřmi nepustil. Později se na setkání s dámou První dozvěděli, že Obnažený chlapec je na Zemi a vzal na sebe Arturovu podobu, takže mu zabránil vrátit se domů. Lístce v tom však nebránilo nic. Chtěla se vrátit domů, po tom všem, co se stalo, ale nebylo to jen tak.

„Dobrovolně jsem se nabídla, že zbavím Zemi Obnaženého chlapce,“ zamumlala Lístka v úžasu sama nad sebou, „muselo mi přeskočit.“

Ale opravdu se jí navzdory všem překážkám povedlo najít zdroj Chlapcovy síly a opravdu zvládla jeho předání Suzy Tyrkysově Modré. Přitom se ale nakazila plísní, která by Obnaženému chlapci dovolila ovládnout každou její myšlenku i čin.

Vzpomínky se vynořovaly jedna po druhé a spojovaly se dohromady. Lístka soustředěním vraštila čelo a snažila se přijít na to, co se asi muselo přihodit. Suzy očividně Arturovi předala tu začarovanou kapsu, s jejíž pomocí byl Obnažený chlapec stvořen, a Artur nebezpečného Nicníka zahubil. Kdyby se jedno z toho nestalo, Lístka by teď nebyla při vědomí. Byla by duševně mrtvou loutkou v rukou Obnaženého chlapce.

Jenže Lístka nijak zvlášť výrazný pocit vítězství neměla, protože si nakonec vzpomněla, že to není poprvé, co po napadení houbou ovládající mysl přišla k vědomí.

„Byla jsem přece v polní nemocnici… v takové provizorní,“ řekla. Když mluvila sama pro sebe nahlas, pomáhalo jí to vybavit si všechny detaily. „Zvracela jsem špinavou sedlinu, která po té plísni zůstala…“

Lístka zaúpěla a přitiskla si klouby prstů ke spánkům, protože si vzpomněla ještě na něco jiného. Zdravotní sestra jí přece říkala, že byla v komatu celý týden. Od čtvrtka odpoledne do pátečního rána.

Ale jak je to dlouho? lámala si hlavu. Musela jsem znovu upadnout do bezvědomí, nebo…

Lístka si přestala třít spánky a udeřila hlavou do matrace. Pak se vzepřela na loktech a znovu udeřila hlavou. Byl to zlozvyk, ale nemohla si pomoci. Když se jí nedařilo, vždycky se ? něčím měkkým ? tloukla do hlavy.

Poslední věc, na kterou si vzpomněla, byla sestra ukazující na lékařku, která se k nim blížila. A pak zazněla ta hrozná slova:

„Doktorka Pátková, představ si to! Na oddělení jí říkáme lady Pátková…“

Lístka si matně vybavila, jak ji zaplavil strašlivý strach, když k ní přistoupila neuvěřitelně krásná žena s celou armádou svých lidí… ale dál už si nepamatovala nic.

Doktorka Pátková ? která nepochybně přišla z Domu a byla opravdu Správkyní jménem lady Pátková ? jí musela něco provést.

Možná jsem ztratila ještě víc času, pomyslela si Lístka. Mohlo se stát cokoli. Arturovi. Mým rodičům. Edovi. Cokoli.

Lístku vylekal zvuk, který se ozval z druhého konce pokoje. Na okamžik ztuhla, skrčila se za postel a pak přelezla k jejímu konci, aby se porozhlédla po místnosti. Někdo otevíral dvojkřídlé létací dveře na konci pokoje. Nejdřív něco proklouzlo škvírou mezi oběma křídly. Lístce chvilku trvalo, než rozeznala, že je to kbelík, který někdo tlačí před sebou mopem. Hned potom prošla dveřmi i osoba, jež kbelík sunula před sebou, a zavřela za sebou dveře zkušeným kopnutím paty.

Vypadala velice obyčejně a lidsky: žena ve středních letech s očima upřenýma k zemi a vlasy prakticky svázanými dozadu, oblečená v zeleném plášti a zelených kalhotách. Na nohou měla bílé galoše. Lístku to uklidnilo. Kdyby byla ta žena dva metry vysoká a nápadně hezká, byla by to pravděpodobně Starousedlice a to by znamenalo, že je Lístka zpátky v Domě.

Když uklízečka prošla dveřmi, na okamžik se zastavila a namočila mop do kbelíku. Potom začala vytírat podlahu směrem ode dveří do místnosti v pásu širokém asi dva metry. Nevypadala nijak zvlášť pozorně, ale přesto nebylo možné, aby si za chvíli nevšimla prázdné postele. Lístka se rozhlížela kolem sebe po nějakém předmětu, který by se dal použít jako zbraň. Zároveň zkoušela odhadnout, jestli ji nohy unesou, když se znovu pokusí vstát. Cítila se neuvěřitelně zesláblá, což byl důsledek toho, že proležela takovou dobu v posteli, ale strach jí dodával sílu. Na tělech ležících na tomhle oddělení bylo něco tak divného, že to v ní vyvolávalo paniku. Prostě to nebyl normální nemocniční pokoj a Lístka si byla jistá, že to má co dělat s lady Pátkovou.

Rychlý pohled kolem dokola jí potvrdil, že není v obyčejné nemocnici. Na zdech ani u postelí nebylo nic z běžného nemocničního vybavení ? kyslíkové ventily, zvonky na přivolání sester a všechny tyhle věci. Ve skutečnosti nebylo v celé místnosti nic jiného než jednoduché postele a lidé spící v nich tím podivným spánkem.

Lístka se znovu podívala na uklízečku, která naneštěstí právě v tom okamžiku vzhlédla od kbelíku. Vteřinku se dívaly bez hlesu jedna na druhou a pak uklízečka tlumeně vykřikla a upustila mop.

Lístka se potácivě vztyčila a pokusila se po něm vrhnout. Přestože se stěží udržela zpříma a nevypadala nijak zvlášť hrozivě, uklízečka znovu vyjekla a o krok ucouvla. Lístka téměř upadla přes kbelík, ale podařilo se jí popadnout mop a zamávat s ním jako s holí.

„Ne… nedělej nic!“ zašeptala žena. Vypadalo to, že se do šepotu nutí. Očividně se bála ? ale ne Lístky. Ohlížela se po dveřích. „Musíš zpátky do postele. Ona už jde!“

Lístka sklonila mop. „Kdo už jde? Co je tohle místo zač?“

„Ona!“ řekla uklízečka. „Rychle! Vlez si do postele. Musíš dělat, že jsi jako ti druzí. Prostě dělej všechno jako oni.“

„Proč?“

Uklízečka se zachvěla.

„Musíš. Když to neuděláš, ona ti něco provede s hlavou. Viděla jsem to jen jednou. Byl tu někdo takový jako ty, někdo, kdo se probudil, když neměl. Zvedla to svoje zrcadlo a já viděla… viděla jsem…“

„Co!?“

„Viděla jsem, jak z něj vysála život,“ zašeptala žena. Byla bílá jako křída a třásla se. „Zablýskala tím svým zrcátkem a já uviděla, jak mu něco… vyletělo z hlavy. Potom naklonila zrcadlo tak, aby jí svítilo do úst, a…“

Ženě selhal hlas a křečovitě polykala, neschopná vypravovat dál.

„Musí tu být nějaký východ,“ řekla Lístka prudce. Ukázala na druhé dveře naproti těm, jimiž vešla uklízečka. „Kam vedou tamty dveře?“

„K bazénu,“ zašeptala žena. „K jejímu bazénu. Musíš se vrátit do postele. Prosím, prosím! Nechci to vidět podruhé!“

Lístka zaváhala a potom vrazila mop zpátky uklízečce, která jej sevřela, jako by to bylo záchranné lano. Pak se Lístka vydala ke vzdáleným dveřím.

„Ne!“ vykřikla uklízečka. „Všimne si prázdné postele! Je pátek, a tady je v pátek vždycky všechno jinak!“

Lístka přesto chtěla pokračovat, ale podlomily se jí nohy. Klesla na všechny čtyři. Než se stačila znovu vztyčit, uklízečka už ji zvedala v podpaží a táhla ji zpátky do postele. Lístka se s ní snažila zápasit, ale byla na to moc slabá.

„Dělej všechno jako ti, co spí,“ radila uklízečka a lapala po dechu. „Je to tvoje jediná šance. Běž za nimi.“

„Kam?“ vyštěkla Lístka. Byla vzteky bez sebe, že ji tělo neposlouchá, jak by mělo.

„Chodí do toho bazénu,“ řekla uklízečka. „Až na to, že to není bazén… Neměla jsem nic vidět. Já mám jen čistit podlahu tam, kudy má projít ona. Ale jednou jsem se dívala, skrz žaluzie v šatně…“

„Vracejí se odtamtud zpátky?“

„Nevím,“ zašeptala žena. „Sem ne. Když jsem tu začínala, bývalo jich jen dvacet za měsíc, víc ne. To bylo před třiceti lety. Ale tenhle týden je tu úplně plno. Tentokrát to musejí být tisíce lidí.“

„Jakých lidí? Co jsou zač? Jsou z nemocnic?“

„Tiše!“ zvolala žena. Přetáhla přes Lístku přikrývku a hnala se zpátky ke svému mopu. Odstrčila kbelík málem až ke dveřím na druhé straně místnosti. „Už jde!“ zavolala přes rameno na Lístku a začala horečně drhnout podlahu.

Lístka si zdráhavě lehla, ale otočila hlavu tak, aby přivřenýma očima viděla na dveře. Za chvilku uslyšela těžké kroky a dveře se rozlétly. Dovnitř se vřítili dva velice vysocí a velice pohlední muži v černošedých oblecích a nepromokavých kabátech. Lístka okamžitě věděla, co jsou zač. Vysoce postavení Starousedlíci s kabáty vyboulenými na ramenou ? to znamenalo, že se pod nimi ukrývají křídla.

Za těmito dvěma Starousedlíky vešla nádherná žena, kterou už Lístka viděla v polní nemocnici. Lady Pátková byla velmi vysoká a vypadala ještě vyšší díky botám na jehlových podpatcích, jež byly posázené rubíny. Její zlaté šaty se na ní při chůzi třpytily, takže jak kráčela, všude kolem tančily po místnosti blyštivé odlesky. Na hlavě měla klobouk pošitý barevnými sklíčky ? nebo snad malými diamanty, jež pohlcovaly zlatavé světlo a zesilovaly je do takového jasu, že bylo velice těžké zadívat se lady Pátkové do tváře déle než na malý okamžik.

V pravé ruce držela Správkyně nějakou malou věc, která byla ještě jasnější ? zářila tolik, že se na ni nedalo podívat vůbec. Lístka musela úplně zavřít oči, ale i tak se jí světlo prodralo pod víčka a bodlo ji palčivou bolestí, kterou pocítila až na kořeni nosu.

S víčky křečovitě zavřenými nemohla Lístka vidět, co se dělo potom. Ale slyšela to. Měkké kročeje mnoha bosých nohou, nezvyklé po ostrém klapy klap bot Starousedlíků a lady Pátkové, ale právě tak hlasité.

Lístka čekala, dokud si nebyla jistá, že lady Pátková už přešla, a pak se znovu podívala do místnosti.

Byla plná náměsíčníků, kteří šli za lady Pátkovou. Vlekla se tu dlouhá řada lidí v modrých nočních košilích. Měli zavřené oči, mnozí kráčeli v klasické póze s rukama nataženýma před sebou, jiní zase vypadali tak uvolněně, že stěží dokázali stát a jít.

Všichni byli dost staří. Většina mužů byla plešatá nebo měli stříbrné či šedé vlasy. Lístce se zdálo, že jim všem musí být už přes sedmdesát. U žen se to dalo odhadnout hůř, ale zřejmě na tom byly podobně. Nikdo z nich nebyl vyloženě stařičký a všichni byli schopní chodit, ale zároveň se nikdo z nich nedal ani náhodou popsat jako člověk ve středním věku.

Lístka pozorovala, jak ji míjejí, a snažila se přijít na to, co má dělat. Prošly kolem ní už stovky lidí a Lístka si začínala myslet, že je nechá projít, schová se pod postel a pak vyklouzne ven. Ale pak uviděla dva další Starousedlíky, kteří popoháněli spáče a byli dotěrní jako dva ovčáčtí psi. O několik minut a několik set lidí později kolem prošli další dva Starousedlíci. Takže se dalo předpokládat, že na konci průvodu jich půjde ještě mnohem víc.

Pak uviděla Lístka něco, co ji v okamžiku přimělo změnit plány.

V průvodu kráčela její teta Mango. Tvrdě spala a na rtech měla nepatrný, ospalý úsměv.

Lístka se s trhnutím téměř posadila, ale hned si to uvědomila a nějak se jí podařilo lehnout si zpátky dřív, než do místnosti vkročili dva další Starousedlíci.

Teta Mango byla pro ni a pro Eda něco jako druhá matka. Žila s Lístčinou rodinou už dlouho, déle, než kam sahaly Lístčiny vzpomínky. Byla to matčina starší sestra, ale chovala se spíš jako její mladší, poněkud bezmocný sourozenec. Lístka si nebyla jistá, jak to s tetou Mango vlastně bylo, ale buďto se narodila s lehkou mentální poruchou, nebo se jí kdysi něco stalo. Byla laskavá a milá, ale pokud šlo o každodenní povinnosti, byla úplně bezradná. Neustále bylo potřeba, aby na ni v té její nadšené neschopnosti někdo dával pozor. Někdy to Lístku opravdu popuzovalo, ale když potřebovala, aby jí někdo vyprávěl něco pěkného nebo si naopak vyslechl, jaké má problémy, a utěšil ji, byla teta Mango vždycky k dispozici.

Lístka svou tetu pozorovala, dokud neprošla dveřmi na druhém konci místnosti.

Musím jít hned s nimi, pomyslela si. Teta Mango takhle vážné situace nezvládá; sama nebude mít šanci. Ale já nic nemám. Žádnou zbraň. Žádnou možnost spojit se s někým, kdo by pomohl. Žádná kouzla z Domu.

Lístčina ruka sebou škubla. Lístka zastavila její pohyb a pak kradmo, pozvolna sunula prsty ke krku, aby tam nahmataly něco, co si strašně přála, aby tam opravdu bylo, protože kdyby to tam bylo, pak by vlastně měla něco kouzelného, co by jí snad mohlo pomoci.

Lístčiny prsty našly několik spletených vláken zubní niti a nakonec se sevřely okolo drobného kotouče z velrybí kosti, který jí dal Artur. Námořníkův medailon.

Arturovi na Hraničním moři příliš nepomohl, protože Námořníkovi trvalo moc dlouho, než dorazil na pomoc. Ale nakonec dorazil. Medailonek představoval alespoň slabou naději na pomoc zvenčí.

Lístka ležela v posteli a sledovala, jak kolem procházejí spící. Pod pokrývkou napínala a zase uvolňovala svaly na rukou a na nohou, aby je pokud možno zase dostala do formy a zbavila se slabosti po týdenním ležení v posteli.

Zdálo se jí, že trvalo hrozně dlouho, než pokojem prošlo několik tisíc spáčů. Konečně uviděla konec zástupu. Poslední lidi doprovázeli čtyři Starousedlíci. Nebyli tak oslnivě krásní jako ti, kteří šli před lady Pátkovou, ale byli to bezpochyby také vysoce postavení Starousedlíci, kteří odhodlaně vykonávali svou práci. Zastavili se u dveří a vyčkávali. Pozorovali spící pacienty v postelích kolem Lístky.

Chvíli se nedělo nic, a potom pokoj najednou zaplavilo měkké zlatavé světlo, jako kdyby někdo otevřel okno do teplého, slunného letního odpoledne. Světlo však zmizelo stejně rychle, jako přišlo; zmizelo dveřmi na druhé straně místnosti.

Jak se světlo stahovalo, ozval se povel ? přímo v Lístčině hlavě.

„Následuj nás!“

Byl to jemný hlas, ale rezonoval Lístce v hlavě, jako kdyby si to slovo řekla sama se zacpanýma ušima.

Dívka cítila, jak ji to jediné slovo táhne z postele, ale byla schopná mu odolat. Spící ho však pocítili mnohem důrazněji. Staří lidé všude kolem ní si sedali, slézali z postelí a připojovali se k posledním náměsíčníkům, kteří procházeli dveřmi.

Lístka vstala také a šla za nimi, přičemž se snažila hrát náměsíčnou, jak nejlépe uměla. V patách jí bylo posledních šest spáčů a starousedlická hlídka, která uzavírala průvod. Lístka kráčela s pootevřenými ústy, jako by spala, ale ve skutečnosti zuřivě přemýšlela a pokoušela se potlačit vlnu strachu, paniky a nevolnosti, která se jí vzdouvala v žaludku.

Neměla strach o sebe, ale o svou bezmocnou tetu Mango.

Dveře na opačném konci místnosti byly otevřené, ale Lístka se neodvážila vzhlédnout a podívat se před sebe až do chvíle, kdy šouravě procházela dveřmi a mohla předstírat, že ve spánku trochu klopýtla. Málem přitom upadla doopravdy, ale nohy jí každým krokem sílily, a tak se na nich dokázala udržet a vzhlédnout.

Spatřila něco, kvůli čemu se málem zastavila a prozradila se. Ve velikém prostoru před ní byl plavecký bazén rozměrů hodných olympijských her. Ale nebyla v něm ani kapka vody. Místo toho tu někdo umístil nakloněnou rampu, která vedla na dno bazénu a po níž se loudali poslední spáči. Dolů, vstříc zrcadlově lesklému povrchu, který nejdříve odrážel jejich postavy a potom… je prostě celé pohltil.

Na začátku rampy Lístka zaváhala. Měla sice za zády ty čtyři Starousedlíky, ale z plavecké haly vedlo několik dalších dveří. Kdyby se teď dala do běhu, mohla by některým z nich zmizet. Možná je to jediná šance na útěk.

Ale její teta už byla někde dole pod zrcadlovým dnem prázdného bazénu.

Lístka s přimhouřenýma očima udělala krok, potom další. Když jí zmizely nohy, spatřila na své tváři, odrážející se v zrcadlovém dně, ustrašený výraz. Pořád své končetiny cítila, nohy vysílaly do mozku signál, že kráčejí po mírně nakloněné rovině. Lístce se najednou udělalo špatně od žaludku, zrovna jako tehdy, když zvracela to bláto. Zoufale si přála, aby se teď nepozvracela, a tak pevně zavřela oči a vrhla se vpřed, ruce natažené před sebou. Odevzdala se cele tomu, co se skrývalo pod odrazem spáčů lady Pátkové.

Pokud tam vůbec něco bylo…

Kapitola první

Nicník zaútočil svým prskajícím elektrickým oštěpem Arturovi na prsa. V posledním okamžiku, právě když to vypadalo, že už ho probodne, se chlapci podařilo odrazit útok štítem. Hrot oštěpu se po něm svezl se strašlivým skřípěním kovu o kov. Artur udělal výpad svým divokým mečem, ale Nicník uskočil, dalším skokem se ocitl za ním, srazil jej k zemi a pařáty začal trhat Arturovu tvář ?

Artur se s výkřikem posadil na lůžku a rukama hmatal po zbrani. Sevřel prsty jílec meče, zvedl zbraň a sekl po útočníkovi ? který se rozpustil ve vzduchu, protože to už se chlapec úplně probudil. Meč se v jeho ruce sám proměnil z tenkého rapíru v maršálskou hůl ze slonoviny, obtočenou zlatými lístky. Tuto podobu na sebe, jak se zdálo, bral Čtvrtý Klíč nejraději, alespoň když jej nosil Artur.

Artur hůl odložil a zhluboka se nadechl. Srdce mu pořád tlouklo jako splašené a hrůza z noční můry jej opouštěla jen pomalu.

Ne že by byl svět, do něhož se probudil, o něco lepší. Artur se s nadějí podíval na svůj stříbrný prsten s krokodýlem, který ukazoval, kolik kouzel mu už proniklo do těla. Ale prsten vypadal stejně jako minulé noci. Pět z deseti dílků prstenu už zezlátlo, což znamenalo, že Artur je nyní nejméně z poloviny Starousedlík. Pokaždé, když Artur použil Klíč nebo nějaká jiná kouzla, změnilo jej to, a prsten měřil míru této proměny. Kdyby zlato postoupilo ještě o jeden dílek, proces už by nešel vrátit zpátky a Artur by se už nikdy nemohl vrátit domů. Tedy alespoň ne tak, aniž by uškodil všem a všemu, co miloval. Na život v Druhořadých říších mají Starousedlíci zhoubný vliv.

„Domů!“ řekl Artur. Byl už úplně vzhůru a každý ze spousty jeho problémů se teď hlasitě dožadoval, aby Artur přemýšlel právě o něm. Ale úplně nejvíc jej zaměstnávala touha dozvědět se, co se děje doma, a ujistit se, že jsou všichni v pořádku.

Vyklouzl zpod těžkých saténových pokrývek a vstal z peřím vycpané matrace na sloupkové mahagonové posteli. Každý sloupek zdobila vyřezávaná bitevní scéna, což ho na okamžik rozptýlilo, takže se nepříjemným způsobem přesvědčil, že na podlahu je to dál, než si myslel. Právě vstával ze země, když se ozvalo diskrétní zaklepání na dveře.

„Dále!“ zavolal Artur a rozhlížel se kolem. Obrana Citadely proti armádě Nových Nicníků jej včera tak vyčerpala, že si stěží všiml, kam ho to vlastně odnesli spát. Byla to zjevně ložnice nějakého vysokého důstojníka ? patrně samotného sira Čtvrtka ? protože kromě zdobené postele tu bylo několik zlacených čalouněných křesel, dále bohatě vytkávaný koberec, na němž byl vyobrazen další válečný výjev ? hustý oranžovorudý déšť palby nad hordou znetvořených starých Nicníků. Byla tu i koupelnová skříňka s masivním zlatým umyvadlem a několik tlustých, nadýchaných ručníků. Otevřené dveře vedly do šatny, samostatné místnosti absolutně přecpané nejrůznějšími uniformami, botami a výstrojí.

„Dobré jitro, lorde Arture. Jste připraven na ranní holení?“

Starousedlík, jenž vstoupil do místnosti, byl kaprál v šarlatové tunice a černých kalhotách Regimentu, ale přes tuniku měl uvázanou bílou zástěru a na hlavě měl něco, co vypadalo jako mosazná mísa. Nesl kožený kufřík, který hbitě položil na malý stolek a otevřel jej. Objevilo se několik štětců a řada velice ostře a vražedně vyhlížejících břitev.

„Ehm, ano, ale tupou stranou břitvy, prosím,“ řekl Artur bezmyšlenkovitě. Ačkoli ve věku dvanácti let mu vousy nerostly a ještě pár let neporostou, zvykl si na „holení“ během výcviku rekrutů.

Kaprál posunkem naznačil Arturovi, aby se posadil, sňal si z hlavy mosaznou mísu, naplnil ji vodou, jež proudem vytryskla ze sloního chobotu nad umyvadlem, a začal šlehat pěnu na holení.

Artur se posadil, ale pak se znovu vztyčil. „Na tohle nemám čas!“ řekl uspěchaně. „Musím zjistit, co se děje.“

„A to se také dozvíte, pane,“ ozval se ode dveří nový hlas. Byl to maršál Soumrak, který vypadal ve své šedé uniformě mnohem čistěji a upraveněji, než když jej Artur viděl naposledy, po skončení bitvy. „Čtvrtkovým zvykem bylo vyslechnout si ranní novinky při holení a oblékání. Byl byste ochoten v udržování tohoto zvyku pokračovat?“

Artur na sebe pohlédl. Neuvědomil si, že má na sobě pyžamo. Šarlatové a zlaté pyžamo Regimentu se vším všudy, dokonce i se zlatými epoletami, z nichž visely třásně. Epolety ho škrábaly na krku a byl si jistý, že by ho byly probudily, kdyby nebyl tak unavený.

„Připouštím, že se musím obléci…“

Sedl si zase zpátky a holič mu okamžitě rozetřel pěnu po tvářích a po bradě. Soumrak napochodoval do místnosti a postavil se naproti Arturovi do pozoru. Zároveň vešel jiný kaprál, který měl na hlavě už obvyklejší čepici, a ten odpochodoval kolem nich do šatníku.

„Co dělají Noví Nicníci? Viděl někdo Pištce?“ zeptal se Artur. Pokoušel se při mluvení příliš nehýbat ústy. Holič sice používal tupou stranu břitvy a jenom stíral pěnu, ale i tak z toho byl Artur nervózní.

Noví Nicníci, kteří sloužili Pištci, záhadnému synovi Architektky a Starce, předešlé noci téměř vyhráli bitvu proti Arturovi a Armádě Domu, a chybělo jim jen děsivě málo k tomu, aby dobyli Citadelu. Jen příchod dámy První, třímající v rukou první tři Klíče a doprovázené početnými posilami z Nižšího Domu, Vzdálených oblastí a Hraničního moře, situaci zachránil.

Artur musel přiznat, že důležitou součástí toho všeho byla i zrada Čtvrté části Vůle, jež měla podobu hada a stříkla Pištci pod masku kyselinu právě ve chvíli, kdy s Arturem vyjednával. To, že v bitvě chyběl Pištec ? a s ním i síly, jimiž vládl a jež byly nejspíš značně veliké ?, dost možná rozhodlo o jejich těsném vítězství. To ale ještě neznamenalo, že Artur zradu Vůle schvaloval.

„Noví Nicníci zůstali celou noc ve svých zákopech naproti Citadele,“ oznámil maršál Soumrak. „Naše oddíly ve Velkém bludišti rovněž nehlásí žádné útoky. Situace je však stále velmi vážná. Ve Velkém bludišti je téměř milión nepřátelských vojáků a my nevíme, co na nás Pištec chystá, ani kde je.“

„Kde je dáma První?“ zeptal se Artur, zatímco mu holič otíral tvář nahřátým ručníkem. Artur neměl ponětí, jak ho dokázal zahřát ? ale prostě byl horký. „A jsou nějaké zprávy o mých přátelích Suzy Tyrkysově Modré a Fredovi Zlatém?“

„Dáma První vás očekává na štábu,“ odpověděl Soumrak. „O zajatých Pištcových dětech však, obávám se, nemáme zpráv. Speciální jednotka Průzkumníků dostala rozkaz, aby prozkoumala pole 500/500, kde se nacházel hrot zhotovený z Ničeho. Je možné, že nám během dneška něco sdělí skrze komunikační figurku.“

„Díky.“ Artur vstal, protože holič už skončil a sbalil si své náčiní. Pak zasalutoval a Artur mu na pozdrav bezmyšlenkovitě odpověděl. Druhý kaprál vyšel ze šatny s kupou uniforem a položil je na kraj postele. Potom se vrátil a přinesl další uniformy, zatímco Artur na ně nepřítomně zíral. Myslel na Suzy a na Freda a taky na Lístku tam kdesi na Zemi a na svou rodinu. Bylo tolik lidí, na něž musel myslet, tolik nepřátel a potíží, nemluvě ani o osudu celého vesmíru.

„Jakou uniformu si dnes budete přát, pane?“ zeptal se kaprál. „Vybral jsem například uniformy generála Regimentu, chána Hordy, vyslance Legie…“

„Vezmu si tu, kterou měl sir Čtvrtek,“ řekl Artur. „Vojín Regimentu, s příslušnými odznaky.“

Kaprál potlačil povzdech a vrátil se do šatníku. O pár vteřin později se vynořil s požadovaným oděvem. Pokusil se Arturovi pomoci s oblékáním, ovšem s malým úspěchem, protože chlapec se rychle oblékl sám. Nápadné bylo, že ani kaprál, ani Soumrak nezkoušeli Arturovi podat Čtvrtý Klíč. Teď, když na něj Artur uplatnil svůj nárok, mohl by Klíč sežehnout nebo jinak zneškodnit každého, kdo by jej sebral. Artur se Klíče od Království ujal sám, dost neochotně, protože dobře věděl, jak velké je pokušení použít jeho moc, dokonce i když to znamenalo, že pak bude zase o něco méně člověkem, méně sám sebou.

Artur zaváhal, potom prostrčil hůl poutkem na svém opasku a ujistil se, že tam pevně drží. Nechtěl sice Čtvrtý Klíč použít, ale když cítil jeho váhu u boku, nějak ho to uklidňovalo. V určitých situacích mohlo být velkou pomocí i to, že s ním jenom pohrozil.

„Na štáb, lorde Arture?“ zeptal se Soumrak a přetrhl tak nit Arturových neveselých myšlenek. „Dáma První vás očekává.“

„Ano,“ přitakal Artur. Vždycky míval lehké podezření, že se dáma První, ponechaná o samotě s vlastními plány, vydá směrem, který možná nebude tak docela v jeho zájmu. Teď, když se k ní přidala Čtvrtá část Vůle, zrádný had, jenž rád bral spravedlnost do vlastních rukou, to s ní mohlo být jedině ještě horší.

Ukázalo se, že se ložnice nachází v jednom z horních poschodí Hvězdicové pevnosti, takže na štáb to nebylo daleko. Artur byl trochu překvapen, když uviděl před ložnicí čekat spoustu stráží. Bylo tu osm legionářů v plné zbroji včetně štítů a divokých mečů, kteří pochodovali před ním, a osm Hraničářů s luky s vláknem ze svaloviny, kteří se zařadili za něj, jakmile se vydal na cestu chodbou. Připustil však, že je to rozumné, vzhledem k tomu, že Pištec mohl kdykoli použít Nepravděpodobné schodiště nebo snad i nějaké jiné prostředky a objevit se kdekoli v Domě nebo v Druhořadých říších.

Jak tak Artur přemýšlel o schodišti a strážích, připomněl si sira Čtvrtka, který, jak doufal, je pořád pod zámkem a zabezpečený jak proti útěku, tak proti útočníkům zvenčí. Tři předchozí Správcové, které Artur sesadil, byli všichni zabiti, zřejmě proto, že věděli něco, co mohlo být užitečné pro Artura a Vůli.

„Je sir Čtvrtek v bezpečí?“ zeptal se Artur.

„Je uvězněn a střežen,“ odpověděl Soumrak. „V noci s ním mluvila dáma První, ale jinak je držen v samovazbě. Stráže vědí, že si mají dát pozor na vrahy a přepadení.“

„Dobře.“ Artur se už už chtěl zeptat na něco jiného, ale než to stihl, stráže vpředu rozrazily dveře do místnosti štábu a rotný uvnitř zařval: „Do pozoru! Sir Artur!“

Artur vstoupil do velké místnosti s klenutým stropem a všichni ? kromě dámy První ? se střelhbitě postavili do pozoru. Místnost vypadala stejně jako předešlé noci, ale tentokrát měl Artur trochu víc času všimnout si detailů, protože ho brutálně nenapadl Sir Čtvrtek.

První věc, které si všiml za jednolitým zástupem důstojníků a několika seržantů, kteří stáli nehnutě v pozoru, byl velký čtvercový stůl na druhém konci místnosti, za nímž se tyčila dáma První. Artur vykročil směrem k ní, a protože všichni ještě pořád stáli v pozoru, vzpomněl si, že musí říci: „Pohov.“

Důstojníci a poddůstojníci ? seržanti a kaprálové ? znovu ožili a začali si mezi sebou povídat tlumenými hlasy, což vytvářelo v místnosti neustálý šum, jako by se tu usídlil roj včel. Když se Artur přiblížil k dámě První, zlehka k němu sklonila hlavu. Měřila už skoro dva a půl metru a v dlouhých šarlatových a zlatých šatech působila oslnivě. Také Artur jí pokývl na pozdrav a všiml si přitom, že ačkoli jsou šaty velice noblesní, v pase je půlí jednoduchý (i když dokonale naleštěný) kožený opasek. Na něm visel meč z ručičky hodin, což byl První Klíč, pár složených rukavic, což byl Druhý Klíč, a ve zvláštní pochvě na dámině levém boku pak malý trojzubec, což byl Třetí Klíč.

Jakmile Artur Klíče spatřil, pocítil zvláštní bodavou bolest, touhu vzít si je od dámy První nazpět. Zároveň se maršálská hůl na jeho opasku ? Čtvrtý Klíč ? pohnula, jako by ji to také táhlo k ostatním Klíčům.

Tenhle pocit se Arturovi nijak nelíbil, a aby jej zahnal, podíval se stranou, dolů na stolní desku. Na první pohled vypadala jen jako nudná síť velice malých čtverečků, na kterých nebylo vůbec nic k vidění. Ale hned v příštím okamžiku se Arturovi začalo zdát, že se do sítě propadá. Vstříc mu vyrazila ohromná spousta detailů. Čtverečky se zvětšovaly a odhalovaly terén, který uzavíraly, a jak zvětšování pokračovalo, viděl za chvíli i drobounké makety představující vojenské oddíly Domu a Nové Nicníky. Mnohé z nich zdobily nápisy jako před 2 hodinami nebo prostě jen otazníky.

Artur zamrkal, chvíli bojoval se závratí a spolkl trochu kyselých šťáv, které mu vystoupaly do úst, jak se mu zvedal žaludek. Mapa se znovu změnila v pouhou mřížku.

„Mapostůl zobrazuje rozmístění našich sil a ověřené zprávy o pozorování nepřátel,“ vysvětlil Soumrak, zatímco si Artur protíral oči. „K tomu, aby se dal účinně používat, je třeba trochu praxe. Některým novým pozorovatelům se udělá nevolno.“

„Máme tu spoustu zkušených pozorovatelů mapy, lorde Arture,“ prohodila dáma První. Luskla prsty a ve vzduchu se zničehonic objevila velice tlustá kniha v tvrdých deskách, která jí spadla do dlaně. Byla dost těžká na to, aby smrtelníkovi polámala prsty, ale dáma ji chytila velice lehce. Arturovi připadala trochu povědomá a brzy zjistil, čím to je. „Na mapu se nemusíte dívat přímo vy osobně. Teď, když jste tady, můžeme pohnout s věcmi, které jsou nanejvýš strategicky důležité. Uspořádala jsem program jednání ?“

Artur zvedl ruku. „Ne, žádný program jednání, prosím. Nejdřív ze všeho se potřebuju dozvědět, co se stalo doma. Je Lístka v pořádku? A co se stalo s Obnaženým chlapcem? Podařilo se ho úplně zničit?“

Dáma První rozmrzele odfrkla a upustila program jednání. Kaprál, který se vynořil za ní, jej zachytil oběma rukama a supěl při tom námahou.

„Jsou tu důležitější věci, lorde Arture. Víte, že jsme ve válce s Pištcem a jeho Novými Nicníky. A to ani nemluvím o Následujících Dnech.“

„Já vím,“ řekl Artur příkře. „Kde jsou doktor Skamandros a Slunopal?“

„Všichni Starousedlíci, kteří zde nejsou bezprostředně potřební, se odebrali zpět na svá dosavadní místa,“ řekla dáma První. „Vzhledem k tomu, že jsem tu já se třemi Klíči a vy se čtvrtým, nepotřebujeme tu nadměrné množství Starousedlíků, na které je ostatně kladeno mnoho dalších nároků jinde.“

„Chtěl jsem mluvit zvláště s doktorem Skamandrosem,“ řekl Artur. Nepřítomnost Skamandrose a Slunopala v něm vyvolávala nejasnou obavu; byli to přátelé, ale i důležití spojenci. A ještě důležitější bylo to, že doktor Skamandros byl kouzelník z Horního Domu, jediný, který nesloužil Lepší Sobotě.

„Poslala jsem doktora Skamandrose do Nižšího Domu, aby dával pozor na Starce, mimo jiné,“ oznámila dáma První. „V Nižším uhelném sklepě došlo k nějakým podivným událostem.“

„A co Pondělní Poledne a Soumrak?“ zeptal se Artur. „Jsou také zpátky v Nižším Domě?“

Dáma První přikývla a pohlédla dolů na Artura. Sepjala dlouhé prsty a dívala se na něj přes špičky svých ostrých nehtů způsobem, který ho docela drtil.

„Problémy jsou ve všech končinách Domu, lorde Arture. V Nižším Domě se z každé škvíry a skulinky derou Nicníci starého druhu. Naše snahy zaplnit Důl ve Vzdálených oblastech narazily na překážky a je tu značné nebezpečí, že části Dolu odpadnou do prázdnoty.

Neměla jsem čas udržovat Hraniční moře v jeho hranicích, takže do něj na mnoha místech prosakuje Nic. A je jistě zbytečné říkat, že naši snahu situaci napravit maří na každém kroku zrádní Správcové, zejména Lepší Sobota. Teď se s nimi spolčil také Pištec.“

„Nemyslím si, že by s nimi byl ve spolku,“ namítl Artur. „Myslí si, že by se měl stát Právoplatným dědicem místo mě. Je to jejich nepřítel právě tak jako já.“

„Snad,“ řekla dáma První pochybovačně. „Každopádně bude v pravý čas postaven před soud. Nyní však musíme rozhodnout ?“

„Chci vědět, co se stalo s Lístkou a s mou rodinou!“ skočil jí do řeči Artur. „Potom chci domů tak brzy, jak to jen půjde. Ani kdyby máma s tátou nevěděli, že jsem pryč, stejně mi chybí! Všichni mi chybí! A ještě než znovu začnete, já vím, že tam nemůžu zůstat. Vrátím se zpátky, abych vzal lady Pátkové Pátý Klíč a udělal všechno, co je třeba, ale… ale rozhodně se musím nejdřív podívat domů.“

„V tuto chvíli to není možné,“ pravila dáma První bezstarostně, „neboť dnes za úsvitu zastavila Lepší Sobota všechny výtahy na všech územích Domu, jež máme pod kontrolou, a nařídila Vstupním dveřím, aby se před námi zavřely.“

„Cože? Jak se jí to povedlo?“

„Má k tomu oprávnění,“ řekla dáma První. „Pokud Lord Neděle její rozkazy neanuluje, Lepší Sobota ovládá většinu zařízení potřebných k propojování různých území Domu ? včetně výtahů a do určité míry také Vstupních dveří. Pokusila se také vypnout telefony, ovšem ne zcela s úspěchem, neboť spojovatelé podléhají pravomoci Nižšího Domu a metafyzické kabely spadají pod Vzdálené oblasti.“

„Mohl bych se vrátit domů po Nepravděpodobném schodišti,“ prohlásil Artur pomalu. Nedokázal odvrátit pohled od svého prstenu. K tomu, aby mohl vstoupit na schodiště, by musel použít moc Čtvrtého Klíče ? a s každým krokem, který by udělal po té podivné cestě, by byl méně a méně člověkem, třebaže by se blížil domů.

„To bych vám rozhodně nedoporučovala,“ řekla dáma První. „To, že jste přežil dvě procházky po Nepravděpodobném schodišti, bylo veliké štěstí. A teď se podívejme na program ?“

„Kde je kapitán Drury?“ přerušil ji Artur. Odvrátil zrak od dámy První a spatřil telefonního specialistu, jak k němu už pádí. Když byl na dosah, vytáhl Drury z proutěného košíku, v němž se skrýval polní telefon, starodávné sluchátko. Podal ho Arturovi, a když chlapec řekl: „Kapitáne, spojte mě prosím s Kýchalem do Nižšího Domu,“ začal točit klikou.

„Ježto jste příliš zaneprázdněn, než abychom mohli projednávat strategické plány, lorde Arture, půjdu a vyslechnu Pištcovy děti,“ řekla dáma První s velice povýšeným odfrknutím.

„Cože?“ zeptal se Artur a odložil sluchátko. „Které Pištcovy děti?“

„Ty, jež slouží tady v Citadele,“ odtušila dáma První. „Pištec prohlásil, že je náš nepřítel. Děti přivedl původně do Domu on a sledoval tím své vlastní cíle. Proto jsou nyní nepřáteli i ony a podle toho je také budeme soudit.“

Zatímco dáma První mluvila, jazyk se jí na chvíli rozdvojil a nabyl odporně zelené barvy a špičáky se jí protáhly a zašpičatěly, takže vypadaly přesně jako tesáky Čtvrté části Vůle, jež měla podobu hada.

Artur ustoupil a ruka mu instinktivně sklouzla ke Čtvrtému Klíči, který měl zavěšený na opasku.

Dáma První se zamračila, vytáhla z rukávu rozkošný krajkovaný kapesníček a lehce si jím poklepala na ústa. Když jej pak znovu schovala, po rozeklaném jazyku a tesácích nebylo ani stopy. Znovu to byla jen velice pohledná dvaapůlmetrová žena s přísným výrazem.

„Neděste se, Arture. Ještě stále se snažíme začlenit poslední část našeho já, a ta má sklony k přílišné kritičnosti. Ale kde jsem to skončila? Ach ano, Pištcovy děti. Předpokládám, že po rychlém řízení s nimi nebudeme mít na vybranou.“

Bez jakéhokoli zaváhání dáma První zvolala: „Zde i kdekoli jinde, kde vládneme Domu my, musí být všechny Pištcovy děti popraveny!“

Kapitola druhá

Artur položil telefon a pohlédl na dámu První.

„Žádné z Pištcových dětí popraveno nebude,“ řekl pevně. „Ani tady, ani nikde jinde. Pištec je nemohl ovládat, dokud se se svou píšťalou nepřiblížil na doslech. Ale ani potom se nestalo nic horšího než to, že se přestaly hýbat.“

„Nepochybně by dokázal víc,“ oponovala dáma První. „Možná dokonce i zvnějšku, odněkud mimo Dům. Rozsah jeho moci nám není znám. Nejlepší bude se prostě Pištcových dětí zbavit.“

„Ne!“ vykřikl Artur. „Co se to s vámi stalo? Jsou to lidé! Nemůžete prostě zabít stovky nebo tisíce Pištcových dětí kvůli tomu, že by Pištec mohl… jen mohl… některé z nich přinutit něco udělat.“

„Nemůžeme?“ zeptala se dáma První. Znělo to doopravdy zmateně.

„Ne,“ ujistil ji Artur. Potom řekl hlubším a silnějším hlasem: „Všechny Pištcovy děti budou v pořádku propuštěny a vrátí se ke svým běžným povinnostem a do svých předešlých pozic. Budou sledovány, a pokud… pokud udělají něco proti nám, teprve potom je zavřeme ? a jenom zavřeme, nic horšího!“

Nastala chvilka ticha, v níž umlkl dokonce i šum hlasů vojáků v pozadí. Dáma První sklonila o zlomek centimetru hlavu.

„Dobře, lorde Arture. Ty jsi Právoplatný dědic. Stane se, jak si přeješ.“

„Výborně,“ řekl Artur. „Teď zavolám Kýchalovi a řeknu mu, aby zjistil, co se děje doma.“

Vzal si opět telefon od kapitána Druryho, který se znovu pustil do točení klikou. Ve sluchátku to praskalo a bzučelo a kdesi daleko uslyšel Artur příkrý mužský hlas, který řekl: „Byl vydán příkaz k odpojení všech telefonů,“ ale tento hlas se vytratil a jiný, měkčí, který mohl patřit muži právě tak jako ženě, řekl: „Sklapni.“

„Prosím?“ zeptal se Artur.

„Promiňte, to neplatilo vám,“ řekl. „Jak vám mohu pomoci?“

„Rád bych mluvil s Kýchalem, který se nachází v Pondělním Pokoji, prosím.“

„Áá, vy budete asi lord Artur, že ano? To se pozná, protože jste už zase řekl ‚prosím‘. Všichni říkají, jak jste milý.“

„Ehm, děkuji,“ řekl Artur. „Mohl bych mluvit s Kýchalem? Je to opravdu naléhavé.“

„Spojuji vás, lorde Arture,“ řekl spojovatel či spojovatelka. „I když starý reptal říká, že…“

Hlas zeslábl a Artur uslyšel v dálce spoustu jiných hlasů, které mluvily jeden přes druhý, a pak je přehlušil ten příkrý hlas, který znovu žádal, aby byly všechny telefony odpojeny. Potom bylo pár vteřin ticho. Artur se už chtěl zeptat kapitána Druryho, co se děje, když se ozval důvěrně známý Kýchalův hlas ? přímo ve vzduchu, ne ve sluchátku.

„Pondělní Pokoj, u telefonu Kýchal.“

„Občas to takhle zlobí, pane,“ zašeptal Drury.

„Kýchale, tady Artur.“

„Přeji vám dobrý den, pane Arture.“

„Kýchale, chci, aby ses podíval skrz Sedm ciferníků. Potřebuju zjistit, co se stalo s Lístkou a s mojí rodinou a jak to celkově doma vypadá. Můžeš to pro mě udělat, prosím tě?“

„Mohu, pane. Vlastně jsem se tam již, na příkaz doktora Skamandrose, podíval. Doktor byl žádostiv dozvědět se, zda po Obnaženém chlapci nezůstal žádný kousek Ničeho.“

„A co jsi viděl?“ zeptal se Artur. „Je tam ještě pořád čtvrtek, že ano?“

„Ne, lorde Arture. Je tam pátek.“

„Pátek! Jestliže byl Obnažený chlapec zničen ve čtvrtek… Nebyl jsem doma celou noc. Mí rodiče musí být strachy bez sebe!“

„Abych byl přesný, je tam pátek, ale týden po čtvrtku, kdy se slečna Lístka pustila do té akce proti Obnaženému chlapci.“

„Týden! Chceš říct, že jsem nebyl na Zemi už celý týden?!“

„Domnívám se, že je to tak, pane. Doktor Skamandros tvrdí, že zničení Obnaženého chlapce způsobilo trhlinku v časové souvztažnosti mezi vámi a Druhořadou říší, kterou normálně obýváte.“

„Moji rodiče si musí myslet… Co se stalo s mámou a tátou?“

„Musím vám s politováním oznámit, lorde Arture, že ačkoli váš otec je v bezpečí ? přestože se nechává neochotně vláčet dlouhé kilometry autobusem a po nocích pak koncertuje se souborem pojmenovaným podle hlodavců ?, vaše matka, jak se zdá, se momentálně nenachází ve vaší Druhořadé říši…“

„Cože?“ zachroptěl Artur. Hrdlo měl najednou přiškrcené a vyschlé. „Kde je? Kdo… jak?“

„Ve vašem světě došlo k velkému narušení, lorde Arture,“ řekl Kýchal. Jeho hlas začal slábnout. „Určité množství smrtelníků bylo v rámci Druhořadých říší přemístěno. Myslím, že vaše matka je mezi nimi, ačkoli je možné, že ne všechna zmizení mají tutéž příčinu. Není vůbec jasné, kdo je za to zodpovědný, i když můžeme přirozeně předpokládat, že lady Pátková, neboť ke zmizením, jak se zdá, došlo právě v pátek.“

Artur se snažil zůstat klidný, přemýšlet a hned nepanikařit. Ale panika už se v něm hlásila o slovo. Chtělo se mu prostě zavřít oči a vytratit se odtud, aby se o všechno postaral někdo jiný. Jenže někdo jiný se nepostará o něj, o jeho matku, o nic…

Dvakrát se nadechl ? ne tak hluboce, jak chtěl, protože šok a strach, nikoli obvyklé astma, mu svíraly plíce. V Domě astmatem netrpěl.

„Zjisti, kde maminka je… Kde jsou všichni,“ rozkázal Kýchalovi. „Nasaď na to doktora Skamandrose. Řekni každému, kdo v té věci může nějak pomoct, aby… aby pomohl. Ach ? a co Lístka? Je v pořádku?“

„Domnívám se, že slečna Lístka je jednou z unesených smrtelnic,“ řekl Kýchal opatrně. Jeho hlas teď zněl velice slabě, jako kdyby si držel telefon daleko od úst. „A to v jedné z hlavních skupin unesených. Ačkoli v jejím případě je možné, že se s touto skupinou vydala dobrovolně. Neměl jsem při sledování této události dobrý obraz; nějaká nepřátelská síla způsobovala, že jsem viděl vše jakoby pod matným sklem. Nicméně zdálo se mi ?“

„Vypadni!“ řekl najednou spojovatel hlasitěji než Kýchal. „Ne, nezruším tenhle hovor! Vypadni! Zastavte to! Á! Pomoc! Drží mě to za nohu ? táhněte mě zpátky, hoši! Uf!“

Přidala se spousta dalších hlasů, které křičely a ječely, a to, co Kýchal říkal, v tom hluku zaniklo. Pak se ozvalo ohlušující zavytí, jako kdyby někdo šlápl na ocas mimořádně velkému a nevlídnému vlkovi, a sluchátko se Arturovi rozpadlo v rukou na prach. Držel teď jenom šňůru, která ? ještě před tím, než ji spěšně odhodil ? vyprskla malou, patetickou jiskru.

„Musíme najít moji mámu,“ řekl Artur.

„Vaše smrtelná rodina není součástí vašeho osudu,“ prohlásila dáma První. „Jak už jsem podotkla, měl byste tato drobná pouta odhodit. Pokud tomu dobře rozumím, vaši rodiče stejně nejsou vaši pokrevní příbuzní.“

„Jsou to moji rodiče,“ protestoval Artur. Už dávno si zvykl na to, že je adoptovaný, ale poznámka, kterou Vůle pronesla, byla přesto nepříjemná.

„Emily a Bob mě mají rádi a já mám rád je. Mám rád celou svoji rodinu.“

„To je vynález smrtelníků,“ řekla dáma První. „V Domě to k ničemu není.“

„Co?“ zeptal se Artur.

„Láska,“ odpověděla dáma První se rty zkřivenými odporem. „A teď, lorde Arture, opravdu musím trvat na tom, abychom přistoupili alespoň k nejdůležitějším položkám programu. Uspořádala jsem jej tak, jak sis to vyžádal.“

„Vyžádal?“ Arturův hlas zněl nepřítomně. Byl pořád ještě v šoku. Vynaložil už takové úsilí na to, aby ochránil svou rodinu. Dělal všechno pro to, aby se do ničeho nepřipletli. Ale tahle snaha byla k ničemu. Lepší Sobota Arturovi pohrozila tím, že pošle Obnaženého chlapce na jeho místo a vymaže obsah myslí členů rodiny, takže na skutečného Artura zapomenou. Protože tenhle plán nevyšel, lady Pátková nebo Sobota asi teď unesli jeho mámu… Arturovy myšlenky utíkaly jako splašené, jak se snažil tuhle situaci pochopit.

„Na našem setkání v Pondělním Pokoji,“ řekla dáma První. „Před tím, než jsi byl odveden. Věnuj mi pozornost, lorde Arture.“

„Přemýšlím,“ odsekl Artur. „Kapitáne Drury, máte záložní telefon? Musím se znovu spojit s Kýchalem. A s doktorem Skamandrosem.“

„Arture, tohle není…“

Dáma První se dál nedostala, protože dva z Arturových legionářských strážců ho najednou popadli a stáhli dozadu, zatímco dva další skočili před něj a s hrozným třeskotem do sebe zaklínili své štíty. Ztělesněná Vůle uskočila také a po celém pokoji se náhle ozývalo svištění divokých mečů a štiplavý, ozónový pach zakřivených šavlí nabíjených blesky, jak všichni vytáhli zbraně.

Artur ani neviděl, na co jeho stráže reagovaly, dokud se nepostavil na špičky a nepohlédl přes zaklíněné štíty. Sotva metr od místa, kde předtím stál, se někdo objevil.

Ten někdo byla vysoká, štíhlá Starousedlice, oděná ve velice nevojenských splývavých šatech sešitých z tisíců drobounkých stříbrných proužků, které se rozcinkaly, kdykoli se pohnula. Přes tento nádherný oděv měla přepásanou tlustou koženou zástěru s několika kapsami, z nichž vyčuhovaly dřevěné rukojeti zbraní nebo možná nějakých nástrojů. Podivný komplet doplňovala stříbrná ratolest, již držela v pravé ruce a z níž porůznu visely tucty malých protáhlých plodů upředených ze zlatých nití. Jak se na ženu vrhl asi půltucet Starousedlíků, plody zběsile cinkaly.

„Jsem posel!“ vykřikla. „Kurýr! Nejsem vrah! Podívejte, mám olivovou ratolest!“

„Vypadá spíš jako citrónová,“ řekl legionářský dekurion, který ji vykroutil Starousedlici z ruky. Zběžně pohlédl na Artura. „Promiňte, pane! Vyhodíme ji odsud během chviličky!“

„Jsem emisarka lady Pátkové!“ vykřikla stříbrem oděná Starousedlice, kterou bylo v klubku vojáků stěží vidět. „Trvám na tom, abych byla uvedena před lorda Artura!“

„Počkejte!“ vykřikli Artur a dáma První oba současně.

Legionáři přestali vléct nenadálou návštěvnici pryč, ale stále ji velice pevně svírali.

„Kdo jsi?“ dotazovala se dáma První, zatímco Artur se ve stejnou chvíli zeptal: „Jak ses sem dostala?“

„Jsem Emelína, Sběračka foliantů druhého stupně, 10 218tá v pořadí podle důležitosti v Domě,“ prohlásila Starousedlice. „Byla jsem vyslána jako kurýr k lordu Arturovi se zprávou od lady Pátkové. Poslala mě sem svým zrcadlem.“

„Svým zrcadlem?“ zeptal se Artur, zatímco dáma První vyštěkla: „Jaká je to zpráva?“

Artur a dáma První se na sebe nějakou chvíli dívali. Nakonec ztělesnění Vůle nepatrně přikývlo. Artur se obrátil zpátky k Emelíně.

„Jakým zrcadlem?“

„Zrcadlem lady Pátkové,“ řekla Emelína. Váhavě dodala: „Předpokládám správně, že mluvím s lordem Arturem?“

„Ano, jsem Artur.“

Emelína zamumlala cosi, co si Artur správně vyložil jako podiv nad tím, že není vyšší, působivější, že mu z očí nešlehají blesky a podobně. Od té doby, co někdo v Domě napsal knihu o lordu Arturovi, byl každý Starousedlík, se kterým se setkal, rozčarován jeho nehrdinskou postavou a vzezřením.

„To zrcadlo lady Pátkové,“ navázal Artur. „Může tě poslat kamkoli uvnitř Domu i Druhořadých říší?“

„Já nevím, lorde Arture,“ odpověděla Emelína. „Nikdy předtím mě nikam neposlali. Normálně jsem vedoucí knižní zakladačka Cechu vazačů a restaurátorů ve Středním Domě.“

„Zrcadlo lady Pátkové známe, lorde Arture,“ řekla dáma První skrze sevřené rty. Rozhlédla se po pokoji a potom ukázala na nablýskaný kovový štít, který visel na zdi místnosti coby jedna z trofejí. „Sundejte někdo ten štít a položte ho do tmy.“

Odmlčela se a sledovala, jak se několik Starousedlíků žene vyplnit její rozkaz. Potom pokračovala: „Zrcadlo lady Pátkové je podobné Sedmi ciferníkům v Nižším Domě. Díky moci Pátého Klíče může Správkyně vidět ? a posílat Starousedlíky ? skrze jakékoli zrcadlo nebo lesklý povrch, pokud na těch místech už sama jednou byla a dostala se tam nějakým obvyklejším způsobem. Což nás staví před otázku, kdy a proč sem lady Pátková za sirem Čtvrtkem přišla. Ale nejdůležitější je teď zpráva, kterou nám lady Pátková posílá. Mám za to, že je to její úplná a bezpodmínečná kapitulace?“

„Ne tak docela,“ řekla Emelína. „Myslím. Možná.“

Tentokrát byl Artur zticha, zatímco dáma První se syčivě nadechla způsobem, který až příliš připomínal hada.

„Mohu vám tu zprávu říct?“ zeptala se Emelína. „Naučila jsem se ji nazpaměť.“

„Jen do toho,“ vyzval ji Artur.

Emelína se zhluboka nadechla, sepjala ruce a aniž by se podívala na Artura nebo dámu První, začala mluvit. Trochu drmolila a nedělala žádné pauzy mezi větami, i když občas nějaké přerušení nastalo, když potřebovala nabrat dech.

pozdravy lordu arturovi od lady pátkové správkyně jmenované architektkou a vládkyně středního domu zdravím vás prostřednictvím své mluvčí jež má doručit má slova přesně tak jak jsem je řekla jelikož velmi dohře vím že hledáte pátý klíč a nezastavíte se před ničím abyste jej získal stejně jako sobota a pištec

a v zájmu toho abych si uchovala klid potřebný k provádění výzkumu různých aspektů smrtelnosti rozhodla jsem se abdikovat jakožto vládkyně pátého domu a přenechat klíč komukoli kdo jej najde a naloží s ním jak uzná za vhodné

žádám toliko abych mohla žít o samotě ve svém útočišti jež se nachází mimo dům v druhořadých říších spolu s těmi služebníky kteří se rozhodnou ke mně připojit své posly jsem vyslala se stejnou nabídkou také k sobotě a pištcovi

kdokoli z vás tří najde a vezme klíč z místa kde leží v mém skriptoriu ve středním domě nechť si jím poslouží klíč přijme vás nebo sobotu nebo pištce pátou část vůle také zanechávám ve středním domě a nenesu již další odpovědnost za její uvěznění avšak ani ji neosvobodím aby se nemohla zmocnit sama klíče

má abdikace nastává v okamžiku kdy všichni tři přečtete tuto zprávu a v ten okamžik bude tento akt zaznamenán na kovovou destičku již má můj kurýr také u sebe

Emelína domluvila, zhluboka se nadechla a uklonila se. Když se znovu vztyčila, dodala: „Tu kovovou destičku mám tady v obálce, lorde Arture.“

Z kapsy své zástěry vytáhla malou, ale těžkou žlutohnědou obálku a napřáhla ruku k Arturovi. Ten po ní bezděčně sáhl. Právě v okamžiku, kdy se prsty dotkl obálky, vykřikla dáma První: „Ne! Neber tu…“

Její varování se zpozdilo o zlomeček vteřiny, protože Arturovy prsty už obálku držely a Emelíniny ji právě pustily. Jakmile Artur převzal ten těžký předmět, ucítil prudký nápor magické energie, jež vystřelila z balíčku. Obálka se rozprskla ve spršku drobounkých konfet a Artur na zlomek vteřiny spatřil, že drží malou kulatou destičku z nějakého velice lesklého stříbřitého kovu.

Potom všechno kolem zmizelo a do tváře jej udeřil prudký závan mrazivého vzduchu. Cítil se naprosto dezorientovaný a náhle si s hrůzou uvědomil, že padá… O pár vteřin později skutečně tvrdě dopadl na zem.

Kapitola třetí

Několik vteřin Artur jen ohromeně ležel. Neutrpěl žádná zranění, zato byl velice vyděšený z toho, že se tak zničehonic ocitl tam, kde byl ? totiž v hluboké sněhové závěji, natažený na zádech jak široký, tak dlouhý. Jediné, co viděl, když se tak díval nahoru, byly veliké, nadýchané šedivé mraky a pár sněhových vloček, jež líně, ve spirálách padaly dolů. Jedna mu přistála v otevřených ústech, což ho přimělo k tomu, aby je zavřel.

Stříbřitý kovový disk od lady Pátkové držel pořád ještě v ruce. Artur trochu zvedl hlavu a podíval se na něj. Nikdy předtím ještě neviděl elektrum, ale kotouč byl určitě zhotoven z této slitiny zlata a stříbra, o níž věděl, že to je tradiční materiál pro výrobu přepravních talířů. Takových, jako byl ten, co zrovna držel v ruce. Musel být nařízený tak, aby každého, kdo jej od posla převzal, přepravil ihned v okamžiku prvního doteku.

Jinými slovy, byla to past, která Artura okamžitě přepravila z relativního bezpečí Velkého bludiště někam jinam. Někam, kde bude zranitelnější…

Arturovy myšlenky se náhle utřídily a chvilkový šok z přemístění přebil neočekávaný adrenalin. Posadil se a důkladně se rozhlížel kolem a zároveň se několikrát za sebou zhluboka nadechl. Rozhlížel se proto, aby se přesvědčil, jestli mu nehrozí nějaké bezprostřední nebezpečí od blížících se nepřátel. Zhluboka dýchal proto, aby zjistil, jestli se mu vrátilo astma. Pokud by tomu tak bylo, znamenalo by to, že je někde mimo Dům, někde na Zemi nebo v nějaké jiné Druhořadé říši.

Dýchalo se mu lehce, šok způsobený přemístěním ani zima ho nijak neovlivnily. Přesto byl Artur zmatený. Nevypadalo to tu jako nikde v Domě, kde to znal. Bylo to tu příliš „přírodní“. Obvykle se v Domě dalo poznat, že obloha je vlastně jen strop někde vysoko nad vámi a že se slunce pohybuje tak nějak trhaně, jako by to byla mechanická hračka na klíček. Tady mu to ale všechno připadalo podobné jako doma na Zemi.

Byla opravdu zima a Artur byl celý promáčený sněhem. Zachvěl se zimou a pak se znovu roztřásl. Musel se opravdu hodně soustředit na to, aby se přestal klepat. Aby na to nemyslel, vstal a začal ze sebe energicky ometávat sníh. Ne že by to ale mělo nějaký velký efekt, protože závěj mu sahala až po stehna.

„Zajímalo by mě, jestli tu můžu umrznout a umřít,“ řekl Artur nahlas. Ačkoli mluvil docela tlumeně, bylo všude kolem takové ticho, že mu i jeho vlastní hlas zněl dost znepokojivě. Znepokojující byla i ta otázka. Věděl, že v Domě nemůže zemřít hladem nebo žízní a že ho Čtvrtý Klíč do jisté míry ochrání před fyzickým ohrožením, i když ho docela nezachrání před bolestí a utrpením. Pořád ještě byl ale smrtelník a teď mu byla opravdu veliká zima.

Když si vzpomněl na Čtvrtý Klíč, přepadla ho náhlá panika a vyděšeně si začal ohmatávat boky. Jeho ruka narazila na maršálskou hůl, což mu přineslo okamžitou úlevu. Hůlka mu nevypadla, a to bylo velice dobře, protože pod těmi přívaly sněhu by ji nikdy nenašel.

Trochu mu také pomohlo vědomí, že ačkoli byl přemístěn do nějaké pasti, měl u sebe zbraň. Ne že by měl v plánu využít kouzelnou moc Klíče, ale hůlka se mohla proměnit v meč, který by po tom důkladném výcviku v Pevnosti proměny a po bitvě s Novými Nicníky klidně uměl použít.

Artur se zamračil. Nechtěl na tu bitvu vzpomínat. Už tak z ní měl noční můry, a tak nijak nestál o náhlé útržkovité vzpomínky z boje, jež mu vždycky vytlačily z mysli všechno ostatní. Nechtěl si už připomínat vzdechy, výkřiky a emoce toho dne.

Znovu se otřásl nepříjemnými vzpomínkami i zimou. Ještě jednou se rozhlédl kolem sebe. Musí si najít nějaký úkryt, a to rychle. Nedalo se ale poznat, kterým směrem by se měl vydat. Nebo spíš brodit, protože sněhu bylo opravdu hodně.

„Tak třeba tudy,“ řekl si Artur a zadíval se tam, kde se mu zdálo, že by mohly být sníh a mraky o něco světlejší než jinde. Přepravní talíř si zastrčil pod kabát, udělal čtyři neohrabané kroky, pak se zarazil, zůstal stát bez hnutí a srdce mu bilo jako o závod.

Necelých padesát metrů před ním se ze sněhu vynořily tmavé siluety, sotva viditelné. Byly to známé, ale velice nevítané siluety. Vysoké asi jako dospělý muž, v tmavých, velice staromódních oblecích a buřinkách. Artur jim neviděl do tváře, ale věděl, že budou oškliví a krvelační jako stavěcí psi ? byli to služebníci Nicníků s psími obličeji.

„Uchvatitelé!“ zašeptal Artur. Bez přemýšlení uchopil Čtvrtý Klíč a hůlka ze slonoviny se okamžitě natáhla a proměnila v rapír se stříbrnou čepelí.

Na dohled bylo šest Nicníků. Artura ještě neviděli ani necítili, protože bylo bezvětří. Sledoval je a zvažoval přitom různé plány na útok. Kdyby vyrazil proti těm dvěma napravo, mohl by je dostat dřív, než by ostatní stačili zareagovat. Stačil by jen nepatrný dotyk Klíče a vrátili by se zpátky do Ničeho. Pak by se mohl vrhnout na ty další.

Za prvními šesti Uchvatiteli se objevili další. Byla jich dlouhá řada, aspoň padesát. Artur sklonil meč a ohlédl se, aby prozkoumal, kudy se může dát na ústup. Uchvatitelů bylo moc. I kdyby jich zničil tucet, zbytek by ho jistě zdolal. Potom by mohl použít Klíč, aby ho nějak ochránil, nebo by mohl využít jeho plné moci, aby Nicníky z dálky vyhodil do povětří, ale to by udělal jen v absolutně krajním případě. Pro Artura bylo to, že zůstane člověkem, skoro stejně drahocenné jako vlastní život. Kdyby se proměnil ve Starousedlíka, ztratil by veškerou naději na návrat ke své rodině… pokud tedy ještě má nějakou rodinu, ke které by se mohl vrátit.

Artur potlačil tyto chmurné myšlenky a rychle se brodil sněhem pryč od Uchvatitelů. Alespoň že postupovali pomalu, sníh je brzdil víc než jeho, protože se jejich zavalitá, hranatá těla bořila hluboko do sněhových závějí.

Také něco hledali, jak Artur zjistil, když se na chvilku zastavil a ohlédl se. Těch prvních šest, to byla předsunutá hlídka, ale ta řada za nimi byla pátrací četa. Uchvatitelé se dívali na zemi a čas od času dokonce prohledávali sníh.

Artur se hodnou chvíli neohlédl, soustředil se raději na to, aby postupoval co nejrychleji. Začínalo ho znepokojovat, že široko daleko nebyl ani jediný strom, keř nebo budova, prostě nic, co by mu mohlo poskytnout nějaký úkryt. Pokud se dalo usuzovat, nacházel se na nekonečné, sněhem pokryté planině.

Pořád ale šel dál, protože jinou možnost neměl. Asi tak po hodině chůze se konečně dočkal odměny. Nahoře před sebou zahlédl něco, co nemohlo být nic jiného než budova. Viděl ji jen na vteřinku, než se kolem ní rozvířil sníh a opět ji zakryla mračna, ale měl alespoň nějakou naději. Artur napůl běžel a napůl skákal směrem k budově.

Po několika metrech ji zahlédl znovu a instinktivně zpomalil, aby si mohl ujasnit, na co se dívá.

Opravdu to byla budova, to viděl, ale nějaká podivná. Skrz padající sníh rozeznal pravoúhlé obrysy, které vypadaly docela normálně ? věž nebo něco takového, tak devíti nebo desetiposchodová, vysoká asi jako středně velká kancelářská budova. Za ní bylo ale něco ještě vyššího… a to něco se pohybovalo.

Artur si setřel z oka sněhovou vločku, zamrkal a vykročil přímo k budově. Brzy uviděl, že ta pohyblivá věc je obří kolo, nejméně čtyřicet metrů v průměru a takových šest metrů široké. Vypadalo hodně podobně jako ruské kolo v zábavním parku, ale bylo celé dřevěné a nemělo takové ty malé kabinky pro lidi. Jeho nosná hřídel byla umístěná asi ve dvou třetinách výšky věže, která byla postavená z tmavě červených cihel. První tři poschodí neměla okna, ale nad touto úrovní už byla hezká okna s modrými okenicemi. Ty byly všechny zavřené.

Kolo bylo poháněné vodou. Jak se otáčelo, stékala skrz jeho laťky a příčle. Padaly z něj i kusy ledu. Kromě vody a ledu zvedalo kolo na jedné straně ještě další věci, které na druhé straně zase díky otáčení kola padaly dolů. Artur si nejprve myslel, že jsou to větší kusy ledu, ale když přišel blíž, zjistil, že jsou to knihy a kamenné tabulky a balíčky papírů svázané stužkou.

Podobné věci už viděl kdysi v Nižším Domě, a tak věděl, co to musí být. Záznamy. Záznamy o lidech a jejich životech v Druhořadých říších.

Voda nebo spíše prudký proud, jenž poháněl kolo, pocházel z velice širokého kanálu. Byl tak široký, že Artur nedohlédl na druhou stranu, protože ve vzdálenosti několika stovek metrů už voda a nízká mračna splývaly v jedno. Nalevo i napravo od věže se táhla velice rovná a pravidelná pobřežní čára, která pokračovala tak daleko, dokud se i ona na obou stranách nezačala ztrácet v oblacích a sněhu.

Dál od kola byly břehy kanálu zamrzlé, zdvižené ledové prsty zadržovaly další papíry, tabulky, kousky tepaného bronzu, vysušené ovčí kůže s vypálenými symboly a jiné neidentifikovatelné předměty. Další dokumenty se pohupovaly na vodě kus od břehu.

Artura ale víc zajímal kouř, který stoupal z prostředního ze šesti vysokých komínů, jež se nacházely na vrcholu věže. Jakmile zaznamenal tento náznak, že tam je oheň a teplo, začal se sněhem brodit rychleji, a když se přes nějakou závěj nemohl dostat, prostě ji přeskočil.

Jak se přibližoval, zaslechl skřípání a vrzání obrovského kola, doprovázené křupavým zvukem praskajícího ledu a hřmotem padající vody, ranami a šploucháním, které vydávaly nejrůznější dokumenty padající skrz kolo. Bylo těžké poznat, co má to ohromné kolo vlastně dělat. Pokud mělo za úkol zvedat popadané dokumenty, tak se mu to nedařilo, protože propadávaly spoustou otvorů mezi laťkami. Vypadalo to, že celé to zařízení je v dosti havarijním stavu.

Artur došel k nejbližší zdi, ale na té části věže, která byla přímo před ním, neviděl žádné dveře ani jiné místo, kudy by se dalo vejít dovnitř. Chvilku váhal a pak začal věž obcházet směrem doprava ? ten směr si vybral úplně náhodně. Cítil se náhle veselejší, když měl naději, že najde nějaké přístřeší, kde se zároveň skryje před Uchvatiteli a bude tam v bezpečí. Nebo se odtamtud bude moci aspoň lépe bránit, kdyby bylo třeba s nimi bojovat.

Potom Artur zahnul za roh a uviděl dvě věci. První z nich byly dveře, jak doufal. Ta druhá byla skupinka Uchvatitelů, kteří seděli nebo leželi ve sněhu přede dveřmi a vypadali úplně jako smečka psů, jež čeká, až jim někdo přinese večeři. Bylo jich osm, a když se Artur zastavil, všichni vyskočili, začali cenit zuby a upírali na něj nelítostné oči.

Artur neváhal ani chvilku. Vrhl se na nejbližšího Uchvatitele, právě když se ti ostatní vyřítili vpřed. Jeho rapír se ho téměř ani nedotkl, ale Nicník se okamžitě rozplynul v obláček černého dýmu. Artur obrátil zbraň vpravo a čepel projela dalšími dvěma Uchvatiteli, jako by nebyli o nic pevnější než dým, ve který se proměnili při pouhém dotyku Klíče. Artur rozčileně dupl a vydal se ke zbývajícím Nicníkům, kteří vrčeli a kroužili kolem, protože se chtěli dostat za něj. Všichni si teď dávali veliký pozor na Arturův meč. Artur je na chvíli zmátl tím, že vyrazil směrem ke zdi. Tam se otočil, aby stál zády k cihlové stěně, a prováděl menší výpady na Uchvatitele, kteří předstírali útok, ale ani jeden z nich se neodvážil přiblížit a Artura skutečně napadnout.

Potom ten největší a nejošklivější ze všech Uchvatitelů s nejméně promáčknutou buřinkou promluvil hlasem, který byl napůl vrčením a napůl štěkotem, ale bylo mu dobře rozumět:

„Řekněte to ostatním, řekněte to šéfovi.“

Jeden z menších Uchvatitelů se otočil a vyrazil pryč právě ve chvíli, kdy se Artur vymrštil vpřed a sekl po něm i po jejich veliteli. Malý Uchvatitel byl moc rychlý, ale velitel zaplatil za to, že nedokázal mluvit a ustupovat najednou. Špička rapíru mu roztrhla rukáv černého kabátu a za chviličku už kabát, klobouk i Uchvatitel samotný zmizeli v obláčku mastné, černé mlhy.

Tři zbývající Uchvatitelé zaskučeli a začali ustupovat. Artur je nechal jít, protože toho malého stejně nechytil. Trojice Nicníků se vzdalovala. Dvacet nebo třicet metrů couvali s tvářemi obrácenými k Arturovi, pak se otočili a utíkali a za chvíli už zmizeli v závějích sněhu.

Ostrý, kovový zvuk, který se ozval nalevo za Arturem, ho přiměl, aby se obrátil. Zvuk přicházel ode dveří a Artur si na chviličku myslel, že ho vydává nějaká zbraň, která se chystá k útoku. Potom si všiml uprostřed dveří poštovní schránky s kovovými okraji, jejíž víko se třepotalo.

Artur ho zdvihl špičkou svého meče a snažil se nahlédnout dovnitř, aniž by musel přijít moc blízko. Odměnou mu byl pohled na někoho, kdo na druhé straně ucukl. Potom zaslechl tlumené zvuky, asi nějaké klení.

„Otevřete!“ přikázal Artur.

Kapitola čtvrtá

Lístka cítila, jak jí žaludek podivně poskočil, když otevřela oči. Zástup spáčů pochodoval pořád dál. Šli širokou chodbou, hrubě vytesanou v tmavě růžovém kameni. Každých několik metrů ji osvětlovaly plynové hořáky zdobené dračími hlavami z matného bronzu, z nichž šlehaly dlouhé modré plameny na jemně zaoblený strop. Lístka se snažila pochodovat stejně jako ostatní spáči, ale když udělala krok, téměř ztratila rovnováhu a začala mávat pažemi jako větrný mlýn, takže se dalo snadno poznat, že je úplně vzhůru.

Několik vteřin klopýtala dopředu, aby získala zpátky ztracenou rovnováhu, a zároveň se snažila, aby to vypadalo, že tvrdě spí. Udělala ještě několik kroků, než si uvědomila, že to nezpůsobily žádné problémy s vnitřním uchem. Zkusila se odrazit trochu silněji ? silněji, než chtěla, protože se snažila vykompenzovat nohy zesláblé pobytem v posteli. Vyletěla vysoko nahoru a téměř narazila do jednoho z hořáků na stropě, i když byly skoro tři metry od podlahy. Jak se vyhýbala plameni, strčila do spící osoby před sebou.

Tento pokus potvrdil její domněnku, že se nachází někde, kde je slabší gravitace než na Zemi, ale zároveň také bohužel přilákal pozornost jednoho ze Starousedlíků-dozorců. Dva z posledních čtyř dozorců k ní přispěchali, zatímco ostatní pokračovali s hrstkou spáčů, kteří byli ještě v řadě za Lístkou.

Lístka neměla čas na nic jiného, než že vstala a ohlédla se. Potom ji už dvojice dozorců chytila za paže a odtáhla ji z řady na kraj chodby. Lístka nechala paže viset úplně ochable, zavřela oči a svěsila hlavu, jako by zase usnula, ale Starousedlíky tentokrát už neoklamala.

„Je vzhůru,“ řekla jedna z nich. Ačkoli na sobě měla stejný šedivý oblek a nepromokavý kabát jako všichni ostatní, Lístka poznala podle hlasu, že je to žena.

„Možná je,“ řekl na to ten druhý Starousedlík. „Co budeme dělat, jestli je to tak?“

„Najdi to. Máš u sebe knihu Nařízení a procedur?“

„Včera večer jsem pracoval na vazbě a pak jsem ji dal pod kámen, abych ji zatížil, no a pak jsem zapomněl, který kámen to byl. Můžu si půjčit tvoji?“

„Já jsem v ní pozlacovala iniciály,“ odpověděla mu Starousedlice. „Je na mém pracovním stole.“

„Možná bychom se mohli zeptat Jí…“

Lístka si nemohla pomoci a otřásla se. Z toho, jak vyslovil slovo „Jí“, bylo jasné, že mluví o lady Pátkové.

„Nemluv nesmysly! Ona nechce být rušena. Už jsme tu kdysi jednu probuzenou měli. Co jsme s ní tenkrát dělali?“

„Já jsem nikdy nikoho probuzeného neviděl, Milko.“

„Bylo to teprve před dvaceti lety místního času. Kde jsi tedy tenkrát byl?“

„Tam, kde bych byl rád i teď, jako Šestý záložní pomocník na Velkém lisu. Poslali mě sem, teprve když Jakem převzal vázací linku.

On mě nikdy neměl rád, a to všechno kvůli tomu, že jsem jednou nešťastnou náhodou spustil jeden z menších lisů, když v něm měl hlavu ? ale to už je víc jak tisíc let ?“

„Už si vzpomínám!“ řekla Milka.

„Ty si vzpomínáš? Vždyť jsi tam nebyla ?“

„Ne, ty hlupáku! Nevzpomínám si na to, co jsi udělal. Vzpomněla jsem si, že náhodně probuzené máme předat postelové obracečce!“

„Komu?“

„Postelové obracečce. Vždyť víš, té smrtelnici, co se má starat o spáče. Zapomněla jsem, jak se jmenuje. Nebo jsem možná znala jenom jméno té předchozí nebo té ještě před ní. Nikdy tam nevydrží dost dlouho, abych si je zapamatovala.“

„A kde tu postelovou obracečku najdeme?“ zeptal se Starousedlík. Lístka se rozhodla, že mu bude říkat „Hlupák“, dokud se nedozví, jak se jmenuje doopravdy. Zdálo se, že se to k němu bude hodit.

„Má někde svoji kancelář. Najdi to na mapě. Máš s sebou mapu, že ano? Já budu tuhle smrtelnici držet.“

Lístka cítila, jak ji Hlupák pustil, a už začala napínat svaly a připravovat se na útěk pro případ, že by ji Milka pustila taky. Starousedlice ji ale naopak chytila za paži ještě pevněji, až se jí prsty zarývaly do masa.

„Ne, to tedy ne!“ řekla Milka. „Měla jsem už co do činění s Pištcovými dětmi, a tak vím velmi dobře, co jste vy smrtelníci zač. Všichni jste podvodníci. Už vůbec nemusíš předstírat, že spíš. A ani se nemusíš snažit nám utéct, protože není kam.“

Lístka zvedla hlavu, otevřela oči a pomalu, dlouze se rozhlédla kolem. Hlupák nemotorně rozkládal nějakou mapu, která byla pořád větší a větší, až z ní byl čtvercový, dva a půl krát dva a půl metru velký papír silný jako plátno. Hlupák bohužel koukal na rub mapy, takže ji musel celou obrátit a při tom manévru se do ní poněkud zamotal.

Milka vzdychla, ale pořád ještě neuvolnila Lístčinu paži z úporného sevření.

„Co tím myslíte, že není kam?“ zeptala se Lístka, zatímco Hlupák stále ještě zápasil s mapou. Měl ji už otočenou správně, ale část se jí zase složila. Z těch kousků, které Lístka zahlédla, to vypadalo spíš jako plánek nějaké budovy než jako mapa. Byly tam místnosti a chodby uspořádané ve velkém kruhu kolem nějakého jezera uprostřed. Nebo vlastně kolem něčeho kulatého, co bylo vybarvené modře.

„Á, tak už jsi vzdala tu uličnickou hru na spaní, že jo?“ řekla Milka. Znělo to docela přátelsky. Nebo to alespoň nebylo otevřeně nepřátelské. „Myslela jsem to tak, jak jsem to řekla. Tady jsme v Horském sídle lady Pátkové. Nechala si tu horu speciálně postavit v Domě a pak ji sem přesunula. Při tom přesunu taky ten prostřední kus klesl ? a trochu se to celé propadlo. Za touhle horou se nachází jeden z nejdivočejších a nejpodlejších světů ze všech Druhořadých říší. Ona si totiž potrpí na soukromí, to teda jo.“

„Našel jsem to!“ zvolal Hlupák. Zabodl prst do mapy a přitom pustil jeden její konec, takže se celá mapa zase složila a svezla se mu na hlavu.

„Opravdu není kam utéct,“ zopakovala Milka a silně rýpla Lístku jedním prstem do paže. „Zůstaň tady pěkně stát u zdi a za chviličku tě dovedeme k postelové obracečce. Když budeš dělat potíže, čeká tě trest.“

Pustila Lístku a sundala mapu Hlupákovi z hlavy. Bez problémů ji zase rozložila tak, že bylo vidět přesně to místo, které Hlupák před chvílí ukazoval.

Lístka na okamžik přemýšlela o útěku. Nohy měla ale pořád ještě slabé, nedokázala udržet rovnováhu a hlavně Milce věřila. Opravdu asi nebylo kam utéct, nebo aspoň právě teď neviděla žádnou cestu. Nejlepší bude, když prozatím zůstane a zjistí co nejvíc informací o tom, kde vlastně je. Potom může vymyslet plán nejen na to, jak by mohla utéct, ale také jak by mohla zachránit tetičku Mango ? a všechny ostatní, pokud to bude možné.

„Kruh šest, za dvanáct půl,“ řekla Milka. „A my jsme teď na Kruhu dvě, za tři třičtvrtě. Musíme tedy o tři kruhy nahoru a tam pak buď zpátky nebo dopředu. Pozpátku to bude o něco rychlejší.“

„Proč?“ zeptal se Hlupák.

Milka vzdychla. „Protože proti směru hodinových ručiček to bude ze za tři třičtvrtě na za dvanáct půl pětadvacet dílků, zatímco po směru hodinových ručiček by to bylo třicet pět dílků.“

„Jo tak, já jsem si to pořádně nespočítal,“ řekl Hlupák. Ukázal směrem vpravo. „Dopředu je to tudy, že jo?“

„Ne, tohle je pozadu,“ řekla Milka. „Jsi obrácený čelem ke kráteru.“

Dloubla do Lístky. „Tak pojď. Čím dřív tě tam dovedeme, tím dřív začneš pracovat.“

„Pracovat?“ ptala se Lístka. „Co budu dělat?“

„To uvidíš,“ odpověděla Milka. „Pospěš si.“

Lístka vyrazila. Každý krok byl nezvyklý; musela neustále dělat menší pohyby a musela do nich vkládat méně síly než obvykle, aby dokázala udržet rovnováhu. Nebylo to, jako kdyby byla na Měsíci ? aspoň se tedy nepohybovala jako ti čínští kosmonauti, kteří tam před pár lety přistáli. Odhadovala, že tam byla ve srovnání se Zemí tak pětaosmdesátiprocentní gravitace. Ale rozhodně to stačilo, aby bylo obtížné udržet rovnováhu.

Hrubě tesaná chodba s plynovým osvětlením pokračovala ještě několik stovek metrů, ale pořád se zatáčela mírně doleva. Tu a tam se objevily dveře, někdy i na obou stranách najednou. Byly to velice obyčejné, dřevěné dveře a všechny byly natřené na světle modro. Na každých byla jiná bronzová klika nebo klepadlo, které mohly, ale také nemusely naznačovat, co je za nimi.

„Zpomal!“ zavolala Milka. „Jdi po schodech vpravo.“

Lístka zpomalila. Vpravo před ní byl otevřený klenutý vchod. Napravo na oblouku nad vchodem bylo bílou barvou namalované číslo 42. Když se Lístka lépe podívala, všimla si, že číslo je vlastně mozaika vytvořená z maličkých kousků slonoviny nebo něčeho podobného. Na vrcholu oblouku bylo další bílé číslo, tentokrát 2.

Za obloukem byla podesta, která měla číslo 2 na podlaze, opět složené z malých kousíčků bílých kamínků nebo slonoviny. Z podesty vedlo široké schodiště nahoru doleva a dolů doprava. Schody byly i tady vytesané přímo z kamene, byly ale hladší a kámen byl světlý s namodralým nádechem. I toto schodiště bylo osvětlené plynovými hořáky, menšími než na chodbě. Měly tvar přikrčených leopardů a byly umístěné na zdi, nikoli na stropě.

„Nahoru!“ nařídila Milka.

Lístka se otočila nalevo a vstoupila na schody. Stoupala po nich docela dlouho, než došli na další podestu, na níž bylo číslo 3.

„Ještě tři,“ řekla Milka.

I když tu byla slabší gravitace, bylo stoupání dlouhé. Lístka napočítala mezi třetím a čtvrtým odpočívadlem tři sta schodů a přibližně stejně jich bylo i mezi čtvrtým a pátým, i když jednu chvilku zapomněla počítat, protože ji rozptylovaly obavy, co bude s její rodinou i s ní samotnou.

Nikoho cestou nahoru nepotkali a nikdo nebyl na dohled, ani když vystoupali na šesté poschodí, neboli „Kruh šest“, jak tomu říkala Milka. Chodba, do které vešli, vypadala téměř přesně stejně jako ta, po které tam někde dole pochodovali spáči, ačkoli si Lístka všimla, že barva a struktura skály, z níž byla chodba vytesaná, je maličko jiná.

„Teď přejdeme po kruhu na dílek osmnáct,“ řekla Milka.

„Já to tady nesnáším,“ komentoval to Hlupák. „Kéž bych tak mohl být zase v Domě!“

„Ticho!“ štěkla po něm Milka. „Nikdy nevíš, kdo by tě mohl slyšet!“

„Já jen říkal ?“

„Tak nic neříkej. Co jsem vlastně provedla, že mám na krku zrovna tebe, Feorine?“

Lístka byla trochu zklamaná, že zaslechla Feorinovo skutečné jméno. Teď už pro ni bylo těžké říkat mu i dál Hlupák.

„Já nevím,“ řekl Feorin. „Nestlačila jsi náhodou někoho lisem?“

„Ne. Jsem tu dobrovolně. Myslela jsem, že mi to pomůže k povýšení. Teď buď zticha. Čím dřív tohle dítě odevzdáme, tím dřív si budeme moct dát hrnek čaje a nohy nahoru.“

„Čaje? Copak ty nějaký máš?“ zeptal se Feorin. „Opravdu?“

„Ano. Dostala jsem ho bedničku od těch krys, když jsme byli naposledy doma. Pospěš si.“

Po zmínce o čaji šli o hodně rychleji a Feorin je vedl. Soudě podle čísel, na která každých pár stovek metrů narazili, a podle toho, co si pamatovala z krátkého pohledu na mapu, si Lístka odvodila, že jsou v kruhové chodbě, která je rozdělená na jednotlivé části ? neboli dílky ? jako hodiny. Chodba vedla po vnějším okraji tohoto kruhu a všechny místnosti a podle všeho i menší chodby vybíhaly od okraje směrem ke středu, nebo aspoň tak daleko, dokud nenarazily na tu velkou modrou věc, co byla na mapě.

Lístka chvilku přemýšlela, jak velký asi ten kruh je. Jestliže v něm bylo šedesát dílků a vzdálenost mezi dílky byla asi tři sta kroků, a Lístka věděla, že její krok měří přibližně čtyřicet pět centimetrů, potom by byl celkový obvod kruhu 300 krát 45 centimetrů, neboli 137 metrů krát 60, což bylo asi 8226 metrů. Z toho mohla podle vzorečku c = 2?r vypočítat průměr.

Lístka se na ten výpočet tolik soustředila, že si ani neuvědomila, že Feorin se najednou zastavil. Narazila do jeho zad a odrazila se od nich, takže ztratila rovnováhu a přistála na zadní části těla.

Začala se zvedat, ale okamžitě se rozhodla zůstat, kde je, protože Feorin rozhodil paže, jeho kabát odlétl pryč a matně modrá křídla explodovala. Peříčka z nich Lístce proletěla kolem tváře. Feorin v téže chvíli vytasil z pouzdra u boku krátký meč nebo možná dlouhou dýku. Ostří dýky se lesklo jako zrcadlo a vrhalo jasné odlesky na stěny.

Milka ho následovala jen o zlomek vteřiny později. Doslova Lístku přeskočila ? když letěla kolem, plynový plamen na stropě se zachvěl. Stejně jako Feorin měla světle modrá křídla a dýku se zrcadlovým ostřím.

Lístka neviděla, na co se to oba vrhli ? nebo proti čemu se bránili ? protože záblesky ze zbraní obou Starousedlíků ji příliš oslňovaly. Viděla jen třepotání křídel a skvrnu světla, jako když jsou na fotografiích nočních ulic s dlouhou expozicí rozmazané pruhy.

Potom Feorina něco odmrštilo a on proletěl kolem ní. Přistál nejméně o deset metrů dál na chodbě. Když dopadl na zem, klouzal ještě aspoň dalších pět šest metrů, než ho zastavilo zakřivení chodby.

V tu chvíli uviděla Lístka útočníka. Nebo jen jeho část ? dlouhé šedivé chapadlo nebo nějaký úponek silný jako její noha a tři metry dlouhý. Patřil k šedivému, strakatému objektu, který měl tvar jako oválný kopací míč, ale byl velký asi jako lednice. Cupital pozadu jako obrovská krysa, ačkoli Lístka neviděla, že by měl nějaké nohy. Zahlédla tu věc jen na chvilinku. Potom Milka rozsekala její chapadlo na několik kousků a pak zabodla do té věci tvaru kopacího míče dýku s tak ostrým zábleskem světla, že Lístku nejen oslepil, ale cítila navíc na tváři takové horko, jako by se v okamžiku spálila od slunce.

Trvalo několik vteřin, než se jí zrak zase vrátil. Po celou tu dobu byla úplně ohromená a její mysli i tělu pomalu docházelo, že by se vlastně měla vážně bát a že by měla něco udělat, ze všeho nejlépe utéct pryč.

Když se jí ale začal zrak vracet a Lístka viděla vznášející se tečky a skvrny, její strach se trochu zmírnil. Pomohlo jí, když uviděla, jak Milka kope do malých, zčernalých zbytků té věci, která teď ležela na jedné hromadě, takže bylo zřejmé, že už z její strany žádné nebezpečí nehrozí. A Feorin se vracel k nim, zdánlivě celkem bezstarostně.

„Co to bylo?“ zeptala se Lístka. Její hlas zněl dokonce i jí samotné tichounce, vystrašeně a jakoby z velké dálky.

Kapitola pátá

„Otevřete!“ přikázal znovu Artur. „Jinak ty dveře vyrazím!“

Vytáhl svůj rapír z poštovní schránky a ten se hned proměnil v hůl. Artur doufal, že to znamená, že se v nejbližším okolí nenacházejí žádní nepřátelé a že ať už je za těmi dveřmi kdokoli, bude k němu přátelský nebo alespoň nestranný. Usoudil, že mu pravděpodobně zbývá jen pár minut, než se objeví celá ta horda Nicníků ? zřejmě i s jejich šéfem. To mohl být kdokoli nebo i cokoli, říkal si Artur, od Sobotního Soumraku až po jednoho z důstojníků Pištcových Nových Nicníků. Ať už to byl kdokoli, Artur chtěl být uvnitř ve věži dříve, než tam dorazí.

Na jeho volání nikdo hned nereagoval. Artur se právě nadechoval, aby svůj příkaz zopakoval potřetí, a přemýšlel, co by asi doopravdy udělal, kdyby neotevřeli, když uslyšel, jak se na druhé straně dveří odemyká několik západek. Potom se dveře samotné se skřípotem otevřely.

Hubený, ale velice šlachovitý Starousedlík nervózně vystrčil hlavu a řekl: „Pojďte dovnitř, pane, pojďte dovnitř. Nepozabíjíte nás všechny, že ne?“

„Nezabiju nikoho,“ slíbil Artur.

Starousedlík poodstoupil, aby mohl chlapec vejít dovnitř. Strčil do tlustých, železem okovaných dveří a se značnou námahou je zavřel. Potom zase zaklapl několik ohromných západek a spustil dolů závoru, která vypadala spíš jako hlavní pilíř v nějakém velice hlubokém dolu, kde by klidně udržela stovky tun skály.

Artur se rozhlédl po malé předsíni, ale nebylo tam k vidění nic zajímavého, kromě trochu vlhkých kamenných zdí a dalších zavřených dveří naproti vchodu, které vypadaly o něco méně masivně. Pořád tam bylo velice chladno.

„Chci se jenom ohřát,“ řekl Artur. „Kdo jste?“

„Marek Plochý Zlatý, pane. Hlavní zhotovitel fólií druhé třídy, 97 858. v pořadí podle důležitosti v Domě. Vy nás tedy nezabijete? Ani nezničíte mlýn?“

„Ne,“ odpověděl Artur. Ani na chvíli ho nezarazilo, proč by se měl nějaký Starousedlík, který se nad ním tyčil jako rozhledna, bát malého smrtelného kluka. Marek chvilku zaváhal, ale pak otevřel vnitřní dveře a naznačil Arturovi, aby šel dál.

Chlapec se vydal ke dveřím. Když ale přestoupil práh, trochu ucukl a pocítil, jak se přes něj převalila vlna horka a zasáhlo ho intenzivní žluté světlo.

„Jé, tady je ale horko!“

Měl pocit, jako by přešel ze sněhové pláně do sauny. Za dveřmi bylo ohromné otevřené prostranství velké jako sportovní aréna, mnohem větší, než bylo podle rozměrů věže viděných zvenčí reálné. Artur si na takové věci však už zvykl; v Domě bylo mnoho budov zevnitř větších, než se zdálo zvenku. Na co ale nebyl připraven, bylo to horko, silné rudé a žluté světlo a zdroj obojího: obrovská nádrž roztaveného zlata uprostřed místnosti. Byla velká jako olympijský plavecký bazén, ale místo toho, aby byla zapuštěná do země, byla vystavěná směrem nahoru a její stěny z čirého křišťálu byly skoro dva metry vysoké.

Z této velké nádrže vytékalo do ruda rozžhavené kapalné zlato otevřeným korytem, které podpíraly výztuže z tmavého železa. Koryto ústilo v šest menších nádrží. U každého z nich Starousedlíci nabírali zlato pomocí nástrojů, jež vypadaly jako veliké šálky připevněné na třímetrové kovové tyči. Přenašeči zlata pak donesli šálky na druhý konec místnosti, kde se zlato nalévalo do ingotů. Ještě horké ingoty pak další Starousedlíci odnášeli pryč. Tito pracovníci měli na rukou ohromné rukavice s vycpávkami, dlouhé až po lokty. Zástup těchto Starousedlíků neustále přenášel zlato do druhého rohu, který vypadal jako cihelna, jen místo cihel byly všude naskládané ingoty se zlatem. Jakmile Starousedlík složil ingoty na hromadu, zařadil se do zástupu a vracel se zpátky. Oba zástupy Starousedlíků Arturovi připomínaly mravence při práci.

Kromě horka a intenzivního světla se v místnosti také ozývalo jednotvárné strojové bouchání. Přicházelo z jednoho rohu, kde hřídel poháněná vodním kolem umístěným venku otáčela o něco menším vnitřním kolem, jež zase pohánělo řadu menších koleček, řemenů a pístů, které předávaly energii množství mechanických kladiv. Největší kladivo mělo hlavici velkou jako rodinné auto a nejmenší asi tak jako Arturova hlava.

Všechna kladiva bušila s monotónní pravidelností. Kolem nich pobíhali Starousedlíci a dávali pod ně zlato a zase ho vyndávali. Nejprve se zlato jako ingot vždycky dostalo pod velké kladivo a nakonec skončilo jako široký, plochý plát pod nejmenším z mechanických kladiv. Další zástup Starousedlíků pak odtamtud pláty zlata odnášel do nejvzdálenějšího kouta místnosti, kde byly připraveny dvě nebo tři stovky pracovních stolů. U každého z nich stál jeden Starousedlík a tloukl a tloukl kladivem, aby byly zlaté pláty ještě tenčí.

Všude se neustále něco dělo, kromě jednoho místa celkem nedaleko od Artura, kde leželo asi padesát Starousedlíků, kteří vypadali, že spí. Každý z nich měl na čele přilepený úzký proužek bledě modrého pergamenu nebo papíru, který sahal přes nos až ke krku.

Artur rychle přejel pohledem dělníky i podivné opapírované Starousedlíky, ale neztrácel čas otázkami, co to vlastně dělají. Starosti mu dělaly důležitější věci.

„Kdo to tady řídí?“ zeptal se. Musel křičet, aby ho bylo přes všechno to bouchání slyšet. Byl tam opravdu velký hluk ? Starousedlíci na sebe také pořád něco volali a roztavené zlato v korytu bublalo a syčelo. „A dá se tu odněkud vykouknout ven, abych se podíval, co se tam děje?“

„Opravdu a namouduši nikoho nezabijete?“ zeptal se Marek.

„Ne!“ zakřičel Artur, „proč se pořád ptáte? Vypadám snad jako nějaký šílený vrah?“

„Ne…“ Znělo to, jako by si to Marek opravdu myslel, jen nechtěl Artura nijak rozčílit. „Odpusťte. Je divná doba a já jsem viděl, co jste udělal těm Nicníkům.“

„Když už mluvíte o Nicnících, tak jich tu celá horda za chviličku zaútočí,“ varoval ho Artur. „Potřebuji mluvit s někým, kdo to tu má na povel.“

Marek něco řekl, ale Artur to neslyšel. Rozhodl se tedy vrátit se raději do předsíně a gestem naznačil Markovi, aby šel za ním. Napůl za sebou zavřeli dveře a Artur pak v relativním tichu znovu zopakoval svou otázku.

„Já nevím, kdo tomu tady velí,“ odpověděl Marek a skrčil se tak nízko, až měl hlavu téměř na stejné úrovni jako Artur. „Nefungují vůbec žádné telefony. Dnes ráno jsme dostali dopis, ve kterém se psalo, že lady Pátková odjela a Páteční Jitro, náš cechovní mistr, odcestoval nahoru po kanálu, aby zjistil, co se děje. Když odjel, dostali jsme dopis od Lepší Soboty, že převzala vládu nad Středním Domem a my všichni máme pokračovat ve své práci, že brzy přijede nový Mistr a bude na nás dohlížet.“

„Kdo je další v hierarchii Domu po Pátečním Jitru?“ zeptal se Artur. Začínaly ho přemáhat obavy kvůli hrozícímu útoku Uchvatitelů. „A dá se nějak podívat z věže ven, co se tam děje?“

„Elibazeth Plochá Zlatá je tu Mistrová všech zhotovitelů fólií,“ řekl Marek. „Ale ta má moc práce, nemůžeme ji vyrušovat. Já jsem třetí po Elibazeth. Zodpovídám za sbírání liter. Druhý je Kemen, ale ten teď právě prožívá a bude zpátky až za několik týdnů. Když se chcete podívat ven z věže, je třeba otevřít tyhle vnitřní dveře jiným způsobem. Když se nás ale nechystáte všechny zabít nebo všechno zničit, proč zase neodejdete? Máme tu práci!“

Artur zamrkal. Marek přešel jedním dechem od zbabělého podlézání k podivně agresivnímu jednání.

„Já jsem lord Artur, Právoplatný dědic Architektky, Velitel Architektčiny armády a tak dále a tak dále. Velení tu přebírám já, ne Lepší Sobota ani nikdo jiný. Jasné?“

Marek se okamžitě vrátil ke zbabělému podlézání, poklekl na jedno koleno a odpověděl: „Ano, pane.“

„Jděte a vyrušte Elizabeth ?“

„Elibazeth, pane.“

„Tak Elibazeth. Běžte a řekněte jí, že chci, aby se všichni Starousedlíci, kteří kdy sloužili v Armádě, shromáždili tady u dveří se všemi zbraněmi, které máte, i se vším, co by jako zbraně případně mohlo sloužit. A otevřete tyhle dveře tím ‚jiným způsobem‘, abych se mohl podívat ven z věže.“

„Ano, pane.“

Marek Arturovi ukázal, jak má vytáhnout dveřní kouli, otočit ji o devadesát stupňů a znovu ji vtlačit do dveří. Tentokrát se za otevřenými dveřmi neobjevila předsíň a dveře vedoucí ven, ale potemnělé, studené a velice vlhké schodiště. Osvětlovaly ho jen uzoučké proužky světla, které tam vnikalo mezerami mezi laťkami zavřených okenic.

Artur vyběhl nahoru po schodech a Marek za ním zavřel dveře. Když chlapec došel k prvnímu oknu, otevřel okenice a jedno okno na několik centimetrů pootevřel, jen tolik, aby mohl vyhlédnout ven, ale nebyl přitom moc nápadný.

Skrz úzkou štěrbinku viděl zasněženou planinu, ale to bylo tak vše. Viditelnost byla pořád ještě velice omezená, stále vytrvale sněžilo a mraky byly téměř tak nízko, že by se jich dokázal z věže dotknout. Artur tak trochu očekával, že uvidí shromážděné řady Uchvatitelů nebo jiných Nicníků, a tak ho uklidnilo, že nebyli žádní nepřátelé na obzoru, i kdyby to bylo jen prozatím.

Potom ho napadlo, že se vlastně dívá jen na jednu stranu věže. Uchvatitelé se mohli klidně šikovat na jedné ze dvou dalších stran. Na čtvrté straně byl kanál, takže tam bylo pravděpodobně bezpečno. Pokud ovšem Uchvatitelé neměli křídla nebo čluny. Což bylo docela dobře možné, pomyslel si Artur. Takže bude muset zkontrolovat i čtvrtou stranu.

Aby mohl vyhlédnout z dalších oken, musel vyjít nahoru a podívat se ven z dalších tří poschodí. Na každé podestě bylo jen jedno okno buď na sever, na východ, na jih nebo na západ ? ačkoli Artur nevěděl, které vede kam.

Vyběhl po schodech a rychle vyhlédl ven v každém směru. Vždycky si ověřil, jestli za sebou zase zavřel okenice. Věděl, že v Druhořadých říších nesměli Uchvatitelé ? okřídlení nebo bez křídel ? překročit práh bez pozvání, ale nebyl si jistý, jestli to platí i v Domě.

To mu připomnělo dvě věci. Jednou z nich bylo, že si vlastně nezjistil, kde se nachází. Předpokládal, že je někde ve Středním Domě. Druhou věcí bylo, že i když nechtěl žádat o radu, měla dáma První přece jen Úplný atlas Domu a z toho mu bylo podivně. Byl by raději, kdyby ho měl u sebe, a kdyby ho skutečně potřeboval, mohl by si v něm všechno ověřit. Nechtěl také, aby Atlas měla u sebe dáma První.

Není to proto, že jí nevěřím, pomyslel si. Jenom si nejsem jistý, jestli bych jí věřit měl.

Artur potřásl hlavou a vzdychl. Přemýšlení o Vůli a jejích vtěleních, jako byla třeba protivná dáma První, mu rozhodně v současné situaci nemohlo pomoci.

Soustřeď se, říkal si. Soustřeď se!

V žádném ze směrů nebylo vidět nic, co by znamenalo přímé ohrožení, nebo Artur alespoň nic takového neviděl. Vrátil se dolů o něco pomaleji, než vyběhl nahoru, ale jeho myšlenky pořád utíkaly jako o závod. Rozvažoval celou situaci a to, co bude dělat. Když došel dolů, vrátil se do předsíně, otočil koulí a otevřel dveře znovu do místnosti s roztaveným zlatem a spoustou dělníků.

Artur doufal, že hned uvidí slušně velkou jednotku armádních veteránů, která před něj napochoduje a bude připravena vyslechnout jeho rozkazy, ale nebylo tomu tak. Stáli tam jen tři Starousedlíci a navíc vůbec nebyli v pozoru. Měli s sebou třímetrové tyče na nabírání zlata, ale po žádných jiných, účinnějších zbraních nebylo ani stopy. Všechno ostatní bylo úplně stejné jako před deseti minutami, bzučelo to tam jako v úle, kde mají všichni napilno, jenom ta skupinka Starousedlíků, kteří leželi s papírovými nebo pergamenovými proužky přilepenými na čele, se viditelně rozrostla. Přibylo dalších alespoň dvacet nebo třicet Starousedlíků.

Marka nebylo nikde vidět, ale u dveří stála nějaká Starousedlice ve zmačkané zelené košili a o něco čistší a lepší zástěře než ostatní a dávala pokyny několika dělníkům. Když Artur vešel, obrátila se k němu a hluboce se uklonila.

„Elibazeth?“ zeptal se Artur.

„Ano, pane.“

„Tohle jsou všichni Starousedlíci, kteří sloužili v Armádě?“

„Všichni, kteří právě neprožívají,“ odpověděla Elibazeth a ukázala na spící Starousedlíky s papíry na čelech.

„Cože?“ Artur si myslel, že jí kvůli všemu tomu hluku a bouchání kladiv dobře nerozuměl.

„Prožívají.“

„Prožívají co? Že spí?“

„Ne, pane,“ řekla Elibazeth. „Oni nespí. Oni nasávají zkušenosti smrtelníků. Za měsíc nebo dva se proberou.“

„Cože?“ zvolal Artur. „Co je to za papíry, co mají na sobě přilepené?“

„Zkušenosti smrtelníků,“ řekla Elibazeth stoicky. Zdálo se, že není z Artura tak vystrašená jako Marek. Byla prostě věcná. „Jsou to kousky zkušeností smrtelníků, které lady Pátková vyhodila. A protože to není výslovně zakázáno, je to dovoleno.“

Artur na ni zíral a pak potřásl hlavou. Očividně bude muset dostat ještě spoustu informací, a to nejrychleji, jak to půjde.

„Počkejte tady,“ nařídil Elibazeth a vydal se k žalostně malé skupince bývalých vojáků.

„Pó-zor!“ zvolal Starousedlík napravo. Trojice se postavila do pozoru.

„K poctě z-!“

„Děkuji!“ zavolal Artur. „S tímhle se nebudeme zdržovat. Pohov! Já jsem Artur, velitel Úžasné Architektčiny armády. To jste tu opravdu jen tři, kdo má za sebou vojenskou službu?“

„Ano, pane!“ odpověděl Starousedlík, který se předtím chystal dát rozkaz „K poctě zbraň!“ „Tedy jediní, kteří právě neprožívají, pane. Mezi nimi je asi dvacet bývalých vojáků, pane.“

„Dobrá…“ řekl Artur. „Nemáme moc času. Jak se jmenujete, jaké jste měli hodnosti a u kterých jednotek jste sloužili, prosím?“

„Oštěpometčík Jugguth Plochý Zlatý z Přiměřeně ctihodné dělostřelecké roty,“ odpověděl Starousedlík, který stál vpravo. „Jsem z armády teprve padesát let. Tady to je vojín Lukin Plochý Zlatý z Regimentu a kavalerista Serelle Plochý Zlatý z Hordy.“

„Dobře, oštěpometčíku Jugguthe. Nedaleko nás je jednotka Nicníků ? Uchvatitelů, a možná ještě někoho horšího ? kteří pravděpodobně velice brzy zaútočí. Chci, abyste odvedl své … ehm … družstvo do věže a abyste tam drželi hlídku ve všech směrech. Pokud cokoli uvidíte, pošlete někoho, aby mi to okamžitě nahlásil. Já tady budu s Elibazeth. Rozuměl jste?“

„Ano, pane,“ zakřičel Jugguth. „Jenom že jsme jen tři, tak jak se potom můžeme rozhlížet na všechny čtyři strany, pane?“

„Střídejte to,“ řekl Artur a dělal, že jeho trochu ostřejší ironický tón přeslechl. „Kontrolujte tu stranu u kanálu každých pět minut tak na minutu, na dvě a pak se zase vraťte na svou stranu. Jasné?“

„Ano, pane,“ řekl Jugguth, ale Artur si nebyl tak úplně jistý, že to Starousedlík pochopil. Zatímco oštěpometčík vedl své družstvo ven ze dveří, běžel Artur k Elibazeth, která právě kontrolovala velký plát zlaté fólie, jejž jí přinesl jeden Starousedlík. Stála nyní blíž k nádrži s roztaveným zlatem, takže tam bylo mnohem větší teplo, tak teplo, že Arturovi začal stékat vzadu po krku pramínek potu.

„Elibazeth!“ Artur přerušil odbornou diskusi o tom, kolik úderů kladiva zlatá fólie ještě potřebuje. „Jak se obvykle bráníte proti Nicníkům? V Nižším Domě mají komisaře a tak dále. Jaké stráže tu máte vy?“

„Když je tady Páteční Jitro, doprovází ho letka Pozlacené Mládeže,“ odpověděla Elibazeth. Nevypadalo to, že by ji hrozící nebezpečí napadení nějak zvlášť znepokojovalo. „Ti hlídají Rovinu a První stoupání kanálu a vyřeší vždycky jakýkoli vpád Nicníků. A domnívám se, že po západu slunce dělají to samé Okřídlení služebníci Noci. Nicméně Pozlacená Mládež odcestovala s naším cechovním mistrem, tedy s Pátečním Jitrem. Nevím, jestli se s nástupem noci objeví Okřídlení služebníci, ani jestli vůbec nějaká noc nastane. Den a noc jsou tu poněkud nepředvídatelné od té doby, co se pokazilo počasí. Mlýn je ale velice pevný a bezpečný, brána je mnohem bytelnější, než jak možná vypadá, a máme ještě další způsoby obrany. Pro Nicníky by bylo velice obtížné dostat se dovnitř.“

Artur si otřel pot z čela a snažil se uspořádat si myšlenky. Byl rád, že slyší, jak dobře chráněný je mlýn. A měl teď na věži hlídky, takže ho aspoň útok Nicníků nijak nepřekvapí. Teď potřeboval zjistit… skoro všechno.

„Dobře. Začněme od začátku. Kde přesně jsme?“

Kapitola šestá

„Pohyblivý lusk se semínky,“ řekla Milka Lístce a ukázala přitom směrem ke stvoření, z něhož stoupal dým a které bylo právě zničeno. „Čas od času se sem dostanou zvenčí. Jestli budeš mít takovou smůlu, že ho ještě někdy potkáš…“

„Co bych měla udělat?“ zeptala se Lístka.

„Tak považuj za štěstí, že vy smrtelníci umíráte celkem rychle,“ odpověděla jí Milka zasmušile. „Starousedlíci ale mohou žít ještě dlouhé měsíce, když už v nich roste jejich květ.“

Lístka neodpověděla, ale přešla na druhou stranu chodby, aby byla od té bytosti co nejdál, i když z lusku už zbyly jen sežehnuté kousky.

„Pojď,“ nařídila Milka Lístce. „Feorine, nech toho! Tady ho na sobě nemusíš mít.“

Feorin přestal zápasit s kabátem a zmuchlal si ho pod paži. Křídla se mu stočila k páteři a pěkně se složila, takže jejich špičky teď neměl u kolen, ale těsně pod pasem.

Lístka si nebyla jistá, jak dlouho trvalo, než došli k cíli. Pokaždé, když Feorin zaváhal nebo zpomalil, pocítila neodolatelné nutkání uskočit zpátky. Strach ze setkání s dalším luskem se semínky přebil obecnější pocit úzkosti z celé situace; šok z toho náhlého setkání zesílil její už tak dost výraznou nervozitu. Lístka měla pocit, že je neuvěřitelně nesvá, skoro jako by se měla zhroutit. Jedině vědomí, že by to k ničemu nebylo, jí pomáhalo vydržet.

„Feorine,… stůj,“ řekla Milka po krátkém, podrážděném povzdechnutí. Ukázala na jedny dveře po levé ruce, které Feorin právě přešel. Bylo nad nimi číslo 18, poskládané z malých modrých úlomků kamene. „Tady je to.“

Místnost za dveřmi byla asi tak velká jako obývací pokoj u Lístky doma. Na vzdálenější stěně bylo okno od podlahy až ke stropu, první, jaké Lístka na tomto podivném místě zahlédla. Okno vypadalo jako zamrzlé sklo, takže přes něj Lístka nic neviděla, ačkoli propouštělo poměrně dost nachově zabarveného slunečního světla, jež bylo dostatečně silné, aby dokázalo přebít všudypřítomné modré světlo plamene plynových hořáků umístěných na stropě.

Uprostřed místnosti stál starý dřevěný stůl s jednou židlí. V rohu byla postel a nějaký muž ? vypadal jako normální smrtelník ? spal na přikrývkách, oblečený ve stejné zelené nemocniční uniformě, jakou měla na sobě ta uklízečka v nemocničním pokoji na Zemi.

„To je ona?“ zeptal se Feorin.

„On,“ odpověděla Milka. „Říkala jsem ti, že se tu pořád mění. Vzbuď se!“

Muž se s poděšeným výkřikem posadil. Byl docela starý, jak si Lístka všimla. Byl starší než její dědeček a krátké vlasy měl bílé jako sníh.

„Cože?“ řekl. „Právě jsem si lehl!“

„Přivedli jsme ti spícího bdíče,“ řekl Feorin.

„Bdícího spáče,“ opravila ho Milka. „Potřebujeme potvrzení, že jsi ji převzal.“

Muž si protřel oči a podíval se na Lístku.

„Ahoj,“ řekl. „Já jsem Harrison. Hádám, že to zase pomotali. Ty jsi Pištcovo dítě, že je to tak?“

„Ne…“ řekla Lístka. Snažila se, aby působila zmateně a dezorientovaně, což nebylo nijak obtížné. „Byla jsem v nemocnici…“

Harrison vstal z postele a zamračil se.

„Ona ale nikdy nebere nikoho, komu je míň než padesát!“

„Potřebujeme to potvrzení!“ přerušila ho Milka. „A rychle. Máme na práci lepší věci.“

„Třeba pít čaj,“ řekl Feorin.

„Dobře, dobře!“ Harrison několikrát zavrtěl hlavou, zamrkal a otřel si oči. Pak přešel ke stolu a rychle něco napsal kuličkovým perem na kousek papíru. Milka si to vzala a znechuceně ohrnula rty.

„Mizerný rukopis,“ řekla. „Tyhle špičaté věci nejsou jako psací potřeby vůbec vhodné!“

„Bude to jako potvrzení stačit?“ zeptal se Harrison.

„Myslím, že ano,“ odpověděla Milka. Velice pečlivě složila papír na čtvereček osmkrát menší, než byl původně, a dala si ho do kapsy. „Feorine! Jdeme!“

Oba Starousedlíci odešli z místnosti. Lístka zůstala stát u stolu. Harrison si znovu protřel oči a naklonil se dopředu. Na chvilku si podepřel bradu rukama a nechal zavřené oči, jako by spal. Potom se s trhnutím zase probral, odstrčil židli a vstal.

„Omlouvám se,“ řekl. „Měla by sis sednout. Bude to šok.“

Lístka si vzala jeho židli.

Harrison přešel před stůl a škrábal se na hlavě. Nakonec se zastavil a otočil se k Lístce čelem.

„Podívej, nevím, jak bych ti to řekl. Ehm, jak bych to tak jen mohl formulovat? Ti dva, ehm, lidé, co tě sem přivedli. Víš, oni nejsou lidé. Jsou to takoví jakoby mimozemšťané, říkají si Starousedlíci, a za normálních okolností žijí na místě neboli ve světě, kterému se říká Dům. Jenomže teď nejsme tam; je to jiná planeta možná kdesi v malém Magellanově mračnu, řekl bych, nebo možná, ach, jsem moc unavený, nemůžu ani přemýšlet, natož něco vysvětlovat. Takže, většina skutečných lidí tady spí a bude spát, dokud … ale je tu i několik normálních lidí, kteří jsou vzhůru … ale i my jsme vězni… Ach jo, vsadím se, že nic z toho, co jsem řekl, nedává smysl.“

„Říkáte, že jste tady jako vězeň?“ zeptala se Lístka. Chtěla si být jistá, že ten muž není ochotným služebníkem lady Pátkové.

„Ano,“ řekl Harrison. „Byl jsem tak hloupý, že jsem tam na Zemi vzal práci v nemocnici ‚doktorky Pátkové‘. A pak už si jen pamatuju, že jsem se ocitl tady a od té doby jsem tu. Jaký je tam doma rok?“

Lístka mu to řekla. Harrison se jí zeptal ještě jednou a Lístka svou odpověď zopakovala. Poté zůstal úplně nehybně stát, jen v hrdle mu pracovaly svaly, jako by se snažil potlačit vzlyk.

„Tak to jsem tady už čtrnáct let. Myslel jsem, že je to ještě déle. Dějí se opravdu podivné věci, když procházíš Domem na cestě mezi Zemí a tímhle místem.“

„My jsme se sem dostali skrz ten Dům?“ zeptala se Lístka.

„Podle Axilrad ano,“ řekl Harrison. „To je jedna ze Starousedlíků. Někdy si se mnou povídá. No ale na tom teď nezáleží. Jsem tady uvězněný a ty taky, ale jsme na tom lépe než ti spáči…“

„Co se se spáči stane?“ Lístka cítila, jak jí celé tělo strnulo, když vyslovila tuto otázku, protože se vlastně chtěla zeptat: „Co se stane mojí tetičce?“

„To nechtěj vědět,“ zamumlal Harrison. Pořád ještě přecházel okolo stolu. „Opravdu nechtěj. Už teď musíš být v pěkném šoku; nechci, aby to bylo ještě horší.“

„Ale já to chci vědět,“ řekla Lístka. Zhluboka se nadechla a připravila se na to, co uslyší, ať už to mělo být cokoli. „A já už vím o Domě a Starousedlících a o tom, že je lady Pátková správkyní Vůle a tak dále.“

Harrison přestal přecházel a zíral na ni.

„Jakto? Tedy, jsi přece člověk?“

„Ano,“ řekla Lístka. „Ale už jsem v Domě byla. Jsem přítelkyně Artura, Právoplatného dědice Architektky.“

„Chceš říct, že Artur skutečně existuje?“ Harrison se posadil na okraj stolu a poprvé se podíval přímo na Lístku. Jeho oči byly náhle živé a všechna únava byla pryč. „Starousedlíci o něm někdy mluví. Axilrad říkala, že neexistuje, že se vždycky objeví nějaké zvěsti o Právoplatném dědici… ale jestli dokáže porazit lady Pátkovou, pak možná existuje nějaká naděje, že bych se mohl přece jen dostat domů…“

„Je skutečný až dost,“ řekla Lístka. „Už dokázal porazit pana Pondělí, Úděsné Úterý a Sychravou Středu … a asi i sira Čtvrtka, ale to nevím jistě. Teď mi ale povězte… co se stane těm spáčům?“

Harrison od ní zase odvrátil pohled a rozrušeně o sebe cvakal nehty.

„Dříve jich sem vodila tak tucet za měsíc,“ řekl. „Nevím, proč jich je najednou tolik. Jsou jich tisíce a já je musím každých dvanáct hodin v postelích obracet, dokud … dokud nebude čas…“

Jeho hlas se vytratil.

„Dokud nebude čas na co?“ dožadovala se odpovědi Lístka.

„Dokud nepůjdou k lady Pátkové,“ řekl Harrison. „Potom ?“

To, co se chystal říct, přerušil náhle nějaký elektronický pískot následovaný praskáním vycházejícím z dřevěné krabice na Harrisonově stole, kterou Lístka považovala za velké těžítko nebo něco podobného, ale ve skutečnosti to byl domácí telefon.

„Harrisone! Slyšela jsem, že máš novou pomocnici. Jdi teď do Žluté přípravny a připrav jich pro šéfku tucet.“

„To byla Axilrad,“ vysvětlil Harrison Lístce. „Ta Starousedlice, pro kterou pracuju. Není tak špatná, ve srovnání s většinou ostatních. Tak pojď!“

„Ale co se stane těm spáčům?“ ptala se Lístka Harrisona, když spěchal ke dveřím.

„Uvidíš,“ řekl Harrison. Ačkoli před chvílí tvrdil, že Axilrad není tak zlá, zdálo se, že se velice bojí nechat ji čekat. „Pojď za mnou.“

Harrison šel tak rychle, že to byl vlastně málem běh. Lístka se s ním snažila držet krok ze všech sil, ačkoli ji nohy ještě tak úplně neposlouchaly a rychlá chůze ji stála mnohem víc úsilí než obyčejně.

Asi po sto metrech minuli na chodbě velké čtvercové okno z čirého skla, zasazené do vnitřní stěny. Lístka skrz něj viděla několik stovek metrů pod sebou veliké kulaté jezero a poprvé si jasně uvědomila, že všechny ty chodby a místnosti, v nichž byla, se určitě nacházejí v kráterovité stěně něčeho podobného jako vyhaslá sopka.

Lístka se podívala z okna a směrem nahoru. Nejprve viděla jen podivně nachovou oblohu. Potom si všimla jemného ornamentu slabě zlaté barvy, který se jako popraskaná glazura táhl nahoru od vzdáleného okraje kráteru. Vypadalo to jako nesmírně tenký drát nebo nějaká kovová konstrukce. Lístce trvalo ještě několik vteřin, než poznala, že mezi kovovými drátky je sklo nebo něco podobného jako sklo a že dohromady tvoří cosi jako klenuté víko, jež zastřešuje celý kráter. Tato kupole měla přinejmenším kilometr a půl v průměru a byla tři nebo čtyři sta metrů vysoká.

„Pospěš si!“ zavolal na ni Harrison. Byl už daleko před Lístkou, která se zasekla u okna a dívala se z něj ven. Dívka se přestala kochat výhledem a běžela za ním. Když ho ale dohnala, zase zpomalila. To jezero uprostřed kráteru jí něco připomnělo. Bylo to opravdu hodně vody, klidně by se na ní dalo plout s menším plavidlem.

Voda jezero moře loď Námořník, asociovala Lístka.

Nechala Harrisona, aby ji zase předešel. Nezastavila se, jen hodně zpomalila, takže jí zmizel za ohybem chodby před nimi. Lístka v tu chvíli vytáhla Námořníkův medailon, který visel na smotané zubní niti, a zvedla ho k ústům.

„Prosím, pomoz mi,“ zašeptala ke kotouči z velrybí kosti. „To jsem já, Lístka, Arturova kamarádka. To on mi dal tenhle medailon. Prosím, pomoz mi. Jsem vězeňkyní lady Pátkové, nacházím se někde v Druhořadých říších. Prosím, pomoz. Nebo o mně řekni Arturovi. Nebo Suzy Tyrkysově Modré. Prosím, pomoz.“

Podařilo se jí zopakovat tuto téměř mantru několikrát, než byl Harrison zase na dohled. Čekal na Lístku přede dveřmi označenými číslicí 5. Zamračil se na ni, počkal, až od něj bude jen několik kroků, a zaklepal. Nečekal na odpověď, ale rovnou otevřel a vešel dovnitř. Lístka ho následovala o něco obezřetněji, protože se bála, co uvnitř uvidí.

Žlutá přípravna byla opravdu žlutá. Stěny měly barvu chudobek, strop byl světlejší, jako žloutek od vajíčka. Místnost byla čtvercová a veliká asi jako tělocvična v Lístčině škole. Bylo v ní třicet stejných strohých postelí jako v nemocnici lady Pátkové na Zemi. Ve všech postelích leželi spáči. Lístka se rychle rozhlédla po těch nejbližších, aby zjistila, jestli někoho nepozná, hlavně tetičku Mango. Nikdo jí ale nepřipadal povědomý. Všichni byli dost staří.

Uprostřed místnosti za dřevěným stolem, který byl přeplněný lahvemi různých velikostí a tvarů, jež obsahovaly záhadně vyhlížející tekutinu, stála nějaká Starousedlice. Na sobě měla staromódní úbor zdravotní sestry s naškrobeným bílým čepcem, díky němuž byla ještě vyšší. Byla velice pohledná a bez čepce měřila aspoň metr devadesát, ale nebyla zase tak krásná, že by to vyvolávalo posvátnou úctu, ani mnohem vyšší, než bylo běžné, takže si Lístka řekla, že je to jen služebnice lady Pátkové střední kategorie. Soustředila se na nalévání husté modré tekutiny z lahve s velice dlouhým hrdlem do odměrné nádobky, proto nevzhlédla hned, jakmile Harrison a Lístka vešli dovnitř.

„Eh, promiňte, Axilrad, jsme tu,“ řekl Harrison a sklonil hlavu v trochu nervózní úkloně.

Axilrad vylila obsah odměrné nádobky do další lahve, potom vzhlédla a uviděla Lístku. Už předtím se mračila soustředěním, teď se její zamračený výraz ale ještě prohloubil. Položila lahev a odměrnou nádobku na stůl a přešla k dívce.

„Ty nejsi žádný spáč! Jsi moc mladá! Co jsi zač?“

„Já jsem Lístka. Spala jsem a pak jsem se probudila ?“

Axilrad natáhla ruku, chytila Lístku za bradu a obrátila jí obličej vzhůru směrem k plynovým hořákům na stropě.

„Ty jsi jedna z Pištcových dětí, že? Kdo tě sem poslal? Co máš za lubem?“

„Byla jsem v nemocnici a přišla tam doktorka Pátková a pak jsem musela zase usnout ?“

Axilrad ji pustila a Lístka ucítila bodavou bolest v krku, jak jí hlava dopadla zpátky na své obvyklé místo.

„To je divné,“ řekla Starousedlice. Nedívala se na Lístku, mluvila sama k sobě. „Nikdy si nikoho tak mladého nebere. Musí k tomu mít nějaký důvod. Měla bych jít a zjistit to. Nemám taková překvapení ráda.“

„Co je to Pištcovo ?“ začala se ptát Lístka, ačkoli ta otázka nezněla tak přesvědčivě, jak by chtěla, dokonce ani jí samotné. Axilrad si jí nevšímala. Kráčela ke dveřím, a když z nich vycházela, vyštěkla ještě příkaz.

„Harrisone, připrav tucet spáčů. Nápoj je hotový, je v té kostkované lahvi. Mají jít do kráteru, jakmile budou připravení. Vrátím se brzy, ale nečekejte na mě. Ať ti to děvče pomůže. Nesmíš ji spustit z očí.“

„Ano, madam,“ řekl Harrison. Uklonil se už zavřeným dveřím. Lístka ho sledovala se skličujícím pocitem. Ten muž se choval jako otrok a pravděpodobně jí v ničem moc nepomůže.

„Podívej se na každého spáče,“ nařídil jí Harrison. „Musí ležet na zádech. Když nebudou obličejem nahoru, obrať je tak, aby byli.“

„Proč?“ zeptala se Lístka. Došla ke dveřím a zkusila vzít za kliku, ale bylo zamčeno.

„Prostě to udělej!“ zakvičel Harrison. Spěšně přešel ke stolu a zvedl z něj stříbrnou lžíci s velice dlouhou rukojetí a lahev s kostkovaným vzorem na skle. Byla plná kalné tekutiny barvy uschlé trávy.

„Nebudu nic dělat, dokud mi neřeknete proč,“ řekla Lístka. Byly tam ještě jedny dveře, na druhém konci místnosti. Lístka se vydala směrem k nim.

„Potrestá nás oba, jestli nebudou hotoví,“ řekl Harrison. Přesunul se k nejbližšímu spáči ? byla to žena ? a nalil trochu hnědozelené tekutiny na lžíci, jejíž obsah potom zkušeně přelil ženě do úst. Žena polkla a pak se hned otřásla a posadila se, aniž by otevřela oči.

Harrison rychle nalil směs do úst dvěma dalším spáčům, potom musel lahev a lžíci položit, aby obrátil třetího, který spal na boku. Když naléval tekutinu do úst i jemu, promluvil.

„Tahle směs je vytáhne z velice hlubokého spánku podobného kómatu na vyšší úroveň, na které mohou přijímat příkazy a pohybovat se. Až budou připravení, přikážu jim, aby vyšli z támhle těch dveří, které vedou do kráteru.“

„Z těchhle dveří?“ zeptala se Lístka, která se je právě chystala otevřít.

„Ano,“ řekl Harrison. „Ty ale nemůžeš utéct, víš? Není kam. I kdyby se ti podařilo opustit horu, ty rostliny by tě dostaly. Nemáš ani tušení, jak strašné…“

„Ale ano, mám,“ přerušila ho Lístka. „Jak často se ty lusky se semínky dostanou dovnitř?“

„Pomoz mi s tím a já se pokusím odpovědět na tvoje otázky,“ odsekl jí Harrison. Právě obracel dalšího spáče, velice rozložitého a těžkého muže.

Lístka se podívala na něj, potom na spáče a zavrtěla hlavou.

„Nechci asistovat tomu, kdo pomáhá lady Pátkové zabíjet tyhle lidi,“ řekla. „Nebo co to vlastně dělá.“

„To říkáš teď,“ reagoval na to Harrison. „Taky jsem to zkoušel, když jsem sem poprvé přišel. Když ale chceš jíst a pít a někde v bezpečí se vyspat, brzy budeš muset změnit názor.“

Lístka neodpověděla. Zapomněla, že nejsou v Domě, takže bude vlastně potřebovat stravu. Popravdě řečeno, jen zmínka o jídle a pití způsobila, že náhle pocítila žízeň. Ale ani to ji nepřimělo, aby šla Harrisonovi pomoci. Musela by mít mnohem větší žízeň, aby někomu pomáhala připravovat tolik nevinných lidí na smrt nebo ještě něco horšího.

Místo toho se snažila vymyslet nějaký plán. Na Námořníkovu pomoc nemohla spoléhat. Jestli vůbec přijde, bude už asi moc pozdě.

Musím najít tetičku Mango, pomyslela si. Pak nás musím obě schovat a nějak se spojit s Arturem nebo Suzy. Co ale můžu udělat pro všechny ostatní? Musím se o něco pokusit. Možná bych měla nejprve zkusit najít telefon do Domu…

„Tak, už jsou připravení,“ řekl Harrison. Přešel zpátky ke stolu a vzal do ruky malý stříbrný kužel, který Lístka považovala za trychtýř. On ho ale použil jako megafon ? zvedl ho k ústům a mluvil do jeho užší části.

„Sedněte si!“ zavolal a stříbrný kužel pozměnil jeho hlas tak, že zněl jako hlas lady Pátkové, když na Zemi volala na spáče, aby vstali z postele, i když tentokrát byl hlas slabší a tišší. Lístka znovu cítila, jak jí slova zní ozvěnou uvnitř hlavy, ale teď bylo snadné nutkání odolat.

Pro spáče to však byl příkaz a všichni do jednoho se okamžitě posadili.

„Slezte dolů z postelí a postavte se!“

Lístka si mohla jen představovat, co bude následovat.

Kapitola sedmá

„Nacházíme se ve Válcovně fólií Cechu pozlacovačů a iluminátorů, na Rovině Středního Domu,“ odrecitovala Elibazeth monotónně, jako by odpovídala na otázku nějakého dítěte a zatím se soustředila na něco jiného.

„Dobře,“ řekl Artur. Pokynul jí, aby pokračovala, ale Elibazeth mu už neposkytla žádné další informace. Místo toho kritickým okem sledovala Starousedlíky, kteří nabírali zlato.

„Potřebuji vědět víc,“ pokračoval Artur hlasitěji. To nepřestávající bouchání kladiv mu opravdu lezlo na nervy. „Co je to ‚Rovina Středního Domu‘? A je tu nějaká mapa, na kterou bych se mohl podívat? Potřebuji se dostat do Skriptoria lady Pátkové, ať je to, kde je to ? a potřebuji se tam dostat rychle.“

„Mám ohromnou spoustu práce, lorde Arture,“ odpověděla mu Elibazeth. Obrátila se a pohlédla na něj ze své výšky. „Pozlacovači v Pásovně popisovačů a v Aspektu spotřebují víc než čtyři tisíce fólií denně a já jsem zodpovědná referentka Cechu…“

„Čím rychleji mi odpovíte na mé otázky, tím rychleji se zase můžete vrátit ke své běžné práci,“ řekl na to Artur chladně. „Pokud vám to ovšem Nicníci dovolí. Takže, máte mapu Středního Domu?“

„Dobře tedy,“ řekla Elibazeth. „Pojďme do mé kanceláře.“

Vydala se směrem k hromadám zlatých ingotů. Artur ji následoval a snažil se potlačit vztek. I když už musel s různými Starousedlíky jednat nesčetněkrát, jejich zaměřenost pouze na práci a obecný nedostatek zdravého rozumu ve chvílích, kdy se setkají s věcmi mimo svou každodenní zkušenost, ho pořád provokovaly.

Elibazeth vedla Artura velice úzkou uličkou mezi hradbami ze zlatých cihel, která končila dveřmi ve dřevěném rámu s okýnkem z matného skla, na němž stál nápis s několika odloupanými zlatými písmeny: M-str Fóli-ř.

I když stěny byly v místnosti za dveřmi stále ještě ze zlatých ingotů, strop byl vykládaný dřevem. Místnost byla velká a příjemná, a co bylo pro Artura nejdůležitější, bylo tam také mnohem větší ticho než jinde. Bouchání kladiv znělo jen jako vzdálené vibrace, které Artur spíš cítil, než slyšel.

Elibazeth se posadila za mahagonový stůl potažený rudou kůží a začala se přehrabovat v jeho zásuvkách. Artur zůstal stát, nevšímal si ani obyčejné dřevěné židle u stolu, ani odřené kožené pohovky s přehozem s kosočtvercovým vzorem.

„Tady to máme,“ řekla Elibazeth. Předloktím odsunula různé dokumenty na stole ke straně a na uvolněném prostoru rozložila malou mapu.

Artur se nad ní naklonil a zamračil se. Jediné, co viděl, byly nesouvislé, nesmyslné čmáranice. Elibazeth se zamračila také a poklepala na mapu klouby prstů. Klikyháky se rychle uspořádaly a ukázala se trojrozměrná kresba úbočí hory, jejíž strmé svahy přerušovaly tři široké náhorní plošiny.

„Tohle je Střední Dům,“ pokračovala Starousedlice a rozmáchla se nad celým horským úbočím. Ukázala na nejníže položenou a nejširší náhorní plošinu a mapa se poslušně zaostřila na detail, perspektiva se změnila na letecký pohled a objevilo se několik míst označených zlatými tečkami a jmény. „Tohle je Rovina, na níž se teď nacházíme. Spadá pod jurisdikci Cechu pozlacovačů a iluminátorů a hlavními pracovními oblastmi jsou tadyhle Válcovna fólií, tady Hala vynikajícího aspektu, Pásovna popisovačů a tady Pevnůstka pentlařů. Naším místem odpočinku je město Aurianburg, které, jak vidíte, je stejně vzdálené ode všech dílen.“

„Co značí tahle čára, která vede nahoru po horském úbočí odsud až na další plošinu a pak na tu nejvyšší?“ zeptal se Artur. Ukázal na mapu a ta zase změnila perspektivu na trojrozměrný příčný řez. „Je to nějaká cesta?“

„To je Nesmírně velký kanál,“ odpověděla Elibazeth. „Používá se k přepravě záznamů mezi třemi cechy a zásobním jezerem, než se záznamy dokončí a předají do Nižšího Domu k archivaci.“

„Ale vede přece nahoru po úbočí,“ namítl Artur. „Copak voda teče do kopce?“

„V kanálu teče voda nasycená textem,“ řekla na to Elibazeth se znuděným povzdechem. „Je rozdělená do pravidelných proudů, které se pohybují nahoru a dolů různými rychlostmi. Všechno, co na sobě má písmo nebo nějaký tisk, odnese proud. My tady nemáme s kanálem mnoho společného. Naše fólie se přenášejí ručně po zemi do Pásovny popisovačů a menší množství.“

„Dobře, dobře,“ přerušil ji Artur. Nechtěl vědět, kam putují všechny ty fólie. „Jak se jmenuje ta další rovná plocha? A kde je Skriptorium lady Pátkové?“

„Další náhorní plošina se jmenuje Střed středu,“ odfrkla Elibazeth. „Je to pole působnosti Cechu ilustrátorů a rozmnožovačů, a řeknu vám, strašnější chásku nikde nepotkáte, pokud se nevydáte nahoru na Vrchní šelf, kde si lenoší takzvaný Vznešený cech vazačů a restaurátorů. Mám za to, že Skriptorium lady Pátkové je ještě nad ním, na vrcholu hory, ale jestli je to opravdu tak, to nemohu říct. Můžu se teď už vrátit ke své práci?“

„Dá se nějak dostat přímo na Vrchní šelf?“ zeptal se Artur.

„Za normálních okolností byste tam mohl dojet výtahem,“ řekla Elibazeth. „Ačkoli nevím, proč byste to dělal. Výtahy ale nefungují. Předpokládám, že jsou rozbité, stejně jako počasí. A teď už musím vážně trvat na tom ?“

„Ještě několik málo otázek,“ řekl Artur. „Mohou lidi … nebo Starousedlíci… cestovat po kanálu? A slyšela jste někdy něco o tom, že by byla nějaká Část Architektčiny Vůle schovaná ve Středním Domě?“

„Otázky o vlastnostech a fungování kanálu je lepší pokládat Ouřadům, kteří kanál obsluhují. O Architektčině Vůli nevím nic kromě toho, že před nějakými jedenácti tisíci lety se pro ni vyráběla jedna obzvlášť tenoučká zlatá fólie. Pořád tu ještě máme její vzorek. Můžu vám ho jako Právoplatnému dědici ukázat, ačkoli ho normálně žádným nezasvěceným nepředvádíme. Stojí za zmínku z několika důvodů…“

„Ne, to je v pořádku,“ poděkoval Artur spěšně. Elibazeth však už stiskla roh stolu a odkryla malou tajnou zásuvku. Vsunula do ní ruku, vyndala ven maličký křišťálový hranolek, ne větší než její malíček, a podala ho Arturovi. Artur si ho rozpačitě vzal do ruky.

„Kde je ta fólie?“ zeptal se.

„Podržte ho proti světlu,“ řekla Elibazeth.

Artur pootočil hranolkem tak, aby na něj dopadalo světlo, a uviděl, že uprostřed se vznáší maličký kousíček zlata, velký asi jako smítko.

„Přišla sem a vyrobila si ji sama,“ řekla Elibazeth s úctou. „Tedy Architektka. Tenhle zbyteček nám dala.“

„Viděla jste i samotnou Vůli?“ zeptal se Artur zvědavě. „Myslím ten dokument. Pozlacovala tady na něm Architektka písmena?“

„Ne, vzala si tu fólii s sebou někam pryč,“ odpověděla Elibazeth. „Kdybyste mi to teď laskavě vrátil…“

Artur pomalu zavrtěl hlavou. Ta fólie ho teď začala zajímat, protože si vzpomněl na něco, o čem jednou mluvil doktor Skamandros: jak mohou být věci, jež kdysi byly spolu, ale pak se rozdělily, magickým způsobem propojené, takže jedna může ovlivňovat druhou. Možná by se dal tenhle kousíček zlaté fólie použít k vystopování částí Vůle, které Architektka sama pozlatila. Ne že by věděl, jak to udělat, ale kdyby se mu podařilo spojit se se Skamandrosem…

„Možná se mi bude k něčemu hodit,“ řekl.

„Ale to je nejvzácnější poklad Cechu!“ protestovala Elibazeth. „Jistě…“

„Možná ho budu potřebovat!“ odsekl Artur. Byl to překvapivě dobrý pocit, takhle se obořit na Starousedlíka. Takový projev hněvu trochu zmírnil napětí, které se v něm nahromadilo. Zároveň se ale cítil i trochu špatně. Nebylo to hezké chování a jeho matce by se to určitě nelíbilo. On ale musel Starousedlíky přimět, aby s ním spolupracovali, a to by jeho matka jistě pochopila. Koneckonců, ona sama přece byla v nebezpečí a on musel podniknout cokoli, aby ji zachránil.

Artur se snažil přestat myslet na maminku.

Musím se soustředit, pomyslel si. Nemůžu mrhat časem přemýšlením o zbytečných věcech. Mám nějaké poslání a já svůj úkol splním, tak, jak mě to učili v Pevnosti proměny. Zapomeňte na všechno ostatní kromě svého poslání.

„Budu také potřebovat nějaké teplejší oblečení. Máte vůbec nějaké teplé kabáty?“

„Ne,“ řekla Elibazeth. „Nás zahřívá naše zlato. Pokud už není nic, co byste se chtěl dozvědět nebo si vzít, lorde Arture, musím trvat na tom, že se vrátím ke své práci.“

„A co křídla?“ Arturovi se nechtělo zkoušet létat ve sněhu a mracích, ale počasí se mohlo zlepšit. Dobrá křídla by ho mohla přenést ke Skriptoriu hodně rychle. „Máte nějaká?“

„Nemáme vůbec žádná křídla,“ řekla Elibazeth rozhodně.

Vstala od stolu a odcházela z místnosti. Artur šel za ní a v myšlenkách se stále zaobíral tím, co má dělat. Protože letět evidentně nemohl, zdála se cesta přes kanál tím nejlepším řešením, jak se dostat výš na horu. Pokud ale nebude mít teplejší oblečení, umrzne. Byla tu i jistá pravděpodobnost útoku Nicníků a jiných nepřátel. Nejlepší by bylo být neustále v pohybu, aby se vyhnul přímému střetu.

„Hej, Elibazeth!“ zavolal Artur, když vešli do místnosti, kde se nalévalo zlato a kde ho opět zavalil hluk a horko. „Kde najdu nějaké ty Ouřady? A máte nějaké kožené zástěry navíc?“

Elibazeth se na něj zamračeně otočila. „Ouřadové se starají o přístaviště půl parsangu západně od mlýna,“ řekla a ukázala směrem, který Artur původně považoval za jih. „Zástěry jsou jen pro oficiálně přijaté členy Cechu…“

„Potřebuji dvě,“ přerušil ji Artur. Usoudil, že by si mohl obléknout jednu dopředu a jednu dozadu a měl by je pak tak trochu jako plášť. Zástěry byly z tlusté kůže ? ochrání ho před zimou i před sněhem. Mohly by ho dokonce zachránit před podchlazením, aniž by se musel uchýlit k využití moci Klíče.

„Předpokládám, že ve vašem případě budeme muset udělat výjimku,“ řekla Elibazeth. Zatleskala a ozval se překvapivě ostrý zvuk, jenž přerušil i hluboké dunění kladiv. Starousedlík, který právě vyložil ingoty, okamžitě přiběhl k nim, vyslechl Elibazethiny pokyny a pak odběhl, aby Arturovi přinesl několik tlustých kožených zástěr.

„A nyní už opravdu musím pokračovat v práci,“ řekla Elibazeth. Sklonila hlavu k úkloně a odkráčela k nádrži se zlatem. Došla přitom k roztavenému kovu mnohem blíž, než by byl Artur bez ochrany kouzel vůbec schopen.

Artur si vzal zástěry a rychle došel zpátky ke dveřím. Byl už téměř u nich, když se otevřely a dovnitř se přihrnul Jugguth. Když uviděl Artura, zastavil se a zasalutoval.

„Už jdou, pane! Blíží se od jihu!“

„Kolik jich je? Jak jsou daleko?“ Artur si přehodil zástěru přes hlavu a zavázal si řemínky. Potom si oblékl druhou zástěru na záda a zavázal si ji vpředu. Protože byly ušity pro Starousedlíky, sahaly mu téměř až po kotníky ? vypadalo to trochu, jako by měl na sobě kožené dámské šaty, ale Arturovi to bylo jedno.

„Tři, pane!“

„Tři? Jen tři Uchvatitelé?“

„Ne, ne Uchvatitelé, pane. Nevím, kdo to je. Dva jsou tak velcí jako vy a ten třetí je asi dvakrát větší a mnohem širší. Mají na sobě uniformy, pane.“

„Jaké barvy?“ zeptal se Artur rychle.

„Světle žluté kabáty, dost vybledlé,“ odpověděl Jugguth. „A velké černé chlupaté čepice. Jeden z nich nese dlouhé kopí.“

„Uniformy Nových Nicníků,“ řekl Artur. „Jeden z Pištcových skoro-Starousedlíků se dvěma Pištcovými dětmi… to by mě zajímalo… No nic, jak daleko jsou?“

„Teď už asi budou venku před branou,“ řekl Jugguth. „Sledoval jsem je docela dlouho, abych si je pořádně prohlédl. Můžete se na ně podívat skrz schránku na dopisy, jestli chcete.“

Artur si povzdechl.

Tak rychlý útěk před příchodem nepřátel už asi nestihneme, že, pomyslel si.

„Podívám se,“ řekl. „Vy se vraťte zase nahoru a hlídejte, jestli se neobjeví někdo jiný, a tentokrát mi přijďte říct, jakmile něco zahlédnete.“

„Ano, pane!“ zakřičel Jugguth. Zasalutoval a otočil se na patě tak rychle, že ztratil rovnováhu a téměř vrazil do Artura, který musel o krok ustoupit. Starousedlík se otočil ještě dvakrát, než se zastavil a rozeběhl se zpátky do věže. Artur čekal, až projde dveřmi, a pak je zavřel. Potom otočil klikou, aby se dostal do sloupové haly, a prošel jí.

Někdo klepal na venkovní dveře. Bylo to takové zdvořilé rata-ta, ne žádné zběsilé mlácení zbraní.

„Haló, je někdo doma?“ zeptal se někdo venku. Jeho hlas zněl ozvěnou skrz schránku na dopisy.

Artur svraštil čelo a pootočil hlavu na stranu. Ten hlas se mu zdál povědomý, ačkoli ho nedokázal přesně zařadit, protože ho mátla ta ozvěna. Popošel dopředu, ale dával si pozor, aby stál stranou od dopisní schránky, která byla, jak si všiml, otevřená. Nechtěl, aby někdo tou mezírkou prostrčil kopí a propíchl ho.

Ale zvenku ho bylo vidět a na druhé straně dveří někdo zalapal po dechu.

„Arture?“ osmělil se hlas. „Arture?!“

„Suzy!“

Artur udělal krok dopředu a chtěl už otevřít dveře, ale pak se zarazil. Znělo to jako Suzy, ale nemohl si být jistý. A i kdyby to byla ona, mohla být nějakým kouzlem přinucena poslouchat Pištce a chovat se k Arturovi jako k nepříteli. Jugguth mu popsal uniformy Nových Nicníků a jeden z těch tří venku musí být Pištcův voják.

Za dveřmi se někdo tlumeně bavil a pak skrz dopisní schránku zazněl další známý hlas.

„Paprsku, tedy Arture, to jsem já, Fred. Můžeš nás pustit dovnitř? Je tady hrozná zima.“

Fred a Suzy, řekl si Artur. Společně s vojákem, který patří k Novým Nicníkům.

„Ustupte dozadu!“ zavolal Artur. Počkal, dokud neuslyšel křoupání kroků ve sněhu, potom se opatrně přikrčil a asi z půl metru od schránky na dopisy vykoukl ven. Doufal v to nejlepší a zároveň očekával to nejhorší.

Kapitola osmá

Venku se stmívalo. Slunce ? nebo několik sluncí, protože jich mohlo být vysoko nad mraky víc než jedno ? právě zapadalo. V pološeru, jež bylo kvůli nepřetržitému sněžení ještě temnější, zkoumal Artur obličeje dvou Pištcových dětí a jednoho Starousedlíka nebo Nového Nicníka, který stál mezi nimi.

Ty dvě děti rozhodně vypadaly jako Suzy Tyrkysově modrá a Fred Počáteční číslice Zlatý, ale měly na sobě uniformy Pištcovy armády a ten voják mezi nimi byl určitě Nový Nicník. Nejprve se zdálo, že je to Starousedlík, ale Artur si všiml, že má na každé ruce sedm prstů a malý důlek uprostřed čela pod černou kožešinovou čepicí nebyla žádná modřina, ale třetí oko, asi tak čtyřikrát menší než zbylá dvě.

Artur hleděl ven dlouhých deset sekund a kvůli studenému větru, který foukal dovnitř dopisní schránkou, mrkal očima. Nevěděl, co má dělat ani co si má myslet. Hrozně moc chtěl pustit Suzy a Freda dovnitř, ale pořád mu na mysli vyvstávalo to, co mu řekla dáma První: všechny Pištcovy děti jsou podezřelé… a on tu byl sám.

Nakonec odvrátil zrak. Zíral do země a řekl:

„Myslím, že vás dovnitř pustit nemůžu. Máte na sobě Pištcovy uniformy, takže teď sloužíte jemu.“

„Ale ne dobrovolně!“ vykřikla Suzy. „On nás přinutil vzít si na sebe ty uniformy, ale nikdy se nedostal k tomu, aby nám dal nějaké příkazy. Jsem to já, Suzy Tyrkysově modrá! Já stejně nikdy nedělám to, co mi kdo řekne. Rozhodně nehodlám poslouchat Pištce… ah… err…“

Artur zase vykoukl ven. Suzy klečela ve sněhu na kolenou a zápasila s nějakým provazem nebo něčím podobným, co měla obtočené kolem krku. Artur to neviděl moc dobře, ale asi ji to škrtilo. Fred se bezúspěšně snažil dostat pod provaz prsty, zatímco ten nicnický voják tomu nevěnoval pražádnou pozornost. Místo toho se díval dozadu přes zasněženou pláň.

„Samozřejmě, že bude poslouchat!“ křičel Fred. „Oba budeme poslouchat! Budeme plnit příkazy! Přikývni, Suzy!“

Suzy zoufale přikývla. Fred pustil smyčku nebo škrtící provaz a dívka se nejprve zhluboka nadechla a pak ji ovládl záchvat kašle.

„Co to bylo?“ zeptal se Artur.

Fred si odhrnul límec a udělal několik kroků ke dveřím. Artur stále ještě neviděl úplně jasně, ale Fred měl něco kolem krku. Nějaký tenký proužek z písmenek ? snad nějaké tetování.

„Pištec nás začaroval,“ řekl Fred. „Když neuposlechneme přímý rozkaz nebo když budeme o neposlušnosti jen mluvit, začne nás to škrtit. Nikdy jsme ale nedostali rozkaz na tebe zaútočit, Arture, ani nic podobného. Podařilo se nám totiž dostat se dřív pryč. Můžeme teď dovnitř, trochu se ohřát a promluvit si?“

Artur váhal. Opravdu chtěl mít Freda a Suzy zase u sebe jako přátele a o všem si popovídat. Ale nebyl si zkrátka jistý, jestli se jim dá věřit.

„A co ten voják, ten Nový Nicník?“ zeptal se.

„Korouhevní rytíř Ugham?“ zaskřehotala Suzy, když se vrávoravě postavila na nohy a masírovala si krk. „Říká, že jen dostal rozkaz postarat se o nás, a tak to dělá. Nepřikázali ti zaútočit na Artura nebo tak něco, že ne, Uggie?“

„S lordem Arturem nemám v současné době nižádné rozepře,“ řekl Ugham. Měl překvapivě vysoký hlas, který zněl podobně jako flétna a byl ve značném rozporu s jeho velikostí a hrůzu nahánějícím zevnějškem. Kromě elektrického oštěpu měl meč se širokou čepelí, který mu visel z opasku u levého boku, a vpravo měl nůž s bronzovou rukojetí ve tvaru boxeru ? velkého boxeru na všech svých sedm prstů.

Artur si všiml, že i Suzy a Fred mají na opascích nože s rukojetí ve tvaru boxeru, ale menší, aby pasovaly na jejich malé ruce. Takže pokud by to byli nepřátelé, měl by Artur co dělat hned se třemi noži najednou.

„Vskutku je možné, že čelíme společnému nepříteli, a měli bychom spojit své síly s lordem Arturem proti našim odpůrcům,“ pokračoval Ugham a svým kopím ukázal na nekonečnou řadu stovek Uchvatitelů, jež se najednou objevila asi sto metrů od nich. Ta temná masa Nicníků se v ostrém kontrastu odrážela od bílého sněhu. Postoupili o několik kroků vpřed, pak se zastavili a někde za nimi se ozval vzdálený, znepokojivý křik něčeho, co nebyl ani člověk, ani Starousedlík, ani Uchvatitel ? byl to jakýsi pištivý výkřik, jenž byl náhle utlumen, jako by někomu nasadili na ústa náhubek. Ten zvuk způsobil, že se Uchvatitelé zachvěli a Fred a Suzy se zcela očividně rozklepali. I Artur měl velice nepříjemný pocit. Něco bylo zřetelně v nepořádku.

„Já jsem pro,“ zachroptěla Suzy.

„Pro!“ zvolal Fred.

Oba dva přišli blíž ke dveřím a společně řekli: „Arture?“

Opravdu doufám, že to není nějaký trik, pomyslel si Artur. Myslím, že kdyby to bylo nezbytně nutné, mohl bych použít Klíč…

„Pro,“ řekl, zdvihl závoru a otevřel západku na zámku u dveří.

O minutku později už byli všichni tři vevnitř. Suzy poplácala Artura po zádech, ale Fred jen pokynul hlavou a podíval se mu do očí. Dívali se na sebe jako dva vojáci, kteří se znovu sešli za nepříjemných okolností. Ugham se Arturovi uklonil a pak mu okamžitě pomohl znovu zavřít dveře na závoru. Potom se skrčil a sledoval situaci skrz schránku na dopisy.

„Díky, Arture. Konečně jsme se dostali pryč z toho sněhu,“ řekla Suzy a zachvěla se zimou. „To mi nejde na rozum, proč se to tu Fredovi a jeho lidem tolik líbí.“

„Nám se sníh nelíbí,“ řekl Fred. „Počasí je už spoustu let rozbité. A to nemluvím o diurnálním cyklu.“

„Co to je?“ zeptala se Suzy.

„Střídání dne a noci,“ řekl Fred. „Jednou jsme měli celý rok jen noc, než někdo znovu dostal na oblohu slunce.“

„Jsem rád, že vás vidím,“ řekl Artur chraplavým hlasem. „Myslel jsem, že se už možná neshledáme, když vás tenkrát zajali.“

„No, to víš, nás se jen tak nezbavíš,“ řekla Suzy vesele. „Vždycky se objevíme, když nás nejmíň čekáš. Jako ti Uchvatitelé tam venku. Kdo je poslal, víš to? Můžeme jít někam úplně dovnitř? Někam, kde je oheň?“

Začala otáčet klikou na vnitřních dveřích, ale Artur ji zarazil.

„Ne, tam je hrozný hluk. Promluvíme si ještě na chvilku tady, jestli Uchvatitelé nepostupují dopředu.“

„Zdá se mi, že čekají na nějakého velitele či důležitou osobu,“ řekl Ugham. „Dosud jsem se s žádnými Uchvatiteli nepohašteřil. Zaslechl jsem, že jsou to druhořadí služebníci, jež posílají na průzkum či loupit. Byli by pro nás nedůstojnými protivníky, až na to, že jich je tak mnoho, že ani chrabrost nám zde příliš nepomůže.“

„Zajímalo by mě, na co čekají,“ řekl Fred. „Co to bylo za strašlivý křik?“

„Čekají zřejmě na Sobotní Soumrak nebo na nějakého jiného významného služebníka Lepší Soboty,“ spekuloval Artur. „Ačkoli ten Soumrak, se kterým jsem se setkal v Dole, neměl takový hlas. Raději bychom neměli plýtvat časem… Teď chci vědět, jak jste se sem dostali. Proč sem vás dva Pištec poslal a taky, ehm, Korouhevního rytíře Ughama, samozřejmě. Co se stalo, když vás zajali?“

„Pištec nás sem neposlal,“ odpověděl Fred a čelo se mu zkrabatilo zamračeným pohledem. „Je to trošku dlouhá historie. Myslím, že bych měl začít od začátku, i když si ten začátek vlastně tak docela přesně nepamatuji ? měl jsem před očima úplně černo, když Pištec přišel nahoru na svah…“

„Já taky,“ přerušila ho Suzy. „Úplně jsem vypnula, když jsem uslyšela jeho píšťalku. Nemám páru, co se dělo potom.“

„Všichni jste úplně znehybněli,“ řekl jim Artur. „Jako sochy. Sir Čtvrtek vstoupil na Nepravděpodobné schodiště a já jsem šel s ním, ale nejdřív jsem hodil kapsu na Hrot, což bylo jenom dobře, protože to vyhodilo Hrot do povětří nebo něco podobného, takže se Bludiště mohlo zase začít pohybovat.“

„My jsme se později dozvěděli, že je Hrot pryč, řekli nám to Noví Nicníci,“ řekl Fred. „To bylo tehdy, když jsem se probral v jejich táboře. Na krku už jsem měl tuhle věc.“

Ukázal na čáru kolem krku. Při bližším zkoumání Artur uviděl, že je to tetování nebo možná nápis nějakým neodstranitelným inkoustem. Když se sklonil ještě blíž, rozeznal maličká písmenka a slova, která jednotlivá písmena tvořila. Stejně jako písmena ve Vůli se i tato pohybovala a mihotala a měnila se, proto bylo velice těžké je přečíst.

„Budu sloužit Pištcovi a až do posledního dechu ho budu poslouchat,“ četl Artur.

„Jeden z Novnicníků, tak si říkají, mi prozradil, co je tam napsáno,“ pokračoval Fred. „Chovali se ke mně ? k nám všem ? docela dobře, ačkoli nás donutili obléknout si tyhle uniformy a drželi nás pod zámkem. Ugham nás hlídal. Bylo to tak proto, že Pištec někam odjel a nenechal nám žádné instrukce. Řekl bych, že tak po dvanácti hodinách nebo možná trochu víc se vrátil a přivedli nás k němu. Byl kvůli něčemu hrozně rozzuřený, ale bylo to podivné. Rozbíjel věci a rozhazoval rukama nahoru a dolů, ale šeptal přitom, vůbec nekřičel. Nebylo ho skoro vůbec slyšet. Tak to chvilku pokračovalo a pak stráže dovnitř přitáhly toho Starousedlíka. Říkal, že má vzkaz od lady Pátkové o tom, že abdikuje a zanechá Klíč ?“

„Ano, ten vzkaz jsem dostal taky,“ skočil mu do řeči Artur.

„Potom se pokusil dát Pištcovi tuhle kovovou tabulku, ale Pištec ho přiměl, aby ji nechal spadnout na zem, a řekl, aby se jí nikdo nedotýkal, protože je to asi hanebný úskok. Jeden z Novnicníků otevřel ten balíček hrotem kopí a Pištec o tom právě mluvil, když mi Suzy zašeptala ?“

„Řekla jsem: ‚Mám dojem, že je to přepravní talíř‘,“ dořekla za něj Suzy. „Tak jsem po tom skočila a Fred skočil za mnou a Ugham se nás oba pokusil chytit, a tak jsme byli všichni propojení, když jsem se dotkla talíře… a teď jsme tady. Je vevnitř zapálený oheň? Nebo nějaká horká voda? Myslím, že mi za chviličku upadnou prsty, jak je mám zmrzlé.“

„Ten posel lady Pátkové,“ chtěl vědět Artur. „Slyšeli jste, že by říkal, že je Pátý klíč ve Skriptoriu lady Pátkové a čeká tam na mě, na Sobotu nebo na Pištce?“

„Ano,“ odpověděl Fred. Suzy přikývla. Ugham se na chviličku otočil od schránky na dopisy a také důstojně přikývl.

„Pátá část Vůle je tady někde ve Středním Domě také,“ pokračoval Artur. „Aspoň to tak stálo ve vzkazu od lady Pátkové. Předpokládám ale, že nic z toho nemusí být pravda.“

„Mám dojem, že Pištec tomu věřil,“ řekla Suzy. „Aspoň tomu o tom Klíči. Těsně před tím, než jsme skočili po tom talíři, si se svými generály špital, jak to udělat, aby se ho zmocnil jako první.“

„Řekl bych, že Lepší Sobota taky věří, že je Klíč tady,“ dodal Artur. „Ti Uchvatitelé musí být její. To ona má pod kontrolou výtahy a může sem dolů cokoli poslat. To mi připomíná ? zajímalo by mě, kde jsou moje hlídky.“

Podíval se nahoru ke stropu a pak zavrtěl hlavou.

„Aha, já jsem zapomněl, asi šly podat hlášení do hlavní místnosti. Tyhle dveře vedou na dvě různá místa, podle toho, na jakou stranu otočíte klikou.“

„Tak tedy pojďme tam, kde je teplo,“ řekla Suzy. „Zajímalo by mě, jestli mají nějaký čaj.“

„Co dělají Uchvatitelé?“ zeptal se Artur.

„Vládne mezi nimi jakýsi chaos,“ odpověděl Ugham. „Možná jsem ale spatřil i někoho jiného… ano, nějaký výše postavený Starousedlík se právě snesl z oblaků. Má stříbrná křídla.“

„To bude asi Sobotní Soumrak,“ řekl Artur. „To není dobré.“

„Starej stříbrokřídlák? Zástupce dozorce Vstupních dveří s ním pěkně zatočil, když jsem byla ve Dveřích,“ řekla Suzy. „Takže bys s ním neměl mít žádné potíže, když použiješ Klíč, Arture.“

„Víš, já ale Klíč použít nechci,“ odpověděl Artur rázně. „Radši bychom měli jít dovnitř a zeptat se, jestli se odtud dá vyjít někudy jinudy.“

Otočil klikou a otevřel dveře ? ale místo toho, aby se ocitli v hlavní místnosti s nádrží zlata, otevřely se dveře do vnitřku věže.

„Musel jsem to udělat špatně,“ řekl Artur. Zavřel dveře, otočil klikou na druhou stranu a znovu dveře otevřel, ale opět za nimi byl jen vnitřek věže.

„Čekal jsi něco jiného?“ zeptala se Suzy.

„Ano,“ odsekl Artur. „Místnost tam uvnitř! Elibazeth říkala, že mají i jiné způsoby obrany. Hádám, že tohle bude jeden z nich. Zeptám se svých hlídek.“

Vydal se nahoru po schodech a Suzy a Fred ho následovali, ale už když došli na první odpočívadlo, poznal Artur podle ticha, jaké nahoře vládlo, že Jugguth a ti další dva Starousedlíci se asi vrátili zpátky dovnitř do hlavní místnosti ? a Elibazeth ji potom uzavřela. Vyběhl na další dvě odpočívadla, aby svůj předpoklad potvrdil. Věž byla liduprázdná a jediná cesta nazpět vedla zpátky dolů a vstupními dveřmi ven.

Jediná viditelná cesta ven, pomyslel si Artur. Ale možná tu nakonec přece jen je i jiný východ.

„Co dělají Uchvatitelé teď?“ zavolal dolů a zároveň otevřel jednu z okenic na severní straně věže.

„Stále stojí na místě, jsou jako dobytek,“ hlásil Ugham. „Ten stříbrokřídlý Starousedlík však kráčí směrem sem a nese bílé plátno. Zdá se mi, že přichází vyjednávat. Bezpochyby se domnívá, že nemají sdostatek sil, aby zvítězili nad Klíčem lorda Artura.“

Artur se podíval z okna na skřípající, ledem obalené vodní kolo. Tento ohromný stroj vyhlížel ve snášejícím se soumraku ještě o něco děsivěji. Artur sledoval, jak se otáčí. Kdyby se točilo dostatečně pomalu, pomyslel si, že by se dalo vylézt na jednu z jeho plochých lopatek, nechat se jím nést a pak sklouznout dolů na zem. Na jižní a východní straně by ho Uchvatitelé nemohli vidět. Nebo by ale také mohl spadnout do kanálu a utopit se nebo umrznout.

Kolo se otáčelo docela pomalu, jak Artur usoudil, i když cesta ke břehu kanálu by byla i tak dost nebezpečná. Jediná další možnost ale byla bojovat s Uchvatiteli a Sobotním Soumrakem a Artur si v tom moc nevěřil. Alespoň tedy ne, pokud by nevyužil všechny schopnosti Klíče.

„Ughame!“ zvolal Artur. „Řekni Sobotnímu Soumraku, že pro mě musíš dojít dovnitř. Pověz mu, aby se vrátil za půl hodiny. To by nám mohlo pro začátek jako náskok stačit.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Fred.

Artur ukázal z okna.

„Vylezeme ven na lopatku toho kola, necháme se jím dovézt dolů a seskočíme těsně předtím, než se kolo dotkne vody. Potom se vydáme na západ po kanálu až tam, kde jsou Ouřadové.“

„Hmmm,“ řekla na to Suzy. „Jinak řečeno, zpátky do zimy.“

„Ano,“ potvrdil Artur. „Zpátky do zimy.“

Kapitola devátá

Lístka se zachvěla, když náměsíčníci sklouzli z postelí a seřadili se podle Harrisonových příkazů do řady. Na jejich nevidoucích, napůl otevřených očích a měkce poddajných pohybech bylo něco strašidelného, nahánělo jí to hrůzu. Skoro jako by to byly dokonalé loutky na provázcích v podobě lidí, jen ty provázky byly neviditelné.

„Za mnou!“ zavolal Harrison a vydal se ke dveřím na druhé straně místnosti. Potom oddálil stříbrný kužel od úst a dodal svým vlastním, slabým hlasem: „Ty taky, Lístko! Zařaď se jako poslední.“

„Co když nepůjdu?“ zeptala se Lístka vzpurně. Snažila se působit bojovněji, než se ve skutečnosti cítila, ale znělo to dost neprůbojně a dětsky, to i ona sama musela uznat.

„Můžu spáčům přikázat, aby tě odnesli s sebou,“ odpověděl Harrison. „I když by se přitom poranili. Prosím, pro všechny bude jednodušší, když prostě půjdeš.“

„Nebudu vám pomáhat dovést tyhle lidi někam, kde je zabijí,“ řekla Lístka.

„Nikdo je nezabije,“ řekl na to Harrison, ale nedíval se přitom na Lístku. „Na konci dne budou pořád ještě žít. Až s nimi Ona skončí. Tak pojď! Oba budeme potrestaní, jestli přijdeme pozdě.“

„Já s vámi spolupracovat nebudu,“ řekla Lístka. „Ale chci vidět, co je za těmi dveřmi, tak asi půjdu.“

„To se dozvíš,“ řekl Harrison kysele. Zdvihl dvě západky, které zajišťovaly dveře, a pak zápasil s dlouhou klikou. Ozvalo se cvakání velkého, špatně promazaného zámku. Pak se Harrisonovi podařilo dveře ramenem otevřít. Hekal přitom námahou, protože dveře byly hodně tlusté a jejich vnější strana byla pokrytá ocelovým plátem.

Dovnitř začalo proudit nachové světlo, které vrhalo na tváře Harrisona a spáčů nehezký odstín. Lístka přimhouřila oči, ne proto, že by světlo bylo příliš jasné, ale jeho barva byla velice intenzivní a jí se z ní dělalo trochu nevolno.

Venku v nachovém světle bylo tepleji a Lístčiny vlasy rozčechral lehký vánek, který s sebou nesl podivnou, trošičku pozemskou vůni, jež Lístce připomněla lesy, ve kterých se kdysi procházela, ale překrývalo ji aroma nějakého exotického koření.

Pod nohama měli hladkou šedivou skálu, na níž byly vidět spirálovité vzorce, jež prozrazovaly, že to kdysi bývala láva, která už před dávnými časy ztuhla. Skála se mírně svažovala k jezeru uprostřed. Vypadalo to, že je v něm normální voda, ačkoli i ta měla díky světlu nachový odstín.

Lístka se rozhlédla a zjistila, že stěny kráteru sahají do výšky asi sto nebo sto padesát metrů. Ve stěnách byla hustě rozmístěná okna různých velikostí a vysoko nahoře byly i nějaké dveře s visutými chodníčky, jež se vinuly podél srázu mezi nimi. Dál na stěně kráteru, asi tam, kde by na pomyslném ciferníku byla dvanáctka, se těsně pod místem, kde začínala kupole, nacházel široký železný balkon. Z něj vedlo směrem dolů až na dno kráteru točité schodiště z rudého tepaného železa.

„Pospěš si!“ zavolal Harrison. Vedl spáče dolů ke břehu jezera a už byli asi třicet nebo čtyřicet metrů vepředu, zatímco Lístka zírala na stěny kráteru a kupoli nad nimi.

Lístka si ho nevšímala a dál se rozhlížela kolem. Kromě dveří, ze kterých právě vyšli, tam bylo kolem kráteru rozmístěno alespoň tucet dalších dveří. Všechny ale pravděpodobně vedly zpátky do komplexu lady Pátkové, a tak Lístce nebyly ničím užitečné. Nebo v ještě horším případě mohly vést i do džungle za horou. Po setkání s pohyblivým luskem už Lístka naprosto věřila Milčiným slovům, že by se tam nechtěla dostat.

Nechtěla ani vidět, co se stane se spáči, ale vypadalo to, že jinou možnost nemá. Celý kráter tvořila jednotvárná šedivá skála, nikde žádný kopeček ani nic jiného, za co by se mohla schovat. A protože neuměla dýchat pod vodou, nepřicházelo v úvahu ani jezero.

„Tak pojď!“ Harrison byl už dole u břehu jezera a přikázal spáčům, aby se postavili do řady čelem k vodě. Nebo spíš, jak Lístka teď zjistila, čelem k útlému sloupu z tmavšího kamene, který se tyčil přímo uprostřed jezera, a tedy i přímo uprostřed kráteru. U hladiny byl asi šest metrů široký a končil plošinkou asi metr širokou zhruba pět metrů nad vodou.

Lístka se vydala směrem k Harrisonovi, ale stále se rozhlížela kolem a hledala, kde by se mohla skrýt. Přitom si všimla, že nahoře na balkoně v pozici dvanáctky na ciferníku se něco pohybuje. Několik Starousedlíků si protahovalo křídla ? ta křídla ale nebyla zbarvená nachovým světlem. Byla světle žlutá, jako středy sedmikrásek. Lístka viděla, jak se čtyři Starousedlíci snesli z balkonu. Nesli mezi sebou na provazech zavěšené křeslo. Bylo stříbrné, mělo vysoké, ohnuté opěradlo a vypadalo skoro jako trůn.

Trůn na piknik, pomyslela si Lístka. A ani nemusím hádat, pro koho asi je…

Znovu zpomalila a znovu hledala nějaký úkryt. Harrisona zaměstnávali poslední spáči ? právě narovnával hlavu jedné staré ženě, aby se stejně jako ostatní dívala na sloup uprostřed jezera.

Lístka zahlédla skulinu ve skále, která mohla být právě tak široká, aby se do ní vešla. Doběhla k ní a klekla si. Byla to velice úzká trhlina, ale Lístka odhadla, že je o něco málo širší, než ona sama v ramenou, a směrem dolů se ještě trochu rozšiřovala. Byla také jen něco přes metr hluboká, ale vypadalo to, že v jednom rohu je díra, která možná vede někam dál.

Nadechla se a vlezla dovnitř. Musela se tam úplně namáčknout a když se obracela, odřela si bok, ale byla uvnitř. Lístka vzdychla a doplazila se k díře. Jak doufala, vedla dál do skály ? nedalo se říci, jak daleko, protože nachové světlo ozařovalo jen přední část otvoru, ale bylo jasné, že je mnohem hlubší. Dál však už byla jen tma.

Lístka byla ale odhodlaná plazit se i tak dál, když náhle ucítila něco povědomého. Byl to známý, odpudivý zápach, takže sebou okamžitě trhla, ačkoli ho hned nepoznala. Byl to pach něčeho vlhkého a shnilého a Lístka ucítila, jak se jí z toho zvedá žaludek. A právě díky tomu si vzpomněla, kdy už něco takového cítila.

Ta plíseň, která ovládá mysl, páchla přesně takhle.

Lístka couvla a tentokrát si odřela loket, jak se snažila vykroutit se z uzoučké štěrbiny ještě rychleji, než do ní vlezla. Když se zvedla, z temnoty se třepotavě snesl tenký úponek šedivé houby a pomalu ohmatával místo, kde ještě před několika vteřinami stála.

Lístka uskočila dozadu, ošklivě upadla a poranila se přitom. Nezastavila se ale, rychle couvala dál a vzlykala, až se ocitla těsně u Harrisonových nohou. Harrison jí pomohl vstát a Lístka vykřikla:

„Houba! Ta houba, co ovládá mysl!“

„Ta šedivá popínavá rostlina?“ řekl Harrison. „Ano, její výtrusy se občas dostanou dovnitř a zakoření v rozsedlinách. Tahle ale není tak hrozná. Způsobí ti jenom zlé sny. No ale stejně to nahlásím. Stráže ji vypálí. Teď pojď ? musíme se dostat do bezpečné vzdálenosti.“

Lístka ho pokorně následovala. Stále ještě cítila ten odporný zápach šedivé houby v nose i v ústech. Cítila i její chuť a vzpomínala si na hrozný tlak, který pociťovala v hlavě, když se jí tam plíseň usazovala.

Na chvíli se zastavila, protože se jí zvedl žaludek, ale Harrison se pro ni vrátil a táhl ji za zápěstí.

„Pojď honem! Už položili křeslo. Ona sletí dolů každou chvíli a my už musíme být skoro u dveří, nebo by nás to také mohlo dostihnout!“

Ti dva se pak vydrápali zpátky ke dveřím a tam se Lístka s kašláním zhroutila. Nohy ji bolely a v ústech cítila odpornou pachuť. Navíc měla pusu plnou nitek, které se jí přilepily na jazyk, když si přetáhla rukáv svého hávu přes obličej. Lístka je vyplivla a přitom se dívala nahoru a pak na jezero.

To stříbrné křeslo stálo na sloupu z tmavého kamene. Kolem něj se vznášeli čtyři Starousedlíci a voda v jezeře pod nimi byla rozvířená máváním jejich křídel.

Vysoko nahoře na balkonu se rozsvítila hvězda, nebo to tak aspoň Lístce připadalo. Bylo to světlo tak jasné, že se na něj nedalo dívat. Vzneslo se do vzduchu a pak pomalu sestoupilo ke sloupu ve vodě a k připravenému křeslu.

Světlo pohaslo, jak hvězda dopadla dolů, a Lístka skrz přivřené oči poznala, že je to lady Pátková. Její dlouhá, zářivě žlutá křídla měřila na každou stranu přes tři metry. Pírka na špičkách křídel se jí zvlnila, jak klouzavě plachtila dolů, aby se snesla na stříbrné křeslo. Ta oslnivá záře vycházela z něčeho, co držela v ruce. Byl to stejný předmět, který u sebe měla, když vedla spáče do bazénu v nemocnici.

Když lady Pátková usedla na křeslo, všech dvanáct spáčů zdvihlo ruce. Lístka slyšela, jak Harrison nasál vzduch a zadržel ho v sobě s jakýmsi dusivým zvukem, a cítila, že i ona sama zadržela dech.

Lady Pátková malátně zdvihla zářící předmět v ruce a jeho světlo zesláblo. Pak se ale náhle znovu rozzářilo a osvítilo celý kráter, jako by to byl blesk nějakého obřího fotoaparátu. V ten okamžik dostalo jezero stříbrnou barvu jako reflexní sklo, a spolu s ním i kupole nad ním.

Vypadalo to, jako by se zastavil čas. Lístka zůstala bez hnutí, vypadala v tom světle, jako by ji někdo zachytil na portrétní fotografii. Nic se nehýbalo a ona neslyšela žádné zvuky, dokonce ani tlukot vlastního srdce. Potom uviděla, jak velice pomalu ? byl to nejpomalejší ze všech pomalých pohybů ? něco vychází spáčům z úst a očí. Byly to úponky mnoha barev, jež se různě kroutily a obtáčely, jak se natahovaly přes vodu k té zářící hvězdě v ruce lady Pátkové.

Vypadalo to, jako by Správkyně vytahovala z jejich těl barevné nitky. Když k ní úponky dorazily, světlo v její ruce se proměnilo, bílá barva ustoupila duhovému shluku červené, modré, zelené a fialové.

Potom se úponky u spáčů přetrhly a volné kousky se zatřepotaly a svinuly a pak přeletěly jezero a vklouzly lady Pátkové do ruky. Spáči se pomaličku zhroutili k zemi. Padali tak pomalu, že Lístce připadalo, že to trvá několik vteřin.

Lady Pátková zdvihla duhovou směsici k ústům, zaklonila hlavu a vypila ji. Většina zářivých barevných nitek jí vtekla do úst, ale nedávala moc pozor, a tak jí několik krátkých kousků upadlo a rozstříklo se na skále, ještě než pomalu stekly do jezera.

Když lady Pátková pila, svět se zase vrátil do normálních kolejí. Lístka uslyšela, jak jí opět začalo bít srdce, cítila, jak se jí do nosu i úst nahrnul dech, a viděla, jak nachové světlo znovu zalilo kupoli.

Lady Pátková roztáhla křídla a vznesla se do vzduchu. Její kohorta se snesla níž, aby zvedla křeslo za popruhy.

„Co to udělala?“ zeptala se Lístka velice tiše. Spáči leželi na kamenech. Ať už byli živí nebo ne, leželi úplně nehybně.

„Prožila je,“ odpověděl Harrison. Jeho hlas zněl nevýrazně a dutě, jako by i jeho šokovalo to, co viděl, ačkoli to už viděl mnohokrát. „Vstřebala jejich životy, jejich vzpomínky a zážitky. To nejlepší z nich, to ona chce. Chce cítit jak žili, jak milovali, co je nadchlo, z čeho měli radost.“

„Co se stane se spáči po… potom?“

„Nikdy se už úplně neprobudí,“ zašeptal Harrison. „Dříve je vraceli na Zem. Teď, když jich je tolik, ale už nevím… ale ne! Ona tamhle přichází…“

Harrison sklonil hlavu a poklekl. Lístka vstala a snažila se dívat se na Správkyni, která letěla k ní, ale předmět v ruce lady Pátkové znovu zazářil a jeho světlo bylo příliš pronikavé. Lístka musela sklopit zrak a zaclonit si oči rukou, když lady Pátková přistála přímo před ní. Na tváři cítila chladný závan vzduchu rozvířeného jejími křídly.

„Tak ty jsi ta malá rebelka, která přelstila Sobotního kocigra,“ řekla lady Pátková. Její hlas byl tichý, ale velice pronikavý a rozhodně vyžadoval pozornost. „Lístka, přítelkyně takzvaného Právoplatného dědice, toho Artura Penhaligona. To je od tebe velice milé, že jsi přišla na návštěvu.“

Kapitola desátá

„Ten tvor na mne hleděl pochybovačně,“ řekl Ugham. Mluvil o svém krátkém rozhovoru se Sobotním Soumrakem. „Troufám si říci, že se obával jakéhosi úskoku či lsti, a je jisté, že ví o vašich schopnostech. Souhlasil, že na vás posečká, lorde Arture, tu stanovenou půlhodinu ? přesto ho podezírám, že jeho odpověď nebyla upřímná. Daleko spíše očekává příjezd nějakých chrabrých bojovníků, než vydá příkaz k útoku.“

„Třeba čeká na toho, kdo předtím vydával ten hrozný zvuk,“ řekl Fred a otřásl se.

„Jen doufám, že Uchvatitelé ? nebo někdo horší ? nesledují i tu stranu, kde je kanál,“ řekl Artur. Rozrazil okenice a zachvěl se, když dovnitř zafoukal vítr a zasypal ho sněhem. „Počkejte, až budu v pořádku dole, a pak se po jednom vydejte za mnou.“

„Ne!“ protestovala Suzy. „Já bych měla jít první. Kdybys spadl do vody, mohla bych tě vytáhnout.“

„Nebo já,“ řekl Fred. „Já bych měl jít první. Ty jsi příliš důležitý.“

„První jdu já,“ řekl Artur. „Vzpomeň si, co říkal seržant Topůrko o tom, kdo velí. Za mnou!“

S tímto výkřikem přeskočil mezeru mezi oknem a obrovským kolem. Načasoval si to tak, aby přistál na lopatce kola, když se nacházela téměř na stejné úrovni jako budova. O vteřinku se ale opozdil a ledem pokrytá lopatka se už překlápěla dolů. Artur na ni doskočil, ale okamžitě začal klouzat. Prsty zoufale svíral zmrzlé dřevo a nohy mu vlály nad kanálem.

Prsty mu klouzaly a on se už nedokázal udržet. Artur padal, ale přehoupl se nohama tak, že se mu podařilo dostat se jedním kolenem zpátky na lopatku. Potom se s obrovským úsilím, při němž napínal všechny svaly v těle, vyškrábal zpátky a doplazil se přes lopatku na druhou stranu právě včas, aby se napůl překulil a napůl spadl na zasněžený břeh kanálu. Těsně za ním vklouzl nižší konec lopatky, z něhož právě seskočil, do vody. Ozvalo se praskání ledu a hrozivé klokotání.

Artur si chtěl lehnout do sněhu, i když byl studený a mokrý, ale věděl, že to nemůže udělat. Přinutil se vstát a rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že nehrozí žádné nebezpečí útoku. Když si byl jistý, že nablízku nejsou žádní Uchvatitelé ani nic ještě horšího, ohlédl se na otáčející se kolo.

Suzy už na něm byla a klouzala po klesající lopatce jako surfař po vlně. Přeskočila na břeh s dokonalým načasováním a při dopadu pokropila Artura sněhovou sprškou.

„To byla legrace!“ prohlásila. Artur se na ni zamračil a oklepal ze sebe trochu sněhu. Čekal ještě, až se dolů dostanou Fred a Ugham.

Na řadě byl Fred. Nebyl tak obratný jako Suzy, ale odvedl dobrou práci. Na lopatce se držel na všech čtyřech a nakonec seskočil na zem jako pes a přistál nedaleko Suzy a Artura.

Ugham si zvolil úplně jiný způsob. Využil toho, že se mohl poučit od ostatních, a skočil na lopatku s dýkou v ruce. Dýku pak zabodl do dřeva a pevně se jí chytil. Uvelebil se přímo uprostřed lopatky, pak dýku pomalu vytáhl, sklouzl k vnitřnímu okraji kola, tam si stoupl a vkročil na břeh průplavu tak snadno, jako by vystupoval z jezdících schodů.

„Tak jdeme!“ řekl Artur. Mávl rukou a ukázal na západ po směru kanálu. Potom se začal brodit sněhem, který mu sahal až po pás. Ušel jen pár kroků, když ho dohnal Ugham.

„Bylo by lepší, kdybych cestu razil já,“ řekl. Sklonil svůj elektrický oštěp ke sněhu a otočil bronzovým ratištěm, aby ho uvedl do chodu. Špice kopí se okamžitě rozzářila žárem a sníh před ní tál a vytvářel cestičku, kterou Ugham ještě rozšiřoval vlastním tělem. Tři děti ho následovaly a šlo jim to teď daleko lépe.

„Takhle je to mnohem rychlejší,“ řekl Artur. „Ale zůstává za námi naprosto jasná stopa, a to ani nemluvím o tom světle.“

„Stejně bychom po sobě nějakou stopu nechali,“ namítl Fred. „Nesněží tak hustě, aby to zakrylo vyšlapanou cestu.“

„A Uggie má špičku kopí sklopenou dolů,“ dodala Suzy. „Tolik světla zase vidět není.“

„Ale je to jediné světlo široko daleko,“ řekl Artur a přelétl očima okolí. Bylo to divné, ale nezdálo se mu, že by byla větší tma, než když se poprvé podíval ven z věže. Byla mu ale mnohem větší zima, byl promrzlý až na kost, i když měl na sobě těžké zástěry. Každých pár minut ho přepadl takový třas, že ho nedokázal potlačit. „Ale řekl bych, že nemáme na vybranou. Potřebujeme rychle najít to přístaviště Ouřadů. Doufám, že tam mají nějaké místo, kde se budeme moct na noc schovat.“

„Myslím, že žádná noc nebude,“ řekl Fred. Na chvilku se zastavil a mžoural na oblohu se sněhovými mraky. „Mám dojem, že se slunce zase zaseklo. Takže nebude ani žádné ráno. Zůstane to tak, jak to je, dokud to někdo neopraví.“

„Skvělé,“ zamumlala Suzy. „Už na věky soumrak a ledový sníh. A to jsem si myslela, že v Nižším Domě je to hodně špatné…“

„Není to tak hrozné,“ řekl Fred. „Uvnitř v dílnách nebo ve městě je docela příjemně.“

„To se vsadím,“ řekla Suzy. „Ale tady je docela frišno, co?“

„Radši bychom měli být potichu,“ přikázal jim Artur. Byla opravdu velká zima a on už byl ve velkém pokušení použít Klíč, aby se zahřál… sebe i ostatní, i když oni si s chladem dokázali zřejmě poradit trochu lépe, protože nebyli tolik smrtelníci jako on. Jestli nenajdou nějaký úkryt, bude muset Klíč použít.

Dál se v tichosti pachtili napadaným sněhem. Jak Fred předpovídal, obloha vůbec netmavla a všude kolem vládl ponurý soumrak. I počasí zůstávalo stále stejné, občas zasněžilo, ale sněžení nikdy nebylo opravdu husté a nikdy ani úplně neustalo.

Když ušli víc než kilometr, vyhlásil Artur krátkou přestávku. Byl velmi unavený, hlavně z té zimy. Všichni čtyři se schoulili kolem Ughamova kopí se žhnoucím hrotem a ohřívali si ruce. Artur skoro necítil poslední články prstů a jeho nos a lícní kosti na tom nebyly o mnoho lépe.

„Potřebuješ něco na hlavu, Arture,“ řekla Suzy. Sundala si svou kožešinovou čapku od Nových Nicníků a nasadila ji Arturovi na hlavu, dřív než stihl protestovat. Potom, když se ochable snažil si ji sundat, vytáhla Suzy z rukávu kapesník a ovázala si ho kolem hlavy a uší.

„Nemůžu si vzít tvoji čepici,“ řekl Artur, ale Suzy uskočila, když jí ji chtěl vrátit. Artur pochopil, že je zbytečné snažit se přimět Suzy k něčemu, co nechtěla udělat, a tak si čepici zase nasadil. Musel uznat, že mu bylo okamžitě tepleji. Vzpomněl si, že někde četl, že lidé ztrácejí nejvíce tepla právě hlavou, a zlobil se, že na to nepomyslel dřív. Nemohl si dovolit dělat takové základní chyby, jako bylo zapomenout na čepici.

Už žádné základní chyby, pomyslel si Artur.

„Jak daleko je to přístaviště?“ zeptala se Suzy.

„Nevím to jistě,“ přiznal Artur. „Půl parsangu, ať je to, co je to. Nevíš to náhodou, Frede?“

„Nikdy jsem nebyl daleko od Pásovny popisovačů, ale myslím, že půl parsangu nebude moc velká dálka,“ odpověděl Fred. „Kanál jsem už viděl, ale přístaviště nikdy. Ouřadové nemají moc dobrou pověst, jen tak mimochodem.“

„Na jejich pověsti mi vůbec nezáleží, hlavně že budou mít nějaký oheň,“ řekla Suzy.

Artur přikývl. Věděl, že kdyby ještě promluvil, cvakaly by mu zuby zimou, a on nechtěl, aby ostatní viděli, jak hrozná zima mu ve skutečnosti je. Místo toho vstal a ukázal směrem na západ. Ugham se okamžitě zvedl a vyrazil na cestu; znovu tavil sníh pomocí svého kopí. Artur šel za ním, těsně v závěsu Suzy a jako poslední Fred.

Nedošli moc daleko, když se Ugham zastavil a otočil se k ostatním.

„Něco před námi je,“ zašeptal. „Leží to ve sněhu.“

„Rozptylte se,“ šeptem přikázal Artur. Vytáhl Klíč a poprvé uslyšel, že z něj vyšlo slabé vrčení, když se proměňoval do podoby meče. Kdyby to byl nějaký lidský zvuk, mohlo by to být něco jako tichoučké, ááách, plné očekávání. Ať už to znamenalo cokoli, Arturovi se to moc nelíbilo, ale prozatím si toho nemohl všímat. Zamával mečem a čtveřice vyrazila.

Jak se ukázalo, to něco ve sněhu byla těla dvou Starousedlíků, kteří leželi skoro jeden na druhém. Dva otrhaní, malí Starousedlíci, kteří měli tam, kde bývalo srdce, obrovské díry. Jejich dlouhé kabáty byly celé potřísněné zmrzlou modrou krví. Kabátce byly papírové, a i když se v detailech lišily, měly stejný střih. Oba dva byly sešité z kousků papírových záznamů, úhledně pospojovaných žlutou nití.

„Jsou to Ouřadové,“ řekl Fred. „Nosí oblečení z potištěného papíru pro případ, že by spadli do kanálu. Voda nasycená textem písmenka odpuzuje a posouvá je dál, víte…“

„Už jsem o tom slyšel,“ přerušil ho Artur. Nervózně se rozhlédl kolem a na chvíli zapomněl na zimu i únavu. „Já teď chci vědět, co to mohlo těm dvěma provést. Vždyť oni jsou mrtví. Já jsem myslel, že Starousedlíci dokáží přežít všechno, co by smrtelníky zabilo.“

Ugham obešel mrtvá těla, pak se sklonil a čichal k jejich ranám.

„Byli zabiti v mžiku a rozřezáni tak snadno, jako jsem já roztavil ten sníh. Je kolem nich cítit pach Ničeho. Běda, tito nešťastníci byli zabiti nějakou kouzelnou zbraní. Něčím podobným, jako je meč, jejž třímáte v ruce, lorde Arture.“

„Cože?“ zvolal Artur. „Klíčem?“

„Něčím nanejvýš kouzelným,“ pokračoval Ugham. „Žádná obyčejná ocel ani zbraně vojáků vaší armády či můj elektrický oštěp by nedokázaly probodnout dva Starousedlíky jedinou ranou. Natož udělat díru, do které by se vešla celá roztažená ruka.“

Zvedl levou ruku a roztáhl svých sedm prstů, aby ukázal, jak široká rána je. Potom dodal: „Ať to udělal kdokoli, je to skutečně nepřítel, jemuž bude třeba tvrdě vzdorovat.“

„Možná samotná Sobota,“ řekl Artur nervózně. „Myslím, že její Soumrak by tohle nedokázal. Byl by mě totiž propíchl už tenkrát dávno v Dole, kdyby měl nějakou takovou zbraň.“

„Nene,“ řekla Suzy. „Sobota by sem osobně nepřišla. Tohle je území lady Pátkové. Mají takovou dohodu, pamatuješ?“

„Lady Pátková abdikovala,“ odpověděl na to Artur. Rozhlížel se kolem dokola a mžoural do zasněžené krajiny. „Nebo to aspoň tvrdila v tom vzkazu. Hádám, že všechna obvyklá omezení pro ostatní Správce přestala platit. I když myslím…“

„Co?“ zeptala se Suzy.

„Možná ty dva zabila lady Pátková,“ řekl Artur. „Nebo já nevím! Jsem hrozně zmrzlý a unavený, nemůžu pořádně přemýšlet. Půjdeme teď najít to přístaviště ? ale buďte opatrní.“

Suzy to tentokrát nekomentovala. Jen přikývla a Fred také. Ugham místo odpovědi znovu vykročil, tentokrát svůj oštěp ale nezapnul, brodil se sněhem a dělal ostatním širokou cestu svým tělem.

Přístaviště brzy zahlédli; byl to temný čtvercový předmět, ale žádné detaily nebylo v šeru vidět. Podle Arturova odhadu to mohl být nízký, dlouhý kopec, ale jak se přiblížili, Artur viděl, že přístaviště samotné je jednoduché dřevěné molo, které vybíhá asi patnáct metrů do kanálu. Jeho konstrukce byla zakrytá úplnou hromadou papírů svázaných stuhami, kamenných tabulek, balíků papyru, štosů kůží a dalších psaných záznamů, jež byly naskládány na molo, místy až do výšky deseti metrů. Celé to vypadalo nesmírně vratce, jako by to každou chvíli mělo spadnout. Kdyby opravdu něco z toho spadlo, pravděpodobně by to rozmačkalo všechny ubohé nešťastníky, kteří by byli náhodou pod tím. Některé kamenné tabulky byly třeba větší než Artur samotný.

Naši čtyři pocestní se obezřetně blížili k této ohromné, polorozpadlé hromadě záznamů, ale nikdo na ně znenadání nezaútočil a nic ani nenasvědčovalo tomu, že by v okolí byl kromě nich někdo jiný. Krátká obchůzka kolem té části přístaviště, jež byla obrácená k pevnině, také ukázala, že tam nejsou žádné budovy, dokonce ani žádná malá bouda, ve které by se mohli schovat.

Něco tam však přece jen bylo ? malý, tmavý otvor mezi dvěma vysokými štosy odporně páchnoucích sušených kůží, které byly popsané zeleným světélkujícím inkoustem nějakým nepořádným písařem, jehož řádky se neuspořádaně vlnily všude kolem.

„Vypadá to jako nějaká chodba,“ řekla Suzy. „Vsadím se, že uvnitř téhle hromady je pěkný, útulňoučký brloh. Možná až tam na konci. Tam bych si ho zařídila já.“

„A stejně tak dobře tam na nás na konci může čekat léčka,“ řekl Ugham. Podal Fredovi svůj oštěp a vytáhl si nůž s rukojetí ve tvaru boxeru. „Temná zákoutí přejí temným činům.“

Než Artur stihl cokoli říct nebo udělat, Ugham se bojovně nahrbil a zmizel v tmavé, úzké chodbičce. Chlapec chvilku váhal. Nebylo to však ze strachu, ale kvůli chladu, který se mu pomalu šířil od prokřehlých prstů na rukou i na nohou až do mozku.

Začínám polevovat, pomyslel si Artur. Musím se zahřát, jinak umřu.

Až na to, že by nezemřel, to věděl. Jeho vůle přežít byla až příliš silná. Použil by Klíč a stal by se z něj Starousedlík.

Artur se donutil, aby se soustředil na to, co bude bezprostředně následovat, a nikoli na to, co se možná stane v daleké budoucnosti. Přiměl svoje promrzlé svaly k činnosti a následoval Ughama do temné chodby. Suzy a Fred se vydali za ním.

Po několika málo krocích se však Artur musel zastavit. Chodba mezi záznamy byla pořád temnější a temnější, byla tam taková tma, že nebylo nic vidět. Slyšel, jak se někde před ním pohybuje Ugham, ale cesta byla příliš točitá a bylo velice těžké najít správný směr, když nic neviděl.

„Nemáte někdo nějaké světlo?“ zašeptal Artur. Suzy teď byla těsně za ním a Fred hned za ní.

„Jenom ten oštěp,“ šeptem odpověděl Fred. „Ale je tu všude moc papíru, nemůžu ho použít. Určitě by to tu chytilo.“

„Já nemám nic,“ řekla Suzy. „Ale trochu ve tmě vidím. Ne tak dobře jako Novnicníci, to je jasné. Pištec je stvořil tak, aby byli výjimeční. Oni mají tmu rádi. Možná, že Uggie najde nějakou svítilnu a přijde pro nás.“

„Nemůžeme Ughama nechat jít pořád dál,“ řekl Artur. „Co když je tam na konci nějaký Správce? Nebo třeba nejvyšší starousedlický kouzelník?“

Suzy se nadechla, aby odpověděla, ale ať už chtěla říct cokoli, úplně to zaniklo v hrozném, nelidském výkřiku, který se ozval za nimi. Všichni okamžitě instinktivně vycítili, že je to výkřik zuřivosti. Pomstychtivý zvuk, který vypudil všem třem dětem z hlavy všechny racionální myšlenky.

Výkřik stoupal do téměř nesnesitelné výšky, pak zase klesl a ozvalo se několik strašlivých zavrčení, načež začal znovu stoupat. Artur v tu chvíli už běžel, cestu mezi stěnami ze záznamů hledal rukama. Slyšel, jak Suzy za ním utíká také a Fred křičí něco nesrozumitelného, dost možná to bylo: „Utíkejte!“

Všichni věděli, že ten zvuk přichází odněkud zvenčí. Ozýval se někde za nimi. Instinkt jim říkal, že se mají co nejrychleji dostat na konec chodby.

Ať už před nimi bylo v kopci papírů, tabulek, kůží a papyrových svitků schované cokoli, muselo to být méně nebezpečné než to, co obcházelo venku a rozzuřeně řvalo k obloze.

Kapitola jedenáctá

Arturův překotný útěk náhle ukončila rána, která ho na chvilku srazila na kolena. Avšak bolest způsobená nárazem v plné rychlosti do něčeho, co vypadalo jako obří matrace ? ale zřejmě to byla hromada starých pergamenových rukopisů ? mu pomohla trochu vyčistit hlavu. V té chvilce krátkého oddechu sevřel Klíč, který měl připevněný u opasku, a ačkoli mu nedal žádný příkaz, cítil, jak se jeho strach ztrácí, jakmile se prsty dotkl chladné slonoviny. Stále ještě slyšel to hrozné vřeštění, ale teď už ho neovladatelný a absurdní strach nedováděl k šílenství.

„Počkejte!“ vykřikl. Suzy a Fred do něj kopli a strkali ho, jak se chtěli dostat dál a utéct před tím řevem. „Je to nějaké kouzlo. Vždyť je to jen zvuk!“

Jeho slova ale neměla žádný účinek. Suzy kolem něj proklouzla a Fred do něj vrazil loktem, jak se hnal dál. Artur pak zůstal sám ve tmě a ti dva si někde vpředu razili cestu.

„Stůjte!“ zakřičel na ně Artur, ale věděl, že to nepomůže, pokud na ně nepoužije moc Klíče. Proto se raději vydal za nimi pomalejším tempem. Jednou rukou se stále dotýkal Klíče, zatímco druhou měl nataženou před sebou a hmatem hledal, kudy vede cesta.

Křik za ním se přibližoval a pak ho náhle ztlumil rachot několika hromad papírů, které se svalily. Následovalo rozzlobené supění a byly slyšet zvuky trhání papíru, jak se něco snažilo prorazit si cestu chodbou, která teď byla zatarasená.

V tu chvíli Artur pocítil jiný strach, tentokrát to byl strach zcela racionální. Podařilo se mu ale udržet ho v mezích a snažil se postupovat jen o něco rychleji, aby do něčeho nevrazil a nesvalil se na zem.

Právě na to intenzivně myslel, když rukama nahmatal, že se cesta stáčí. Za rohem se objevilo nečekané světlo lucerny. Byl to kahnan (tak se jim říkalo v Domě, kvůli administrativní chybě) zavěšený na bambusovém věšáku na klobouky na druhém konci místnosti asi tak stejně velké jako obývák u nich doma. Stěny byly hrbolaté, protože je tvořily vysoké haldy papírů, a strop byl z kůží sešitých k sobě. Kůže byly pokryté větvičkovitým písmem nějaké podivné abecedy. Bylo tam i okno, nahodile zarámované dvěma štosy břidlice a dutým kmenem. Všechno bylo popsané.

Suzy a Fred se pořád ještě snažili utéct, ale marně, protože Ugham je chytil a držel je v náručí. Zároveň kopal do nějakého Starousedlíka, který se ho snažil udeřit dlouhou dřevěnou holí s hákem na konci. Tři další Starousedlíci spěšně vylézali ven oknem, za kterým Artur nezřetelně viděl vodu v kanálu plnou suti.

„Zpátky, zpátky, vy odporní zloduši!“ křičel ten Starousedlík s holí. Pak se napůl ohlédl za sebe a zavolal: „Počkejte na mě!“

„Koho zoveš zloduchem?“ zahulákal na něj Ugham. Odkopl hůl a pustil se za Starousedlíkem. „Zloduch jest venku, čemuž nasvědčuje ten hrozný zvuk. Kam však chcete uniknout?“

Starousedlík se podíval na své prázdné ruce, pak se otočil a utíkal. Mramorová deska, která sloužila jako okenní římsa, se však bohužel překlopila do místnosti, když na ni vyskočil, a on spadl přímo před Ughama, který na něj položil svou těžkou nohu.

Ve stejnou chvíli se někde v zadní části přístaviště ozvala ohromná rána a jekot se rozezněl v ještě vyšším tónu, tak vysokém, že sebou Artur cuknul a čtyři krásné, před chvílí vyprázdněné porcelánové šálky na čaj postavené u okna se rozechvěly a chvíli vibrovaly, až se nakonec rozletěly na kousky.

Přesně v okamžik, kdy se šálky roztříštily, se ozvalo velice hlasité žbluňknutí a křik náhle ustal. Zvuk padajících věcí pokračoval, přesto se zdálo, že je nějak podivně ticho.

„Ta stvůra propadla těmi shnilými prkny,“ řekl Ugham. „Přímo do kanálu.“

Aby svá slova zdůraznil, dupl nohou a Starousedlík na zemi zasténal. Suzy, která právě zjistila, že se nachází v ohbí Ughamovy paže, zaklonila hlavu a zmateně se rozhlížela. Fred, který byl pod pravou paží Novnicníka, měl ve tváři podobný výraz.

„Už mě můžeš pustit, Uggie,“ řekla Suzy. „Hádám, že mě něco očarovalo, abych utekla.“

„To byl ten zvuk,“ řekl Fred a Ugham položil obě Pištcovy děti jemně na zem. Fred zatřásl hlavou, jako by mu uvnitř uvízly ještě zbytky toho křiku. „Musel jsem před tím zvukem uprchnout. Co to vlastně bylo?“

„Já nevím,“ řekl Artur. „Doufejme, že se to utopilo. Vy jste Ouřada?“

Ta otázka patřila Starousedlíkovi, který hekal pod Ughamovou nohou. Neodpověděl, jen dál naříkal.

„Ptal jsem se, jestli jste Ouřada,“ opakoval Artur. „Já jsem Artur, Právoplatný dědic Architektky, a potřebuji vaši pomoc.“

Starousedlík stále neodpovídal, ale přestal hekat. Potom, když Ugham zavrčel a přitlačil ho botou ještě víc, rychle promluvil.

„Neříkám tak ani onak. Možná jsem Ouřada, a jestli jsem, potom bych asi byl zodpovědný za toto přístaviště číslo sedmnáct, úsek dvanáct, a byl bych sekretářem pobočky Vznešené a povznesené společnosti stimulů vodních cest a vy byste jím nebyl a neměl byste na kanálu co pohledávat.“

„Jak se jmenujete a jaké je vaše místo v pořadí důležitosti v Domě, vy ťululume?“ zeptala se Suzy.

„Petr Pirkin, Přední Ouřada první třídy, 65 898 756tý v… Vy jste ale ostrá. Pořádně jste mě dostala, že ano?“

„Tak fajn, Ouřado Petře Pirkine,“ řekl Artur. „Já jsem opravdu Právoplatný dědic Architektky, a to se vztahuje i na Střední Dům a všechno a všechny v něm. Potřebuji, abyste mi pomohl dostat se do Skriptoria lady Pátkové.“

„Nemůžu,“ odpověděl Pirkin. „A neudělám to.“

„Proč nemůžete?“ zeptal se Artur. „Tím ‚neudělám to‘ se budeme zabývat až za chvíli.“

„Nemůžu, protože kanál vede jen k Vrchnímu šelfu.“

„No tak nás můžete dovézt aspoň tam,“ řekl Artur. „A teď…“

Než mohl pokračovat, podlaha pod nohama se mu náhle otřásla a prkna se zvedla o několik centimetrů, než se zase vrátila na původní místo. To se hned znovu opakovalo, tentokrát ale s hrozivým vrčením a klokotáním.

„Neutopilo se to,“ řekl Fred.

„Je to pod námi,“ dodala Suzy.

„Pusťte mě!“ vykřikl Pirkin. „Nechte mě jít!“

„Kam?“ zeptal se Artur. Podlaha všude kolem skřípěla a štěpila se na třísky.

„Na vor!“

Ugham zdvihl Pirkina za límec haleny sešité z různých kusů papíru a běžel k oknu. Vyhlédl ven a okamžitě musel uskočit před hozenou bronzovou tabulkou ve tvaru veliké topinky.

„Podivné ploché plavidlo vskutku spočívá na skok odsud,“ ohlásil a uhýbal přitom před nejrůznějšími záznamy z Domu, které po něm někdo házel.

„Budete nás muset vzít s sebou!“ řekl Artur Pirkinovi. Uskočil, protože několik prken nedaleko něj se náhle rozprsklo v třísky. Dlouhý, nesmírně ostrý rovný bodec ? nebo snad roh ? z čistého Ničeho obtočeného spirálovitým obalem ze stříbrného drátu prorazil podlahu a čněl nahoru skoro dva metry, než zase zmizel. „Buďto všichni půjdeme, nebo tady všichni zůstaneme!“

„To nemůžeme!“ zakvičel Pirkin. „Museli byste být členy Společnosti, abyste mohli jet na voru!“

„Vstoupíme do ní!“ zakřičel Artur, právě když roh z Ničeho znovu prorazil podlahou. Tentokrát uviděl i hlavu té bestie. Byl to Nicník, jeden z primitivních druhů, které tvořilo čisté Nic, v tomto případě obalené ochranným krunýřem nebo snad jakousi kostrou ze stříbrného drátu. Vypadalo to jako obrovská, bláznivá drátěná socha, šílený kříženec jednorožce a divokého medvěda, který uvnitř nebyl dutý, ale obsahoval nějakou rozvířenou tmavou hmotu.

Nemělo to žádné oči ani viditelná ústa.

„Nemůžete do ní jen tak vstoupit…“

„Hoď ho na vor a všichni skočte za ním!“ nařídil Artur. Měl teď v ruce Klíč v podobě meče, a když ten medvědojednorožec znovu proboural podlahu, udeřil ho do rohu.

Bylo to, jako kdyby narazil do kamene. Arturovi se od té rány třásla celá ruka, ale ta nicnická bestie na tom byla mnohem hůř. Její roh se pod ranou meče ohnul, příšera strašlivě nahlas a pronikavě zaječela a stáhla se zpátky pod přístaviště.

Artur se otočil, vylezl ven oknem za ostatními a skočil na vor. Téměř ho minul, protože plavidlo už odjíždělo pryč. Šest Ouřadů ho odstrkovalo svými holemi a z jejich tváří se dalo vyčíst, že jim víc záleží na tom, aby se dostali dál od té nicnické příšery, než na čemkoli ostatním, včetně posledních přírůstků posádky.

Sedmým Ouřadou byl Pirkin. Ten se právě zvedal možná s trochu větší pomocí od Ughama, než by mu bylo milé. Suzy a Fred zatím hleděli za sebe na bortící se přístaviště a tu hroznou bestii, která se škrábala na hromady záznamů a vřískala na ně.

Ouřadové naštěstí dělali svou práci dobře. Vor se dostal do rychlého proudu a pádil pryč. Voda zahnala to podivné plavidlo několik stovek metrů doprostřed kanálu, takže se přístaviště i příšera rychle ztratily v přítmí.

Artur viděl, že plavidlo pohání proud textem nasycené vody, protože vor byl pokrytý písmem různých druhů. Celý byl vlastně vytvořený ze záznamů Domu. Byly to stovky nebo možná i tisíce svazků papyru svázaných dohromady stužkou, která byla také potištěná. Ještě větší konstrukční pevnost voru zajišťovaly vzpěry, které tvořily dlouhá, tenká prkna pokrytá něčím, co muselo být také písmo, i když podle Artura to vypadalo spíš jako náhodně prožrané cestičky od červotoče.

Celý vor byl velký asi jako polovina fotbalového hřiště, ačkoli některé jeho části vypadaly, jako by se propadly níž, než bylo zamýšleno, a byly zcela nasáklé vodou nebo vlastně ponořené do vody. Arturův zájem ale vzbudila jiná část voru ? bouda přímo uprostřed. Pevně vyhlížející stavba měla stěny z mramorových desek a střechu z břidlicových tabulek. Byl tam i komín, z něhož vycházel kouř, a slabé, nažloutlé světlo nasvědčovalo, že uvnitř je jeden nebo i více kahnanů.

Artur se k tomuto přístřešku ihned vydal. Tentokrát se ani nesnažil potlačit chvění, které vycházelo odněkud zevnitř jeho těla a kvůli kterému se mu třásly ruce a cvakaly mu zuby. Bylo to způsobené částečně zimou, ale částečně i šokem. Viděl už v Domě různé hrozné věci, ale ten medvědojednorožec patřil k těm nejhorším.

Doufám, že to neumí plavat, pomyslel si Artur a pak mu ještě vytanulo na mysli Doufám, že se to nevydalo za námi.

„Stůjte,“ řekl Petr Pirkin a zdvihl Arturovi před obličejem prst. „Dobrá, jste na voru, to necháme být, i když je to proti pravidlům i stanovám Společnosti. Rozhodně ale nepůjdete do společenské místnosti.“

„Ale ano, půjdeme,“ řekl na to Artur prostě. Oprášil si z ramen trochu sněhu a šel dál. „Je mi moc velká zima na to, abych se s vámi dohadoval.“

„Zima? Tohle není zima!“ řekl Pirkin. „Byli jsme už v proudech tak studených, že jen pohyblivý text dokázal rozrazit led, a i to jen na tu chvilku, kdy vor…“

„Ustupte, prosím,“ drkotal zuby Artur. Pirkin šel pozadu před Arturem a nyní si stoupl přede dveře boudy. Dveře tvořil jediný kus kůry, jejž zdobily piktogramy.

„Ne, opravdu musím… Ach jo, tak já to vzdávám. Stejně je to všem jedno. Podívejte se, jak mi moji druhové ze Společnosti ochotně pomáhají! Už tak je dost zlé, že neplatí členské příspěvky, ale pokud jde o odhánění neoprávněných pasažérů…“

Pirkin ukázal na půl tuctu dalších Ouřadů, kteří je z bezpečné vzdálenosti se zájmem sledovali a opírali se o hole, které předtím použili k tomu, aby se odrazili z mělkých vod kanálu. Vedle nich ležela velká, široká pádla, která by v případě potřeby byla docela užitečnými zbraněmi, ale oni se ani nepohnuli, aby je sebrali.

Suzy jim zamávala a čtyři z nich po chvíli pozdrav opětovali.

„Tak pojďte dovnitř,“ řekl Pirkin a povzdechl si. „Stejně byste si měli svléknout ty mokré věci a vzít si na sebe nějaké pořádné popsané šaty. Nikdy nevíte, kdy třeba všichni skončíme ve vodě.“

Kapitola dvanáctá

„Bojíš se?“ zeptala se lady Pátková. Složila křídla a kráčela blíž k Lístce, která stála naprosto nehybně a cítila se velice, velice maličká.

„Ano,“ zašeptala Lístka. Světlo bylo pořád příliš jasné, aby se mohla podívat nahoru lady Pátkové do tváře.

„To je zajímavé, ten strach,“ řekla lady Pátková. „Ve vás smrtelnících je ho vždycky spousta. Proto musí ti, ze kterých ochutnávám, spát, jinak by jejich strach přemohl jiné, starší zážitky. Nuže, víš, proč jsem tě sem přivedla, Lístko?“

„Ne.“

„Z mladých smrtelníků nepiji,“ řekla lady Pátková. „Jejich zážitky jsou moc čerstvé, příliš slabé, abych si je řádně vychutnala. Staří smrtelníci jsou nejlepší. Ach, jak veliký požitek mám ze života dlouhého osmdesát nebo devadesát let, který v sobě má všechny ty smíšené příchutě lásky a naděje a smutku a radosti. Kdyby jen ta chuť ale vydržela déle! No nic. Zastihla jsi mě plnou smrtelnických prožitků a myslím, že mi na patře zůstalo i trochu jejich melancholie. Ano, je mi docela smutno z toho, že životy, jež ochutnávám, jsou tak rychle pryč, a musím se přinutit, abych si hned nedala nějaké další…“

Odmlčela se, a ačkoli se na ni Lístka nemohla podívat, měla strašlivé podezření, že si lady Pátková olizuje rty.

„Tak, a teď k tobě, slečno Lístko Narušitelko. Přivedla jsem tě sem, protože i když mám nanejvýš znamenitý plán, jak odstranit nejen tvého přítele Artura, ale i několik dalších otravů, nejsem tak hloupá, abych se výhradně spoléhala na úspěch svého plánu. Moji špehové mi řekli, že Artur velice lpí na svých přátelích a že by udělal cokoli, aby jim pomohl. Takže ty mi posloužíš jako návnada nebo jako eso v rukávu při vyjednávání, případně jako rukojmí či něco podobně užitečného, pokud se k tomu naskytne příležitost. Ty prostě dělej, co ti přikážu, a do ničeho se nepleť.“

„A co když to neudělám?“ řekla Lístka, ale opět to neznělo nijak zvlášť vzdorně, spíš žalostně a beznadějně.

„Ty taky nejsi úplně hloupá, řekla bych,“ odpověděla lady Pátková. „Stejně jako tu tebe držím jako trumf proti Arturovi, mám tady i někoho, koho můžu použít proti tobě. Nemyslíš?“

Lístka ztuhla. Nedokázala na to vymyslet žádnou odpověď.

„Nemyslíš?“ obořila se na ni lady Pátková. „Je to nějaká pokrevní příbuzná, zdá se mi. Tetička Mandarinka nebo Jablko nebo nějaké takové ovocné jméno.“

„Mango,“ zašeptala Lístka. „Prosím, prosím, neprožívejte ji.“

Žadoním, pomyslela si a nemohla uvěřit, do jaké se to dostala situace. Žadoním o život tetičky Mango, skoro žebrám.

„Och, pořád ještě cítím to hluboké dojetí!“ prohlásila lady Pátková. „Ta emoce trvá dlouho! Cítím se skoro jako smrtelník a to už to musí být aspoň minuta… Ne… už se to vytrácí. Axilrad, potřebuji další dávku. Ne… moc brzy. Došly by mi… možná nějaké jiné rozptýlení…“

Lístka slyšela, jak se křídla Správkyně rozvinula. Vrhla se na kolena na tvrdý kámen.

„Prosím! Nedělejte nic tetičce Mango!“

„To tvoje mango bude poslední ovoce, které ochutnám,“ zavolala lady Pátková se zvonivým smíchem, který se donesl až k Lístce, a pak se jediným mocným mávnutím křídel vznesla do vzduchu.

Lístka zůstala s obličejem dole a snažila se nevzlykat. Rukou bezděčně nahmatala Námořníkův medailon a prsty ho sevřela tak pevně, až jí zbělely a měly téměř stejnou barvu jako ten kotouč z velrybí kostice.

Ležela tam alespoň minutu a strach se pomaličku vytrácel. Za chvíli ho vystřídala její přirozená odvaha a odhodlanost. Když už byla lady Pátková pryč, dokázala znovu přemýšlet. Už nebyla ochromená pocitem, který by se dal nazvat naprostou panikou.

Pokud nestojí lady Pátková přímo přede mnou, dokážu být statečná, pomyslela si Lístka. Potlačila vzlyk. Je to lepší, než kdybych byla úplný zbabělec, řekla bych. Musím se jí jen klidit z cesty…

„Říkal jsem ti to,“ řekl Harrison. „Myslím, že teď už mi pomůžeš, že ano?“

Lístka neodpověděla. Pomalu vstala a podívala se k balkonu na okraji kráteru, kam se právě snášela lady Pátková se svými služebníky. Pozorovala, jak vcházejí dovnitř, a Harrisona si nevšímala.

Když teď podlehneš, nakonec stejně tetičku Mango prožije, pomyslela si Lístka. Když člověk podlehne, nikdy to není k ničemu dobré, a já jí nesmím dovolit, aby mě použila proti Arturovi.

„Říkal jsem, že bys mi raději teď měla pomoct,“ opakoval Harrison a obešel ji, takže stál přímo před ní a ona ho už nemohla ignorovat.

„Proč?“ zeptala se Lístka. „Ona své slovo stejně nedodrží. A kromě toho, Artur si to s ní co nevidět vyřídí. Takže byste radši měl pomoct vy mně.“

„Cože?“ zeptal se Harrison ochable. „Ale viděla jsi ji, víš, jakou moc má Klíč…“

„Radši byste se měl rozhodnout, na čí straně jste,“ řekla Lístka. „Říkal jste, že se chcete vrátit zpátky na Zemi, ne?“

„Ano…“

„A myslíte, že vám to lady Pátková někdy dovolí?“

„Ne…“

„Tak mi pomozte!“ naléhala na něj Lístka. „Je tady někde telefon, kterým bych se mohla spojit s Domem?“

„Já ne…“ odpověděl Harrison. Rozhlédl se, aby zjistil, jestli není na doslech nějaký Starousedlík, ale byli s Lístkou v kráteru sami, tedy kromě spáčů, kteří leželi na břehu jezera.

„Já nevím,“ pokračoval. „Musel bych se zeptat nějakého Starousedlíka. Ale oni by mi to nikdy neřekli. Stejně to nemá cenu. Pomoz mi pracovat a ani jeden nebudeme mít problémy.“

„To, že nebudete mít problémy, vám zpátky na Zemi nepomůže,“ řekla Lístka. „A nepomůže to ani nikomu jinému. Já mám z lady Pátkové také strach, ale musíme přece něco udělat!“

„Já nemůžu,“ zašeptal Harrison. „Já … nemám na to odvahu. Už ne.“

„Tak mě aspoň budete krýt,“ řekla Lístka. „Dejte mi nějakou práci, při které budu moct jako chodit sem a tam a něco nosit.“

Nezmínila se o tom, že to je trik, který se naučila od svého kamaráda plavčíka Alberta, jejž zabil Málochur. On tomu říkal ulejvárna. Trik spočíval v tom, že jste si museli najít něco, co vypadalo, jako že je potřeba to donést na nějaké jiné místo na lodi, a pak už jste mohli bloumat celou věčnost, než si toho někdo nadřízený všiml a něco s tím udělal. Starousedlíci téhle lsti podléhali obzvlášť snadno, protože si nedokázali představit, že by si někdo dokázal sám vymyslet nějaký úkol.

„Ale jestli tě chytnou někde, kde nemáš co pohledávat, budou to dávat za vinu mně!“

„Jestli mi nepomůžete, pak jste stejně špatný jako ona,“ řekla Lístka. „Budu vás počítat mezi nepřátele, až sem Artur dorazí.“

„On sem přijde? Jsi si tím jistá? Měří opravdu tři metry?“

„On přijde,“ řekla Lístka s přesvědčením, které sama ani zdaleka tolik necítila. „On … on není až tak vysoký, ale je, ehm… no, zvítězil už nad čtyřmi Správci.“

„Myslím, že bys mohla donést povlaky na polštáře ze skladu prádla,“ řekl Harrison. Lístce se zdálo, že už měkne. „To ti ale nepomůže najít telefon. Jak jsem říkal, musela by ses zeptat nějakého Starousedlíka…“

„Ano,“ řekla Lístka. „Už mám představu, koho se zeptat. Kde je ten sklad prádla?“

Harrison neodpověděl. Jeho tvář se zkroutila nerozhodností.

„Nezapomeňte, když pomůžete mně, je to, jako byste pomáhal Arturovi, a on je vaše jediná naděje, že se odsud někdy dostanete,“ řekla mu Lístka. „Buď teď, nebo nikdy.“

„Udělám to…“ řekl Harrison. „Dobře tedy. Udělám to. Pojď, ukážu ti cestu ke skladu prádla. Je to na Kruhu Tři, za pět minut půl.“

„A co oni?“ zeptala se Lístka tiše a ukázala na nehybná těla na břehu.

„Martina je odsud odnese,“ odpověděl Harrison. „Vyjde ven, až zapadne slunce.“

„Kdo je to Martina? Starousedlice?“

„Ne, je to taky člověk. Je tady ještě déle než já. Ale je úplně bláznivá. Pracuje jen v noci. Tedy ne že by tady byla noc jako u nás doma. Jsou tu tři měsíce a jsou ohromné… a taky mění barvu.“

„Možná by stálo za to si s ní promluvit,“ řekla Lístka. „Kde bych ji našla?“

„Kruh Šest, o půl,“ zamumlal Harrison. Vydal se zpátky ke dveřím, kterými vešli do kráteru. „Ale ona je opravdu blázen. Pojď!“

Lístka šla za ním, ale ještě se ohlédla na spáče.

„Potřebuju se taky napít. Máte tady lidské jídlo a pití a ehm, nějaký záchod, kam bych si mohla dojít? A čaj?“

„Dostávám základní potraviny a jsou tu celkem čtyři záchody pro nás smrtelníky,“ odpověděl Harrison. „Žádný čaj ale nemám. Starousedlíci ho mají hrozně rádi a nechávají si ho všechen pro sebe. Nemám ani žádnou kávu, takže se budeš muset spokojit s vodou.“

„Já jsem ten čaj nechtěla pít sama,“ řekla Lístka. „Přemýšlela jsem, že bych ho použila k podplacení nějakého Starousedlíka. Tak budu muset vymyslet něco jiného.“

Jakmile domluvila, dostala nápad. Sehnula se a sebrala malý kamínek, jeden z mála, které ležely na hladkém dnu kráteru.

„Mimochodem, nevíte, kde se potlouká ten Starousedlík Feorin?“ zeptala se.

„Starousedlíků tu moc není,“ řekl Harrison. „Možná tak všehovšudy padesát. Většina z nich je nahoře na Kruhu Deset od za deset minut celá po za pět minut čtvrt. Řekl bych, že tam mají své pokoje. Prý tady všude také hlídkují, ale já je na svých obchůzkách moc často nevídám, což mi připomíná, že budu muset zase brzy začít. Musím všechny pořád obracet…“

Vzdychl a sklonil hlavu a pružnost, která se objevila v jeho chůzi, když souhlasil, že Lístce pomůže, byla tatam. Vystřídal ji jeho obvyklý sklíčený, šouravý krok. Lístka ho v tichosti následovala a hlavu měla plnou plánů a nápadů, z nichž byla většina naprosto nepraktická, jak musela připustit. Neustále se vracela ke třem základním cílům, ale vůbec si nebyla jistá, jak jich dosáhnout.

Zaprvé, najit telefon do Domu a zavolat Arturovi. Zadruhé, najít tetičku Mango a dostat ji z toho místa, kde je. Zatřetí, schovat se někam s Mango a zůstat tam, dokud nepřijde pomoc.

Vlastně mám čtyři základní cíle, pomyslela si Lístka. Ten čtvrtý se jí v hlavě ozýval možná nejpronikavěji.

Vyhýbat se lady Pátkové.

Jak Harrison předvídal, cestou ke skladu prádla nikoho nepotkali. Sklad byla místnost téměř stejná jako ta, v níž Lístka našla kapsu Obnaženého chlapce. Vyvolalo to v ní nepříjemné vzpomínky a přimělo ji to přemýšlet, protože na všem prádle byla značka stejné prádelny, kterou používala Východní nemocnice.

„Všechno tohle prádlo se pere na Zemi, ne tady, je to tak?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Harrison. „Já házím špinavá prostěradla a ostatní věci do výtahu na prádlo a tady si vyzvedávám čisté…“

„Takže ho někdo musí vozit tam a zase zpátky,“ řekla Lístka. „Musí tedy existovat cesta, která vede odsud do nemocnice lady Pátkové na Zemi.“

„Pokud opravdu existuje, musela bys mít její moc, abys ji mohla použít,“ řekl Harrison.

Lístka zavrtěla hlavou.

„Lady Pátková v žádném případě nenosí špinavé prádlo tam a balíky čistých prostěradel zase zpátky sama! Takže musí existovat nějaká cesta, ale možná je to nějaké kouzlo. Stejně to ale stojí za prozkoumání.“

„Musím zpátky do skladu s lidmi, tedy chci říct do pokoje s lidmi,“ řekl Harrison nervózně. Zase začínal mít pochybnosti. „Axilrad by mě mohla přijít zkontrolovat. Nebuď pryč moc dlouho. Radši mi přijď pomoct hodně brzy, jinak ?“

„Tak už běžte,“ řekla Lístka. „Až vás budu potřebovat, najdu si vás.“

„A ne abys… nedělej…“ Harrisonův hlas se vytratil do ztracena. Zahleděl se na zem, chvíli přešlapoval na místě a pak odešel.

Lístka se rozhlížela po skladu prádla, dokud nenašla na jedné z kovových polic uvolněný šroub. Ten pak vytáhla a vyškrábala s ním do kamene z kráteru nějaká vymyšlená písmena. Chtěla, aby to vypadalo zajímavě a podivně. Možná dokonce kouzelně…

Zároveň si nacvičovala rytmický, štěkavý kašel.

„Uh-huh, uh-huh, uh-huh.“

Kapitola třináctá

Artur natáhl ruce a vsunul je do rukávů svého nového kabátu sešitého z kusů papíru, aby Pirkin mohl zkrátit manžety na správnou délku. Starousedlík k tomu použil obrovské bronzové nůžky, ze kterých by Artur mohl být klidně nervózní, ale on se kupodivu cítil docela uvolněně. V boudě na voru bylo velice teplo, a to díky porcelánovým kamnům velikosti lednice, jež byla usazená na desce z červeného kamene o rozměrech tři krát tři metry. Na desce byla vyrytá veliká písmena nějaké nesrozumitelné abecedy. Skrz začouzená dvířka z křemičitého skla nebyl vidět oheň a Artur ani neviděl, že by do kamen cokoli přikládali, ale venku si všiml kouře.

Nové, suché oblečení, to byla také moc dobrá věc. Artur byl teď stejně jako ostatní celý oblečený (včetně spodního prádla) v šatech z papíru, pergamenu nebo měkké kůže. To vše bylo popsáno nekonečnými řádky písmenek. Artur čekal, že oblečení bude škrábat a že bude nepříjemné, ale šaty byly překvapivě měkké a pohodlné. Také měl za to, že venku v mokrém sněhu nebudou k ničemu, ale Pirkin mu vysvětlil, že nepropouštějí vodu. Byla to jedna z mála jedinečných schopností Ouřadů, vyrábět takové šaty, které vydrží práci na kanále a budou odolné proti textem nasycené i obyčejné vodě.

Artura také potěšilo, že se vor pohyboval po kanále docela obstojnou rychlostí, možná přes třicet kilometrů za hodinu. Bylo to dost svižné na to, aby se za ním dělaly pěkné vlny. Artur se tedy blížil ke svému cíli ? pokud tedy bylo Skriptorium lady Pátkové skutečně jeho cílem. Právě přemýšlel o celé situaci a o tom, co by měl udělat. Zvažoval, zda má všechno probrat se Suzy a s Fredem.

Jsou to mí přátelé, říkal si. Ale také jsou povinováni službou Pištci. Ugham je dobrý chlapík, ale i on musí nakonec sloužit Pištci. Pokud se nám podaří dostat se ke Klíči, Ugham se bude muset pokusit mi ho vzít nebo spíš přivolat Pištce, protože sám by to nezvládl. Zajímalo by mě, jestli má nějaké prostředky, jak se s Pištcem spojit…

Pirkin dokončil zkracování rukávů a vzal si dlouhou jehlu a kus červené nitě, kterou hbitě manžety kabátu obroubil. Artura dooblékl jako posledního, přesně podle jeho příkazu. Bezděčně se řídil étosem Architektčiny armády, podle něhož se velitel musí nejprve postarat o své vojáky. Suzy a Fred už byli oblečení v nových typografických kabátech a vyšli se ven přesvědčit, že je ten medvědojednorožec nepronásleduje. Ugham je následoval jako veliký, věrný pes, který hlídá batolata. Novnicníkovi se příliš nechtělo vyměnit uniformu za nový oděv, ale podvolil se, když mu Pirkin vysvětlil, jak je to s textem nasycenými proudy a dalšími kouzly v kanále. Ty by se totiž aktivně snažily utopit každého, kdo by na sobě neměl to správné oblečení, tedy to, jež vyrobili Ouřadové.

Pištec a Sobota také míří do Skriptoria, pomyslel si Artur. Jeden z nich se tam téměř jistě dostane dřív než já. A také je téměř jisté, že o Skriptorium budou bojovat a budou se snažit zamezit přístupu toho druhého do něj. Pokud se mi ale podaří najít Pátou část Vůle, nebude záležet na tom, kdo má Pátý Klíč; Vůle mi ho pomůže získat. Zvlášť když lady Pátkové stejně nevěřím. Takže bych se měl pokusit nejprve najít Vůli. I když klidně může být také ve Skriptoriu… Kéž by tu tak byl doktor Skamandros a udělal to kouzlo se zlatým lístkem.

„Šálek horké vody?“ zeptal se Pirkin a vyrušil tak Artura z úvah. „Čaj nemáme. Už ne. Měli jsme ho trochu v přístavišti, ale…“

„Jistě.“ I když bylo teď Arturovi už docela teplo, šálek jakéhokoli horkého nápoje rád přivítal. Mohlo by mu to pomoci zahnat vzpomínku na tu hroznou zimu ? a taky bude užitečný, pokud bude muset jít ven, protože tam pořád ještě sněžilo. „Nepřijdou ostatní Ouřadové taky dovnitř? Teď už přece nemusí odstrkávat vor tyčemi, že ne?“

„Nyní se nacházíme v horním proudu sedm-šest a kanál je celých dvacet sáhů hluboký,“ řekl Pirkin. Teď, když se přestal snažit zabránit Arturovi a ostatním nasednout na vor, byl docela příjemný. „Někdo ale musí vor hlídat a dávat pozor, aby z něj nic neupadlo nebo se nepotopilo a aby se vor nepřevrhl. Kromě toho nejsou moc zvyklí na cizí, protože jsou to jen obyčejní členové Společnosti a ne sekretáři pobočky jako já.“

Artur si od něj vděčně vzal smaltovaný hrníček, ze kterého se kouřilo.

„Díky. Takže my jsme v horním proudu? Za jak dlouho se dostaneme do Středu Středu? A můžeme odtamtud pokračovat do Vrchního šelfu?“

„Ráno dorazíme k Nižší obloze,“ odpověděl Pirkin. „Pak bude záležet na tom, jak dlouho potrvá, než se dostaneme přes Nebeské zdymadlo ?“

„Nižší obloha? Nebeské zdymadlo?“ vyptával se Artur. „Co tím myslíte? Já jsem měl za to, že Střední Dům je jedna veliká hora.“

„Je a není,“ řekl Pirkin. Napil se ze svého šálku s horkou vodou. „Á, to je něco. Skoro tak dobré jako čaj, tedy aspoň když žádný čaj nemáte. Co jsem to říkal? Aha, Nižší obloha. Nad Rovinou je nebe, tomu se říká Nižší obloha. A taky je nebe mezi Středem Středu a Vrchním šelfem, to je Střední obloha. A pak je myslím ještě nebe tam úplně nahoře. Přinejmenším jsou tam nahoře nad Vrchním šelfem mraky a slunce a tak podobně. To pak asi bude Horní obloha.“

„A Nebeské zdymadlo?“

„Tím protéká kanál,“ řekl Pirkin. „Veliká vrata, která se otevírají, když chcete projet. Je to opravdová dřina otevřít je, to vám tedy řeknu. Je k tomu potřeba stovka obyčejných členů Společnosti u rumpálu a aspoň pár sekretářů poboček, kteří mají na starosti počítání. A taky je to dost nebezpečné. Když uděláte krok mimo břehy kanálu, můžete spadnout do veliké hloubky.“

„Jak dlouho tedy bude trvat, než se jím dostaneme?“

„To záleží, že ano,“ řekl na to Pirkin a pokrčil přitom rameny tak prudce, že na sebe vylil trochu horké vody. Vypadalo to, že si toho ani nevšiml, ačkoli člověka by to úplně opařilo. „Když bude na každé straně dost dlouhá fronta vorů, může se stát, že už bude zdymadlo otevřené, nebo ho můžeme rychle otevřít.“

„A když se dostaneme do Středu Středu, jak dlouho nám to odtamtud potrvá k Vrchnímu šelfu?“ zeptal se Artur.

„Pár dní,“ odpověděl Pirkin. „Podle nákladu. Musíme se zastavit v Burinbergu a naložit ho. Pokud se ovšem všechno nerozpadlo na kousky.“

„Na kousky? Jak to myslíte?“

Pirkin pohlédl překvapeně na Artura.

„Jste toho přece také součástí, nebo ne? Z Oddkinova voru nám hodili pár dopisů, když jel kolem. Kde můžou být?“

Začal lovit v kapsách, vytahoval různé kousky složených papírů, až konečně našel to, co hledal, a podal to Arturovi.

„V prvním stálo, že se lady Pátková někam zdejchla a že každý, kdo chce, si může vzít dovolenou a že prožívání je povoleno,“ řekl Pirkin. „V druhém se píše, že lady Pátková předala svou moc Lepší Sobotě, práce musí pokračovat jako obvykle, prožívání není povoleno, je třeba poslouchat úředníky Lepší Soboty a tak dále a tak dále.“

Artur rychle přejel oba dopisy očima. Oba měly barevné pečetě příslušných Správců. První dopis opravdu potvrzoval, že lady Pátková odjíždí, ale nemluvilo se v něm výslovně o abdikaci nebo předání Klíče nebo o jejích pravomocích ve Středním Domě.

Druhý dopis, ten od Lepší Soboty, byl daleko jasnější. Artur si ho přečetl celý.

Zdravím všechny Starousedlíky s úřední mocí ve Středním Domě

Lady Pátková, bývalá Architektčina Správkyně, abdikovala a vzdala se všech pravomocí ve Středním Domě. Její místo zaujala lady Sobota, Vrchní kouzelnice Horního Domu. Všichni Starousedlíci ze Středního Domu se musí podvolit úřední moci Lepší Soboty a jejích úředníků.

Tímto dostáváte pokyn vykonávat všechny příkazy jakéhokoli z úředníků Lepší Soboty. Tyto příkazy mají přednost přede všemi trvale platnými příkazy, dříve vydanými příkazy, tradicemi, běžnými opatřeními, rituály, pravidelnými úkoly nebo čímkoli dalším, co by mohlo být v rozporu s výše zmíněnými příkazy či pokyny.

Všichni Starousedlíci ze Středního Domu budou pokračovat ve své práci. Zvyk zvaný „prožívání“ je zakázán a vlastnění „zážitků smrtelníka“ je považováno za zločin, jejž může jakýkoli úředník Horního Domu potrestat nejpřísnějším trestem.

Všichni Starousedlíci ze Středního Domu musí spolupracovat s úředníky, vojenskými jednotkami a pomocníky Horního Domu. Někteří z pomocníků mohou být Nicníci. Nejsou to ovšem Nicníci jako takoví, nýbrž pomocníci ve službách Horního Domu.

Všichni Starousedlíci ze Středního Domu musí bez prodlení hlásit nejbližšímu úředníkovi z Horního Domu, pokud zahlédnou, zaznamenají, zaslechnou či získají informaci, jež se bude týkat toho, kde se zdržuje a jaké úmysly má nebezpečný psanec Artur Penhaligon, samozvaný Právoplatný dědic toho či onoho.

Všichni Starousedlíci ze Středního Domu musí bez prodlení hlásit nejbližšímu úředníkovi z Horního Domu, pokud zahlédnou, zaznamenají, zaslechnou či získají informaci, jež se bude týkat toho, kde se zdržuje a jaké úmysly má rebel známý jako Pištec nebo buřič známý pod jménem Námořník (neboli Kapitán).

Všechny Pištcovy děti ve Středním Domě jsou, tímto okamžikem počínaje, mimo zákon a je třeba je zničit. Vyzýváme loajální Starousedlíky ze Středního Domu, aby na Pištcovy děti zaútočili, kdykoli a kdekoli je uvidí. Důkazy v podobě jejich uťatých hlav nechť jsou uchovány ve vhodných pytlích, aby později mohly být předloženy úředníkům Horního Domu.

Všechna stvoření známá jako Povolané krysy jsou, tímto okamžikem počínaje, mimo zákon a je třeba je zničit. Vyzýváme loajální Starousedlíky ze Středního Domu, aby na Povolané krysy zaútočili, kdykoli a kdekoli je uvidí. Důkazy v podobě jejich uťatých hlav nechť jsou uchovány ve vhodných pytlích, aby později mohly být předloženy úředníkům Horního Domu.

Veškerý majetek zadržených Povolaných krys či Pištcových dětí musí být rovněž uchován v označených pytlích. Bude-li u nějaké Povolané krysy nebo Pištcova dítěte nalezen dopis nebo nějaký dokument, musí být tento spěšně doručen jakémukoli úředníkovi z Horního Domu.

Příkaz vydává lady Sobota, Vrchní kouzelnice Horního Domu, s tichým souhlasem lorda Neděle.

Artur se zamračil. Na dopise byla pečeť lady Soboty, zlatý kotouč připevněný duhovým voskem, který neustále měnil barvu… neměl však pečeť lorda Neděle. A co měl vlastně znamenat ten „tichý“ souhlas?

Musím zjistit víc informací o lordu Neděli, řekl si Artur. Myslel na to už nějakou dobu. Vypadá to, že všechno, co se děje proti mně, organizuje Sobota a Neděle stojí jen někde v pozadí… nebo ne?

Pro tuto chvíli to ale pustil z hlavy. Musel se soustředit na to, co ho čekalo v bezprostřední budoucnosti.

„Přečetl jste si ten druhý dopis celý?“ zeptal se Pirkina obezřetně. Ruka mu sklouzla ke Čtvrtému Klíči, který měl vedle sebe. Nevzal si na nové oblečení znovu pásek, ale dával pozor, aby Klíč nikdy neměl mimo dosah.

„Četl jsem je oba,“ odpověděl Pirkin. „Ale jak říkal Oddkin, je to jen fůra starých dopisů, které vyplavila voda na břeh. Zabíjet Pištcovy děti? Zabíjet Povolané krysy? Takové věci by Společnost určitě nestrpěla, to vám řeknu. Ta Sobota tady nemá žádná práva. V Horním Domě si může dělat, co se jí zachce, řekl bych, ale tady nikdo nebude dělat hlouposti jen proto, že to ona říká.“

Odmlčel se, aby si znovu lokl horké vody, a pak dodal: „Nebo skoro nikdo. Předpokládám, že ti snobové tam nahoře na Vrchním šelfu možná před ní budou chtít vypadat dobře. Stejně pořád omílají, jak blízko mají k Hornímu Domu. ‚Vrchní část Středního Domu znamená totéž jako spodní část Horního Domu‘, říkávají rádi. Mám dojem, že většina z nich ve škole propadala. Měli by se držet toho, co mají dělat ? upravovat záznamy.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl Artur. Začal zvedat svůj hrníček k ústům, ale musel ho chytit oběma rukama, protože vor se náhle zakymácel a paluba se prudce naklonila, takže Arturova židle sklouzla až ke stěně. „Co se to děje?“

„Začali jsme stoupat, že ano,“ řekl Pirkin. Položil svůj šálek a vydal se ke dveřím. „To tedy brzy. Zhruba deset hodin stoupání k Nebeskému zdymadlu a pak bychom měli zahlédnout trochu slunečního svitu ve Středu. Oni tam nemají rozbité počasí. Měl bych se raději podívat, jestli jsme v tom nejrychlejším proudu.“

Když Pirkin vyšel z boudy ven, usadil se Artur zase na své židli. Paluba voru byla nyní nakloněná asi ve dvacetistupňovém úhlu, což vypadlo dost divně, ale Pirkina to nijak neznepokojovalo, a tak Artur usoudil, že se pokusí si s tím také nedělat starosti.

Právě se po vynucené pauze napil, když se otevřely dveře a dovnitř vtrhli Suzy a Fred, s nimiž do boudy vnikl i závan studeného větru a trochu poletujícího sněhu. Opatrně šli ke kamnům, protože nakloněná podlaha jim to trochu ztěžovala, a posadili se zády k nim a čelem k Arturovi.

„Po té zatracené věci ani vidu,“ řekla Suzy. „Ale Uggie to radši hlídá.“

„Nikdy bych si nepomyslel, že pojedu na projížďku na voru Ouřadů,“ pronesl Fred. „Zvlášť proto, že jsem měl před sebou dalších devadesát devět let služby v Armádě, než jsem vůbec mohl pomyslet na návrat do Pásovny popisovačů.“

„Pořád ještě chceš být generálem, Frede?“ zeptal se Artur.

Fred pomalu zavrtěl hlavou a prstem ukázal na řádek písma kolem svého krku.

„V čí armádě?“ zeptal se. „Počítám, že maršál Poledne ani nikdo jiný by mi teď už nevěřil.“

„Jsem si jistý, že se to dá odstranit,“ řekl Artur. „Doktor Skamandros nebo dáma První…“

„Nemůžeš to udělat hned teď ty?“ zeptala se Suzy. „Nemůžu vystát, že musím poslouchat toho…“

„Suzy! Přestaň!“ Fred i Artur ji přerušili, ale už bylo pozdě.

„? Pištce,“ dokončila Suzy, a jakmile to slovo vyřkla, ozval se z řádky písmen na jejím krku nízký, pískavý bzukot a oba chlapci viděli, jak se písmenka náhle stáhla Suzy kolem hrdla.

Suzy zakašlala, padla na podlahu a sklouzla k Arturovým nohám. Tvář měla jasně červenou a zoufale se škrábala na krku. Písmenka vypadala na zarudlé, podrážděné kůži úplně bílá.

„Arture!“ zakřičel Fred. „Udělej něco!“

Artur zaváhal, ale jen na vteřinku. Neměl na vybranou. Vytáhl Čtvrtý Klíč, který měl teď podobu hůlky, a napřáhl ji na krk Suzy, která se svíjela u jeho nohou.

„Osvoboď Suzy ze svazku s Pištcem,“ pronesl tiše. Kolem hůlky se objevilo mdlé, nazelenalé světlo a podobná záře obklopila i Suzyino hrdlo. Na okamžik se rozjasnilo a zářilo jasně jako smaragd na slunci, potom zmizelo a vzalo s sebou i řádku písmen, která Suzy nutila sloužit Pištcovi.

Suzy se zhluboka nadechla a bylo vidět, že ji to bolí. Artur v tu chvíli vstal, namířil hůlku na krk Fredovi a celý postup zopakoval.

Trvalo jen několik vteřin, než je oba osvobodil. Artur se zase posadil, položil si hůlku do klína a zvedl prázdnou ruku. Prsten s krokodýlem na jeho prstu se zaleskl a bylo vidět, že je téměř rovnoměrně rozdělený na zlatou a stříbrnou část. Artur se musel podívat víc zblízka, aby viděl to, co očekával ? že zlatá už přesáhla přes pátý dílek.

„Udělala jsi to schválně, že, Suzy,“ řekl zahořkle. „Abych musel použít Klíč.“

„Nechtěla jsem, Arture,“ řekla Suzy, ale její hlas postrádal jistotu. „Prostě mi to vyklouzlo!“

„Jistě,“ řekl Artur. Podrážděně zavrtěl hlavou.

„Ale díky,“ řekla Suzy. Plácla Artura jemně po rameni, ale on nijak nereagoval, a tak se už raději držela zpátky.

„Ano, díky, Arture,“ přidal se Fred. „Dělalo mi to opravdu hodně velké starosti, víš, nevědět, jestli tě to někdy náhodou nezaškrtí. Nebo ti to neodřízne hlavu.“

Artur neodpověděl. Byl hrozně rozzlobený na Suzy, že ho přiměla použít Klíč, ale zároveň se hněval na sebe, že je tak rozzuřený, protože mu připadalo velice hanebné nepomoci přátelům, když to potřebovali, jen proto, aby se on sám nestal Starousedlíkem.

Všichni tři seděli několik minut v tichosti, Suzy ani Fred se na Artura nedívali. I on se díval do země a otočil si na prstě prsten s krokodýlem tak, aby byla vidět jen ta stříbrná část. Potom jím otočil znovu na zlatou část a zpátky na stříbrnou, několikrát za sebou, až nakonec vzdychl a vzhlédl.

„Co bude dělat Ugham?“ zeptal se.

„Myslím, že bude v pohodě,“ řekl Fred. „Novnicníci jsou divní. Ti, co jsme s nimi byli, pořád mluvili o zahradničení. Jsou to dobří vojáci, ale vojenskou službu rádi nemají, řekl bych. Jsou Pištcovi zavázáni, protože je stvořil, ale dobrovolně nic neudělají.“

„Uggie říkal, že udělá jen to, co mu přikázali,“ řekla Suzy. „To znamená postarat se o nás. Jasně, že když dostane nové příkazy, bude to něco jiného.“

„Musíme si dávat pozor,“ řekl Artur.

„Ber to z té lepší stránky, Arture,“ řekla Suzy. „Víš…“

„Z jaké lepší stránky?“ přerušil ji Artur popuzeně. „Ty prostě nebereš nic vážně, Suzy!“

„Ona tě vážně nechtěla přinutit, abys použil Klíč, Arture,“ řekl Fred obezřetně. „Možná by ses měla omluvit, Suzy.“

„Promiň,“ zamumlala Suzy.

Artur podrážděně vzdychl, ale s tím vzdychnutím se z něj vytratila i většina zlosti. Nikdy se na Suzy nedokázal dlouho zlobit, i když věděl, že se skoro nechala zabít jen kvůli tomu, aby ho přiměla použít Klíč a osvobodit ji z Pištcovy moci.

„Tak jo, zapomeň na to!“ řekl. „Teď mi řekni, co je teda ta lepší stránka.“

„Teď už nám můžeš říct, co budeme dělat, abys získal Klíč a jednou provždy skoncoval s Pátkovou!“

„Ano!“ řekl Fred a tvář se mu vyjasnila. „Jaký máš plán?“

Artur se znovu zachmuřil, ale tentokrát zamyšlením, nikoli vzteky.

„Máš přece nějaký plán, že ano?“ zeptal se Fred.

„Ano,“ připustil Artur. „Ale nejsem si jistý, jestli je dobrý. Ze všeho nejdřív budeme muset najít nějakého kouzelníka. Nebo se nějak spojit s doktorem Skamandrosem. Nebo předpokládám, že by se nám mohlo podařit zjistit to, co potřebujeme, nějaký jiným způsobem. Nebo ?“

„Co kdybys nám teda řekl, co máš v plánu?“ přerušila ho Suzy. „Než sem přijdou ostatní? Fred a já ti třeba poradíme.“

„Díky,“ řekl Artur se špetkou jízlivosti. „Je to úplně jednoduché. Zaprvé, Pištec i Sobota se vydají do Skriptoria lady Pátkové, kde se pokusí zmocnit se Klíče. Budou očekávat, že já udělám to samé, a řekl bych, že lady Pátková bude taky předpokládat, že to udělám. Já ale myslím, že se nejdřív pokusím najít Pátou část Vůle, která může být ve Skriptoriu a také tam být nemusí, ale pravděpodobně bude ve Středním Domě. A vím, jak najít Vůli. Aspoň si myslím, že to vím, pokud se mi podaří najít nějakého kouzelníka, který pro mě udělá jednoduché kouzlo. Jestli tedy ve Středním Domě nějací kouzelníci jsou…“

„Kouzelníci?“ zeptal se Fred. „Záleží, jaká kouzla máš na mysli. Nahoře na Vrchním šelfu je spousta Starousedlíků, kteří používají kouzla. Většina Vznešeného cechu, i když se jim vlastně nedá říkat opravdoví kouzelníci, jako je třeba doktor Skamandros. Vázání a restaurování knih, to jsou vlastně z velké části kouzla. Co od toho kouzelníka budeš chtít?“

Artur se chystal odpovědět, když se dveře rozlétly dokořán a dovnitř se naklonil Pirkin s obličejem orámovaným sněhem. Z nosu mu upadl rampouch a odrazil se od kamenné podlahy.

„Všichni na palubu!“ řekl. „Nad námi, nahoře pod oblohou, probíhá nějaká bitva!“

Kapitola čtrnáctá

Venku na palubě byla zima, ještě větší zima než předtím, ale už nesněžilo. Vor, který plul nahoru po kanálu v ostrém úhlu, už projížděl nízkými mraky a obloha kolem nich byla jasná a mnohem světlejší, ačkoli nad hlavou se jim opět stmívalo. Artur zahlédl daleko na obzoru kousíček slunce. Bylo to asi v místech, kde se slunce zaseklo, takže jeho světlo dopadalo jen v úzkém pruhu, který nedosáhl až k horní části kanálu.

V temnotě nad nimi byla ale i jiná světla, mihotající se falešné hvězdy na spodní straně prostřední střechy. Někde nahoře, zatím neviditelné, bylo Nebeské zdymadlo, jímž kanál protékal.

Když se Artur podíval nahoru, uviděl půl tuctu nových hvězd, jež se rychle pohybovaly po obloze. Jedna z nich náhle vybuchla a rozprskla se do mnoha menších, ohnivě žhnoucích úlomků, které se snášely k zemi v rychle pohasínající spršce. Ostatních pět změnilo směr a pobledlo, až nakonec úplně zmizely.

„Šarvátka ve vzduchu,“ řekl Ugham. „Nevím však, kdo s kým bojoval. Jedna strana je značně osvětlená, druhá tone v temnotách. Á, nosiči světla znovu přicházejí!“

Ukázal na jinou část oblohy. Tentokrát směřovalo víc než tucet hvězd, seřazených do formace ve tvaru hrotu šípu, k bodu, kde předtím došlo k explozi. Hvězdy se rozjasnily, když letěly přes oblohu, a Artur si uvědomil, že se blíží k voru, protože se nepohybují jen horizontálně, ale zároveň i klesají.

„Kdo to je?“ zeptal se Artur Pirkina.

„Nevím,“ odpověděl Ouřada. „Zato vím, kdo čeká v té temnotě.“

„To já taky,“ vydechl Fred. Artur pohlédl na svého přítele, který ohromeně zíral na oblohu.

„Kdo?“

„Okřídlení služebníci noci,“ řekli Fred a Pirkin najednou. Pirkin měl v hlase podivný tón, určitou melancholii, kterou u něj Artur ještě neslyšel.

Když mluvili, dvě z jasných hvězd se znovu rozprskly na jiskřičky, jež se pomalu snášely dolů, než úplně pohasly.

„To asi padají pírka ze zapálených křídel,“ řekla Suzy. „Ať už je na sobě mělo cokoli, padají asi z pořádné výšky.“

Suzyina poznámka přiměla Artura, aby se podíval dolů a rozhlédl se kolem. V pruhu světla, jež vyzařovalo zastavené slunce, konečně uviděl druhou stranu kanálu. Byla skoro kilometr daleko, ale šířka nebyla na kanále zdaleka to nejpůsobivější. Táhl se směrem dopředu jako rovná linie několik kilometrů a potom se stáčel doprava. Po celou dobu stoupal v mírném úhlu asi deseti stupňů. V místě, kde se stáčel, bylo vidět, že ho podpírají tisíce pilířů, které se dole ztrácely v oblacích. Vypadalo to jako nějaký neuvěřitelný dálniční nadjezd, který tisíckrát protáhli a pak ho zatopili vodou. Artur byl při pohledu na něj nervózní a trochu se mu točila hlava.

Jednodušší bylo dívat se nahoru, a tak to Artur udělal ? a právě včas, aby zahlédl, jak se k nim dolů něco řítí. Bylo to prakticky neviditelné, dokud to neozářily sluneční paprsky, malá černá tečka na černé obloze. Padalo to k voru jako kámen a Artur si na chvilku myslel, že je to nějaká střela. Když to ale bylo několik stovek metrů daleko, poznal, že to má tvar zhruba jako člověk ? a že to mine vor a možná dokonce i kanál a zřítí se to přímo na Rovinu.

Potom se od levého ramene té věci rozvinulo něco jako vraní křídlo a na pravé straně se objevil pomačkaný, ohnutý chumel rozčepýřeného peří. To stvoření divoce mávalo jedním fungujícím křídlem a snažilo se korigovat směr letu směrem k voru. Trochu zpomalilo a začalo prudce vývrtkovitě padat.

Narazilo to do voru rychlostí, která by jakéhokoli smrtelníka zabila, dvakrát se to odrazilo od paluby a okamžitě se to začalo zvedat. Artur měl za to, že to musí být nějaký druh Nicníka. Proto držel ruku na Klíči, když k tomu běžel. Ugham, Fred a Suzy mu byli v patách. Pirkin se pomalu loudal za nimi se skloněnou hlavou.

Nebyl to ale žádný Nicník. Když Artur přišel blíž, uviděl, že podivná hlava toho stvoření se zobákem byla jen helma s dlouhým, otevřeným zobanem, jímž byla nejasně vidět ústa Starousedlíka. To, co vypadalo jako kožovitá kůže, zase bylo přiléhavé černé brnění a ruce s drápy a plovacími blánami byly ve skutečnosti rukavice s drápy a plovacími blánami ze stejného černého materiálu.

Nedalo se říct, jestli to byl Starousedlík nebo Starousedlice. Když se Artur s ostatními přiblížili, kleklo si to na kolena. Jedno křídlo mělo rozmačkané a druhé mu volně viselo za zády. Pokusilo se to vstát, ale nedokázalo to a zhroutilo se zpátky do dřepu.

„Je to… Okřídlený služebník noci?“ zeptal se Artur šeptem Freda, když zpomalili a postavili se do kruhu kolem toho zmrzačeného letce. Nikdo si nebyl jistý, co by měl udělat.

„Ano,“ odpověděl Fred. Protlačil se dopředu a poklekl vedle toho podivného Starousedlíka. Ruce a prsty se mu začaly míhat v řadě složitých znaků.

Služebník vypadal vyděšeně, potom rychle znakovou řečí odpověděl, ale na Freda to bylo až příliš rychlé.

„Pomaleji!“ řekl a udělal několik důrazných pohybů prsty.

Služebník opět něco řekl znakovou řečí, tentokrát s větší rozvahou a mnoha odmlkami.

„Ona… jmenuje se, no, je to něco jako Večerní chlad před úplným setměním. Říká, že bojují s okřídlenými Starousedlíky z Horního Domu. Myslím, že se jmenují něco jako Chytří odpočívači.“

„Důmyslní povaleči,“ řekl Ugham. „Náš pán nás měl k tomu, abychom poznali veškeré nepřátele, s nimiž bychom se mohli střetnout. Nejsou to ti nejmocnější z vojska Lepší Soboty.“

Služebnice přikývla.

„Ona slyší?“ zeptal se Artur.

Služebnice znovu přikývla.

„Promiň,“ pokračoval Artur. „Ty tedy slyšíš, ale nemluvíš, je to tak?“

Služebnice přikývla ještě jednou.

„To jsem nevěděl,“ řekl Fred. „Ale vlastně jsem se ještě nikdy s opravdovým Služebníkem nesetkal.“

„Jakto, že teda umíš ty jejich znaky?“ zeptala se Suzy.

Fred zakašlal, otočil se od Služebnice a něco zamumlal.

„Cože jsi?“ nenechala to jen tak Suzy.

„Myslel jsem, že bych mohl být Okřídlený služebník, až budu velký.“ Fred měl úplně rudé tváře, a nebylo to jen zimou. „Jednou jsem pozlacoval jednu knihu o znakové řeči, byla to součást příručky pro vedení Středního Domu. Nechal jsem si ji a naučil jsem se je.“

„Pištcovy děti ale nikdy nevyrostou,“ řekl Artur zmateně.

„Já vím,“ řekl Fred smutně. „Ale mohl jsem si na to hrát. Nechtěl jsem být navěky pomocníkem pozlacovačů. Je to štěstí, že si dodnes pamatuji většinu těch znaků, co jsem se tenkrát naučil. Bylo to už dávno a tu knihu mi někdo vzal. A od té doby mě už mnohokrát myli mezi ušima.“

Artur se při zmínce o mytí mezi ušima zamračil. Rád by o celém tom procesu věděl víc a taky ho zajímalo, proč se to dělá. Byla to další z malých záhad v Domě, kterou potřeboval vyluštit, ale musel ji odsunout na později.

Služebnice poklepala Fredovi na nohu, aby upoutala jeho pozornost, a prsty ukázala něco dlouhého.

„Musí se vrátit do boje a chce vědět, jestli máme nějaká křídla navíc,“ přeložil Fred. „Spokojí se s jakýmikoli křídly.“

„My žádná nemáme,“ řekl Artur. „Tedy pokud nějaká nemá Pirkin…“

„Křídla jsou pro ty, kteří nemají kanál, po němž by mohli plout,“ řekl Pirkin. „Společnost výslovně zakazuje mít na vorech křídla. No ano, kdyby to nebylo za těchto okolností, musel bych požádat slečnu Večerní chlad před úplným setměním, aby nás ihned opustila…“

Služebnice zasyčela a sáhla po tenké kovové trubičce, kterou měla u opasku.

„Avšak vzhledem k tomu, že okolnosti jsou vskutku výjimečné,“ dodal Pirkin spěšně, „vítejte na palubě. Předpokládám, že když tu bude ještě o jednoho nečlena víc, nic už se tím nezmění.“

Služebnice přikývla a znovu se snažila vstát. Fred a Artur jí chtěli rychle pomoci, ale ona je odbyla a podařilo se jí postavit vlastními silami. Zvedla jednu nohu, která nedokázala unést její váhu, protože byla zřejmě zlomená. Ukázala několik dalších znaků a Fred je přeložil.

„Její druhové si pro ni brzy přijdou, pokud zvítězí,“ řekl. „Nebo pro ni přijde nepřítel. Pokud to bude ten druhý případ, doporučuje, abychom se drželi stranou. Důmyslní povaleči nás nechají na pokoji, stejně jako nechali ostatní vory.“

„Ostatní vory?“ zeptal se Pirkin. „Kde?“

Služebnice ukázala nahoru a znaky řekla něco velice dlouhého.

„Nebeského zdymadla se zmocnili nepřátelé,“ tlumočil Fred. „Teď je schválně otevřené, aby mohli Důmyslní povaleči slétnout dolů z Burinbergu, který dnes obsadili vojáci Lepší Soboty při hromadném útoku na výtahy.

Páteční Soumrak odmítl uznat pravomoci Lepší Soboty a nařídil všem loajálním Starousedlíkům ze Středního Domu, aby kladli odpor. Páteční Soumrak a jeho Pozlacená mládež se snažili udržet Burinberg, ale byli donuceni ustoupit na Vrchní šelf. Nikdo neví, kde jsou Páteční Poledne a Jitro nebo kde se nachází lady Pátková.

Počkat, Vznešený cech ve Vrchním šelfu se nepřihlásil ani k jedné straně. Okřídlení služebníci v podstatě útočí na armádu Lepší Soboty, kde mohou, do rána, protože létají jen v noci. Můžeš tu poslední část zopakovat?“

Fred pozorně sledoval znaky, které Služebnice opakovala.

„Aha, vory, spousty vorů, zdržely boje u Nebeského zdymadla, ale teď už projíždějí skrz něj. Povaleči mají moc práce s bojem proti Služebníkům a vorů si vůbec nevšímají. Pochopil jsem to všechno správně, slečno?“

Služebnice přikývla, ale maskovanou hlavu měla zakloněnou a sledovala oblohu. Její ruka opět spočívala na trubičce u opasku. Arturovi připomínala zmenšenou verzi vrhačů ohnivých střel, které používali v Architektčině Armádě… což by byla skutečně strašlivá zbraň. Rozhodl se, že ji bude pozorně sledovat.

„Proč jste přistála právě tady?“ zeptal se Artur. „Proč jste si myslela, že tu budete v bezpečí? My přece očividně nejsme Ouřadové.“

Večerní chlad zavrtěla hlavou a rychle znakovou řečí odpověděla, aniž by spustila oči z oblohy.

„Váš pach je v pořádku,“ řekl Fred. „Starousedlíci Lepší Soboty jsou cítit jako… tenhle znak neznám… uzený kámen? Možná uhlí.“

Večerní chlad ukázala rychle dalších pár znaků.

„Letci se blíží dolů,“ přeložil Fred.

„Podivné,“ řekl Ugham. „Nevidím žádný pohyb.“

„To by mohli být Povaleči s potemnělými křídly,“ řekl Fred. „Co uděláme, Arture? Přece ji nemůžeme nechat jen tak ?“

„Jistěže ne!“ Artur vytáhl Klíč. Služebnice v tu chvíli zasyčela překvapením a zaclonila si oči, když se hůlka proměnila ve stříbrný rapír z kovu jasnějšího, než by se dalo připisovat pouhému odrazu světla. „Připravte se na útočníky!“

Kapitola patnáctá

Když byla spokojená se svým předstíraným kašlem i s kamenem s vyrytými klikyháky, vzala Lístka plnou náruč světle modrých povlaků na polštáře a vydala se podél kruhu k nejbližšímu schodišti. V hlavě se jí zrodil plán, nebo alespoň část plánu. Měl několik nedostatků, ale doufala, že je překoná za pochodu, protože nedokázala přijít na nic jiného, co by mohla udělat.

Prvním úkolem bylo najít Starousedlíka jménem Feorin, ale aniž by byla nablízku Milka. Feorin byl dost hloupý na to, aby Lístce skočil na připravený trik, ale věděla, že u Milky by jí to téměř určitě neprošlo.

Možná bych mohla najít ještě nějakého jiného hloupého Starousedlíka, přemýšlela Lístka, když se plahočila do schodů na Kruh Deset a směřovala k pozici poledne, kde byla ubytovna Starousedlíků. Jak Harrison předvídal, nikoho nepotkala. Chodba byla prázdná a vypadala stejně jako všechny ostatní chodby, kterými už uvnitř kráteru prošla. Kdyby nebylo čísel nade dveřmi a schodišti, byla by přísahala, že je zase zpátky tam, kudy původně vešla.

Předpokládám, že budu muset zaklepat na nějaké dveře. Což by mohlo způsobit problémy…

Lístka si nebyla jistá, jestli je to dobrý nápad. Procházela po horní části kruhu a snažila se zjistit, jestli tam není nějaký záchytný bod, podle nějž by poznala, kdo je za dveřmi. Jediné dveře, které se odlišovaly od ostatních, ale byly ty v pozici poledne. Tyto dveře byly širší a kulová klika na nich byla zdobená. Lístka si říkala, že právě těmhle dveřím by asi bylo dobré se vyhnout, a tak náhodně zaklepala na dveře v pozici šest minut po dvanácté.

Dveře velice rychle otevřel Starousedlík, který držel v jedné ruce velikou jehlu, z níž visela zlatá nit, a v druhé ruce měl knihu. Podíval se Lístce nad hlavu a pak, když tam nikoho neviděl, sklonil oči k ní.

„Co se děje?“

„Omlouvám se, že vás ruším,“ řekla Lístka. „Poslali mě, abych předala vzkaz Feorinovi.“

„Feorinovi? Víš to určitě?“

„Ano, určitě Feorinovi.“

„Zkus ty dveře vedle,“ řekl Starousedlík a jehlou ukázal po směru hodinových ručiček. „Pozice dvanáct deset.“

„Díky,“ řekla Lístka ve chvíli, kdy se před ní už zavíraly dveře. Zhluboka se nadechla a došla ke dveřím v pozici dvanáct deset. Před nimi na chvilinku zaváhala, pak ale rázně zaklepala.

Tentokrát se dveře neotevřely tak rychle. Lístka slyšela tlumeně nějaký rozhovor a pak kroky. Nakonec se dveře otevřely a v nich stál Feorin. Přes elegantní oblek měl oblečenou koženou zástěru.

Lístka udělala krok dozadu, aby byla mimo dohled kohokoli jiného, kdo byl uvnitř, a pak zakašlala svým podivným, štěkavým kašlem. „Ahoj, Feorine,“ řekla. „Něco pro tebe mám.“

„Pro mě?“ zeptal se Feorin. Vyšel za Lístkou na chodbu. V tu chvíli někdo uvnitř ? téměř jistě to byla Milka ? zavolal: „Kdo je to?“

„Řekni jí, že je to posel,“ zašeptala Lístka. Znovu zakašlala a podala mu kámen, na který vyškrábala podivné znaky. „A já ti dám tenhle… uh-huh kašlací kámen.“

„Posel!“ zavolal Feorin. Přistoupil k Lístce a natáhl ruku pro kámen, ale Lístka byla rychlejší a ruku s kamenem stáhla. Pak opět zakašlala.

„Nejprve mi musíš pomoct najít telefon, kterým se dovolám do Domu,“ zašeptla Lístka. „Pak ti můžu ten kašlací kámen dát.“

„Co ten posel přinesl?“ ptala se Milka zevnitř.

„Řekni jí, že to není nic důležitého,“ zasyčela Lístka nervózně.

„Nic důležitého,“ zavolal Feorin. „Je to jenom ta spáčka!“

Lístka zaskučela.

„To byla taky součást toho kašle?“ zeptal se Feorin.

„Ne,“ řekla Lístka. Jak předpokládala, vyšla Milka ven ze dveří. Také na sobě měla koženou zástěru a držela hrnec s lepidlem.

„Tak co se děje?“ chtěla vědět.

„Co se má dít?“ zeptala se Lístka tupě. Její plán ztroskotal.

„Ten vzkaz,“ řekla Milka netrpělivě. „Takže ty jsi nakonec jedno z Pištcových dětí? Vždycky jsem říkala, že tady někoho takového potřebujeme, aby nosil vzkazy.“

„No jo,“ řekla Lístka a mozek jí náhle začal pracovat na plné obrátky. „Proto jsem tady. Vy dva mě máte dovést k telefonu, abych mohla zavolat… ehm… jednomu kouzelníkovi do Domu a objednat nějaké speciální věci pro vás Starousedlíky. Tenhle kašlací kámen je jenom vzorek, jenomže jsem ho už asi vypotřebovala uh…uh-huh.“

„Dobře!“ řekl Feorin. Milka neodpověděla, ale natáhla ruku a vzala si kámen.

Lístka zadržela dech, když ho Starousedlice zkoumala a pak si ho vložila do úst. Kámen jí na několik vteřin uvízl v krku, nemohla se nadechnout a z úst jí vycházelo ošklivé hvízdání. Pak ho spolkla.

„Hvízdání i kašlání,“ řekl Feorin obdivně. O chvilinku později ale našpulil rty a dodal: „Ale měl být pro mě. Já jsem tě mohl zavést k telefonu stejně dobře jako Milka.“

„Já jsem služebně starší, takže všechny zvláštní odměny patří mně,“ řekla Milka. „Dobrá, jdeme.“

Vydala se na cestu chodbou a Lístka šla těsně za ní. Spočítala si, že má jen trošku času, než Milka přijde na to, že ji podvedla.

Milka došla ke dveřím na pozici poledne a zaklepala. Když nikdo nepřišel otevřít, otevřela dveře a uvedla Lístku dovnitř.

„Kancelář Poledne,“ řekla. „Musí být někde nahoře s lady Pátkovou. Telefon má na stole.“

Lístka se rozhlédla po místnosti. Byla vybavená tak, že by to klidně mohla být kancelář ředitele v moderní nemocnici. Po telefonu tu ale nebylo ani stopy.

„Kde je ten telefon?“ zeptala se Lístka.

„Bude asi v zásuvce u stolu, řekla bych,“ odpověděla Milka.

„Dobrá,“ řekla Lístka. Odložila povlaky na polštáře u dveří, rychle přešla místnost, posadila se a otevřela horní zásuvku. Ruce se jí roztřásly, když uviděla červenou krabici, přesně takovou, jakou měl Artur ve svém pokoji. Rychle ji položila na stůl, otevřela ji a zvedla staromódní sluchátko. Když si ho přiložila k uchu, zapraskalo to v něm.

„Ano?“ řekl vzdálený hlas.

„Chci si zavolat, prosím,“ odpověděla Lístka.

„Proč byste také jinak mluvila do telefonu?“ řekl na to hlas.

„Ano, to je pravda,“ připustila Lístka nervózně. Milka a Feorin na ni čekali, a i když čekali u dveří, Lístka věděla, že ji poslouchají. „Potřebuji mluvit s doktorem Skamandrosem, prosím.“

Ztišila hlas a rychle dodala: „Bude asi v Dolním Domě. Nebo možná ve Velkém bludišti.“

„V Dolním Domě? S tím je přerušené spojení, nařídila to Lepší Sobota. Tam vás spojit nemohu, ani nikam jinam níž než do Středního Domu.“

„Ale je to velice důležité,“ naléhala Lístka. „Prosím!“

„Kdo to volá ?“ začal se ptát hlas, ale než mohl pokračovat, někdo ho přerušil a do hovoru vstoupil nový hlas, mnohem silnější.

„Vypadni, ty podvodníku! Tady spojovatelka.“

„Spojovatelka? Kdo to tedy byl předtím? No, nevadí.“ Lístčin drahocenný čas rychle ubíhal. „Prosím, potřebuji naléhavě mluvit s doktorem Skamandrosem. Je asi v… eh…“

„Jste Arturova přítelkyně, že?“ zeptala se spojovatelka.

„Ano!“ vyhrkla Lístka bez přemýšlení. „Nebo ne… podle toho, proč se ptáte.“

„Spojím vás. Možná to ale moc dlouho nevydrží. Ti přisluhovači Lepší Soboty jsou na všech linkách.“

Ozvalo se hlasité cvaknutí, šumění, po kterém sklíčené Lístce připadalo, že se spojení přerušilo, a pak ve sluchátku zazněl vzdálený hlas.

„Haló! Haló?“

„Doktore Skamandrosi! Tady Lístka. Jsem v Horském sídle lady Pátkové někde v Druhořadých říších. Možná někde blízko Magellanova mračna nebo tak nějak. Potřebuji…“

„Lístko! Mluv dál, abych mohl zjistit, kde přesně jsi. Kde mám svoji zaměřovací tužku?“

Skamandros si pořád něco mumlal. Lístka se podívala na Milku a Feorina. Milka naklonila hlavu a poslouchala teď soustředěněji.

„Mám pro místní Starousedlíky zařídit dodávku stabilních kašlů a nemocí,“ řekla Lístka rychle. „Je tady samozřejmě lady Pátková a asi padesát dalších Starousedlíků.“

„Pořád mluv! Má lady Pátková Klíč?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Lístka. Milka šla k ní. „Zrcadlo? Ještě k těm kašlům, každý asi bude potřebovat dva ?“

„Toto telefonické spojení je zakázané,“ řekl první hlas, který se zase vrátil na linku. „Už se provádějí opatření.“

Telefon se Lístce zatřásl v ruce a začaly z něj vycházet obláčky dýmu. Upustila ho na stůl, ale nepřestávala mluvit. Sklonila tvář tak blízko ke sluchátku, jak se jen odvážila.

„Skamandrosi! Myslím, že je to planeta, ze které pochází ta šedivá plíseň! Existuje nějaké spojení z prádelny na Zemi ?“

V telefonu to zabublalo a zasyčelo a pak se roztavil v loužičku nevzhledného bláta, která zapáchala jako spálené vlasy.

„Hmm,“ řekla Milka. „Takže to bylo celé jenom lest.“

„Ano,“ přiznala Lístka vzdorovitě.

„Tak to bychom odsud měli raději zmizet,“ řekla Milka. Popadla Lístku za ruku a otočila se ke dveřím. „Feorine, seber ty povlaky. Rychle zpátky do naší místnosti!“

„Proč?“ ptal se Feorin. „Není to naše vina… Poledne nám to nebude mít za zlé… ach…“

Milka byla už venku na chodbě a Lístku táhla s sebou. Feorin sebral povlaky a šel za nimi, ale zapomněl za sebou zavřít dveře. O půl minuty později už byli všichni tři v místnosti, která patřila Milce a Feorinovi. Byl to mnohem menší, omšelejší a odlehlejší pokoj, kterému vévodily dva pracovní stoly zaplněné knihami, papíry a nástroji na vázání knih. V jednom rohu trůnil metr a půl vysoký lis na knihy, který byl částečně rozebraný. Klíč na matky ještě ležel na podlaze vedle něj.

„Díky,“ řekla Lístka, když ji Milka usadila na podlahu. „Ale proč…“

„Buď zticha!“ nařídila jí Milka. „Už jsi nás dostala do pěkného průšvihu. Nech mě přemýšlet.“

„Copak nám to Poledne bude opravdu mít za zlé?“ zeptal se Feorin.

„Mít za zlé!“ vyjekla Milka. „Ty už jsi teď v podmínce! Pošle nás dolů do Kruhu nula! Dokážeš si představit, jak budeme bojovat se všemi těmi rostlinami, které tam dole jsou?“

„Co budeme dělat?“ ptal se Feorin úzkostně.

„Schováme se,“ řekla Milka. „Když nás Poledne neuvidí, nemůže se nás na nic ptát.“

„Na jak dlouho?“

„Navždycky!“

„Navždycky?“

„V každém případě na pár dní. Poledne na to zapomene, až dostane nový telefon. A pokud jde o tebe ?“

Milka přešla rozzlobeně k Lístce. Dívka před ní ustoupila a téměř zakopla o hromadu povlaků na polštáře, kterou Feorin hodil na podlahu.

„Nemůžu se schovat s vámi?“ zeptala se Lístka.

„Ne!“ Milka zvedla pěst, ale pak ji spustila, aniž by Lístku uhodila. „To rozhodně ne. Vypadni odsud! A nikomu neříkej, co jsi udělala ani že jsme ti pomohli!“

„Dobře.“ Lístka posbírala povlaky na polštáře a vycouvala z místnosti. Feorin jí úslužně podržel dveře. „Díky!“

„Díky!“ zavrčela Milka. „S tebou jsou větší problémy než s Feorinem!“

Dveře se za Lístkou zabouchly a ona se ocitla sama na chodbě. Už se ale necítila tak osamocená. Doktor Skamandros teď tušil, v jaké se ocitla situaci, i když zřejmě nevěděl, kde přesně se nachází. To znamenalo, že se to brzy dozví i Artur a co nejdříve zorganizuje záchrannou akci.

Jediné, co teď musela udělat, bylo najít tetičku Mango a pak ? přesně jako Milka, dá-li se to tak říct ? se schovat, dokud nedorazí záchrana.

Lístka se usmála a vydala se pryč ? a vrazila přímo do velice vysokého, bezvadně oblečeného Starousedlíka se slámově žlutými vlasy a silně nablýskaným monoklem na jednom z jeho pronikavých, modrých očí. Ačkoli ten monokl dříve neměl, Lístka okamžitě poznala, že je to jeden z těch dvou Starousedlíků, kteří šli tenkrát před lady Pátkovou v nemocnici.

„Á,“ řekl Starousedlík, který nemohl být nikdo jiný než Páteční Poledne. „Neoprávněné použití mého telefonu se tímto vysvětluje. Slečna Lístka, nemýlím se?“

Lístka přikývla.

„Máte štěstí, že milostivá paní nařídila, abyste byla udržována v přijatelné provozní způsobilosti, protože je možné, že vás budeme moci později využít,“ řekl Poledne ospale. „A jelikož je to tak, nepotrestám vás příliš přísně, když mi povíte, komu jste volala.“

„Já… já jsem se nemohla dovolat,“ řekla Lístka. „Místo spojovatelky tam byl jeden ze Starousedlíků Lepší Soboty.“

„To zní věrohodně,“ řekl Poledne. „Velice šikovná lež, pokud to není pravda. Tak, že bychom vás ušetřili všech potíží, než vás budeme potřebovat, co?“

Lístka neodpověděla. Zvedla o kousek bradu a snažila se podívat Poledni do očí, ale odraz z monoklu byl příliš jasný, takže musela oči přivřít.

„Jeden z vašich básníků-smrtelníků to vyjádřil dobře,“ řekl Poledne. „‚Spát! Možná také snít.‘1 Myslím, že je čas, abyste i vy spala, slečno Lístko.“

Lístčinou odpovědí bylo, že na Páteční Poledne hodila hromadu povlaků na polštáře a rozběhla se pryč. Neuběhla ale víc než pár kroků, když pocítila prudký závan vzduchu, který ji srazil k zemi. Poledne stál nad ní a jeho roztažená žlutá křídla zaplňovala celou chodbu.

Lístka se začala plazit pryč. Páteční Poledne se ani nesnažil ji zastavit. Vyndal si z kapsy malý stříbrný kužel, zvedl ho k ústům a použil ho jako megafon.

„Spěte, slečno Lístko.“ Hlas Poledne se proměnil v hlas lady Pátkové a byl silnější než kdy předtím. Lístka byla unavená, tak unavená vším, co prožila; udělala všechno, co bylo v jejích silách…

Přestala se plazit a zůstala nehybně ležet. Páteční Poledne uložil stříbrný kužel zase do kapsy kabátu a obrátil se na nějaké Starousedlíky za sebou:

„Odneste ji k postelovému obraceči. Řekněte mu, že s ní má zacházet opatrně. Milostivá paní ji bude potřebovat, až přijde čas.“

Kapitola šestnáctá

Na vor se snášelo devět Důmyslných povalečů s potemnělými křídly. Každý z nich měl v pravé ruce zahnutý meč z modré oceli a v levé ruce dlouhou, křišťálovou dýku. Tyto dýky se daly použít jen jednou, protože v nich bylo jádro z Ničeho, které dokázalo zabít i Starousedlíka. Byly to nebezpečné zbraně, jež vydržely pouze několik hodin od chvíle, kdy byly vyrobeny, protože Nic by se brzy prodralo ze svého kouzelného uvěznění v křišťálu ven.

První Povaleč se ještě ani nedotkl paluby, když Ughamovo kopí velice energicky zarazilo jeho let. Ostatních osm však přistálo ve vzorné formaci a začalo se blížit k Večernímu chladu, Arturovi, Suzy, Fredovi a Ughamovi. Po Pirkinovi a ostatních Ouřadech nebylo ani vidu ani slechu, ačkoli všichni byli ještě před chviličkou na palubě a Pirkin stál dokonce nedaleko Artura.

„Okamžitě odejděte!“ přikázal Artur a zdvihl Klíč. Nevyzval jej však ještě, aby uplatnil svou moc, a tak Důmyslní povaleči nijak nereagovali. Místo toho se nepřítomně usmívali a stále se přibližovali, všichni měli stejné nablýskané lakýrky a kostkované kalhoty, stejným způsobem pečlivě nedbale rozepnuté pastelově modré sedlácké haleny a všichni měli barety nasazené ve stejném úhlu.

„Připraven k boji,“ zamumlal Ugham. Když to řekl, Povaleči vyrazili vpřed a vše se proměnilo v jednu divoce rozmazanou šmouhu. Všichni se snažili zasáhnout Povaleče, aniž by sami dostali ránu, zvláště se chtěli vyhnout jejich dlouhým dýkám s jádrem z Ničeho. Artur cítil, že se jeho tělo řídí samo, téměř bez vědomého vedení, tak rychle se všechno odehrálo. Jeho svaly jednaly čistě na základě dlouhého výcviku, reflexů a strachu.

Pak bylo po všem, skončilo to stejně rychle, jako začalo. Artur stál mezi čtyřmi mrtvými Povaleči, kteří měli na tvářích stále ještě překvapený výraz, že je tak snadno zabily pouhé rány mečem, protože netušili, že je zahubil Čtvrtý Klíč. Zbylí čtyři se dali na ústup, a když byli dost daleko, otočili se a vrhli se vzhůru do noci.

Artur se na sebe podíval a zjistil, že mu vůbec nic není, dokonce neměl ani jediné škrábnutí. Rychle se otočil, aby zkontroloval, jak jsou na tom ostatní. Byli několik kroků za ním a on si uvědomil, že zřejmě musel vyrazit kupředu, když Povaleči zaútočili.

„Je někdo zraněný?“ zeptal se a šel k nim. Ačkoli nikdo nic neřekl, všichni shodně ustoupili o několik kroků zpátky, aby byli ještě dál od mrtvých Důmyslných povalečů. Artur k nim stál zády. Nechtěl vidět, co udělal. „Ty nože vypadaly nebezpečně.“

„Otrávená ostří,“ řekl Ugham. „Neutrpěl jsem však žádná zranění. Hlavní nápor jste nesl vy, lorde Arture.“

„Já jsem se ani nedostal k žádnému z nich moc blízko,“ řekl Fred.

„Já taky ne,“ přidala se Suzy a otřásla se. „A tak se mi to líbí.“

„Večerní chlade?“ zeptal se Artur. Okřídlená služebnice noci stála pořád ještě na jedné noze. „Žádná nová zranění?“

Odpověděla znakovou řečí.

„Říká, že ne,“ přetlumočil Fred. „No a chce vědět, kdo jsi, Arture. Hádám, že dobrý čich není všechno.“

„Jsem Artur, Právoplatný dědic Architektky.“

„Pán Nižšího Domu a vládce Vzdálených oblastí,“ dodala Suzy.

„Vévoda Hraničního moře a vrchní velitel Architektčiny Armády,“ přidal ještě Fred.

Artur se zašklebil. Pořád ještě mu připadalo divné, když to všechno slyšel.

Večerní chlad naznačila lehkou úklonu hlavou, ale tentokrát nic neřekla.

„A tohle je Suzy Tyrkysově modrá, Pondělní Tercie,“ řekl Artur. „A nadporučík Fred Počáteční číslice Zlatý a korouhevní rytíř Ugham, jeden z Pištcových Novnicníků. Je nyní naším spojencem.“

Fred vypískl a zdvihl ruku.

„Arture, myslíš to vážně? Jako že jsem nadporučík Zlatý?“

„Ano,“ řekl Artur. „Udělal bych tě i generálem, ale říkal jsem si, že by pro tebe mohlo být snazší začít od trochu nižší šarže.“

„Klidně můžeš udělat generála ze mě, jestli chceš,“ řekla Suzy. „Teda, být Pondělní Tercií je fajn, to jo, ale když přijde na rozdělování nějakých zatracených úkolů, počítám, že generálové jich tolik nedostanou…“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl Artur. „Nejsem si jistý, že bys byla moc zodpovědný generál, Suzy. Nejdůležitější ze všeho ale je, že jsme všichni přátelé. Tedy aspoň doufám ?“

Večerní chlad vzhlédla nahoru k obloze a ukázala nějaký rychlý znak.

„Co je? Další Povaleči?“ zeptal se Artur. Zdvihl svůj rapír a očima prozkoumával oblohu.

„Nee,“ řekl Fred. „Ale další Okřídlení služebníci noci. Uf, jen doufám, že vědí, že jsme na jejich straně.“

Artur rapír zase rychle sklonil. Ugham, který si už připravoval kopí, svou zbraň také položil na zem. Suzy si zastrčila nůž za opasek. Ouřady pořád nikde nebylo vidět a Artur se teď poprvé podivil, kam se mohli podít.

Ta myšlenka se mu ale rychle vytratila z hlavy, když se na vor sneslo dvacet nebo i víc Okřídlených služebníků noci, kteří začali být vidět až v okamžiku, kdy se dostali do pruhu slunečního světla, z něhož byl teď už vor téměř pryč. Plavidlo se po celou dobu pohybovalo pomalu nahoru po kanálu a Artur si už zvykl na to, že je paluba nakloněná, i na mdlé sluneční světlo. Brzy se ale octnou znovu v temnotě, i když vor bude ve své cestě po kanálu pokračovat ještě mnoho hodin.

„Řekni jim, prosím, že jsme přátelé,“ požádal Artur Večerní chlad. Přikývla a zdvihla ruce a pažemi poslala hodně dobře viditelný vzkaz.

„Co jim to řekla?“ ptala se Suzy šeptem Freda.

Zavrtěl hlavou a odpověděl také šeptem: „Nemám zdání. Jen vím, že mají malé znaky a velké znaky. Ty velké se dělají jen pažemi a já jsem se je nikdy neučil.“

Většina Okřídlených služebníků zůstala kroužit nad vorem, ale tři z nich přistáli na palubě. Večerní chlad je přiskočila uvítat a pak si několik minut povídali ve svém znakovém jazyce.

„Je to na mě moc rychlé,“ řekl Fred. „Rozumím jen pár slovům. Říká jim kdo jsi, Arture.“

„To by mohl být problém.“ Artur pořád sledoval Služebníky nad jejich hlavami; díval se, jestli se nechystají vrhnout střemhlav dolů. „Pokud bojují proto, že jsou věrní lady Pátkové, pak budou muset zaútočit. Buďte připravení. Kde jsou ti Ouřadové? Pirkin stál hned vedle mě…“

„Já jsem tady,“ řekl někdo tlumeně kousek od něj. Znělo to, jako by hlas přicházel někde od Arturových nohou.

Artur se podíval dolů. Chvilku neviděl nic jiného než běžné hromady záznamů na papyru, ale pak zahlédl Pirkina, který vykukoval úzkou štěrbinkou ven.

„Jak… jak jste se tam dostal?“ zeptal se Artur. Škvíra mezi svazky papyrů byla široká jen jako jeho ruka.

„Ty svazky se dají rozhrnout,“ řekl Pirkin. „Když víte, jak na to. Pak se v té hromadě objeví spousta mezer a vzdušných kapes. Samozřejmě že jen členové Společnosti smějí se záznamy manipulovat ?“

„Dobrá!“ řekl Artur. Ulevilo se mu, že Pirkina nezabili nebo že nějak nespadl z voru do vody.

„A tady taky zůstanu!“ řekl Pirkin. „Dokud nebudeme muset vplout do jiného proudu. Což bude asi za…“

„Už jdou,“ řekl Fred.

Artur se rychle podíval nad sebe, ale Služebníci stále kroužili nad vorem. Ti tři, kteří mluvili s Večerním chladem, se blížili k nim, ruce měli roztažené a dlaně otevřené, aby bylo vidět, že nemají žádné zbraně ? alespoň tedy žádné nebezpečnější než drápy na rukavicích. Večerní chlad zůstala sedět, kde byla.

„Zdravím,“ řekl Artur, když se Služebníci zastavili několik kroků před ním a krátce se uklonili. „Ehm, tady Fred umí pár vašich znaků…“

Všichni tři nově příchozí začali okamžitě znaky něco Fredovi sdělovat.

„Jo, tak tohle jsou… počkat, Obrácené pírko z křídla létá překvapivě dobře, Zběsilý mordýř rozbřesku a Ta, která přežila temnotu. Aha, Ta, která přežila temnotu je v pořadí důležitosti v Domě nejvýše postavená, zodpovídá se přímo Pátečnímu Soumraku.“

Ta, která přežila temnotu stála mezi ostatními dvěma Služebníky a byla nepatrně vyšší než ostatní dva. Artur si všiml, že drápy na jejích rukavicích jsou sinale bílé, jako vyřezávané měsíční kameny, zatímco druzí dva měli drápy z nějaké tmavé, kovové hmoty.

„Děkuje nám, že jsme pomohli Večernímu chladu,“ řekl Fred.

„Rádo se stalo,“ řekl na to Artur. „Všichni nepřátelé Lepší Soboty jsou našimi přáteli.“

„Okřídlení služebníci noci plní svůj úkol,“ přeložil Fred. „Střežit noc ve Středním Domě a zabíjet Nicníky a, ehm, myslím, že to znamená… neoprávněné cestující, roztrhat je drápy a spálit je ohněm jejich zbraní.“

„Řekni mu, že my oprávnění máme, Arture,“ radila Suzy.

Ta, která přežila temnotu obrátila svou maskovanou tvář k Suzy a udělala několik rychlých znaků.

„Nene,“ překládal Fred. „Vy žádné oprávnění nemáte. No ale to je v pořádku. Říká: ‚Normálně bychom vás buďto zabili, nebo odvedli k Soumraku, aby rozhodl, co s vámi. Ale Soumrak je pryč a lady Pátková také. Jitro, který prohlašuje, že je zastupuje, není naším pánem. Vy jste lord Artur a vládce velké části Domu, tudíž i význačný host. A navíc jste za nás bojoval. Neublížíme vám ani vašim přisluhovačům…‘“

„Tak počkat,“ zamumlala Suzy. „Komu říkáte…“

„Suzy!“ varoval ji Artur. „Nech to Freda doříct.“

„Jsme vašimi dlužníky a pomůžeme vám, pokud to bude v našich silách.“

Artur vrhl na Suzy, která se už zase chystala otevřít ústa, takový pohled, že i jí bylo okamžitě jasné, že má mlčet. Potom se uklonil Té, co přežila temnotu. To mu poskytlo chviličku na přemýšlení. „Děkujeme,“ řekl pomalu. „Myslím, že nám můžete pomoct… že mi můžete pomoct, pokud dokážete donést mě a mé společníky nahoru na Vrchní šelf. Potřebuji tam najít kouzelníka, a to rychle.“

Ta, která přežila temnotu naklonila tázavě svou maskovanou hlavu ke straně a pak zaznakovala odpověď.

„Říká, že nás tam nahoru mohou donést. Ale Vznešenému cechu se nedá věřit. A Páteční Jitro a jeho Pozlacená mládež jsou navíc utáboření u Knihvazačské křižovatky a ona neví, co mají v plánu ani komu slíbili věrnost.“

„Budeme to prostě muset risknout,“ řekl Artur. „Vorem by to tam trvalo moc dlouho.“

„Čtyři z nich můžou nést jednoho,“ překládal Fred po dlouhém sledu znaků. „Kolik nás má být?“

„My tři,“ odpověděl Artur a pohlédl na Ughama. „Mrzí mě to, Ughame, ale existuje možnost, že Pištec už bude před námi ?“

„Mým úkolem je doprovázet slečnu Suzy a nadporučíka Freda,“ bručel Ugham. „Abych ho mohl splnit, musím být stále po jejich boku.“

„Ale když potkáme Pištce a on ti přikáže, abys na nás zaútočil…“ namítl Artur.

„Co by mohl dokonce i takový válečník jako já svést proti mocnému Arturovi a jeho meči?“ zeptal se Ugham. „Myslím, že se nemáte čeho bát, lorde Arture.“

„Ať jde s námi,“ řekla Suzy. „V podstatě je to jen farmář, co pěstuje tuříny.“

„Nepřísluší vám, abyste si tropila žerty z mých tužeb, slečno Suzy,“ řekl Ugham.

Artur se tázavě podíval na Freda.

„Já mám za to, že je pro nás spíš pomoc než překážka,“ řekl Fred. „A když teď já ani Suzy nemusíme poslouchat, je situace o moc lepší.“

„Ale i tak budete reagovat na Pištcovu píšťalku,“ řekl Artur. Kousl se do spodního rtu a bezděčně ho několikrát přejel předními zuby. „No tak dobře. Ugham může s námi. Tak tedy budeme čtyři.“

Ta, která přežila temnotu přikývla a pažemi něco zasignalizovala Služebníkům, kteří kroužili nad vorem. Ti začali okamžitě slétat dolů. První dva přistáli vedle Večerního chladu a jeden z nich vytáhl pár křídel, která by byla tak pro panenku, protože neměřila víc jak patnáct centimetrů. Když s nimi ale Služebník zatřásl, začala se zvětšovat a o pár vteřin později už oba Služebníci pomáhali Večernímu chladu odepnout stará křídla a obléknout nová.

„Hele,“ řekla Suzy. „Když mají křídla, tak můžou jednoduše dát nějaká taky nám. K čemu se nechat nosit?“

Ta, která přežila temnotu udělala energický znak.

„Jasně, to znamená ‚Ne!‘“ řekl Fred. „Hádám, že jich nemají dost.“

„Nebo nechtějí, abychom si tu jen tak poletovali kolem,“ řekl Artur. „Nevadí. Pokud se tedy díky nim dostaneme nahoru k Vrchnímu šelfu rychleji než tímhle vorem.“

„Dřív pro vás byl dost dobrý,“ ozval se dotčeně hlas odněkud zezdola. Služebníci při tom zvuku nadskočili, zatřepotali křídly a ruce si připravili na zbraně.

„Nejdřív to bylo ‚Svezte nás, i když je to proti pravidlům‘,“ pokračoval Pirkin. „Teď zase říkáte ‚Váš vor je moc pomalý‘ Na příští schůzi Společnosti podám protest, to vám můžu říct!“

„Jsme vám velice zavázaní, Pirkine,“ řekl Artur. „Za oblečení, horkou vodu, za svezení na voru. Za všechno. Já osobně dohlédnu, abyste vy a vaše posádka dostali pochvalu, jestli… tedy až… se ujmu vlády nad Středním Domem.“

„Ty šaty jsou majetkem Společ ?“ začal Pirkin. „Pochvalu? Opravdu, i s osvědčením a tak dále?“

„S velkým zarámovaným osvědčením,“ slíbil Artur. „Se všemi mými pečetěmi ze všech mých panství od Nižšího Domu nahoru.“

„Dobrá, to je pěkné,“ řekl Pirkin. „A pokud by vám mohla být Vznešená a povznesená společnost stimulů vodních cest jakkoli ku pomoci, víte, kde nás hledat. Na kanálu!“

Pirkinova kostnatá ruka se natáhla ven z otvoru mezi papyry. Artur potřásl Starousedlíkovi rukou, která pak zmizela a o chvilku později se uzavřel i otvor. Ačkoli Pirkina velice potěšila možnost pochvaly, nehodlal riskovat, že by vylezl ven.

„Musíme jít, Arture,“ řekl Fred. „Služebníci obsadili Nebeské zdymadlo, ale hrozí nebezpečí protiútoku. A před svítáním potřebují být zpátky ve svém obydlí.“

„Kde to je?“ zeptal se Artur.

Všichni tři Služebníci zasyčeli a ukázali znak pro „Ne“. Ta, která přežila temnotu pak ještě udělala další znaky. Ti tři se vznesli do vzduchu a ostatní Služebníci se k nim připojili a třepotali křídly asi čtyři metry nad hlavami Arturovi a jeho přátelům.

„Je to tajemství,“ řekl Fred. „Rozhodně je to někde nahoře. Jo, chtějí, abychom si lehli na břicho a zvedli ruce a nohy. Tak pro ně bude snazší nás zvednout.“

„Nebo zabít,“ zamumlala Suzy velice tiše. „Ne že bych čekala, že to udělají.“

„Myslím, že jim můžeme věřit,“ zašeptal Artur.

Uklidil si Čtvrtý Klíč a překontroloval, jestli ho má bezpečně zavěšený na opasku. Pak se ještě ujistil, že křišťál s kousíčkem Architektčina zlatého lístku spočívá bezpečně v jeho kapse. „Mohli na nás zaútočit rovnou. A Fred chtěl být jedním z nich, tak nemůžou být tak úplně špatní.“

„Já jsem jednou chtěla být Nicník se třemi hlavami, to není žádná záruka,“ zašeptala Suzy, když si lehla na zem a zvedla ruce a nohy. „A jednou jsem si dokonce po mytí mezi ušima myslela, že je to možné.“

Artur se usmál, ale úsměv mu vydržel jen okamžik, protože v tu chvíli mu padl zrak na ty čtyři Důmyslné povaleče. Byli to sice Starousedlíci a k tomu podivnější než obvykle a navíc nepřátelé, ale přesto se cítil špatně, že byli mrtví a že zemřeli jeho rukou.

Všechny ty boje jsou tak zbytečné, pomyslel si, když si lehal na zem a zvedal ruce a nohy. Řekl bych, že čím dřív budu mít Pátý Klíč, tím líp, abych se mohl pokusit to všechno zastavit. Ne že by se mi podařilo úplně zastavit boje s Pištcovými Novnicníky ve Velkém bludišti. Jen si přeju, aby se Správci vzdali a předali mi Klíče, jak to měli původně udělat. Pak bych mohl…

Artura z přemýšlení vyrušil závan vzduchu, který zvedly čtyři páry křídel Služebníků. Čtyři páry rukou Služebníků ho zase opatrně chytily za zápěstí a kotníky, drápy přitom měly zatažené. Potom ucítil ještě silnější proud vzduchu od mávání křídel a zvedli ho do vzduchu.

Arturovi se nechtělo navázat na jeho proud myšlenek, částečně i proto, že se mu nelíbilo, jakým směrem se ubíral. Ale nemohl si pomoci a chvíli ještě v přemýšlení pokračoval.

Co budu dělat, když se mi nějakým způsobem podaří porazit zbývající tři Následující dny a získat všechny Klíče? Kdybych se jen tak mohl prostě vrátit domů… zajistit bezpečí pro svoji rodinu… zůstat člověkem…

Kapitola sedmnáctá

„Ruce i nohy se mi vykroutí a tělo mi spadne jako nějaký hrozný balvan, jestli brzy nepřistaneme!“ křičela Suzy.

„Už to nemůže být daleko,“ odpověděl Artur, i když ve skutečnosti neměl ani tušení, jak dlouho to ještě bude trvat. Ramena a boky ho také strašlivě bolely, ale nemělo moc smysl si na to stěžovat.

Kolem prvního Nebeského zdymadla proletěli celkem brzy poté, co se vznesli z voru. Byli přitom svědky krátké bitky mezi dvaceti či třiceti Důmyslnými povaleči s křídly a nejasným množstvím Okřídlených služebníků, které viděli jen v odlescích ohně vypáleného z jejich zbraní nebo když se octli muž proti muži v boji s jejich více osvětlenými nepřáteli.

Ve Středu středu bylo mnohem tepleji, což Arturovi přineslo značnou úlevu. Být zmrzlý a zároveň si ještě nechat vytahovat ruce i nohy z kloubů, to rozhodně nemohl nikomu doporučit.

Ve Středu středu však nezůstali moc dlouho. Služebníci stoupali rovnoměrným tempem a přes druhé Nebeské zdymadlo proletěli o hodinu později než přes první. Při přeletu nebyli svědky žádných bojů a Artur by možná ani nevěděl, že už ho minuli, kdyby Suzy nezakřičela, že vidí díru v obloze.

Ve Vrchním šelfu bylo ještě tepleji, téměř jako v tropech. Arturovi by to za normálních okolností bylo nepříjemné, jenomže předtím mu byla taková zima, že teď jakékoli teplo uvítal. Ale protože byla stále ještě noc, usoudil, že během dne musí být hrozně horko podle toho, jaký druh slunce nebo sluncí právě svítí.

„Doufám, že už tam brzy budeme,“ zavolala Suzy. „Vidíte pod námi něco?“

Od chvíle, kdy proletěli druhým Nebeským zdymadlem, už Služebníci letěli ve vodorovné poloze a nestoupali, což poskytovalo naději, že cíl už není daleko.

„Já pod námi pozoruji táborové ohně,“ zavolal Ugham. Artur Novnicníka ani Služebníky, kteří jej nesli, neviděl, ale zaznělo to docela blízko. Artur natahoval krk a rozhlížel se, jestli ty ohně také nezahlédne, i když předtím viděl jen pár hvězd nad hlavou. Chvíli je pozoroval, aby zjistil, jestli se pohybují, ale hvězdy zůstávaly na místě.

„Já je vidím!“ zavolal Fred. „Řekl bych, že to bude Páteční Jitro a jeho Pozlacená mládež.“

Artur se otočil směrem, kde tušil Freda, a zahlédl celou skupinu drobounkých, blikotavých oranžově rudých světýlek pod nimi a asi dva kilometry dál dopředu.

„Na co potřebují táborové ohně?“ zakřičel Artur. „Tady nahoře je horko a jíst také nepotřebují!“

„Tradice!“ zakřičela Suzy. „Nebo možná čaj. Co by to bylo za tábor bez ohňů? Jé, tamhle vidím další světla.“

Artur přimhouřil oči a díval se před sebe. Za táborovými ohni seskupenými do tvaru půlměsíce byly vidět bledé, bílé tečky.

„To musí být Knihvazačská křižovatka,“ zavolal Fred. „Hlavní stan Vznešeného cechu.“

O minutu později už začali Služebníci plachtit dolů, čímž potvrdili Fredův odhad. Snesli se tak nízko nad tábor, že už mohli pozorovat skutečné ohně. Prolétali jen asi patnáct metrů nad spoustou Starousedlíků, kteří seděli nebo stáli kolem ohňů. Bylo podivné, že nikdo nevyhlásil poplach a dokonce ani nepodal zprávu, že se objevili nějací cizí lidé.

Možná se jen nepodívali nahoru, pomyslel si Artur. Mám za to, že vědí, že v noci ovládají oblohu Okřídlení Služebníci…

Knihvazačská křižovatka ležela před nimi jako potemnělá silueta. Pokud mohl Artur říct, byla to pevnost se čtyřmi rohovými věžemi a jednou hlavní věží. Služebníci mířili právě k ní. Než se Artur stačil připravit, shodili ho i s jeho přáteli na cimbuří této ohromné, čtvercové věže.

„Díky,“ zavrčel Artur, když se snažil postavit. Každý sval na rukou i na nohou ho bolel a narovnat se nebylo nic jednoduchého.

Služebníci se uklonili a jeden z nich ? mohla to být Ta, která přežila temnotu, ale také nemusela ? rychle Fredovi ukázal nějaké znaky. Pak všichni zmizeli do noci. Artur si teď všiml, že na východě se už ukazovaly první barevné náznaky vycházejícího slunce.

„Mají naspěch,“ řekl Fred. „Rozbřesk přichází.“

Artur přikývl a znovu se protáhl. Musel potlačit výkřik, jak ho všechno bolelo. Suzy si žádné takové násilí nedělala a několikrát vyjekla, když si masírovala ramena.

Artur se přestal protahovat a rozhlédl se, aby zjistil, jestli ten hluk, který natropili, přilákal nějakou nežádoucí pozornost. Kam až dohlédl, bylo cimbuří liduprázdné. V jednom rohu bylo otevřené schodiště, z jehož vchodu se šířilo bledé světlo lampy. Ugham už tam byl a díval se po schodech dolů.

„Myslím, že bychom měli najít nějakého zplnomocněnce Vznešeného cechu ? čeho to vlastně bylo? ? Vazačů a ještě někoho jiného?“ navrhl Artur.

„Restaurátorů,“ doplnil Fred. „Nezapomeň ale, že se o nich říká, že jsou prohnaní.“

„Potřebuju jenom, aby mi zajistili kouzelníka, který udělá jedno kouzlo,“ řekl Artur. „Nezůstaneme tu dlouho.“

„A co chceš, aby ten kouzelník udělal?“ zeptala se Suzy, když se vydali po schodech dolů. Ugham šel první a Artur hned za ním. Každých pár metrů tam v železných nástěnných svícnech hořely svíce ? nebo něco podobného, protože to jako svíčky vypadalo, ale vydávalo to světlo, aniž by byl vidět nějaký plamen. Na kamenných schodech byl také hřebíky přibitý ošoupaný koberec, takže to klouzalo a Artur se musel několik kroků soustředit, než mohl odpovědět.

„Chci, aby proměnil ten kousíček Architektčiny zlaté fólie v takový kompas,“ řekl nakonec. „Ten by ukazoval na stejné kousíčky zlaté fólie, které byly použité ve Vůli. Zdá se, že něco, co je oddělené z většího celku, je stále díky kouzlům součástí onoho většího celku. Říkal mi o tom Skamandros.“

„Takže nás to dovede k Vůli?“ zeptal se Fred.

„Doufám.“

„To jsi ale mohl udělat i Klíčem,“ namítla Suzy. „Nepotřebuješ ?“

Náhle zmlkla. Artur se ani nemusel ohlížet, aby věděl, že ji Fred šťouchl loktem do břicha.

„Jestli to tady nedokáží, tak Klíč použiju,“ řekl Artur tiše. „Ale dřív ne.“

„Někdo jde!“ upozornil je Ugham. Přitiskl se ke zdi a připravil si kopí. Právě v tom okamžiku se za záhybem schodiště objevil Starousedlík, který se na jeho kopí málem nabodl.

„Ach!“ vykřikl a rychle ustoupil o několik schodů zpátky. Měřil víc jak sto osmdesát centimetrů, a až na podivně krátký nos a plochý obličej byl docela pohledný, takže byl pravděpodobně poměrně důležitý. Tento dojem ještě utvrzoval jeho tmavý sametový háv, na němž byl vyšitý složitý výjev, zobrazující Starousedlíky pracující u ohromného knižního lisu, asi desetkrát vyššího, než byli oni sami. Výšivka byla tak precizní, že to vypadalo téměř jako ilustrace vytištěná na látce. Starousedlík měl také na hlavě klobouk z tuhého papíru, který vypadal jako biskupská mitra, i když měl trochu víc trojúhelníkový tvar a jeho dva nejdelší konce byly označené podle pravítka ? na každém bylo pět dělicích čárek nadepsaných podivnými číslicemi.

„Ughame,“ řekl Artur a posunkem mu naznačil, aby se stáhl. Novnicník uvolnil stisk kopí a postavil ho vedle sebe do pohotovostní polohy.

„Opravdu se omlouvám,“ řekl Starousedlík. Dvakrát se uklonil a sepjal ruce potřísněné inkoustem. „Je správná má domněnka, že hovořím s lordem Arturem, Právoplatným dědicem Architektky?“

„Ano, já jsem Artur.“

„Vznešený cech vás vítá na Knihvazačské křižovatce, lorde Arture.“ Starousedlík předvedl ještě jednu (a dokonce ještě hlubší) poklonu ? tak nízkou, že si téměř odřel zploštělý nos o schody, na nichž stál. „Já jsem Mistr Vazač Jakem, hlavní tiskařský mistr, tisící v pořadí důležitosti v Domě, a vzhledem k nepřítomnosti Poledne lady Pátkové pověřený vedením Vznešeného cechu Vazačů a restaurátorů. Omlouvám se, že jsem nebyl připraven vás přijmout, když jste přistáli, ale zprávu o vašem příletu jsme obdrželi teprve teď ?“

„Od koho?“ zeptala se Suzy.

Jakem si jí nevšímal a pokračoval. „V každém případě si však přirozeně přejeme udělat vše, co je v našich silách, aby vaše návštěva zde byla příjemná. Možná byste se rád zúčastnil prohlídky lisů? Nebo bychom mohli začít šálkem čaje v našem ? omlouvám se, že si ho sám vychvaluji ? půvabném, exkluzivním čajovém pokoji?“

„Šálek čaje by byl dobrý,“ řekl Artur. „Ale nemám času nazbyt, takže pokud mi zároveň s šálkem čaje můžete dodat vašeho nejlepšího kouzelníka, bude to ještě lepší.“

„Šálek a kouzelníka, ha-ha!“ odpověděl Jakem.

Nikdo jiný se nesmál a Starousedlík sevřel ruce ještě pevněji.

„Jen takový můj žertík. Samozřejmě že nejdokonalejší v kouzelnickém umění jsem tu já, ačkoli musím přiznat, že v poněkud úzké oblasti související s naší prací. Nyní mě ale prosím následujte do exkluzivního čajového pokoje a račte mi říci, co požadujete, lorde Arture.“

Jakem je vedl po schodišti ve věži a pak chodbou s kamennými stěnami, na nichž byly rozvěšené tapiserie zobrazující Starousedlíky při sešívání, lepení a tištění knih. Zdobily je i tabulky na vyrývání písma a odlitky písmen z roztaveného kovu, zřejmě olova. Artur mu po cestě vysvětlil, co chce.

„To by neměl být problém, lorde Arture,“ řekl Jakem. „Propojení předmětů, jež bývaly kdysi pohromadě, je jednoduše záležitostí znovuspojení a spadá to do naší kompetence.“

Otevřel dveře a vedl je do další chodby, v níž byla rozvěšena bílá prostěradla ? vypadalo to, jako by tam někdo zakryl věci při malování. Tento bíle zakrytý průchod vedl do místnosti, jejíž stěny byly rovněž pokryté bílými prostěradly, z nichž některá byla pocákaná barvou. Kromě těch potahů na nábytku vypadala místnost velmi pohodlně. Bylo tam rozestavených půl tuctu čalouněných křesel švestkově modré barvy zdobených obrázkovými znaky vyšitými zlatou nití. Spousty polštářů, jež dohromady představovaly všechny barvy duhy, byly navršené na židlích a uprostřed stál stůl vyřezávaný z jediného kusu kamene se zlatými tečkami, na němž spočíval stříbrný podnos a čajový servis.

„Opravy ještě nejsou hotové!“ řekl Jakem popuzeně.

„Omlouvám se velice, lorde Arture. Byl byste ochoten vypít si čaj v Nižší společenské místnosti?“

„Tady to bude dobré,“ odpověděl Artur. „Pokud to kouzlo se zlatým lístkem zařídíte hned.“

„Jistě, jistě,“ řekl Jakem. „Posaďte se, prosím. Mohu nalít?“

Artur a ostatní se posadili, jen Ugham ne. Ten zůstal stát mezi Suzyiným a Fredovým křeslem. Jakem luskl prsty a konvice na čaj nadskočila a vypustila obláček páry. Potom Jakem nalil každému šálek čaje, rozdal hrníčky elegantně usazené na podšálcích, sám si jeden vzal a posadil se na křeslo nejblíže k východu do chodby.

„Je to speciální směs, dovezená z Druhořadých říší, nic vyrobeného v Dolním oblastech.“ Jakem přičichl k páře nad svým šálkem. „Ááách! Nádhera. Chápu však vaši netrpělivost, lorde Arture.“

Položil šálek s podšálkem na opěradlo křesla a postavil se.

„Jen si přinesu těch pár pomůcek, které budu potřebovat,“ řekl a rychle přešel do chodby. Když byl na chodbě, vykřikl tři slova v neznámém jazyce, slova, jež se Arturovi rozechvěla v hrudi. Byla v nich obsažena kouzla i moc.

Po výkřiku spadla z nábytku bílá prostěradla a ukázal se volný prostor. Opravdové stěny místnosti byly skoro až o deset metrů dál. Strop se také odhalil a bylo vidět, že je to obrovská deska z bronzu natřená na zeleno, protože to byl vlastně vrchní plát ohromného knižního lisu. Artur a jeho přátelé seděli přímo uprostřed lisu na spodním plátu.

„Jsou chycení!“ zakřičel Jakem a opět sepjal ruce. Tentokrát si je mnul neskrývanou radostí.

„Co se to chystáte udělat?“ zeptal se Artur otráveně. „Jdeme pryč.“

Lis se nehýbal, a i když Artur neviděl přímo nad plát, viděl jedno z ramen lisu asi deset metrů nad nimi. Na něm stálo deset Starousedlíků, kteří byli připraveni rameno stlačit a procházeli se po kruhovém ochozu jako po nějaké vnitřní verandě. Artur věděl, že nad plátem bude asi nějaký obrovský šroub a že podle toho, jestli Starousedlíci rameno posunou po směru hodinových ručiček nebo proti směru, mohou lis otevřít nebo zavřít. Ale ani jedno z toho nepůjde moc rychle.

„Z Architektčina vlastního lisu, který byl vyroben na vázání velice složitých věcí, ale neuniknete!“ chvástal se Jakem. „A ještě ke všemu jste pod vlivem goučemového čaje!“

Artur se zamračil a ruka mu sklouzla ke Klíči, který měl připravený u boku.

„Nepomůže vám ani Klíč,“ smál se Jakem. „My vás totiž slisujeme velice pomalu, takže nebude reagovat na žádné náhlé ohrožení! V tom jsme si nechali obzvlášť dobře poradit!“

Artur se znovu zamračil. Jeho ruka se zdála podivně těžká a Klíč byl opravdu úplně v klidu, vůbec mu neskočil do ruky ani se neproměnil v rapír.

„Spusťte lis dolů!“ nařídil Jakem. „Na poloviční rychlost!“

Kapitola osmnáctá

„Slyšel jsem, že Vznešený cech je proradný,“ řekl Artur. Snažil se posadit v křesle vzpřímeněji, ale stálo ho to značné úsilí. Cítil se, jako by měl k hrudi i na zádech přivázaný pytel cementu.

„Jsme jen pragmatičtí,“ řekl na to Jakem.

„A protože jsem to věděl,“ pokračoval Artur, „toho čaje jsem se nenapil.“

Nadechl se a vstal. Jakem zalapal po dechu.

„Vsadím se, že ani moji přátelé se nenapili,“ dodal Artur. Nesnažil se rozhlédnout kolem, když to říkal, a neslyšel žádnou reakci. Ale i kdyby ostatní čaj opravdu nepili, pravděpodobně oněměli a znehybněli strachem z lisu.

„Nemůžete vstát!“ protestoval Jakem. „Ten lis vyrobila samotná Architektka! Nikdy ještě neselhal, když měl zadržet vzpurné osoby!“

„Tohle vyrobila také Architektka,“ řekl Artur. Udělal krok dopředu a vytáhl Klíč. Snažil se ho přitom silou vůle přimět, aby se proměnil v meč. Na chviličku si myslel, že to nebude fungovat, ale pak se hůlka pomalu prodloužila a rozechvěla a nakonec se proměnila v tenkou stříbrnou čepel a elegantní kryt jílce se Arturovi ovinul kolem zápěstí.

„Zastavte lis,“ nařídil Artur. Udělal další krok, přímo k Jakemovi. Chůze mu působila bolest, měl pocit, jako by mu každý sval na nohou, na zádech i na rukou zkroutily prsty nějakého sadistického maséra. Ale už v minulosti se dokázal pohybovat, když neměl žádný vzduch k dýchání a pohánělo ho jen jeho odhodlání. Tohle byla jen bolest, dýchat přece mohl!

„To ale nemůžete!“ vzpíral se Jakem. „Odsud jednoduše nemůžete odejít!“

Artur neodpověděl. Udělal další krok a zasykl námahou. Ruce i nohy se mu třásly, ale přinutil se jít dál. Ještě čtyři kroky a bude dost daleko od spodního plátu ? a dost blízko, aby mohl zasáhnout Jakema, pokud ten Starousedlík neuteče.

„Možná jsme se poněkud unáhlili,“ řekl Jakem.

Ještě tři kroky.

„My jsme to dostali příkazem, víte,“ pokračoval Jakem. „A příkazy musíme plnit.“

Artur zatnul zuby. Zbývaly už jen dva kroky, ale on nedokázal zvednout nohu, bylo to prostě příliš těžké. Místo toho tedy pravou nohu pošoupl dopředu a vydal zvuk, který jemu samotnému zněl jako bolestivé zasténání, ale Jakemovi se zdálo, že je to zlostné vrčení.

„Zastavte lis!“ vykřikl Jakem. „Lorde Arture, velice pokorně se omlouváme!“

Artur sesunul levou nohu ze spodního plátu lisu. Tíha z něj okamžitě spadla, dokonce tak neočekávaně, že se vyřítil vpřed a špička jeho rapíru nepředvídaně vyletěla k Jakemově tváři. Arturovi se tak tak podařilo škubnout zápěstím, takže se ostří vyhnulo čelu Starousedlíka o pět centimetrů a provrtalo skrz naskrz jeho papírový klobouk.

Jakem padl na zem. Artur se zatím vzpamatoval a vrátil rapír do pohotovostní polohy. Starousedlíkův klobouk byl stále ještě nabodnutý na čepeli. Artur ho sundal a ohlédl se přes rameno. Suzy k němu pospíchala s nožem v ruce. Ugham také seskočil z lisu a díval se nahoru na Starousedlíky na točitém ochozu s nachystaným kopím. Jen Fred stále ještě seděl nehnutě v křesle s otevřenýma očima.

Možná je mrtvý, pomyslel si Artur a náhle ho zachvátil strach. On je dost důvěřivý na to, aby to vypil.

„Vstaň!“ nařídil Artur. Poklepal Jakema po hlavě svým rapírem. „Sežeň někoho, ať dá Fredovi protijed proti tomu, co jsi dal do toho čaje.“

Jakem se roztřeseně postavil a úpěnlivě sepjal ruce.

„Žádný protijed neexistuje.“

Artur zavrčel a zdvihl ruku s rapírem, připravený bodnout.

„Ale je to jen uspávadlo!“ řekl rychle Jakem. „Jen se trošku prospí, to je všechno. Váš přítel se do hodinky probudí!“

„Ten kluk je moc důvěřivý,“ řekla Suzy. „Měl by se naučit, že se nikdy nemá napít čaje, skrz který je vidět.“

„Cože?“ zeptal se Artur. Ruka se mu třásla ? ne z té snahy odejít z lisu, říkal si, ale úsilím potlačit záchvat vzteku, který pocítil vůči Jakemovi. Na vteřinku opravdu chtěl toho Starousedlíka zabít, a kdyby Fred zemřel nebo by mu nějak ublížili, asi by to udělal.

„Čaj,“ řekla Suzy. „Musí být hustý a tmavý, jinak není dobrý.“

Artur zatřásl hlavou. Uvědomil si, že je zase hrozně unavený. Po obléhání Citadely se vyspal dobře, ale to už bylo před nejméně dvaceti hodinami.

Na spaní není čas, pomyslel si a vrhl letmý pohled na Freda. Ugham se na spícího chlapce přišel podívat a nyní přikývl a gestem ruky naznačil, že se mu hrud zdvihá a zase klesá, takže dýchá.

Vyspat se můžu, až… až co? Na to nemysli, mysli na to, co je třeba udělat.

„Dobře,“ řekl. „Jakeme, pošlete dva ze svých Starousedlíků, ať Freda i s křeslem vynesou z lisu. Můžou ho položit sem. Mluvil jste pravdu o tom kouzlu se zlatým lístkem?“

„Ano, lorde Arture!“ řekl Jakem. „Digby, Hurrente, vyneste pana Freda z lisu! No tak pohyb, vy hňupové!“

„Potřebujete k tomu kouzlu něco?“ zeptal se Artur.

„Ne, je to jednoduché,“ odpověděl Jakem. „Mohu si vzít ten zlatý lístek?“

Artur sáhl do svého kabátu a vytáhl křišťálový hranol s kousíčkem zlata uvnitř.

„Udělejte to, co chci,“ varoval Jakema, když mu ho podával. „Chci, abych to mohl použít při hledání Páté části Vůle.“

„Ano, pane, rozumím,“ řekl Jakem. „Mělo by to fungovat tak, jak si přejete. Tenhle zlatý lísteček by měl přivolat tu větší část, jež byla použita při vytvoření Vůle.“

„Nechci ale, aby to ukazovalo na dámu První,“ dodal Artur. „To je současná podoba První až Čtvrté části Vůle.“

„Bude to ukazovat na tu část Vůle, jež bude nejblíž,“ řekl Jakem. „Samozřejmě za předpokladu, že tento kousíček zlata je skutečně součástí většího celku, který použila Architektka.“

„Moc mluví, ne?“ řekla Suzy. „Měl bys ho trochu popohnat, Arture, aby si pospíšil.“

„Ale Klíčem ne,“ řekl Artur. „Tam stačí jen lehký dotek, a může zabít.“

„Prosím, lorde Arture!“ úpěnlivě prosil Jakem. „Mohl bych se na chvilinku soustředit?“

Artur přikývl a podíval se na Suzy, která si jeho pohled správně vyložila tak, že má být ticho. Pokrčila rameny, usmála se a přešla k Fredovi, kterého právě vynesli ven z lisu.

Jakem vylovil z jedné z kapes svého hávu velký kus tuhého papíru a položil ho na zem. Křišťál usadil doprostřed papíru. Potom z jiné kapsy vytáhl brk a maličkou lahvičku aktivovaného inkoustu, dřepl si, rychle namočil brk do inkoustu a kolem krystalu mrštně napsal čtyři nesrozumitelná slova nějakým neznámým písmem. Sotva slova dopsal, začala se vznášet nahoru z papíru a tetelila se a kroutila se přitom jako nějaká podivná mořská havěť při odlivu. Jakem kolem nich rituálně zamával brkem a slova vklouzla do krystalu. Jakmile vnikla dovnitř, smrskla se, až byla tak malá, že už ani nebyla vidět.

Mistr tiskař popotáhl, zavíčkoval inkoust, uložil pero a lahvičku do kapsy a vstal.

„Tak, a je to,“ řekl.

„To je všechno?“ zeptal se Artur. „Dobře, seberte to.“

„Já bych se neodvážil udělat něco proti vám, mylorde ?“ řekl Jakem.

„Tak to seberte,“ přerušil ho Artur. „A podejte to jednomu ze svých Starousedlíků. Ten to pak může dát mně.“

„Radši ať to dá mně, Arture,“ řekla Suzy nedůvěřivě. „To bys ho pak mohl propíchnout, kdyby se začalo dít něco podezřelýho.“

„Udělal jsem to kouzlo přesně podle pokynů!“ remcal Jakem. Sklonil se a zvedl krystal. „Digby! Pojď sem!“

Starousedlík Digby přiběhl. Před Arturem zpomalil a podlézavě se uklonil, než si od Jakema přebral krystal. Nestalo se nic podivného, ani potom, když krystal předal Suzy. Ta ho zvedla a pozorně si prohlížela kousíček zlata uvnitř, zaklepala na krystal rukojetí svého nože a nakonec ho podala Arturovi, který si jej vzal levou rukou, protože nechtěl pustit Klíč. Jakem byl až moc úlisný. Možnost, že je zradí, z něj úplně sálala.

„Vypadá to, že je to v pořádku, ale jsem v pohotovosti,“ řekla Suzy a přiblížila se k Jakemovi s taseným nožem. Jakem na ni nervózně pohlédl a znovu začal lomit rukama.

Artur se zahleděl do krystalu.

„Jak to udělám, aby to fungovalo?“ zeptal se, ale už když mluvil, uviděl, jak se ten kousíček zlata začal v krystalu sám pohybovat a měnit tvar. Pomalu se z něj stávala velice tenká a maličká šipka, velká asi jako odstřihnutý kousek nehtu. Trochu se otáčela dokola a pak se usadila a ukázala jedním směrem ve vertikálním úhlu.

„Tudy,“ řekl a ukázal na místo nedaleko křesla, ve kterém spal Fred. „A pak nahoru, myslím. Co se nachází tímhle směrem a pak nahoru, Jakeme?“

„Hora,“ odpověděl Jakem. „Skriptorium lady Pátkové.“

„Jak dlouho zbývá do rána?“ zeptal se Artur.

„Právě se rozednívá,“ řekl Jakem. „Malé slunce už je na obloze, větší tam bude za pár minut.“

„Budeme potřebovat křídla,“ řekl Artur. „Nebo existuje nějaký jiný způsob, jak se do Skriptoria dostat?“

Jakem zavrtěl hlavou.

„Co to znamená?“ obořil se na něj Artur. „Že není žádný jiný způsob, nebo že nejsou křídla?“

„Není žádný jiný způsob,“ řekl Jakem a ucukl před ním. „Dá se tam jen doletět. Pokud jde o křídla, my žádná nemáme, ale možná Páteční Jitro… Pozlacená mládež…“

„Ty jste nepustili dovnitř,“ řekl Artur. „Proč to?“

„Sobotní Poledne nám dal pokyny, myslím proto, že Páteční Jitro odmítl poslušnost. Jen jsme plnili příkazy Soboty!“

„Je Sobotní Poledne pořád ještě tady?“ zeptal se Artur. „Fungují vaše výtahy? A vaše telefony?“

„Ne, Sobotní Poledne tu byl včera jen na krátké návštěvě. Během noci nás několikrát navštívil Sobotní Soumrak, ale ani on tu teď není. Výtahy fungují pro ně, ale pro nás ne. Naše telefony nefungují.“

„Chci, abyste poslal k Pátečnímu Jitru posla,“ nařídil Artur. „Vzkažte mu, že lord Artur převzal velení nad Středním Domem, a pokud bude plnit mé příkazy, stane se velitelem této pevnosti a Vrchního šelfu.“

„Této pevnosti!“ vypískl Jakem. „Ale jeho pole působnosti je tam dole, na Rovině ?“

Artur zvedl špičku svého rapíru.

„Ano, hned, lorde Arture. Digby, ty osle! Slyšel jsi lorda Artura. Sežeň si někde olivovou ratolest a okamžitě doruč vzkaz Pátečnímu Jitru venku za branami.“

„Doneste ta křesla z lisu a postavte je sem,“ řekl Artur. Opravdu se potřeboval posadit.

„Gaborle, Pluiku!“ křikl Jakem. „Ihned ty židle lordu Arturovi přineste!“

„Vy jim jděte pomoct,“ řekla Suzy Jakemovi. „Vypadá to, že jsou ty křesla dost těžký.“

„Ano, běžte,“ řekl Artur. „Ten čaj tam ale můžete nechat.“

Aniž by jim to někdo řekl, postavili Starousedlíci jedno křeslo samostatně a ostatní proti němu do půlkruhu. Artur se posadil do křesla proti ostatním. Klíč v podobě rapíru měl stále u sebe, jeho čepel si položil na opěradlo křesla a jílec držel volně v ruce.

„Sedněte si,“ řekl Jakemovi, který si vybral křeslo naproti němu. Suzy se také posadila, zatímco Ugham zůstal stát mezi ní a Fredem.

„Protože budeme muset počkat na odpověď od Pátečního Jitra a taky na to, až se Fred probudí, můžete mi zatím odpovědět na pár otázek,“ řekl Artur Jakemovi.

„Jistě, ptejte se na cokoli, mylorde.“

„Byl tu Pištec?“ Artur si nemohl pomoci, aby letmo nepohlédl na Ughama, který se mu ale podíval do očí úplně klidně. Artur potlačil povzdechnutí. Měl Ughama rád a měl rád i zvuky, které Novnicníci vydávali. Jak mu řekl Pištec ještě před útokem na Citadelu, chtěli vlastně být farmáři. Ale i tak byl Ugham problematický spojenec. Stačí jedno slovo od Pištce a on se bude muset vrhnout na své přátele.

„Tady ne,“ odpověděl Jakem.

Tentokrát Artur povzdechnutí nepotlačil.

„Myslíte jako že nebyl přímo tady v Knihvazačské křižovatce, nebo nebyl ve Středním Domě?“

„No, chtěl jsem říci, že tu nebyl viděn. On a oddíl jeho dětí se objevili před několika hodinami a odletěli pryč, nejspíš do Skriptoria lady Pátkové, pokud je tedy Okřídlení služebníci nejdříve nepochytali.“

„Vydal se za ním někdo jiný?“

„Hmm, myslím, že za ním mohl letět Sobotní Soumrak a asi tucet Interních Auditorů…“

„Interních Auditorů?“ přerušil ho Artur.

„Nejchrabřejších vojáků z Horního Domu,“ řekl Ugham. „Ukrutných bojovníků, podle toho, co se říká.“

„Dokážou ti vycucnout vnitřnosti jenom pohledem,“ řekla Suzy. „Tak se to aspoň povídá.“

„Zajímalo by mě, které děti má Pištec s sebou,“ řekl Artur. „Musel použít Nepravděpodobné schodiště, jinak by přece vzal Novnicníky. To mi něco připomíná. Na Rovině jsme potkali jednoho Nicníka. Něco jako prase s rohem.“

„Jako prase s rohem? Mám za to, že z výtahu vycházelo nějaké strašné kvičení, když v něm jel Sobotní Soumrak. Mohl to možná být ten druh vytvořeného Nicníka, kterému se říká granou-kvík.“

„Myslel jsem si, že musel přijít se Sobotním Soumrakem,“ řekl Artur. „Ale stejně je to podivná kombinace. Zajímalo by mě, co ti Uchvatitelé hledali. Vy to víte, Jakeme?“

„Prosím, lorde Arture?“ Jakem si nervózně otřel čelo a začal zase lomit rukama. „Jestli vím co?“

„Jestli víte, co hledali Uchvatitelé Lepší Soboty tam dole na Rovině.“

„Hm, ne tak přesně. Domnívám se, že proběhl nějaký rozhovor o něčem, možná o nějakém upraveném hlodavci, který vzal něco, co mu tak úplně nepatřilo…“

„Povolaná krysa!“ zvolal Artur. „Oni hledali Povolanou krysu. Zajímalo by mě, co jim tak mohla vzít!“

„To přesně nevím,“ řekl Jakem. „Ale úplnou náhodou jsem zaslechl kousek rozhovoru mezi Sobotním Polednem a Soumrakem, a tento útržek konverzace mě vede k tomu, abych se domníval, že ta krysa ? pokud to tedy byla krysa ? mohla položit své pařáty na nějaký dopis.“

To bych rád věděl, co to má všechno znamenat, pomyslel si Artur. Protřel si oči, aby se zbavil vyčerpanosti. Povolaná krysa, která něco ukradla, pravděpodobně Lepší Sobotě, a oni ji hledali na Rovině Středního Domu…

„Počítám, že musela skočit na Přepravní talíř, ten, co dal posel lady Pátkové Sobotě, stejně jako jsme to udělali my s tím talířem pro Pištce,“ řekla Suzy. „Zdálo se mi, že jsem viděla ve sněhu nějaké divné stopy, když jsme sem dorazili, že je to tak, Uggie?“

Ugham přikývl.

Artur se na něj pronikavě podíval, ale Novnicník tentokrát jeho pohled neopětoval ? místo toho se díval někam nad Arturovo rameno.

Ty o tom něco víš, pomyslel si Artur. Zajímalo by mě, jestli jsi tu Povolanou krysu viděl. Radši bych se měl zeptat Freda, co viděl on. Doufám, že se probudí už brzo. Mezitím bych si možná mohl taky trochu odpočinout… a zkusit přemýšlet.

„Na pár minut si teď zavřu oči,“ řekl Artur. „Suzy, Ughame, můžete držet stráž?“

„Jasně,“ řekla Suzy. Ugham znovu přikývl.

„Jakeme, vy teď nikam nepůjdete, nic nebudete dělat ani nebudete vydávat žádné rozkazy.“

„Jsem s tím naprosto srozuměn, mylorde!“

Artur se rozhlédl po místnosti, podíval se na lis i na Starousedlíky, kteří stále ještě stáli na točitém ochozu. Všechno to vypadalo dost bezpečně, alespoň pro tuto chvíli.

„Vzbuďte mně, až se vrátí Digby s odpovědí od Pátečního Jitra,“ řekl Artur a zavřel oči.

Kapitola devatenáctá

Novnicnický voják zaútočil kopím, které se tentokrát dostalo pod Arturův štít. Viděl, jak pod něj vklouzlo děsivě pomalým pohybem a pak zasáhlo jeho brnění. Na vteřinku si myslel, že to bude dobré, ale kopí sklouzlo i pod brnění a už už se blížilo k jeho žaludku. Novnicník křičel: „Páteční Jitro Páteční Jitro Páteční Jitro…“

Artur se probudil s výkřikem a nadskočil tak prudce, že málem spadl z křesla. Cítil se hrozně, celý ztuhlý a bolavý. Klouby ho bolely z letu od kanálu a svaly zase z toho, jak se snažil uniknout z lisu. Suzy stála vedle něj a tahala ho za rukáv.

„Páteční Jitro jede sem! Přijal tvoji nabídku!“

Artur zamrkal, protřel si oči a vzpřímeně se posadil.

„Je Fred…“

Fred na něj zamával z křesla naproti a smutně se na něj usmál.

„Promiň, že jsem vypil ten čaj, Arture. Byla to ode mě hloupost…“

„To nic,“ řekl Artur. „I já jsem ho málem vypil. Jak dlouho jsem to vlastně spal?“

„Asi hodinku,“ odpověděla mu Suzy. „Je to tak, Jakey?“

Jakem sáhl do svého hávu a vytáhl kapesní hodinky. Palcem otevřel pouzdro. Několik vteřin hodinky upřeně pozoroval a pak je zase schoval.

„Padesát tři minuty, mylorde,“ řekl. „Páteční Jitro čeká. Přejete si ještě s ním mluvit?“

„Pošlete ho sem,“ přikázal Artur.

Páteční Jitro byl, jak Artur očekával, vysoký a pohledný Starousedlík. Nečekal ale, že uvidí Starousedlíka ve zlatém pancéřovém brnění, které ho pokrývalo od krku až po kotníky. Měl i kyrys, na němž bylo vytvarováno víc svalů, že jich mohl i takový Starousedlík jako on mít. Dlouhá, sedmikráskově žlutá křídla měl složená na zádech, perutě mu přesahovaly přes hlavu a ocasní pírka sahala téměř až k opancéřovaným kotníkům. Helmu s hledím, ozdobenou chocholem, nesl pod levou paží nad zahnutým mečem zavěšeným na boku. Napravo měl jako protiváhu ještě jakýsi krátký luk v koženém pouzdře. Obvazem na čele mu prosakovala modrá krev, což svědčilo o tom, že nedávno utrpěl nějaké zranění v drsném boji, pravděpodobně s vojskem Lepší Soboty.

Jitro se Arturovi prkenně uklonil. Ten vstal a oplatil mu mírnou úklonou hlavy.

„Buďte zdráv, lorde Arture.“ Měl chraplavý hlas, ani zdaleka ne tak příjemný a melodický jako většina vysoce postavených Starousedlíků.

„I vy, Páteční Jitro,“ řekl Artur. „Věřím, že jste dostal mou nabídku ve správném znění. Totiž že pokud uposlechnete mé příkazy, svěřím vám velení na Knihvazačské křižovatce a Vrchnímu šelfu.“

„Ano, lorde Arture, a… ne příliš ochotně přijímám,“ odpověděl Jitro.

„Ne příliš ochotně?“ zeptal se Artur. Tento Starousedlík mluvil na rovinu, což byla po Jakemovi vítaná změna.

„Ano, mylorde,“ odpověděl Jitro rezervovaně. „Nemám však příliš na vybranou. Lady Pátková nás opustila, stejně jako moji krajané, její Poledne a Soumrak. Jelikož nejsem tím, kdo se účastní jejích kratochvílí, zcela zřejmě se rozhodla mne tu zanechat. Nejsem tedy oddaný lady Pátkové, nýbrž Střednímu Domu a těm, kdo v něm přebývají. Proto jsem se bránil vpádu vojska Lepší Soboty. Vidím to tak, že si musím vybrat mezi Sobotou a vámi, lorde Arture. Volím tedy vás a hlásím se do vašich služeb.“

„Já jsem Právoplatný dědic, to víte,“ řekl Artur.

„Ano, pane, pokud to říkáte. Jste připraven přijmout můj slib věrnosti?“

„Ano, jsem.“ Arturovi se v paměti mihla vzpomínka na proradného Pravuila v uhelném skladu, tehdy dávno ? nebo se mu to aspoň dávno zdálo. I Pravuil mu nabídl loajalitu, ale nikdy mu doopravdy nepřísahal, zřejmě proto, že po celou dobu pracoval pro Lepší Sobotu nebo někoho jiného.

Takovou chybu už neudělám, řekl si Artur. Teď už jsem chytřejší.

„Musíte přísahat, že mi budete sloužit a poslouchat mě, na tento Čtvrtý Klíč,“ řekl a napřáhl rapír tak, že se jeho ostří dotklo podlahy před Pátečním Jitrem.

Páteční Jitro to nijak nevyvedlo z míry. Za řinčení a vrzání brnění poklekl a uchopil ostří do rukou v dlouhých rukavicích.

„Já, Páteční Jitro, přísahám věrnost lordu Arturovi. Budu mu sloužit a poslouchat ho, dokud budu živ či do konce všech věcí.“

Jitro se s očekáváním podíval na Artura a čekal na jeho odpověď.

„Přijímám váš slib věrnosti, Páteční Jitro, a potvrzuji, že se stáváte velitelem Knihvazačské křižovatky a Vrchního šelfu a obráncem Středního Domu.“

„Děkuji, že jste ve mně vložil důvěru, mylorde,“ řekl Jitro a vstal.

„Dobrá,“ řekl Artur. „Tak, Jitro, potřebujeme tři…“

Artur se odmlčel a podíval se na Ughama.

Teď je ten čas, kdy ho tu nechám, pokud se tak rozhodnu, říkal si. Ale byl mi věrný. Mám přece Klíč a spojence… A on se postará o Freda a Suzy.

„Ne, čtyři páry křídel. Musím se vydat najít Pátou část Architektčiny Vůle a myslím, že je tam nahoře ve Skriptoriu lady Pátkové.“

„Hned to bude, lorde Arture. Chcete taková křídla, jaká má moje Pozlacená mládež? Ta vám budou myslím sedět lépe než ta, která používá Vznešený cech.“

„Jistě. Jen Ugham bude potřebovat větší křídla od Vznešeného cechu. Je to zvláštní, ale Jakem říkal, že žádná nemají.“

„Myslel jsem tím taková, která by byla vhodná pro Vaši Excelenci,“ vyhrkl Jakem. „Je pravda, že máme pár plesnivých, starých, komicky obrovských křídel…“

„Kdo následuje v pořadí důležitosti Domu po Jakemovi?“ přerušil ho Jitro.

„Milka, pane,“ odpověděl Digby. „Ta je ale pryč s lady Pátkovou. Myslím, že další po ní jsem já.“

„Potom jsi od této chvíle povýšen nad Jakema, který nyní bude zastávat tvé místo,“ prohlásil Jitro. „Očekávám, že budeš schopen zařídit všechny věci daleko lépe než bývalý Mistr tiskař ? a můžeš začít tím, že zaopatříš křídla pro vojáky lorda Artura.“

„Protestuji!“ křičel Jakem na Artura. „Lorde Arture, vy jistě nedovolíte takový výsměch…“

„Tady velí Jitro,“ řekl Artur. „Běžte pryč.“

Jakem odešel. Za pár minut se vrátilo několik Starousedlíků s křídly pro Ughama. Jen pár vteřin po nich dorazili dva příslušníci Pozlacené mládeže, kteří přinesli troje menší, ale stejně žlutá křídla.

Příslušníci Pozlacené mládeže na sobě měli stejné brnění jako Páteční Jitro, ale místo helem s hledím měli zlaté masky, jež jim úplně zakrývaly obličeje, kromě maličkých škvírek na oči, nosní dírky a ústa. Byli mnohem menší a drobnější než Starousedlíci, asi tak velcí jako Artur. Když je Artur uviděl, okamžitě zvolal: „To jsou Pištcovy děti, ne?“

„Ne tak docela,“ zašeptal Fred. „Začínali tak, ale Úděsné Úterý se pár z nich zmocnil a předělal je na… no, na to, čím teď jsou pro lady Pátkovou.“

„Jak to myslíš ‚čím teď jsou‘?“ zeptal se Artur také šeptem. Tři příslušníci Pozlacené mládeže položili křídla na prázdná křesla, zasalutovali Jitru ? který právě hovořil s Digbym ? a zase odešli.

„Většinu z nich tvoří to brnění,“ řekl Fred. „Nevím, kolik z původních dětí zůstalo tam uvnitř. Tak mi to aspoň vždycky říkali.“

„To by mohla být docela dobře pravda,“ řekl na to Artur. „Je to přesně to, co by Úděsné Úterý udělal. Mimochodem, už jsi někdy použil křídla?“

„Ano, ano,“ odpověděl Fred. „Jenomže to bylo před tím, než nás myli mezi ušima… Stejně si ale myslím, že se na to rozvzpomenu.“

„To doufám.“ Arturovi se paměť vrátila beze zbytku, nebo si to alespoň myslel. Na druhé straně měl ale ve srovnání s Fredem jen zlomek zkušeností, které si potřeboval vybavit, protože Fred žil přinejmenším několik stovek let, měřeno časem Domu, možná i víc. „Dobrá, tak bychom se snad do toho měli dát.“

Suzy pomohla Arturovi připevnit křídla, která se zvětšila tak, aby mu dokonale padla. Když s nimi Artur na zkoušku mával, pomohla Suzy ještě Fredovi a Ughamovi. Artur si se zpožděním uvědomil, že Ugham možná neví, jak se křídla používají, ale když se zeptal, Novnicník už prováděl řadu cviků, z nichž bylo patrné, že to s nimi umí daleko lépe než Artur samotný. Bylo to tím, že Artur předtím letěl jen jednou, tenkrát v Dole Úděsného Úterý.

„Náš pán Pištec byl při výcviku velice důsledný,“ vysvětlil Ugham. „Strávili jsme mnoho desetiletí cvičením všeho možného, než jsme zaútočili na Velké bludiště.“

„Budete potřebovat doprovod,“ řekl Páteční Jitro, který odešel od Digbyho a přistoupil k Arturovi. „Mám zprávy, že Pištec a tucet nějakých vojáků, pravděpodobně Pištcových dětí, letělo před několika hodinami na vrchol Skriptoria, a následoval je Sobotní Poledne a armáda Interních auditorů. Když teď máme v moci Knihvazačskou křižovatku, můžu postrádat čtyřicet či padesát vojáků ze své Pozlacené mládeže. Byl bych raději, kdyby to bylo víc, ale až příliš mnoho Starousedlíků tady se právě věnuje prožívání.“

„Tohle prožívání se mi vůbec nezamlouvá,“ řekl Artur. „Nejsem si jistý, jestli to doopravdy správně chápu. Odkud ty prožitky pocházejí?“

„Lady Pátková je bere od smrtelníků, lorde Arture,“ vysvětlil mu Páteční Jitro. „Vezme jim většinu jejich dobrých vzpomínek a ty špatné jim nechá. Starousedlíci, kteří jsou s ní v jejím horském útočišti, zafixují ty odložené vzpomínky na kouzelný papír a přinášejí je zpátky sem na prodej. Ačkoli jsou to většinou smutné a skličující vzpomínky, jsou pro mnohé Starousedlíky fascinující. Víte, my nemáme sny a naše životy mají předem daný účel. Zážitky smrtelníků jsou pro nás tudíž velice přitažlivé.“

„Bere je od smrtelníků…“ opakoval Artur tiše. „Co se pak stane s těmi smrtelníky?“

„To nevím,“ řekl Jitro. „Nikdy jsem tyhle praktiky neschvaloval a lady Pátková mě nikdy do svého útočiště nevzala.“

„Víte, kde to je?“

Páteční Jitro zavrtěl hlavou. „Někde v Druhořadých říších.“

Artur stál chvilku tiše, jen v křídlech mu cukalo. Potom vytáhl krystal a znovu si ho prohlížel.

„Nejprve najdeme Vůli,“ řekl. „Pak ji přesvědčíme, aby nám pomohla získat Pátý Klíč. Tak honem do toho!“

Vydal se ven chodbou a všichni ostatní se vlekli za ním. Pak se zastavil.

„Ehm, já nevím, jak se odsud dostat. Digby?“

„Následujte mne, lorde Arture,“ řekl Digby. Vedl je chodbou a pak ven na příjemné, otevřené nádvoří osázené podivnými stromy, jež měly dlouhé žluté listy zakroucené nahoru, takže vypadaly skoro jako váhy. Odtamtud pokračovali do další budovy, do rozlehlé haly, jež byla plná malých lisů, ponků, hromad dokumentů a nejméně stovky Starousedlíků, kteří leželi na zádech a prožívali. Pod hlavami měli složené kousky kouzelného papíru.

Na konci této haly byla hlavní brána, již střežily smíšené vojenské hlídky složené z příslušníků Pozlacené mládeže a knihařů ze Vznešeného cechu, kteří se vzájemně podezírali. Knihaři byli vyzbrojeni hrozivě vyhlížejícími kopími ve tvaru více než dvoumetrových knihařských jehel.

Když vyšli ven, Artur se mohl poprvé pořádně podívat, jak vypadá Vrchní šelf. Hora, na níž se nacházelo Skriptorium, byl impozantní skalnatý vrchol, který ležel několik kilometrů daleko. Dokonale vévodil severnímu panoramatu a byl asi jeden a půl kilometru vysoký, jak Artur odhadoval. Nebo byl tak vysoký aspoň ten kus, který vyčníval z druhé oblohy. Artur věděl, že hora se táhne až dolů pod Rovinu a Vrchní šelf je jen malá rovina, která je součástí většího celku.

Kromě pevnosti, kterou měli za zády, vypadala většina toho, co viděl, jako příjemná krajina. Byly tam louky a občas nějaké mlází nebo stromy. Nebyly to žádné stromy, které by znal, ale přesto se dalo rozpoznat, že to stromy jsou, ačkoli barva a tvar listů i větví byly poněkud divné.

Na východní obloze byla dvě slunce, což vysvětlovalo, proč je tak horko. Ani jedno z nich nebylo nijak zvlášť velké, ale jedno z nich bylo mnohem menší než to druhé. Artur dobře věděl, že se nemůže dívat přímo na ně, ale světlo, jež vyzařovala, mělo podobnou barvu jako sluneční svit na Zemi v letním období.

„Mám tady i tam níž hrozně moc věcí, o které se musím postarat,“ řekl Jitro. „Ale vaší eskortě bude velet Patnáct, která je jednou z mých nejzkušenějších příslušníků Pozlacené mládeže. Patnáct, toto je lord Artur.“

„Přijímám velení lorda Artura,“ řekla příslušnice Pozlacené mládeže. Její hlas byl tlumený a chrčivý a zněl podivně vzdáleně, jako by přicházel z větší dálky než jen z masky, která stála před Arturem. „Letka připravena ke startu.“

„Děkuji,“ řekl Artur. Znovu se podíval na krystal. Šipka nepochybně ukazovala směrem k hoře a vzhůru. „I vám děkuji, Páteční Jitro. Mnoho štěstí se Sobotním Soumrakem. Pokud půjde všechno dobře, budu vám moci brzy poslat nějakou pomoc.“

Jitro zasalutoval a Artur roztáhl křídla, odrazil se a vzlétl k obloze. Pozlacená mládež vzlétla zároveň s ním a všech čtyřicet letců obklopilo Artura ve formaci ve tvaru hvězdy. Jeho přátelé byli o něco pomalejší, vzlétli až po nich a drželi se pod nimi.

Létání bylo zábavné. Artur si s radostí užíval, jak mu kolem tváře proudí vzduch, a měl dobrý pocit, že má na zádech silná křídla. Zkusmo se naklonil na jednu stranu, pak na druhou, ale spěšně se zase raději vrátil do rovnovážné pozice, protože se málem překotil.

„Tohlencto jsou pořádný křídla!“ křičela Suzy. „Ne jako ty vznášecí křídla, co jsme měli v Dole! Musí se s nima ale opatrnějc, protože lítaj i dolů, nejenom nahoru.“

Artur už zapomněl, že křídla, která vyzkoušel předtím, ho nesla jen nahoru.

Měl jsem si to zapamatovat, říkal si. Na tamtěch byl i pečetní vosk. Tyhle se jen připojily skrz papírový kabát. Mám dojem, že to mytí mezi ušima mi přece jen pochroumalo paměť. Zajímalo by mě, co ještě jsem zapomněl.

Artur se zkusmo snažil vybavit si obličeje všech členů své rodiny. Ulevilo se mu, když si na všechny vzpomněl jasně a ostře. Dobře si pamatoval i jejich dům a svou novou školu.

Zacloumal s ním vítr a to ho vyrušilo z myšlenek. Artur instinktivně vyrovnal let a hlasitě se rozesmál, protože ho smetl vzestupný proud a křídla se mu roztáhla doširoka. Příslušnice Pozlacené mládeže jménem Patnáct přiletěla blíž a zavolala svým podivným, pronikavým hlasem:

„Protivítr pozitivní. Dosažení cíle za čtyřicet minut.“

„Díky!“ řekl Artur. Podíval se nahoru. Vrchol hory vypadal stejně vysoký jako předtím, ale teď rozeznal, že je na špičce holé skály něco postaveno. Nějaká střecha.

Artur znovu vytáhl krystal a zkontroloval ho. Tentokrát se na něj podíval pro jistotu dvakrát a podržel si ho ještě blíž k očím než předtím.

„Hej!“ zavolal. „Ta zlatá šipka teď ukazuje tamhle, ne nahoru ke Skriptoriu. Ale tam není nic, jé…“

Něco tam bylo. Na úbočí hory, asi v půli cesty nahoru, byla malá svislá rozsedlina, skulina ve skále, jež naznačovala, že za ní jsou temné jeskyně.

Artur sklonil jedno křídlo a udělal v letu mírný oblouček, aby se mohl podívat lépe. Všichni ostatní ho následovali, někteří z příslušníků Pozlacené mládeže letěli nad ním a zbytek pod ním.

„Vchod pro Okřídlené služebníky noci, domov,“ řekla Patnáct. „Vstup denním letcům zakázán.“

„Ta šipka ale ukazuje určitě tam,“ řekl Artur. Přiletěl blíž a jako kolibřík se vznášel na místě, aby mohl do té rozsedliny nahlédnout. Byla vysoká jen asi jako dveře a široká jako jejich polovina a nebyla tam žádná římsa nebo schůdek, na který by se dalo postavit, takže dostat se dovnitř by bylo velice obtížné. „Jak dovnitř létají Služebníci?“

Suzy přiletěla vedle něj a Ugham s Fredem se vznášeli nad nimi.

„Musel bys letět přímo proti otvoru, v poslední chvíli složit křídla a jakoby tam skočit po hlavě,“ řekla Suzy a udělala rychlý přemet. Vznášet se na jednom místě bylo velice těžké.

„Zakázáno pro denní letce,“ znovu opakovala Patnáct.

„Ty tamtudy nikdy neprojdeš, Ughame,“ řekl Artur. „Hádám, že Suzy, já a Fred tam budeme muset sami. Doufám, že Služebníci jsou nám pořád ještě příznivě naklonění.“

„Byli trošku divní, když jsme mluvili o jejich tajném obydlí,“ řekl Fred obezřetně.

„Já dovnitř musím.“ Artur se znovu podíval na krystal. Maličká šipka ukazovala přímo do rozsedliny. „Pátá část Vůle je tam někde uvnitř.“

„Mou povinností je zůstat se Suzy a Fredem,“ řekl Ugham. „Vstup do jeskyně je však příliš malý pro takové, jako jsem já.“

„Půjdu dovnitř sám,“ řekl Artur. „Bude to složité. Á, Patnáct, můžete se svými… ehm… lidmi chvilku kroužit kolem, dokud nevyjdu zpátky?“

„Arturovy příkazy budou vykonány,“ odpověděla Patnáct a odlétla opodál. Ostatní příslušníci Pozlacené mládeže ji následovali v širokém okruhu od úbočí hory a zase zpátky.

„Budu se snažit být co nejrychlejší,“ řekl Artur. „Dávejte pozor na Pištce nebo Sobotní Soumrak, kdyby letěli zpátky ze Skriptoria.“

„To budeme,“ zabručel Ugham. I on poodletěl od hory a přidal se ke kroužící Pozlacené mládeži. Suzy a Fred ale neodletěli.

„Rychle!“ řekla Suzy. „Rychle dovnitř, než se Uggie rozčílí!“

Kapitola dvacátá

Suzy se rozlétla k úzké skulině, nádherně složila křídla a prolétla dovnitř. Zmizela jim z dohledu, ale hlasité „Au!“ svědčilo o tom, že někde uvnitř přistála.

Artur a Fred chtěli letět zároveň. Naštěstí Artur let trochu zbrzdil, když uviděl, že by se srazili. Fred si ale vlet do skuliny špatně načasoval a asi tucet peříček ze špičky jeho levého křídla se rozlétlo do vzduchu jako sfouknuté okvětní lístky a zachytilo se na okraji pukliny.

Artur vlétl dovnitř téměř hned po Fredovi. Podařilo se mu složit křídla, ale letěl příliš rychle. Po přistání musel běžet a pak se mu podlomily nohy a on upadl a odřel si o kamenitou zem lokty i kolena pod papírovými šaty.

„Je tu tma,“ řekla Suzy odněkud z přítmí. „Vadilo by ti, kdybych rozsvítila svoje křídla, Arture?“

„Ale ne moc. Nechceme Služebníkům nějak ublížit.“

Suzy něco zamumlala a z jejích složených křídel začalo vyzařovat tlumené, teplé světlo. Fred otevřel ústa, aby nařídil svým křídlům, aby se také rozsvítila, ale Artur ho přerušil.

„Teď stačí ta Suzyina, Frede. A mimochodem, jsou tvoje křídla v pořádku? Přišel jsi o pár peříček.“

„Vážně?“ Fred se otočil a snažil se prohlédnout si záda. „Myslím, že budou fungovat. Asi to nezjistím, dokud to zase nevyzkouším…“

„Aspoň že venku čeká dost lidí, aby tě mohli chytit,“ řekl Artur. „Nesmíme je na to zapomenout upozornit, až poletíš ven. Suzy, vidíš dopředu?“

„Ano,“ odpověděla Suzy. „Jsme v nějakém tunelu. Je úzký a trochu se stáčí, ale dá se jím projít.“

Udělala několik kroků a Artur uslyšel šplouchnutí.

„Na zemi je mokro,“ řekla Suzy. „Spousta louží.“

Šli tunelem nejméně sto metrů a postupovali hlouběji do nitra hory. Bylo tam také stále větší vlhko, voda kapala ze stěn i stropu a pod nohama měli spoustu kaluží. Zhruba každých dvacet kroků Artur kontroloval zlatý lístek v krystalu. Šipka stále ukazovala dál do nitra hory.

Konečně se Suzy zastavila. Artur přes ni neviděl, protože tunel byl moc úzký.

„Je tu železná brána,“ hlásila Suzy. Artur slyšel, jak s ní zalomcovala. „Je zamčená.“

„Je tam nějaké klepadlo nebo zvonek?“ zeptal se Fred.

„Neblázni, Frede,“ komentovala to Suzy. „Služebníci by přeci na bránu ke svému tajnému obydlí klepadlo nedávali… Hmm…“

Suzy natáhla ruku a za něco zatáhla. Uslyšeli řinčení několika zvonků někde ještě hlouběji v nitru hory.

„Já ti to říkal,“ pronesl Fred.

„Ale klepadlo to nebylo,“ opáčila Suzy. „Já jsem přece říkala, že tu nebudou mít klepadlo.“

„Ticho,“ nařídil jim Artur. „Někdo jde. Ztlum trošku ta křídla, Suzy.“

Suzy něco zamumlala a světlo vycházející z jejích křídel zesláblo. Svítilo teď jen tak slabounce jako dětské noční světýlko, takže téměř ani nevytvářelo stíny jejich tří postav.

„První měl jít Fred,“ zašeptal Artur, když naslouchali, jak se někdo nebo něco blíží tunelem. „Aby se s nimi domluvil znakovou řečí.“

„Slyší přece dobře,“ řekla Suzy. „A já dávala pozor. Počítám, že jsem pár znaků pochytila. Mohla bych to zkusit ?“

„Ne!“ vyhrkli Artur i Fred najednou. Artur se ještě chystal něco dodat, ale Suzy už začala mluvit se Služebníkem, kterého chlapci nemohli vidět.

„Brýtro. Nebo ahoj ještě jednou, jestli jsme se už viděli včera v noci. Já jsem Suzy Tyrkysově modrá a mám tu s sebou lorda Artura, Právoplatného dědice Architektky, a Freda, který umí vaše znaky. Můžeme jít dál? Artur musí najít Pátou část Architektčiny Vůle. Díky. Mimochodem, přemýšleli jste někdy o tom, že byste si do tohohle tunelu pořídili nějakou odvodňovací strouhu? Mám úplně promáčené nohy ?“

„Suzy!“ zašeptal Artur. „Co se děje?“

„Cože? Jo, žádný problém, Arture. Spousta přikyvování, trochu syčení a teď jde pryč.“

„Otevřel bránu?“

„Ne, ale pro někoho jde, řekla bych.“

„Doufám, že máš pravdu,“ bručel Artur. „Tady je ale opravdu hodně mokro.“

Několik minut nikdo nepromluvil. Pak Fred najednou řekl: „No a co když je celý tenhle tunel taková odvodňovací strouha?“

„Frede…“ začal Artur, ale pak všichni uslyšeli chrastění klíčů a Suzy řekla: „Zdravím.“

Klíč se s rachotem otočil v zámku a brána se se skřípěním otevřela. Suzy jí prošla a oba chlapci čvachtali za ní. Tunel se stáčel doprava a začal se rozšiřovat. Brzy už mohli jít všichni tři vedle sebe a díky světlu ze Suzyiných křídel dokázali rozpoznat obrysy Služebníka, který je vedl kolem dalších otvorů v tunelu. Před některými stáli Služebníci, kteří byli na stráži nebo jen byli zvědaví, kdo to přišel.

Doufám, že s námi budou zacházet jako s váženými hosty, pomyslel si Artur. Nevím, jak by mě Klič zachránil před jejich chrliči ohně. Asi by mě to strašlivě popálilo, ale neumřel bych.

Pochodovali bludištěm tunelů už aspoň deset minut a viděli spoustu Služebníků. Ti Starousedlíci oblečení do podivných šatů z černé kůže měli všichni na hlavách helmy a všichni v tichosti přihlíželi. Stáli tak nehybně, že by si je člověk mohl klidně splést se sochami.

Konečně přišli do většího prostoru, tak velkého, že ve světle Suzyiných křídel už neviděli stěny ani strop. Čekala tam na ně jedna Služebnice. Artur si nebyl jistý, zda má cítit úlevu, nebo strach, když uviděl drápy z měsíčního kamene na jejích rukavicích a poznal Tu, která přežila temnotu.

Služebník, který je na to místo dovedl, se Té, která přežila temnotu uklonil a zmizel. Artur pokynul na pozdrav, Suzy zasalutovala zdvořileji, než se jí obyčejně podařilo, a Fred se uklonil.

„Znovu vás zdravím,“ řekl Artur. „Omlouvám se, že jsme přišli do vašeho obydlí bez pozvání. Přišel jsem, abych našel Pátou část Architektčiny Vůle, a myslím, že je někde tady.“

Vytáhl křišťál a zvedl ho na natažené ruce. V tu chvíli si všiml, že šipka nyní ukazuje v ostrém úhlu dolů.

„Jéje! Ukazovala sem,“ řekl. „Teď zas směřuje někam dolů. Je tu pod námi ještě něco?“

Ta, která přežila temnotu ukázala několik znaků.

Fred to přeložil: „‚Jste tu vítán, lorde Arture. Už dlouho jsem věděla, že někdo přijde, z mého vlastního‘… hmm… tenhle znak neznám… ‚z mého vlastního nitra‘?“

Ta, která přežila temnotu, udělala další znak.

„Tak nějak to bude,“ řekl Fred. „No prostě věděla, že sem přijdeš.“

„Ach tak,“ řekl Artur. „Dobře.“

„Místo, jež hledáte, leží dole pod námi,“ překládal Fred. „Průvodce vás tam zavede, do Skryté… ne… ‚Vnitřní temnoty‘.“

„Díky,“ řekl Artur.

„Pouze vy, lorde Arture, smíte vstoupit na tajné místo Okřídlených služebníků noci, ale ostatní mohou jít ke vchodu.“

„Díky,“ poděkoval Artur znovu.

„‚Nyní se vás ujme průvodce. Smíme se znovu setkat?‘ Ehm, ne, vlastně to znamená ‚snad se znovu setkáme‘.“

„To doufám,“ řekl na to Artur. Otočil se. Těsně za ním stál úplně tiše Služebník. Artur nadskočil.

Služebník mu pokynul a otočil se, aby vyrazili na cestu. Artur kývl hlavou na pozdrav Té, která přežila temnotu a rychle se vydal za Služebníkem se Suzy a Fredem v patách.

Průvodce je vedl mnoha dalšími tunely a křižovatkami a znovu kolem spousty Služebníků. Artur si nebyl jistý, jestli to byli noví Služebníci. Pokud tomu tak bylo, potom bylo uvnitř hory ohromné množství Okřídlených služebníků noci. Všichni vypadali v kožených oblecích a helmách s maskami skoro stejně.

Po chvíli došli k tunelu, který se svažoval ostře dolů. Byl uzavřený další železnou branou, již Služebník odemkl pomocí klíče velkého jako Arturova ruka. Za branou bylo několik velice širokých schodů, jež je zavedly dolů ještě rychleji. Dole u paty schodiště bylo železné víko na otvoru, který by vůbec nevypadal nemístně na Balaeně, ponorce Povolaných krys, v níž cestoval Artur se Suzy pod Hraničním mořem.

Služebník otočil kolečkem se zářezy na poklopu otvoru a zvedl ho. Zevnitř se vyvalil vlhký, chladný průvan a s ním i zvláštní, zatuchlý pach.

„Uf! To je ale smrad,“ řekla Suzy a zacpala si nos. „Z čeho to je?“

Služebník ukázal několik znaků.

„‚Nevycvičený živočich‘,“ přeložil Fred.

Služebník zavrtěl hlavou a přidal několik dalších znaků. Pak zopakoval ty, co použil prve.

„Jo tak,“ řekl Fred. „Zvíře. Zvláštní druh zvířete… Zvíře ve Vnitřní temnotě nebo něco takového.“

Všichni pozorovali, jak Služebník opět pohybuje rukama. Tkanina mezi prsty na jeho černých rukavicích se napínala, když se mu míhaly prsty při ukazování dalšího sdělení.

„‚Uctíváme ho, bojíme se ho…‘“ překládal Fred. „‚To zvíře…‘ tomuhle kousku moc nerozumím…“

Okřídlený služebník noci znaky zopakoval. Fred zavrtěl hlavou. Služebník potom ukázal na sebe, vložil si tři prsty do otevřeného ústního otvoru své masky a poprvé vydal nějaký zvuk. Bylo to žvýkání.

„Aha,“ řekl Fred. Zalapal po dechu a pokračoval: „‚Občas někoho z nás sežere.‘ Podívej se, Arture, nejsem si jistý, jestli bys tam dovnitř měl chodit.“

„Pátá část Vůle je tam někde dole,“ řekl Artur a znovu se podíval na krystal, aby se ujistil, že šipka stále ukazuje stejným směrem. „Jsem si úplně… jsem si docela jistý. Budu v naprostém bezpečí.“

„A co když je tam něco jiného?“

„Klíč mě ochrání,“ řekl Artur. Poklepal na konec maršálské hole. Uklidňovalo ho, že je meč stále na místě.

„Klíč zajistí, aby tě něco dočista nezabilo,“ řekla Suzy. „Ale nezabrání tomu, aby ti něco uhryzlo nohu. Pomalu.“

„Dík, žes mi to připomněla.“

„Radši bych měla jít s tebou,“ trvala na svém Suzy. „Stejně mě ta Vnitřní temnota zajímá. Nebude to problém ?“

Služebník zavrtěl hlavou a ukázal na Artura. Pak zamával otevřenou dlaní před Suzy a Fredem, čímž dal jasně najevo, že je odmítá, a přidal několik důrazných znaků prsty.

„‚Jak řekla Ta, která přežila temnotu, jen Artur smí vstoupit na tajné místo Okřídlených služebníků noci,‘“ překládal Fred. „‚Jestli ho Zvíře nesežere, vrátí se bezpečně zpátky.‘“

„Jsem si jistý, že je to Vůle.“ Artur věděl, že když to vysloví nahlas, začne o tom být méně přesvědčený, ale nemohl si pomoci. Jen tak tak se mu podařilo to ještě několikrát nezopakovat. „Radši bych měl vyrazit.“

„Hodně štěstí, Arture,“ řekla Suzy. „Jestli ti to Zvíře uhryzne nohu nebo třeba ruce, víš, že ho ?“

„Já vím, já vím,“ přerušil ji Artur rychle, protože chtěl předejít jakýmkoli dalším Suzyiným užitečným poznámkám.

„Určitě to bude Vůle,“ řekl Fred, hlas mu při tom ale přeskakoval. Stoupl si do pozoru a zasalutoval. Artur poznal, že je to takový druh pozdravu, kterým se loučíte s někým, kdo se už pravděpodobně nevrátí.

Artur mu na oplátku jen přátelsky zamával a otočil se, hlavně proto, aby skryl strach, který se mu, tím si byl jistý, zračil ve tváři. Nechtěl, aby to Fred a Suzy viděli.

Pod poklopem byla otevřená šachta, svislý tunel do nitra hory. Vnitřní temnota Středního Domu.

„Můžu si rozsvítit křídla?“ zeptal se Artur.

Služebník zavrtěl hlavou, což bylo jasné „ne“. „Myslel jsem si to,“ řekl na to Artur.

Služebník se na chvíli odmlčel, jako by i on musel sebrat odvahu. Potom vlezl do otvoru a zmizel. Artur se zhluboka nadechl, znovu zkontroloval, zda má u opasku Klíč, a následoval Starousedlíka do tmy.

Kapitola dvacátá první

Žebřík vedl hluboko, hluboko dolů a po prvních šesti metrech už nebylo vůbec nic vidět. Ani když se Artur podíval zpátky nahoru, neviděl vůbec nic. Suzyina křídla byla příliš daleko od otvoru a šachta byla moc úzká. Slyšel Služebníka pod sebou ? kovové drápy na špičkách jeho bot hlasitě zvonily o příčky železného žebříku.

O několik stovek metrů níž ? nebo tak to aspoň Artur odhadoval ? slyšel, že se zvuk vydávaný botami s drápy změnil, a o vteřinku později už ani pod jeho vlastními botami žádné příčky nebyly. Byla tam hladká zem, tedy alespoň tak daleko, kam dosáhl, když se stále ještě držel žebříku. V žádném případě se nechystal pustit. Jen několik metrů od něj mohly být nějaké díry nebo hluboké trhliny, jež mohly nakonec vést až do Ničeho.

Nebo tam mohlo číhat to Zvíře, úplně neviditelné. Mohlo čekat ve tmě.

Něco se dotklo Arturovy paže, těsně nad loktem. Trhl sebou a potlačil výkřik, právě když uslyšel klapot drápů a zjistil, že je to Služebník. Ten podivný Starousedlík ho uchopil za paži a vedl ho pryč. Artur se tedy zdráhavě pustil žebříku. Žebřík byl totiž jeho jediná naděje, jediný způsob, jak mohl opustit tuhle černou díru.

Pomalu kráčeli hlouběji do Vnitřní temnoty. Artur předpokládal, že je to jeskyně, ale jen proto, že to znělo, jako by šli po kamenech, a protože to bylo v nitru hory. Klidně by to ale také mohla být nějaká místnost, dost prostorná, aby ozvěna jejich kroků zněla tak, jako by přicházela z veliké dálky.

Deset kroků… dvacet kroků… třicet… Artur nedokázal říct, jestli jdou rovně nebo trošku uhýbají do stran. Služebník ho jemně vedl kolem všech překážek.

Čtyřicet kroků… padesát… Služebník zpomalil. Artur zaslechl něco, co nebyla jen ozvěna jejich kroků. Tiché, hluboké syčení, jaké vydává propíchnutá pneumatika. Obrovská pneumatika, která uchází velice pomalu.

Dech, pomyslel si Artur. Sípavý dech něčeho, co má velmi, velmi veliké plíce.

Služebník se zastavil. Artur se zastavil také a trochu se zakymácel, protože už měl nakročeno na další krok.

„Je to tady?“ zašeptal Artur. Nemohl si pomoci a musel levou rukou svírat Čtvrtý Klíč téměř tak pevně, jako držel Služebník jeho paži.

Oba tam stáli naprosto nehybně. Artur slyšel, že je dech hlasitější. Slyšel, jak se blíží. Slyšel také, že je jeho vlastní dech stále hlasitější, a srdce mu začalo tlouct rychleji, jako by pro zbytek těla vyťukávalo vzkaz, že se bojí. Krev v žíle na krku mu pulzovala tak mocně, až měl pocit, že mu protrhne kůži.

Náhle se je zaplavil mohutný příval vzduchu. Artur cítil v těsné blízkosti nějaký pohyb. Sevření Služebníkovy ruky zesílilo, jako by ho něco skříplo ve svěráku. O vteřinku později ale povolilo, protože ruku, paži i celého Služebníka něco odtáhlo pryč. Jeho sevřené prsty ještě rozervaly Arturův papírový kabát a košili a podrápaly mu i kůži.

Artur vykřikl, ale Starousedlík nikoli. Nevydal žádný zvuk a Artur neslyšel několik sekund nic jiného než dýchání Zvířete.

Potom to začalo žvýkat. Ozývaly se strašlivé zvuky obzvlášť neomaleného spolustolovníka, mnohonásobně zveličené ozvěnou.

Bylo to víc, než Artur dokázal v té tmě snést. Bylo na něj příliš, že nevěděl, co přesně ty hrozné zvuky vydává.

Nepromyslel si to a ani si nevzpomněl na slib, že nepoužije kouzla, nepomyslel na to, že by si mohl rozsvítit křídla. Strach z neznámého, strach ze tmy byly v jeho duši zakořeněné tak hluboce jako v kterémkoli jiném smrtelníkovi, a on už to nedokázal déle vydržet.

Vytáhl z pochvy celý Čtvrtý Klíč a zdvihl ho nad sebe. Potom pronesl pištivým, třesoucím se hlasem, který téměř nepoznával:

„Světlo! Dej mi spoustu, spoustu světla!“

Klíč začal zářit tlumeným, zlatavým třpytem. Potom, dřív než Artur stačil udělat cokoli jiného než rychle odvrátit zrak a zavřít oči, vybuchl v zářivé, bílé světlo, jasnější než jakékoli elektrické světlo, které Artur kdy rozsvítil. Jeho tvář byla jen několik centimetrů od zdroje této záře.

Něco, co číhalo v temnotě, začalo vřískat, ale Artur byl tak oslepený světlem, že neviděl vůbec nic, stejně jako ve tmě předtím.

„Méně světla!“ zakřičel naléhavě a snažil se soustředit myšlenky na Klíč. „Mnohem méně světla!“

Záře pomalu pobledla. Artur si zastínil oči pravým předloktím a rozhlédl se kolem. Byl v opravdu prostorné jeskyni z bledě zeleného kamene. Sevřel se mu žaludek, když uviděl, že železný žebřík vedl přímo do jejího středu a táhl se nahoru do ztracena tak daleko, že tam světlo vůbec nedosáhlo.

Zvíře bylo jen dvacet metrů od něj. Leželo na lůžku z tisíce pestrobarevných kamínků. I ono si zakrývalo hlavu, ale jedním obrovským, kožnatým křídlem, jež sahalo od zápěstí jeho ruky pokryté červenohnědou srstí až po kotník na noze poseté modrými šupinami. Bylo asi dvanáct metrů dlouhé a podle Artura vypadalo jako podivný kříženec netopýra a draka.

Od pasu dolů vypadalo jako ještěrka s duhově měňavými modrými šupinami a dlouhým, palicovitě zakončeným ocasem. Od pasu nahoru mělo rudou srst jako liška. Křídla mělo vybledle černá a částečně průhledná, prosvítaly jimi kosti jako rozpěry na papírových křídlech dvojplošníku.

Zvíře mělo obrovské růžové tlapy se čtyřmi prsty a drápy na konci; vypadaly tak obratně, že by to téměř mohly být ruce.

V levé tlapě drželo Služebníka, který nyní vypadal jako normální Starousedlík, třebaže ve světle červeném spodním prádle vcelku, ke kterému byly přišité i ponožky. Zvíře mu stáhlo křídla, helmu i oblek na létání. To všechno teď drželo v pravé tlapě, zmuchlané do velké koule.

Artur ohromeně zíral, když to stvoření pomalu stáhlo dolů křídlo, jímž si clonilo tvář, a odhalilo krutě vyhlížející hlavu. Vypadalo trochu jako liška s ohromnýma kulatýma očima průzračně hnědé barvy a dlouhými, zužujícími se ústy s několika řadami ostrých, úzkých zubů.

Artura ohromilo ještě víc, když si všiml obojku kolem jeho krku. Nebo, přesněji řečeno, stříbrného věnce s ostrými zuby, jenž byl zatavený dohromady přímo na těle zvířete a jehož hroty byly pod bradou ztupené. Díky němu vypadalo zvíře jako nějaké prapodivné heraldické stvoření. Z ozubeného obojku vedl řetěz někam do tmy.

Zvíře otevřelo doširoka tlamu a Artur na obojek okamžitě zapomněl. Než ale stačil jen pomyslet na to, že by měl něco udělat, zvíře náhle vymrštilo jednu tlapu a chňaplo po tom, co v ní drželo. Ihned poté se s hlasitým cvaknutím zavřely jeho čelisti.

„Přestaň!“ zakřičel Artur. „Nejez ho!“

Hlas mu ale zakolísal, protože si všiml, že zvíře vlastně spolklo jen šaty Služebníka, jako druhý chod po křídlech, která zřejmě snědlo jako první.

„To jsem ani neměla v úmyslu,“ ohradilo se zvíře. Mělo překvapivě vysoký hlas, takže to trochu znělo, jako by promluvilo malé dítě. „Nikdy je nejím. I když musím říct, že mám ráda ten jejich obal. Ale všeho s mírou.“

Zvíře opatrně položilo Starousedlíka na barevné kameny, jež se pod ním rozestoupily jako zrnka v pohankovém polštářku. Když se ten tvor pohnul a skrz křídla mu prosvítalo světlo, viděl Artur spoustu řádků písmen, jež se přelévala v membráně mezi kostmi.

„Ty jsi Pátá část!“ zvolal a hlas mu úplně přeskočil úlevou, takže to znělo podobně, jako když promluvilo samo zvíře. „Tedy Pátá část Vůle, samozřejmě.“

„Jistě že jsem, drahý chlapče,“ řeklo zvíře.

„Já jsem Artur. Tedy Právoplatný dědic ?“

„Já vím, já vím. Říkala jsem si, kdy sem konečně dorazíš.“

„Ach,“ podivil se Artur. „Ty jsi věděla, že tu jsem?“

„Ta, která přežila temnotu si se mnou občas povídá,“ odpověděla Vůle. „Je to velice houževnatá Starousedlice. Většina z nich se nedokáže do jejich obydlí vrátit. Projeví se u nich nějaký hluboce zakořeněný psychický problém, jakmile na sobě nemají masku a kůži.“

Artur se podíval na Starousedlíka, který tam ležel v bezvědomí.

„Co se s nimi stane potom?“

„Bloudí tu po skrytých cestách a pak začnou dělat jiné zaměstnání,“ odpověděla Vůle. „Ze spousty z nich se stanou Ouřadové na kanálu. Mohl bys mi teď prosím sundat ten řetěz? Domnívám se, že nás čeká spousta práce, a protože příliš mnoho práce odrazuje, mám za to, že by se měl udělat pořádný kus práce každý den.“

„Dobře,“ řekl Artur. Vydal se směrem k Vůli, což bylo docela obtížné, protože mu pod nohama podklouzávaly oblázky. „Na co jsou tu všechny ty malé kamínky?“

Vůle se podívala na oblázky.

„To je můj koníček. Dala jsem sem jeden za každý týden svého věznění. Je jich ale pěkná hromádka, že? Předpokládám, že jsem to neměla dělat, ale tady dole ve Vnitřní temnotě je obvykle taková nuda. Lady Pátková sem kdysi také chodívala a povídala si se mnou, ale mám za to, že si v poslední době našla jiné zájmy.“

„Dalo by se to tak říct,“ řekl Artur. Natáhl ruku a sáhl si na řetěz, aby zjistil, z čeho je vyrobený a jestli je nějaká šance, že by se dal rozbít nebo uvolnit, aniž by k tomu musel použít Čtvrtý Klíč. Jakmile se ale jeho prsty dotkly kovu, jednotlivé články řetězu se prostě rozpojily. Jen obojek kolem krku Vůli zůstal.

„Výtečně! Dotek opravdového Právoplatného dědice funguje,“ řekla Vůle. „Jsem moc ráda, že nejsi nějaký podvodník. Opravdu jsem neměla chuť tě sníst.“

„Toho si cením,“ řekl Artur. Pátá část Vůle se mu začínala líbit. Vypadalo to, že je mnohem nenucenější než ostatní části Vůle a taky normálnější… vzhledem k tomu, že je to obrovská příšera, která vypadá jako netopýr a drak dohromady.

„Tak a teď mi prozraď svůj bezpochyby ďábelsky mazaný plán,“ vybídla ho Vůle. Protáhla si křídla a málem přitom smetla Artura na oblázky. „Omluv mě. Trošku se natáhnu, než nabudu jiných rozměrů. Bylo to nanejvýš nepříjemné, nemoci se celou tu dobu zmenšit.“

„Můj plán…“ začal Artur. „Můj plán…“

Zarazil se a zíral s otevřenými ústy, protože zvíře se mu před očima zmenšilo ? za pár vteřin se proměnilo z dvanáctimetrového monstra v podivně vyhlížejícího živočicha velikosti pudlíka, který se vejde do kabelky.

„Moc malá?“ zeptala se Vůle. Vyskočila Arturovi na rameno a zaskřehotala jako papoušek, což znělo z červenohnědých netopýřích úst dost podivně. Dračí ocas Vůle visel Arturovi za zády a trochu ho lechtal. „Nevadí, že se svezu? Létání je dobrá věc, ale ne na moc dlouhou dobu. Teď mi už řekni o tom svém plánu.“

„Ten plán…“ začal Artur znovu. „Vlastně ani moc plán není. Lady Pátková údajně abdikovala ?“

„To ne,“ přerušila ho Vůle. „Oficiálně to neudělala. Aby to bylo oficiální, musela by to říct mně, a to neudělala.“

„Nechala ve Skriptoriu Klíč, abych si pro něj přišel já, Pištec nebo Sobota?“

„To taky neudělala,“ odpověděla Vůle. „Klíč není dokonce ani v Domě. Je někde mimo v Druhořadých říších. To cítím.“

„Hm, dobře, Pištec a Sobotní Poledne se vydali nahoru do Skriptoria pro Klíč,“ řekl Artur. „Doufejme, že se tam vzájemně zabili. Já jsem se taky chystal tam nahoru s oddílem Pozlacené mládeže, abych se podíval, co a jak, ale…“

„Co ale?“ zeptala se Vůle. „Mně se to zdá jako dobrý plán. Plány nemají být příliš složité. Pěkně jasné. Tak se do toho dejme.“

„Když tam ale Klíč není, tak proč se tam obtěžovat?“ řekl Artur. Začal šplhat zpátky k žebříku.

„Možná tam najdeme něco užitečného,“ odpověděla Vůle. „Mám takové tušení, že bychom se tam v každém případě měli podívat. Lady Pátková se očividně úplně zbláznila. Nemám tušení, co udělala. Mimochodem, jak se má můj zbytek?“

„Tvůj zbytek?“ Artur se rozhlédl kolem, jako by tam někde mohl být nějaký zatoulaný kousek ocasu nebo jiný chybějící kousek.

„Zbytek Vůle!“

„Á, dáma První,“ došlo Arturovi. „Dobře, myslím. Jenom od té doby, co se spojila se Čtvrtou částí, je tak trošku… mstivá.“

„Hmm, to je zajímavé,“ řekla Vůle. „No, musím být nevyrovnaná, když kus sebe nemám, jestli víš, jak to myslím.“

„Ne, to nevím,“ přiznal Artur.

„Má to zmírňující vliv,“ vysvětlila Vůle. „Zklidňující temperament a tak podobně. Jsem tím známá, víš? Mimochodem, máš u sebe nějaké další Klíče? Tedy jestli jsi je nenechal nahoře nebo tak? Cítím, že u sebe máš jenom Čtvrtý klíč.“

„A to je všechno,“ řekl Artur. „Ostatní si nechala dáma První jako moje zástupkyně. Taky má můj Úplný atlas.“

„Hmm,“ řekla na to Vůle. „Stejně je nepravděpodobné, že bych udělala něco opravdu vyšinutého bez svého zbytku… ale možná bychom si měli pospíšit. Tím žebříkem se nezdržuj. Vezmi si tamhleta křídla. Nebude ti vadit, když se budu držet tvého ucha? Šup, šup!“

Kapitola dvacátá druhá

S podporou Vůle vyletěl Artur zpátky nahoru velice rychle. Když se vynořil z otvoru, setkalo se to s jistou nedůvěrou, protože byl pryč jen dvacet minut. To malé zvířátko na jeho uchu také vzbudilo u Freda a Suzy zvědavost a Artur je rychle představil. Nepřítomnost Služebníka, který sloužil Arturovi jako průvodce, byla také vysvětlena velice rychle a Vůle se hned poté vydala na cestu chodbou a pobízela ostatní, aby ji bez otálení následovali.

Jejich průchod obydlím Služebníků se nijak nepodobal tomu, jak tiše do něj vstoupili. Do chodby se natlačilo ještě víc přihlížejících, a když kolem nich procházela Vůle, poklekli a vydávali podivné, úpivé zvuky, aby jí vzdali hold. Mnozí z nich přitom ještě třepotali křídly.

Ta, která přežila temnotu čekala u východu. Poklekla před Vůlí, která přilétla až k ní a posadila se jí na hlavu. Chvíli si tiše povídaly ? tak tiše, že je Artur neslyšel ? a pak se Vůle zase vrátila k Arturovi na rameno.

„Děkuji,“ řekl Artur a Suzy a Fred hned také poděkovali.

Služebnice ukázala jednoduchý znak, hluboce se uklonila a vzdálila se.

„Tenhle znak znám,“ řekla Suzy. „To bylo sbohem.“

„Bylo to rozloučení,“ opravil ji Fred. „To není úplně totéž.“

„Doslova to znamenalo ‚leťte daleko‘,“ řekla Vůle. „A bylo v tom i trochu ‚leťte rychle‘, což bychom měli opravdu udělat. Možná bych se měla trošku zvětšit a zastínit si oči proti slunci.“

Vůle seskočila z Arturova ramene, a než přistála na zemi, byla asi tak stejně velká jako on. Narostla jí také o odstín světlejší vnitřní víčka, kterými znepokojivě mrkala.

„Já půjdu první,“ řekl Artur. „Pro jistotu. Musím je také upozornit, že Fredova křídla by nemusela vydržet.“

„Ale vydrží,“ řekla Vůle. „To by musel přijít o mnohem víc peří.“

„Stejně ale půjdu první,“ řekl Artur. „Abych, ehm, připravil terén.“

„Pozlacená mládež pozná, kdo jsem,“ řekla Vůle, která si správně vyložila Arturovu obezřetnost.

„Ale Ugham možná ne, a jeho kopí je hodně rychlé,“ řekl Artur. „Chvilku počkej, než vyletíš ven.“

Ugham a Pozlacená mládež stále ještě kroužili venku. Artur se postavil na kraj rozsedliny a zavolal na ně, aby je připravil na to, že je s nimi Vůle. Potom skočil, roztáhl křídla a přidal se k ostatním ve vzduchu.

Suzy letěla za ním, potom Vůle a Fred. Všichni se bezpečně dostali do vzduchu a Vůle začala okamžitě stoupat nahoru ke Skriptoriu na vrcholu. Artur se vydal za ní a Suzy a Fred mocně mávali křídly, aby jim stačili ? a aby se drželi daleko od Ughama, který se k nim snesl a vrhal na ně vyčítavé pohledy, aniž by jim ale výslovně vyčinil za to, že mu utekli. Ten Novnicník je vážně hodně praktický, pomyslel si Artur. Snaží se splnit svou povinnost, ale není posedlý porušením pravidel, když k němu dojde. Alespoň v to Artur doufal.

Několik stovek metrů od vrcholu Vůle zpomalila a otočila se.

„Připravenost je důležitá součást výcviku!“ zavolala.

„Cože?“ ptala se Suzy.

„Připravte si zbraně,“ nařídila Patnáct a vytáhla z pouzdra u boku krátký, hodně zahnutý luk a z pochvy připevněné na noze krátký, silný šíp. „Šípy nasadit!“

Čtyřicet příslušníků Pozlacené mládeže ladnými pohyby následovalo jejího příkladu.

„Deset nahoru, deset nalevo, deset napravo, deset se mnou,“ rozkazovala Patnáct. Pozlacená mládež se rozdělila do skupin podle rozkazu. Deset z nich zůstalo s Arturem a svou velitelkou.

Skriptorium nevypadalo nijak zvláštně, pomyslel si Artur, když dolétli k vrcholu hory a stoupali ještě výš, než se začali snášet dolů. Na hřebeni byla plošina velikosti tenisového hřiště a na tomto malém prostoru stála kulatá budova s kupolí cibulovitého tvaru. Kupole byla pozlacená, což působilo majestátně, ale zlatá fólie se na mnoha místech odloupla a odhalila dřevěné tašky, které byly pod ní. Stěny byly žlutě omítnuté a také potřebovaly opravit. V budově nebyla vidět žádná okna.

Kolem jediných dveří byla nahromaděná spousta těl. Artur slétl níž, aby se podíval, jestli nepozná nějaké Pištcovy děti. Všechna těla ale patřila Starousedlíkům, zřejmě Interním auditorům Lepší Soboty. Měli na sobě dlouhé kabáty, jaké se nosily v devatenáctém století, a na hlavách měli dlouhé, napudrované paruky. Většina z nich svírala v rukou meče, jejichž ostří vypadala jako zvětšené a prodloužené hroty psacího pera.

„Tohle nebyli pro Pištce žádní soupeři,“ řekla Suzy.

„Pravda,“ řekla Vůle. „Pištec je neobyčejně silný jedinec. Ale my máme mě, lorda Artura a Klíč. Vpřed!“

Vůle slétla dolů a přistála přede dveřmi. Jeden z Interních auditorů, kteří tam leželi a vypadali jako mrtví, okamžitě vyskočil a namířil na ni meč, který vypadal spíš jako puška než jako středověká zbraň. Vůle se uchichtla a vrhla se přímo do proudu aktivovaného inkoustu, který vytryskl z hrotu. Pak trochu povyskočila a kousla Auditora do lokte. Starousedlík vzdychl, upustil zbraň a pak padl na zem jako podťatý.

„I takhle se to dá dělat,“ řekla Suzy, na kterou to očividně udělalo dojem.

Artur přistál ve víru křídel a Pozlacené mládeže. Deset z nich zůstalo ve vzduchu, zatímco ostatní se snesli dolů a utvořili kolem Artura, Freda a Suzy kruh. Bylo jich tolik a stáli tak těsně vedle sebe, že Arturovi dělalo potíže dostat se ke dveřím, kterými Vůle už procházela.

Pištec na ně čekal uvnitř. Stál sám v kruhu mrtvých Pištcových dětí a nehybného těla nějakého vysoce postaveného Starousedlíka, který měl kdysi na sobě bezvadně čistý oblek viktoriánského dandyho. Nyní byla jeho tmavě červená vesta potřísněná jeho vlastní modrou krví. Vedle něj ležela zlomená ebenová hůlka a kousek od ní promáčknutý cylindr.

Pištcovy děti byly ty, které se společně s Arturem účastnily toho nešťastného útoku, jenž měl zničit Hrot ve Velkém bludišti. Artur je okamžitě poznal: Rtuťová, Tmelkastrol, Žlutoštětináč, Baldachýn, Půlřez, Sobolová a Hermelínová.

I Pištcův žlutý zimník byl na několika místech roztržený jakoby od nějaké zbraně, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by byl zraněný. Tvář mu jako vždy zakrývala ocelová maska a na hlavě měl napoleonský klobouk z černého voskovaného plátna. Dřevěné píšťaly držel v pravé ruce v rukavici. Na levé ruce měl také rukavici, nic v ní však nedržel.

Za Pištcem byla už místnost prázdná až na nevelkou, zašpičatělou hromádku tmavých kamenů, která sahala asi do pasu. Na ní stálo lesklé stříbrné zrcadlo. Artur věděl, že to má být údajný Klíč.

Jedno z Pištcových dětí na podlaze se pohnulo. Artur se nadechl a teprve v tom okamžiku si uvědomil, že nějakou dobu nedýchal.

„Oni jsou živí!“ řekl Fred.

„Patolízal Lepší Soboty přecenil své schopnosti zabíjet,“ řekl Pištec nenuceně. Jeho hlas byl téměř tak melodický jako předtím, než na něj Čtvrtá část Vůle vyprskla kyselinu.

Naklonil hlavu k Arturovi. „Vidím, že sis proti mně znovu přivedl tu věc, která si říká Vůle, Arture.“

„Tohle je její jiná část,“ odpověděl Artur. Nespustil z Pištce oči, ačkoli si nebyl jistý, co by udělal nebo vůbec mohl udělat, kdyby Pištec zvedl své píšťaly. „Nevěděl jsem, co se Čtvrtá část chystala udělat. Říkal jsem jí, že nemá použít žádný jed.“

„Předpokládám, že se pokusíš získat i Pátý Klíč,“ řekl Pištec.

„To ano,“ odpověděl Artur. „Tohle ale není Klíč. Lady Pátková se nás pokusila obelstít, abychom se spolu pustili do boje. Částečně jí to vyšlo.“

„Říkáš, že tohle není Klíč?“ zeptal se Pištec. „Ale jsi tady, společně s Vůlí a celou jednotkou té rozkošné Pozlacené mládeže. Jsou skvělí, že? I oni patří v zásadě mně, víš?“

Pištcova slova nebyla jen slova. Artur skoro viděl, jakou mají moc, a všiml si také, jak sebou Patnáct trhla, když Pištec mluvil.

„Ano, nejvyšší vládče Pištče,“ řekla Patnáct. Příslušníci Pozlacené mládeže, kteří byli s ní, nezvučným šeptem její slova opakovali.

„A to ani nemluvím o korouhevním rytíři Ughamovi,“ pokračoval Pištec. Udělal malý pohyb levou rukou a Ugham přešel k němu.

Artur Pištce stále upřeně pozoroval.

Jediným výpadem přímo k srdci, říkal si, jestli zvedne ty píšťaly ?

„Tohle všecko je dost únavné a vedlejší,“ řekla Vůle. „Tohle není Klíč, víte? A navíc je to téměř jistě nějaká velice ošklivá past. Všichni bychom udělali nejlépe, kdybychom odsud odešli a prodiskutovali to, co máme na srdci, venku.“

Pištec si Vůle vůbec nevšímal.

„Ughame, dones mi z té hromady kamení to zrcadlo.“

„Nedělej to,“ řekl Artur. „Je to past. A kromě toho, kdyby to byl Klíč, zabilo by tě to!“

Ugham přikývl. „My víme, že nás náš vládce nemiluje, pokud mu nesloužíme. Ale on nás stvořil, a to není dluh, který by se splácel snadno. Sloužíme mu s veškerou úctou, již jsme si uchovali. Zbývá však jedna nepatrná věc, než se tam vydám ?“

„Řekl jsem, abys přinesl to zrcadlo, Ughame,“ přerušil ho Pištec. Ani se nepohnul, ocelová maska byla stále otočená k Arturovi, tmavými otvory, v nichž byly možná oči, neustále sledoval Artura.

„Nechcete slyšet o té důležité věci, můj pane?“ zeptal se Ugham.

„Tak dělej!“ řekl Pištec a hlas mu přeskočil.

Ugham znovu přikývl, sehnul se a položil na zem své kopí, nůž s boxerem a meč. Potom sáhl do kabátu a vytáhl malý, složený papírek, který položil pod nůž. Vstal, podíval se na Artura mrkl na něj svým třetím okem na čele.

„Nedělej to, Uggie!“ řekla Suzy. Vykročila k němu, ale Artur ji chytil za loket a stáhl ji zpátky.

„To bylo moudré, Arture,“ řekl Pištec. Jeho hlas byl znovu jemný, ale tak hrozivý, že měl Artur pocit, jako by byl v jedné místnosti s nevybuchlou bombou. Neměl představu, jak velké jsou doopravdy Pištcovy schopnosti, ale nějak si netroufal ho vyzvat na souboj, i když měl Čtvrtý Klíč a po boku mu stála Vůle. K větší sebejistotě mu nepomohla ani Pozlacená mládež, sešikovaná kolem něj.

A to ani nemyslím na to, že stačí jediné zapískání, a Suzy a Fred na místě zkamení, říkal si Artur.

Ugham zasalutoval Pištcovi, ale zasalutování patřilo i Arturovi, Suzy a Fredovi. Potom se rychlým krokem vydal k hromadě kamenů, natáhl ruku a sebral zrcadlo.

Nejdřív se nic nedělo. Ugham trochu povolil ramena, udělal půlkrok zpátky, začal se otáčet ? a kamenná podlaha pod jeho nohama zaskřípala, o kus se prohnula a pak už tam nebylo nic ? asi třímetrový kruh nahradil krouživý vír Ničeho.

V okamžiku, kdy zmizela podlaha, byl Ugham zničen. Neměl ani čas nějak reagovat nebo aspoň vykřiknout; v okamžení se rozpustil v čisté temnotě Ničeho.

Všichni ostatní v místnosti měli jen o pár vteřin času navíc. Vír Ničeho se neustále rozrůstal a padalo do něj kamení.

Jako první se vzpamatoval Pištec. Svou píšťalou načrtl ve vzduchu schody a vytvořil si tak vstup na Nepravděpodobné schodiště. Skočil na ně právě ve chvíli, kdy podlaha pod jeho nohama zmizela.

Všechny ostatní, včetně většiny Pištcových dětí, jež tam ležely v bezvědomí, náhle smetl stranou ohromný, šupinatý ocas. Artura srazil na zem, takže udělal přemet, a pak ho to táhlo přes strženou zeď. Vůle se pořád zvětšovala, až zbořila zeď a odtáhla všechno, co bylo v místnosti (včetně Artura) dočasně do bezpečí.

Byl to však jen kratičký oddech. Vír Ničeho se stále rozrůstal. Příslušníci Pozlacené mládeže kolem Artura v panické hrůze vyskákali do vzduchu. Artur se pokoušel vstát. Suzy se snažila zvednout Rtuťovou a Fred pomáhal na nohy Sobolové a zuřivě přitom máchal křídly.

„Klíč, Arture!“ zaburácela Vůle. „Použij Klíč. Tahle trhlina vede do samotné Prázdnoty!“

Kapitola dvacátá třetí

Artur balancoval na samém okraji hory, křídla měl roztažená a Čtvrtý Klíč zdvižený. Klíč zůstal v podobě maršálské hole, ale vyzařovalo z něj vnitřní světlo, jež se odráželo od krokodýlího prstenu spíš zlatým než stříbrným jasem.

Vír Ničeho se rozšířil až k Arturovi. Téměř celý vrchol hory byl teď temnou nicotou a Artur nějak intuitivně věděl, že jak se trhlina vedoucí do Prázdnoty šíří směrem ven, rozrůstá se i směrem dolů a pohlcuje obsah Domu.

Soustředil se na vír Ničeho a na Klíč. V mysli si vybavoval, jaké to bylo, když před pouhými několika minutami letěl nahoru.

„Ať je to tak, jak to bylo,“ řekl. „Dům ať se dá znovu dohromady a Nic ať zmizí.“

Klíč se mu v ruce rozpálil doruda, ale Nic se šířilo dál, ačkoli už o něco pomaleji.

Nedokážu to! pomyslel si Artur a náhle ho zachvátila panika. Na chvilku se přestal soustředit. Nic se šířilo opět rychleji a bez problémů ničilo všechno, co mu přišlo do cesty. Čtvrtý Klíč není ve Středním Domě dost silný! Potřebuji Pátý Klíč, a ten nemám!

Dokážeš to a ty to víš, blesklo mu náhle hlavou. Věděl, že to je hlas Páté části Vůle, a myslel si, že ho slyší jen v duchu, ale hlas Zvířete přesto zněl velmi klidně a uvolněně. Jsi přece lord Artur. Držitel čtyř Klíčů, i když v ruce třímáš jen jeden. Mysli na ně na všechny, jako bys je měl u sebe. Společně budou mít síly víc než dost.

Artur se zašklebil a představil si První Klíč ? těžký meč v podobě hodinové ručičky, jak mu visí u boku. Pak si vybavil Druhý Klíč ? hrubé rukavice na svých rukou. V duchu viděl i Třetí Klíč ? trojzubec u svého opasku ? a cítil Čtvrtý Klíč ? těžkou hůl ve své pravé ruce.

„Táhni pryč ?,“ nařídil lord Artur a Nic opravdu zmizelo. Vrchol hory byl teď jen holý hladký kámen, kromě prstence suti kolem okraje, kam Vůle metla svým ocasem všechno, co se dalo.

Artur zamžikal očima a podíval se na své ruce. Skutečně na nich měl rukavice ? Druhý Klíč. První Klíč mu opravdu visel u boku. Třetí Klíč měl zavěšený za opaskem.

„Jak jsem to jen udělal?“ zašeptal.

„Mně se neptej,“ odpověděla Suzy a přistála vedle něj. „Ale řekla bych, že Dáma První bude dost namíchnutá.“

„Myslím, že to celé pochopím,“ řekla Vůle, když přistála Arturovi na rameni, opět velká asi jako papoušek. „Až se dám dohromady sama se sebou. Ta trhlina mohla zničit celý Střední Dům.“

„Správně,“ řekl Artur trochu omámeně. „Budu to muset přestat říkat, že? Zvlášť když mám vlastně na mysli, že je to všechno špatně. Ugham je mrtvý. Co Pištcovy děti?“

„Rtuťová a Sobolová jsou tady,“ řekl zasmušile Fred, který se skláněl nad dvěma dětmi. „Vypadá to, že snad jen spí. Ale co ostatní?“

Ukázal rukou do mělkého kráteru s hladkými stěnami, který vyhloubilo Nic.

„A Pozlacená mládež?“ zeptal se Artur. Nikde nad hlavou je neviděl.

Fred ukázal dolů. Artur se tam podíval. Daleko pod nimi se třpytilo něco zlatého a byla tam vidět spousta malých postav.

„Letí domů,“ řekla Vůle. „Jsou zmatení. Tam to pro ně bude nejlepší, to je bez debaty. Všude dobře doma nejlépe.“

„To ano,“ řekl Artur zahořkle. Podíval se na krokodýlí prsten na svém prstě a rezignovaně pozoroval, jak zlatá barva postupuje. „Z nás ale nikdo domů namířeno nemá.“

„A kam půjdeme?“ zeptal se Fred.

„Vydáme se za lady Pátkovou,“ odpověděl Artur. „Musíme získat Pátý Klíč.“

„Uděláme totéž, co Pištec?“ zeptala se Suzy dychtivě. „Nejsou tu pro nás žádné výtahy, Vstupní dveře jsou zamčené, telefony nefungují.“

„Půjdeme po Nepravděpodobném schodišti do Pondělního pokoje,“ řekl Artur. „Potom přes Sedm ciferníků tam, kde je lady Pátková, to bude někde v Druhořadých říších. Použiju Atlas a najdu ji.“

„Nechceš ale přece používat Klíče,“ namítl Fred.

„Ne,“ potvrdil Artur. „To nechci. Ale Ugham taky nechtěl zemřít pro Pištce, ne?“

Fred zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím,“ řekl.

„Mám za to, že by se to dalo brát jako pocta,“ vysvětloval Artur. „Nebo zodpovědnost nebo něco takového. Tak jdeme. Zvíře, předpokládám, že umíš chodit po Schodišti!“

„Když mě povedeš, lorde Arture,“ odpověděla Pátá část Vůle. „Nebo když mě necháš, abych se ti svezla na rameni.“

„Křídla bychom tu měli raději nechat Rtuťové a Sobolové,“ řekl Artur. Sáhl dozadu, bez přemýšlení si strhl svá křídla a podal je Fredovi, aby je položil vedle spících Pištcových dětí. Suzy také shodila křídla a sebrala Ughamovy zbraně, ačkoli z jeho meče zbyl jen jílec a z násady na kopí jen jedna tenká tříska. Vzala i ten kus papíru a strčila si ho hluboko do kapsy.

I Fred si sundal poničená křídla, ale protože pro Pištcovy děti byla zapotřebí jen dvoje, složil ta svá a dal si je do kapsy.

„Tak jdeme,“ vybídl je Artur. S použitím Čtvrtého Klíče s jistotou načrtl vedle horského úbočí schody a stejně sebejistě na ně vkročil, i když to vypadalo, že se vydal do prázdna. Suzy ho ihned následovala a držela se ho zezadu za opasek. Fred trošku zaváhal, téměř se pustil Suzyiných šosů a hrozně poskočil.

Všichni tři, včetně Vůle na Arturově rameni, zmizeli a byli ze Středního Domu pryč.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Lístka se pomalu probrala. Na chvilku si myslela, že se ocitla uprostřed nějakého nepříliš příjemného snu, v němž si jen představovala, že je vzhůru. Když ale přišla úplně k sobě, poznala, že to žádný sen není.

Harrisonův obličej plný obav se tyčil přímo nad ní. V ruce měl stříbrnou lžičku, z níž odkapávala nějaká nechutně vyhlížející modrá tekutina.

„Probuď se!“ naléhal na ni. „Vzbuď se!“

Lístka pomaličku zdvihla hlavu a hřbetem ruky si otřela ústa. V ruce měla pocit, jako by ji právě přešlo hodně úporné mravenčení, a málem sama sebe uhodila do rtu. Nijak ji nepřekvapilo, když na své ruce uviděla čmouhu od té modré medicíny.

„Co to?“ ptala se otupěle. „Kdo…“

„To jsem já, Harrison! Probuď se! Musíme se někde schovat!“

Lístka se posadila. Její ubohý mozek si s námahou skládal všechno dohromady.

Harrison ? spáči ? lady Pátková ? prožívání ? Páteční Poledne.

„Co se to děje?“ zeptala se. Chtěla, aby to znělo ostře, ale slova, která jí vyšla z úst, byla jen těžko srozumitelná. I její ústa se teprve musela vzpamatovat.

„Lady Pátková úplně zešílela!“ vyjekl Harrison. „Vysává teď prožíváním každého! Všechny spáče najednou! Musíme se schovat!“

„Všechny spáče?“

„Všechny smrtelníky, co tu jsou! Starousedlíci odvádějí do kráteru každého. Budou tady co nevidět!“

Lístka se rozhlédla. Byla v místnosti plné spáčů, která byla hodně podobná Žluté přípravně, ačkoli tahle měla stěny růžové.

„Tohle je poslední pokoj!“drmolil Harrison. Chytil Lístku za paži a vytáhl ji z postele. „Tak pojď!“

„Proč mi pomáháte?“ zeptala se Lístka vyčerpaně, když se nechala vést ke dveřím. „Proč nezachráníte jen sebe?“

„Řekl jsem, že ti pomůžu, ne?“ odpověděl Harrison nervózně. Otevřel dveře a rozhlédl se oběma směry po chodbě. „Pojď!“

Lístka šla za ním. Pořád se ještě musela hodně snažit, aby zvládla najednou jít i přemýšlet. Po několika krocích se jí to už docela obstojně dařilo, ale jakmile začala pořádně přemýšlet, zastavila se.

„Moje teta Mango!“ vykřikla. „Musím ji vzít s sebou!“

„Ale ona už je v kráteru! Všichni tam jsou,“ řekl Harrison a vmáčkl se do schodišťové šachty. „A teď si každou chvíli přijdou pro spáče z Růžové přípravny. Pospěš si!“

Lístka následovala Harrisona po schodech dolů.

„Musíme lady Pátkovou zastavit,“ řekla „Nemůže přece…“

„Ale může,“ řekl na to Harrison. „Je to tak. Nemůžeme s tím nic udělat, můžeme se jen schovat a doufat, že přežijeme.“

„Proč to dělá?“ zeptala se Lístka. „Jak dlouho jsem o sobě nevěděla?“

„Proč? To nevím. Všechno se to seběhlo najednou. Axilrad dostala příkaz. Začal jsem jí pomáhat a pak jsem si uvědomil, že ‚každý smrtelník‘ znamená taky já. No a ty jsi byla mimo jen asi šest nebo sedm hodin. Nijak ti to neuškodilo, tím jsem si jistý.“

„Musíme si sehnat nějaké zbraně a vyrazit ke kráteru,“ řekla Lístka. „Když se nám podaří lady Pátkovou aspoň rozptýlit…“

„Zabijí nás!“ namítl Harrison. „Používej hlavu. Budeme mít velké štěstí, když se nám podaří zachránit se. Počkej! Kam jdeš?“

„Ke kráteru,“ odpověděla Lístka. „Musí existovat něco, co můžu udělat.“

„Chytnou tě,“ zasyčel Harrison. „Dají tě na prožívání. Jsi stejně šílená jako lady Pátková!“

„Díky, že jste mě vzbudil,“ řekla Lístka. „Udělal jste aspoň jednu dobrou věc.“

„A tím jsem taky skončil!“ Harrison se otočil k Lístce zády a s klapotem se rozběhl po schodech dolů.

Potřebuji luk nebo nějakou zbraň, třeba aspoň prak, pomyslela si Lístka. Něco, z čeho bych mohla na lady Pátkovou vystřelit, až vyskočí na ten kámen, něco, co ji vyruší na dostatečně dlouhou dobu, aby se dalo utéct. Ne, to nebude fungovat… Harrison má asi pravdu…

Z koutků očí jí vytryskly slzy hněvu. Lístka si je setřela klouby prstů a začala stoupat po schodech. Neměla jasnou představu o tom, co udělá, ale věděla, že něco udělat musí. Možná hodit seshora dolů kámen, ačkoli pochybovala o tom, že by dokázala dohodit někam dostatečně blízko prostředku jezera.

Na dalším patře, což byl, jak si všimla, Kruh osm, Lístka vytáhla Námořníkův medailon.

„Tohle bude asi naposledy, co budu žádat o pomoc,“ řekla. „Jestli nepřijdete brzy, bude pozdě. Lady Pátková prožívá všechny. Všechno je špatně. Potřebuji pomoct hned teď!“

Medailonek v její ruce ale zůstal jen kusem vyřezávané kosti. Lístka ho zase zastrčila a pokračovala v cestě nahoru. V hlavě jí vznikala neurčitá představa. Pokud mají všichni Starousedlíci za úkol nahánět spáče do kráteru, potom by měl být Kruh deset prázdný. Existovala docela slušná šance, že by mohla v kanceláři Poledne najít něco užitečného. Nějakou zbraň. Náhradní telefon. Prostě něco.

Nebo bych tam taky mohla znovu najít Páteční Poledne. Lístka se otřásla a přinutila se udělat další krok. Snažila se držet co nejblíž u zdi v té trošce stínu, který vrhaly plynové lampy.

Kruh deset byl stejně tichý jako předtím, což vyvolávalo falešný pocit bezpečí. Mohlo tam klidně být spousta Starousedlíků, kteří by se náhle vynořili ze svých pokojů. Lístka se kradla tak tiše, jak jen dovedla, a odpočítávala přitom čísla nade dveřmi.

Právě míjela označení devíti hodin, když uviděla, že se něco v záhybu u čísla jedenáct pohnulo. Kdyby nebyla tak nervózní, asi by si toho ani nevšimla, protože to bylo maličké a pohybovalo se to pomalu a nízko.

Šedozelený úponek, vršek pohyblivého lusku se semínky. Šmátralo to ze strany na stranu a v tu chvíli se do Lístčina zorného pole dostal větší kus rostliny, její silnější část blíž ke středu lusku.

Lístka se zastavila a pomalu začala ustupovat chodbou zpátky. Udělala jen pár kroků, když zahlédla další úponek, tentokrát za sebou. Byla v pasti mezi dvěma rostlinami, které jí navíc bránily úniku po schodišti.

Dívka zadržela dech a velice pomalu se sunula ke dveřím u označení devíti hodin. Sevřela kouli na dveřích a začala jí otáčet. Koule se však pootočila jen o kousíček, když Lístka ucítila odpor. Bylo zamčeno.

Lístka se podívala nad sebe na plynovou lampu. Pomyslela si, že kdyby se jí podařilo chopit se trubky od osvětlení a namířit ji, mohla by ji možná použít jako plamenomet. Žádná viditelná trubka tam ale nebyla, jen dračí hlava na místě plynového hořáku, což byl masivní kus bronzu připevněný ke stropu.

Úponek, který byl blíž k ní, přestal zkoumat terén a náhle se odporně zavlnil jako had a namířil si to přímo k Lístce.

Lístka zavřela oči a vzpomněla si na Milčina slova.

Považuj za štěstí, že vy smrtelníci umíráte celkem rychle.

Vzduch naplnilo strašlivé praskání a Lístka cítila, jak jí všemi kostmi v těle a dokonce i zuby a lebkou proniká mučivá bolest. Vykřikla a padla na zem.

#

„Nastav ciferníky, Kýchale,“ řekl Artur. Stál za kruhem hodin, stále ještě oblečený v šatech sešitých z papíru. U sebe měl všechny čtyři Klíče. Po jejich příchodu po Nepravděpodobném schodišti ? cesta po něm probíhala lépe, než Artur očekával, jen jednou se museli z podivných důvodů zastavit ? nebyl čas se převléknout ani udělat cokoli jiného než se spěšně poradit s doktorem Skamandrosem, který teď stál za ním společně s Pátou částí Vůle, Suzy a Fredem. Vrchní sluha Kýchal stál uprostřed kruhu sedmi stojacích hodin a otáčel ručičkami do pozice, ve které se podle jeho a Skamandrosových výpočtů nacházelo útočiště lady Pátkové.

„Jsi si jistý, že Lístka neříkala nic o mojí mamince?“ zeptal se Artur znovu.

„Určitě ne,“ odpověděl doktor Skamandros. „Měla hrozně málo času. Mám o ni strach.“

„To já taky,“ řekl Artur. „Podařilo se nějak telefonicky spojit s Dámou První?“

Doktor Skamandros zavrtěl hlavou. „Ani přes telegramy. Pořád se vracejí s označením Navrátit odesilateli.“

„Ciferníky jsou nastavené na pozorování, pane,“ řekl Kýchal a vystoupil z kruhu. „Mohu navrhnout, abyste se nejprve několik minut díval, než skrz ně projdete?“

„Jenom tak dlouho, dokud si nebudu jistý, že nevedou do Ničeho,“ řekl Artur. „Nechci ztratit ani vteřinku. Lístce a ostatním smrtelníkům se mezitím může stát cokoli.“

Když mluvil, vynořil se z podlahy mezi ciferníky proužek bílé mlhy, který se začal pomalu točit dokola a pak se rychle zvětšoval, až tam byl celý pomalu se otáčející oblak. Skrz jeho bílou barvu pronikalo stříbrné světlo, které bylo u okrajů jasnější.

Artur zamrkal a v tu chvíli se oblak stal oknem do jiného světa. Artur se díval skrz něj a viděl, jak před ním stojí veliký dav lidí ? pozemšťanů. Před nimi se rozprostíralo jezero a uprostřed něj stál kamenný sloup, na jehož vrcholu trůnilo stříbrné křeslo. Nad křeslem se snášela okřídlená postava… velice vysoká Starousedlice s obzvlášť velikými žlutými křídly, jež držela v pravé ruce něco neskutečně zářivého.

„Kýchale!“ vykřikl Artur. „Musíme se dostat skrz hned teď!“

Vrchní sluha vskočil do kruhu tak rychle, že mu dlouhé bílé vlasy zavlály kolem obličeje a šosy jeho kabátu se nadzvedly až ke kříži. Hbitě upravil ručičky na několika hodinách a zase rychle vyskočil z kruhu ven.

„Běžte, pane!“

Artur a jeho společníci vskočili do kruhu téměř tak rychle jako Kýchal, a to právě ve chvíli, kdy hodiny začaly odbíjet.

Kapitola dvacátá pátá

„Vstaňte, mladá dámo.“

Lístka otevřela jedno oko. Ležela na zemi. Malinko zvedla hlavu, aby se podívala, jestli jí z hrudníku ční úponek lusku ? nebo jestli se jí v těle usadily nějaké ohyzdné rostliny a chystají se ji zabít pomaleji, než si Milka myslela.

Nic takového neviděla. Po strašidelných luscích nikde nebylo ani stopy. Místo toho tam stál velice vysoký starý muž s bílými vlasy a třídenním bílým strništěm na tváři. Jeho pronikavé modré oči byly upřené na Lístku. Na sobě měl modrý kabátec ke kolenům, modré kalhoty a námořnické vysoké boty ohrnuté u kolen. V pravé ruce pevně svíral třímetrovou harpunu, která se třpytila tak, až z toho Lístku bolely oči.

„Kapitáne!“ zavzlykala Lístka. „Pane!“

Námořník se sklonil a zdvihl ji za loket. „Raději bychom měli hned zmizet,“ řekl. „Rozbil jsem tu kupoli, když jsem přistával se svým člunem, a teď mi do něj lezou všelijaký zahradnický hrůzy. A to ani nemluvím o tom, že bychom se radši měli vyhnout Pátkový. Ta nebude moc nadšená.“

Lístka se pokusila nadechnout a zakašlala. Kašlání přešlo ve vzlyk. Námořník ji poplácal po zádech tak silně, že ji málem odhodil na zeď.

„Takhle se plavčík ze starý dobrý Kudlanky nechová,“ spílal jí. „Teď už jsi docela v bezpečí.“

Lístka potlačila vzlykání a postavila se do pozoru.

„Prosím za prominutí, pane,“ řekla a bezděčně přitom napodobovala svého učitele Alberta. „Tam dole v kráteru je ale spousta smrtelníků, kteří potřebují zachránit. Je tam i moje teta.“

„Smrtelníci, co potřebují zachránit!“ zvolal Námořník. „Vplul jsem do bouřky, jak vidím. No tak se na to pěkně podíváme. Víš o nějaké pozorovatelně, odkud si můžu prohlédnout, jak to tu vypadá?“

„Je tu jedno veliké okno,“ řekla Lístka. „V Kruhu šest, přibližně v poloze za deset minut půl. Musí se dolů a trochu za roh.“

„Tak tam vyrazíme,“ pronesl burácivým hlasem Námořník. „A pěkně zčerstva.“

Lístka přikývla a vydala se ke schodišti. Kapitán šel těsně za ní. Chvilku nic neříkali, ale když došli do Kruhu šest, položil Námořník Lístce jemně ruku na rameno a zastavil ji.

„Máš ještě pořád ten medailonek?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděla Lístka.

„Měla bys ho vrátit Arturovi, až to půjde. Neměl se dostat do jiných rukou.“

„Omlouvám se,“ řekla Lístka. „Nevěděla jsem, komu…“

„Nic se nestalo,“ přerušil ji Námořník. „Ale já mám taky svoji práci. Třikrát se objevím na zavolání. To mladému panu Arturovi dlužím. Tohle je podruhé, a potřetí a naposledy musí ta výzva přijít od Artura samotného.“

„Ano, pane,“ řekla Lístka znovu. Námořník zvedl ruku a pokynul jí, aby pokračovala dál.

Okno bylo přesně tam, kde si pamatovala. Bylo z čirého skla nebo z něčeho podobného sklu, asi dva metry dlouhé a metr vysoké. Mělo výhled přímo na jezero a na dno kráteru, které leželo několik stovek metrů pod nimi.

„Tamhle,“ ukázala Lístka. „Všichni ti lidé, spáči seřazení tam na břehu. Bože! Lady Pátková už přistává na kameni. Použije Pátý Klíč, aby vysála ze všech těch lidí jejich vzpomínky, jejich zážitky!“

Kapitán vyhlédl ven ? přímo na lady Pátkovou, která přistávala na stříbrném křesle na kameni, a na asi tucet Starousedlíků, kteří kroužili kolem ní.

„Šance jsou malé,“ řekl. „Ale pozice je dobrá.“

Poté poklepal hrotem své harpuny na sklo a to vylétlo celé ven a roztříštilo se na kusy o skálu dole pod nimi. Lístka se zachvěla, protože jí projela vlna bolesti a nevolnosti, ale brzy to přešlo. Uvědomila si, že ten pocit způsobila Námořníkova harpuna, a tak poodešla kousek dál od ní.

„Takže,“ uvažoval Námořník, „zvládnu asi tak dva dobré hody, než se na nás vrhnou. Na koho bych tedy měl mířit?“

Dole pod nimi lady Pátková zdvihla ruku a zrcadlo, které bylo Pátým Klíčem, zazářilo ještě oslnivěji.

„Rychle!“ vykřikla Lístka. „Ona se chystá ?“

Klíč se zablýskl a jeho jasné světlo vyhnalo temnotu ze všech koutů a puklin v kráteru. Jezero a kupole zestříbřely a z očí a úst tisíců spáčů vytryskly šílené barevné provazce směrem k ruce lady Pátkové. Ta je sebrala a v zrcadle v její ruce se teď místo čistě bílé záře objevila jasná duha, která se jí rozlila po paži.

Lady Pátková zvedla zrcadlo, zaklonila hlavu a otevřela ústa s dokonalými bílými zuby.

„Zastavte ji!“ zakřičela Lístka. „Nenechte ji, aby je všechny vysála!“

„To je Lístčin hlas,“ řekl Artur, když se vyhrabal ven na kamenité dno kráteru a omylem přitom povalil několik spáčů. Z nějakého důvodu nedokázal moc udržet rovnováhu a znovu klopýtl, než se dokázal postavit rovně. Svou kamarádku slyšel, ale nikde ji neviděl a ani nerozuměl tomu, co křičela. Jediné, co viděl, byla spousta spáčů, lady Pátkovou usazenou nahoře na kameni a Starousedlíky, kteří se vznášeli kolem ní.

„Lady Pátková právě využívá moci Klíče,“ varovala ho Vůle, která se objevila hned za ním. Ještě trochu se zmenšila a cupitala mezi dvěma potácejícími se spáči. „Velice podivným způsobem.“

„Je to neobvyklé,“ řekl Skamandros, který se vynořil jako další po přechodu přes Sedm ciferníků. Zdvihl si brýle na čelo a pozorně si prohlížel nejbližšího spáče. „Z těchto smrtelníků vysává, no, není to přímo život, ale něco hodně podobného.“

Lístka přestala křičet. Artur se právě chystal pokračovat dál, když v dálce uslyšel nějaké praskání a v zubech ucítil bolest, kterou znal. O chviličku později vyletěla od stěny kráteru Námořníkova harpuna. Vypadalo to, že trefí lady Pátkovou, ale ta nadskočila o pouhý zlomeček vteřiny dřív, než ji mohla zasáhnout, a roztáhla žlutá křídla k letu. Klíč jí zůstal v ruce, stále ještě v barvách duhy a plný zážitků smrtelníků.

„Námořník!“ zvolala lady Pátková a ukázala na stěnu kráteru. „Chopte se ho!“

Tucet Starousedlíků včetně Poledne s monoklem na oku udělalo ve vzduchu otočku a rozletělo se k oknu, kde Námořník právě natahoval ruku pro svou vracející se harpunu.

„Stát!“ zařval Artur. Zdvihl do výšky maršálskou hůl ? Čtvrtý Klíč oběma rukama, jež měl oblečené do rukavic ? Druhého Klíče. „Klíče, přineste ke mně lady Pátkovou! A vy, Starousedlíci, nechte Námořníka na pokoji!“

Arturův hlas se rozléhal po celém kráteru. Neznělo to jako křik malého chlapce, ale jako hlas nějakého velkého pána, který přikazuje svým sluhům, aby vyplnili jeho rozkazy.

Lady Pátková udělala ve vzduchu přemet, jak se snažila vyletět na svůj balkon. Stále ještě držela v ruce zrcadlo se zážitky smrtelníků. Náhle ji to začalo odnášet, jako by ji odfoukl vítr, a přistála celá rozplácnutá přímo před Arturem. Vůbec v tu chvíli nevypadala jako velká dáma. Několik spáčů se potácivě snažilo uhnout jí z cesty, ale ona jim nevěnovala vůbec žádnou pozornost.

„Takže ses dostala ven,“ pronesla lady Pátková k Vůli konverzačním tónem. „Tomuhle klukovi se podařilo to, co jsi sama nedokázala.“

„Přesně tak, madam,“ řekla na to Vůle. „A teď přišla chvíle, abyste se i vy vzdala své moci ve prospěch tohoto chlapce, který ve skutečnosti není vůbec žádným chlapcem, ale lordem Arturem, Právoplatným dědicem.“

„Jsem připravena to udělat,“ řekla lady Pátková. „Mohu však ochutnat ještě trošku zážitků? Vím, že jsem poražena, ale jen jako smrtelnice dokážu opravdu poznat pocit porážky. Dejte mi jen pár minut navíc, nechte mě ještě jednou vychutnat si bohatství chuti života smrtelníků ?“

„Ne,“ řekl Artur. Schoval hůl do pouzdra a natáhl ruku. „Já, Artur, pomazaný Dědic Království, vznáším nárok na Pátý Klíč ?“

Lady Pátková vykřikla a pokusila se vylít obsah zrcadla do svých úst. Duhové nitky se jí přitom rozlily kolem celého obličeje. Artur teď mluvil rychleji, slova úplně drmolil.

„? a s ním i na vládu nad Středním Domem. Uplatňuji jej na základě krve, kostí a klání za pravdu v závěti a navzdory všem obtížím!“

Zrcadlo vyletělo lady Pátkové z ruky k Arturovi. Lady Pátková znovu vykřikla a vrhla se za ním. Artur uskočil stranou, ale vrhl se dál, než měl v úmyslu, protože tu vládla slabší přitažlivost. Lady Pátková se otočila, aby se pokusila zrcadla opět zmocnit, ale Vůle, jež znovu povyrostla, jí stiskla svými ostrými netopýřími zuby zátylek a třásla s ní, dokud jí po krásně tvarovaném krku nezačaly stékat tenké potůčky modré krve.

Artur se chvíli díval na duhově zbarvené zrcadlo ve své ruce a potom na všechny ty spáče. Neměl žádný skvělý pocit z vítězství. Bylo mu slabo u srdce, cítil se prázdný a poražený.

„Předpokládám, že moje maminka tady někde je,“ řekl. „Přišli jsme jen o chvilinku pozdě.“

Doktor Skamandros si odkašlal a zvedl ruku. „Ehm, lorde Arture, domnívám se, že by nemuselo být tak úplně pozdě. Velká většina odčerpaných zážitků musí stále ještě být uvnitř Klíče. Je možné je nějak navrátit. Lady Pátková to bude vědět nejlépe.“

Artur se otočil k lady Pátkové, která bezvládně a tiše visela v čelistech Vůle. „Je možné ty zážitky nějak navrátit?“ zeptal se.

„Snad,“ odpověděla lady Pátková netečně. „Já nevím. Pokud je to v moci Klíče, půjde to. Já nejsem žádná kouzelnice.“

„Arture, Námořník dává nějaké znamení,“ řekl Fred.

Artur se podíval nahoru na kráter. Teď dokázal Námořníka jasně rozeznat a pocítil náhlý příval radosti, když uviděl, že ta malá postava po jeho boku je Lístka.

„Arture!“ křičel Námořník a jeho velitelský hlas zvyklý překřičet vlny na širém moři zněl téměř tak hlasitě jako Arturův, který však byl zesílen kouzlem. „Hrnou se sem nebezpečné rostliny! Nařiďte Starousedlíkům lady Pátkové, aby je odehnali!“

„Cože?“ zakřičel Artur. „Nebezpečné co?“

„Rostliny!“ křičel v odpověď Námořník a vypadalo to, že něco volá i Lístka, ačkoli její hlas se úplně ztrácel.

Starousedlíci, kteří kroužili nad nimi, to slyšeli docela jasně. Všichni až na jednoho se snesli dolů k Arturovi a ten si na okamžik myslel, že se na něj chystají zaútočit. Starousedlíci se ale zastavili ve vzduchu kus nad ním a vznášeli se na místě. Jeden z nich promluvil.

„Lorde Arture, můžeme se ihned pustit do boje s rostlinami? Pokud je včas nezastavíme, úplně nás tu zaplaví.“

„Běžte a dejte se do boje s rostlinami,“ rozkázal Artur. Potom se podíval nahoru a řekl: „Hej, kam se poděli Páteční Poledne a Soumrak?“

„Lorde Arture, pokud vás mohu přerušit,“ vmísil se Skamandros. „V otázce návratu zážitků může hrát určitou roli časový faktor. Mohlo by dojít k jistému zhoršení kvality, pokud něco neučiníme rychle ?“

„To je pravda!“ řekl Artur. „Jak mám ty zážitky vrátit zpátky?“

Skamandros vypadal nejistě a tetování na jeho tvářích se proměnilo z knih s otáčejícími se stranami v divokou změť otazníků, které spolu začaly vzájemně bojovat.

„Klíče dokáží hodně kouzel,“ řekl. „Pokud zaujmete stejnou pozici, v jaké byla lady Pátková, když vysávala zážitky smrtelníků, a jednoduše požádáte Pátý Klíč, aby ukradené zážitky vrátil zpátky na původní místo, mohlo by to fungovat. Propracovat postup pečlivěji by mi bohužel trvalo celé dny nebo dokonce týdny.“

„Dej mi svoje křídla, Frede,“ řekl Artur rychle. „Nasaď mi je. Díky. Vůle, nepouštěj lady Pátkovou. Suzy, ty dávej pozor, jestli se neobjeví Páteční Poledne a Soumrak. Měli by vědět, že jsou poraženi, ale…“

Roztáhl křídla a vznesl se do vzduchu. Dával dobrý pozor, aby Pátý klíč držel rovně. Věděl, že to není žádný pohár a že asi nemůže jeho obsah nijak vylít, ale přesto byl raději opatrný.

Stříbrné křeslo bylo potopené pod hladinou, ale Artur ho přes průzračně modrou vodu viděl. Proto si stoupl na kamenný sloup a natočil se stejným směrem jako předtím lady Pátková. Když viděl všude kolem sebe stojící a kymácející se těla spáčů, nemohl si pomoci, aby mezi nimi nezačal hledat tvář své matky. Byla tu? Byli tu i jiní lidé, které znal?

„Pospěšte si!“ zvolal Skamandros, který si důkladně prohlížel hlavu jednoho ze spáčů zezadu.

Artur se zhluboka nadechl, zdvihl paže, jak to viděl u lady Pátkové, a soustředil své myšlenky na Pátý klíč. Jen pro jistotu promluvil i nahlas, i když jen tiše, aby to slyšel pouze on sám.

„Pátý Klíči, navrať zážitky, jež zadržuješ, těmto ubohým lidem, aby byli zase přesně takoví jako předtím, než jim lady Pátková ukradla jejich drahocenné životy. Obnov jejich vzpomínky a navrať jim všechno jejich štěstí…“

Na kratičký okamžik se odmlčel a přemýšlel, jestli to je všechno, co budou potřebovat, ale ve stejnou chvíli pochopil, že to tak není. Ani on sám by nechtěl mít jen samé šťastné vzpomínky.

„… a všechno jejich soužení. Děkuji ti.“

Klíč se zableskl mnohobarevným světlem a z Arturovy ruky vyrazily paprsky, jež se klikatily přes stříbřitou, zrcadlovou hladinu jezera, aby se napojily na všechny ty spáče. Na několik málo vteřin tak vytvořily oslnivou zářící mřížku, hrající všemi barvami duhy.

Pak paprsky náhle zmizely a zrcadlo v Arturově ruce zůstalo potemnělé. Spáči se stále ještě kymáceli a šourali na místě. Artur zatím roztáhl křídla a letěl zpátky k ostatním.

„Zafungovalo to?“ křikl Artur vystrašeně, když přistál. „Nevypadají ani o trošku lépe!“

Skamandros se odklonil od hlavy, kterou zkoumal, posunul si brýle ještě výš na čelo a zakřičel odpověď: „Ano! Většina, ne-li všechny ukradené zážitky byly navráceny. To, že spí, je jiná věc, je to pouhý příkaz lady Pátkové, který se dá snadno zrušit. Já ale navrhuji, abychom je nechali spát, dokud se nám nepodaří vrátit je zpátky.“

„Vedl sis dobře, Arture,“ řekla Vůle, která před chvílí vyplivla lady Pátkovou z tlamy a teď ji s potěšením tiskla pod křídlem. Bývalá Správkyně si nestěžovala ani se nevzpírala. Jen tam tak seděla a zírala nesoustředěným pohledem do prázdna. „Skutečně velice dobře.“

Artur neposlouchal. Byl už zase ve vzduchu a letěl nad davy lidí, mezi nimiž hledal svou matku.

„Dlužíš mi tucet zlatých rundelů, Frede,“ řekla Suzy. „Říkala jsem ti, že se dostaneme zpátky k Arturovi a získáme Pátý Klíč dřív, než si stihneme dát šálek dobrého čaje.“

„Měli jsme přece šálek čaje u Knihvazačské křižovatky,“ protestoval Fred.

„To ale nebyl šálek dobrého čaje,“ namítla Suzy. „To byl přece utrejch.“

„Zajímalo by mě, jak dostaneme všechny tyhle lidi zpátky tam, kam patří,“ řekl Skamandros. „A když o tom tak přemýšlím, zajímalo by mě, jak se vlastně vůbec dostaneme zpátky. Zapomněl jsem totiž přibalit přepravní talíř.“

Kapitola dvacátá šestá

„Mezi spáči v kráteru není,“ řekl Artur o hodinu později. Stříbrné křeslo vylovili z jezera a postavili na břeh a on na něm teď seděl jako hlavní osoba improvizovaného soudu nebo válečné porady. „Lístko, jsi si jistá, že by tenhle Harrison věděl, jestli tu byla?“

Harrison, kterého našli, jak se schovává ve skladu prádla, klečel před Arturem a teď přikývl. Lístka seděla vedle Artura na dřevěné židli, kterou vzali z jedné z nedalekých místností, a přikývla také. Její teta Mango stála kousek od ní, kývala se ze strany na stranu a občas zachrápala.

„Harrison měl tam doma z nemocnice lady Pátkové záznamy o každém, koho sem poslali. Já na tom seznamu jsem, ale o tvojí mamince ani zmínka.“

„Tak ji tedy odvedl někdo jiný,“ řekl Artur. „Skamandrosi, je úplně jisté, že na Zemi není?“

„Pokud se nám nepodařilo najít ji přes Sedm ciferníků, tak je buď někde obestřená kouzly, nebo je někde úplně jinde,“ odpověděl Skamandros.

Artur se kousl do rtu a pak položil otázku, která ho už trápila dlouhou dobu.

„Mohla by být i mrtvá?“

„Pouze v případě, že by nikdo nevěděl, že je mrtvá. Což je velice nepravděpodobné.“

„Musím to zjistit,“ řekl Artur. „Myslím, že to teď k ničemu nebude, ale Skamandrosi, kdybych použil První Klíč namísto Pátého, zamořilo by mě to o něco méně?“

„Ne, Arture,“ odpověděl Skamandros smutně.

„Myslel jsem si to,“ zamumlal Artur. Zvedl zrcadlo a byl rád, že krokodýlí prsten a stupeň jeho zamoření kouzly přes rukavice Druhého Klíče nevidí. „Lady Pátková, mocí Pátého Klíče vám nařizuji, abyste mi popravdě řekla, jestli víte něco o tom, co se stalo s mojí matkou od minulého čtvrtka v době měřené podle plynutí času na Zemi, v mém domově.“

„Nevím nic,“ zašeptala lady Pátková. „Byla bych si vzala i tvou matku, kdyby tam byla. Ona ale mezi pacienty dočasně zřízené nemocnice, mezi nimiž jsem si dělala poslední výběr, nebyla. Její zážitky bych si opravdu užila, tím jsem si jistá ?“

„Dost!“ nařídil Artur.

Sklonil hlavu a masíroval si čelo prsty v rukavicích, dokud ho náhlý strach, že by ho kouzla mohla zamořit ještě víc, nepřinutil posadit se rovně. Právě v tu chvíli uviděl, jak se blíží Námořník. Vedl s sebou dva ucourané Starousedlíky, kteří zase nesli přes ramena Páteční Poledne a Soumrak. Oba vysoce postavení Starousedlíci byli tiše a nehýbali se, oči měli zavřené, ale mrtví nebyli. Na čelech měli přilepené nějaké papíry, jež jim visely dolů přes elegantní nosy. Páteční Poledne ztratil svůj monokl.

„Milka a Feorin!“ zvolala Lístka. „To jsou ti dva, co mi pomohli. Tedy ne že by to udělali úmyslně.“

„Našel jsem je, jak se snaží proklouznout pryč a dostat se na moji loď!“ Námořník se zasmál. „To tedy určitě nevěděli, co dělám s černými pasažéry!“

Artur se podíval na ty mokré a špinavé rádoby námořníky a potom na Páteční Poledne a Soumrak. Byl rozzlobený, že unikli trestu, tím spíš, že k tomu využili životů několika ubohých smrtelníků.

„Je možné je probudit z jejich prožívání?“ zeptal se.

„Ne, aniž bychom jim nějak narušili mysl,“ odpověděl Skamandros. „Tyto otázky jsem však podrobně nestudoval. A nevím, kdo o tom ví víc. Teď ale, Arture, musíme tyto spáče dopravit zpátky do jejich Druhořadé říše, tedy k vám na Zemi. Zanedlouho se probudí a pochybuji o tom, že by pro ně bylo dobré, aby se probudili tady.“

„Potřebuji dostat zpátky tetičku Mango,“ potvrdila i Lístka.

„To se snadno řekne.“ Artur si sáhl do kapsy na boku, kde měl schovaný Pátý Klíč. Zjistili už, že ze sídla lady Pátkové existují dvě cesty, zrcadlové cesty, jež lze aktivovat Klíčem. Jedna z nich vedla zpátky do soukromé nemocnice na Zemi a druhá do Středu Středního domu.

„Martina by nás mohla zavést zpátky, kdybys dokázal otevřít cestu pomocí Klíče,“ řekla Lístka. Mluvila o šedovlasé ženě s drsnou tváří, která nebyla zdaleka tak šílená, jak tvrdil Harrison. Byla jen plachá a k smrti vyděšená z lady Pátkové a Starousedlíků, ačkoli bývalé Správkyni sloužila už aspoň třicet let.

„Já mám taky přepravní talíř,“ řekla Suzy a vytáhla kotouč z naleštěné slitiny stříbra a zlata. „Doktor ho může přeprogramovat do Citadely nebo jinam, kam by ses chtěl dostat, Arture.“

„Já se chci dostat zpátky na zem!“ zvolal Artur. „Jen si nejsem jistý, jestli je to teď to pravé, co bych měl udělat. Pištec už možná opět útočí na Citadelu a dáma První bude bez Klíčů v tísni. Tak bych možná měl být tam. Nebo bych se měl okamžitě vydat na souboj se Sobotou, pokud bych přišel na nějaký způsob, jak se dostat do Horního domu. Je toho tolik, co nevím!“

„Vědomosti, stejně jako všechno ostatní, jsou nejlepší, pokud jich máš tak akorát,“ zanotovala Vůle. „Kdybys věděl všechno, znamenalo by to, že nemusíš vůbec přemýšlet, a to je velice nebezpečné.“

„Ať už se rozhodneš jakkoli, Arture, já musím odjet,“ řekl Námořník. „Sluneční odliv této purpurové hvězdy začíná sílit a já ho chci stihnout. Pokud nechceš tyhle Starousedlíky, mohl bych je vzít s sebou. Moje současné plavidlo nepotřebuje žádnou posádku, ale mám zálusk na něco většího.“

„Můžou jet s vámi, jestli chtějí,“ řekl Artur. „Ačkoli bych opravdu ocenil, kapitáne, kdybyste tu mohl zůstat.“

„Chceme jet?“ zeptal se Feorin Milky.

„Rozhodně,“ řekla Milka. Hluboce se Arturovi uklonila a pak zopakovala skoro stejně hlubokou úklonu před Lístkou.

„Musím stihnout odliv,“ zopakoval Námořník. „Jsem mořeplavec, Arture. Před dávnými časy jsem se rozhodl, že se nechci účastnit všeho toho politikaření a hašteření v Domě. Až bude můj dluh vůči tobě plně splacen, už se nevrátím, pokud to nebude z mého vlastního rozmaru.“

Námořník Arturovi zasalutoval. Potom si vzal svou posádku a odešel zpátky dovnitř, kde se pustil do dlouhého stoupání k okraji kráteru, kde byla v puklině kupole vklíněná jeho loď. Když byli na odchodu, slyšela Lístka, jak se Feorin ptá Námořníka, jestli má jeho plavidlo zařízení k měření rychlosti vázané v kůži nebo v teletině.

„Už jsem se rozhodl,“ řekl Artur. „Vrátím se s tebou a se spáči na Zem, Lístko. Suzy ? ty, Fred a Vůle byste se měli za pomoci přepravního talíře přemístit do Velkého bludiště a vzít tam s sebou lady Pátkovou, aby ji tam dali pod zámek společně s jejím Polednem a Soumrakem. Doktore Skamandrosi, mám tady přepravní talíř, který mě přenesl do Středního domu. Můžete si ho nasměrovat do Pondělního pokoje ? vím, že dáma První chce, abyste tam dal pozor na Starce.“

„Ale Stařec nedělá problémy,“ namítl doktor Skamandros. „Je spoutaný řetězy jako vždycky. Ve sklepích se ale objevily nezvyklé pohyby Urovnávačů uhlí a další podivnosti. To musím prozkoumat.“

„Dám vám první čtyři Klíče, abyste je předal dámě První,“ pokračoval Artur a svou pozornost zaměřil na Vůli v podobě zvířete. „Pátý Klíč budu potřebovat k návratu zpátky do Domu. Vrátím se co nejdřív.“

„Nechala bych si je všechny, být tebou,“ řekla Suzy.

„Ne,“ řekl Artur. „Všechno, co má nějakou moc v Domě, ať už to jsou Starousedlíci nebo Klíče, má na Druhořadé říše nepříznivý vliv. Už jsem do našeho světa vnesl dost nepříjemností a problémů. A dáma První bude Klíče navíc potřebovat, aby zahnala Pištce. A Sobotu.“

„Sobotu!“ zvolala Suzy. „To mi něco připomíná. Kam jsem to jen dala?“

Chvilku prohledávala kapsy svého papírového kabátce a pak vytáhla malý čtvereček papíru a podala ho Arturovi.

„To je ten papírek, co měl u sebe chudák Uggie. Počítám, že ho dostal od té Povolané krysy, která použila ten přepravní talíř, co poslala lady Pátková Sobotě, ta, jejíž stopy jsme viděli ve sněhu. Na tom papírku je otisk tlapky od krve, vidíš?“

„Co je to?“ zeptal se Artur. Když mu Suzy odpovídala, papírek rozbalil.

„Něco, za co stálo té Povolané kryse umřít, řekla bych.“

Artur přečetl nahlas, co bylo na tom kousku papíru napsáno. Papír byl utržený z většího kusu a v jednom rohu byla kdysi pečeť, usuzoval Artur, protože tam byly stopy po duhovém vosku, který používali všichni Správci.

Naposledy nechci nijak zasahovat. Zařiď si v Domě všechno tak, jak chceš. Nakonec to bude stejně úplně jedno.