Garth Nix

Klíče od Království 6. Lepší Sobota

Prolog

Sobota, samozvaná Vrchní kouzelnice Domu, stála v soukromém vyhlídkovém pokoji na samém vrcholku svého panství, ve špičce věže, kterou stavěla téměř deset tisíc let. Tento průhledný pokoj se zdmi z křišťálu byl ovšem po celou tu dobu na vrcholku věže; jak stavitelé vsouvali zespoda nová a nová patra, zvedali Sobotinu pozorovatelnu výš a výš.

Sobota shlížela přes deštěm omývané sklo dolů, na spoustu rozmazaných zelených světélek pod sebou. Vypadalo to, jako by několikamílovou věž napadlo po celé její výšce nesmírné množství zelených světločervů, jenže světélka ve skutečnosti vycházela z lamp se zelenými stínítky, které stály na všech stolech v Horním Domě, každá přesně v téže části stolu, právě tak, jako každý stůl spočíval přesně uprostřed otevřené krychle z tepaného rudého železa, v níž podlahu tvořila pouze kovová mříž a strop úplně chyběl.

Tyto krychle - základní stavební kameny Sobotiny věže - se posouvaly na vertikálních a horizontálních kolejích, klesaly a stoupaly nebo se pohybovaly vodorovně, vše podle zásluh Starousedlíků, kteří pracovali u stolů.

Každou krychli táhly na její místo řady řetězů poháněné mocnými parními stroji hluboko dole ve věži. Opravdovou dřinu se stavěním kolejnic a doplňováním paliva do motorů vykonávaly bronzové automaty a hrstka starousedlických smolařů,

kteří v tom či onom směru Sobotu zklamali. Dokonce ještě nižší postavení pak měli olejoví opičáci, Pištcovy děti, které olejovaly a udržovaly v chodu míle a míle nebezpečných, rychle se pohybujících řetězů.

Lepší Sobota shlédla dolů na svou říši, ale pohled na mocnou věž a desítky tisíc kouzelníků v ní pracujících jí tep ani trochu nezrychlil. Nakonec, přestože s tím nutkáním urputně bojovala, odvrátila pohled od toho, co bylo dole, a pohlédla vzhůru.

Zprvu spatřila jenom mrak, ale potom se objevil třpyt zeleného světla, temnějšího a tajemnějšího světla, než jaké vycházelo z jejích lamp. Mraky se trochu roztáhly, aby odhalily smaragdový strop Horního Domu, jenž byl zároveň podlahou Jedinečných zahrad. Sobota se zašklebila a její mimořádně krásná tvář náhle zošklivěla. Deset tisíc let stavěla svou věž, aby dosáhla Jedinečných zahrad a vtrhla do nich. Ale ať vršila věž, jak chtěla, Zahrady stoupaly výš a výš a lord Neděle ji navíc týral tím, že zařídil, aby to Sobota jako jediná viděla. Pokud vzhlédl vzhůru kterýkoli z jejích Starousedlíků, mraky se opět zatáhly.

Sobota zkřivila ústa a odvrátila zrak, ale to, nač padl její pohled nyní, jí útěchu neposkytlo. V dálce, na okraji Horního Domu, se od země až do oblak tyčil temný svislý stín. Zblízka by i on zářil zelení, neboť to byl obrovitý strom, jeden ze čtyř drasilů, jež podpíraly Jedinečné zahrady.

Drasily byly příčinou toho, že Sobotina věž nikdy nebyla dost vysoká, protože tyto stromy rostly rychleji, než ona dokázala stavět, a když rostly, zvedaly s sebou i Zahrady.

Pokoušela se už drasily zničit či zpomalit kouzly, jedem i hrubou silou, ale žádný z jejích úkladů se stromů nedotkl ani v nejmenším. Vyslala Důmyslné povaleče a Kouzelné nadpo-četníky, aby vylezli po kmenech a vnikli do říše lorda Neděle, ale nikdy se nedostali dál než do poloviny cesty, zahnáni na útěk ohromným obranným hmyzem, který žil v chodbách pod

kůrou velikánů. V úvahu nepřicházelo dokonce ani létání. Vysoko nad mraky se větve drasilů rozprostíraly všemi směry - údy stromů, které byly dravé, kruté a velice rychlé.

Taková byla situace po celá tisíciletí: Sobota stavěla, drasily rostly a Neděle zůstával nahoře, rezervovaný a mocný a bezpečný ve svých Jedinečných zahradách.

Jenže tohle všechno změnilo jediné kýchnutí na povrchu jisté vzdálené vyhaslé hvězdy. Architektčina Vůle byla konečně vysvobozena a vybrala si Právoplatného dědice. Dědic teď sbíral Klíče od neloajálních Správců. Artur, tak se jmenoval - jakýsi smrtelník, jehož úspěch a rychlost překvapily nejen Sobotu.

Ne snad, že by Arturovy triumfy znamenaly pro Sobotu něco zvláštního, vezmeme-li v úvahu, že se na vykonání Vůle a příchod Dědice připravovala téměř od chvíle, kdy Architektka zmizela. Nebyla jen Správkyní, obdařenou mocí Klíče, který jí Architektka svěřila; byla navíc nesmírně mocnou a zkušenou kouzelnicí, a toho dosáhla svou vlastní zásluhou. Nepočítaje Starce a Architektku, byla Sobota nejstarší bytostí ve Vesmíru. Právě v tom spočívala zhouba, která jí užírala srdce. Byla prvním Starousedlíkem, jehož Architektka stvořila, a tak měla pocit, že by měla mít nejvyšší postavení ze všech, včetně Architektči-ných dětí (ty byly přece experimentem, který kdysi odsoudila). Nebyl to Neděle, kdo měl přebývat v Jedinečných zahradách, ale Sobota. Všechno, co dělala, směřovalo k nápravě této křivdy.

Tlumené zakašlání za zády ji vrátilo zpět do přítomnosti. Otočila se a plášť z hvězdotřpytu a lunostínu se jí rozevlál kolem pěkně tvarovaných nohou. Kromě pláště, což byl prastarý magický předmět, měla na sobě šaty ze zlaté příze poseté droboučkými safíry a boty na vysokých podpatcích, zhotovené z oceli a vybavené útočnými hroty. Dlouhé zářivě modré vlasy, volně splývající na ramena, jí na čele přidržoval zlatý kruh, na němž se točila a svíjela čarodějná slova, tvořená pohybujícími se démanty.

„Prosím o prominutí, Veličenstvo,“ pravil vysoký, dokonale oblečený Starousedlík. Ještě než se otočila, poklekl a oba šosy fraku mu padly na neuvěřitelně nablýskané paty bot.

„Vy jste ten kandidát na můj nový Soumrak,” pravila Sobota.

Starousedlík na znamení souhlasu sklonil hlavu ještě níž.

„Bývalý Soumrak byl váš bratr? Vypěstovaný z téhož kadlubu?”

„Ano, Veličenstvo, byl z nás dvou o okamžik starší.”

„Výborně,” řekla Sobota. „Sloužil mi dobře a při plnění svého posledního úkolu byl alespoň částečně úspěšný, třebas při něm došel záhuby. Obeznámil vás Poledne se vším, co nás bezprostředně čeká?”

„Domnívám se, že ano, Veličenstvo,” odpověděl Sobotní Soumrak.

Sobota švihla prstíkem a její Soumrak se vztyčil.

Ačkoli byl hodně přes dva metry vysoký, jeho velitelka byla ještě nejméně o třicet centimetrů vyšší, a to i bez svých ocelových střevíců. V každém případě stál Soumrak s hlavou skloněnou a neodvažoval se jí pohlédnout do očí.

„Řekněte mi tedy,” otázala se, „spojují všechna má oddělení síly k finálnímu vítězství?”

„Domníváme se, že ano,” odvětil Soumrak. „Přestože se Dům nedrolí tak rychle, jak se původně doufalo, zcela jistě se rozpadá a naše nová ofenzíva by měla věci ještě urychlit. V současnosti dostáváme zprávy, že Nic ve velké míře zasahuje do Vzdálených oblastí a do velké části Hraničního moře, a ačkoli to s našimi aktivitami nesouvisí, došlo i k nezanedbatelnému poškození obranného horského masivu kolem Velkého bludiště. Zabránit zkáze je nyní téměř jistě nad síly dámy První, jak si Vůle sama říká, a toho smrtelníka, který za ni strká ruku do ohně, Artura.”

„Dobrá,” řekla Sobota. „A jaký to má vliv na stromy?”

„Jak se Nic stále více šíří, hlubší kořeny drasilů začaly trpět. To již zpomalilo jejich růst asi o šest procent. Nicméně stále ještě zve

dají Zahrady rychleji, než dokážeme stavět. Naše odhady naznačují, že až budou celé Vzdálené oblasti a Nižší Dům pohlceny Ničím, budeme schopni stavět rychleji, než stromy porostou a dosáhneme cílové výšky během několika málo dnů. Pokud se zhroutí ještě větší část Domu, bude to otázka pouhých pár hodin.14

„Výtečně!” vykřikla Sobota a zářící rty namalované modrou rtěnkou se jí roztáhly v úsměvu. „Předpokládám, že Vstupní dveře zůstávají zavřeny a výtahy zajištěny? Nechci žádné vměšování od První nebo od Pištce.”

„Vstupní dveře jsou stále zavřeny, třebaže Zástupce dozorce oficiálně zažádal o jejich znovuotevření u Soudu Dnů. Takže pokud lord Neděle

„Neděle se sám uvěznil v Zahradách,” přerušila jej Sobota. „Nic jiného už ho nezajímá. Ten se vměšovat nebude - přinej-menšíťn ne do té doby, než už pro něj bude příliš pozdě.”

„Jak říkáte, Veličenstvo,” pravil Soumrak diplomaticky. „Všechny východy z výtahů v Horním Domě byly zapečetěny a jsou střeženy, ale domníváme se, že zrádní operátoři v jiných částech Domu začali některé služby poskytovat.”

„Však budou co nevidět sedět v rozvalinách,” řekla Sobota. „Kouzla proti Nepravděpodobnému schodišti a Pátému Klíči zůstávají konstantní?”

„Dohled nad nimi udržují čtyři směny čarodějů, každá o devíti stech zaměstnancích. Dva tisíce osm set čarodějů výkonné třídy je připraveno u svých stolů pro případ, že by se měli vypořádat s jakoukoli akcí Klíčů držených Uchazečem nebo s kouzelným útokem ze strany Pištce.”

„Pištec!” vyštěkla Sobota. „Kéž bych ho tehdy, před staletími, byla dorazila! Alespoň, že z toho viní svého bratra. Jaké jsou poslední zprávy o Pištci? Zbavili jsme se těch jeho zatracených Krys?”

Soumrak pokračoval poněkud obezřetně. „Nejsme si tak úplně jisti, co Pištec dělá. Jeho síly se stáhly z Velkého bludiště,

pravděpodobně do pasvěta, který vytvořil pro své Nové Nicníky. Ale polohu onoho pasvěta jsme ještě nezjistili, stejně tak ovšem nevíme, zda tam své síly shromažďuje proti nám, nebo proti dámě První. “

„Naše obrana se udrží právě tak dobře proti Pištci jako proti Uchazeči,” prohlásila Sobota sebejistě. „Nemohou vstoupit výtahy, Schodištěm, Vstupními dveřmi ani pomocí Pátého Klíče. Jiná cesta neexistuje.”

Sobotní Soumrak nepromluvil, ale na čele se mu objevila nepatrná vráska - jen na malou chvíli, než ji zase vyhladil.

„A co ty Krysy?” naléhala Sobota.

„Za posledních pět dní jsme žádnou nespatřili. Vinou mechanických krysolapek jsme přišli o čtrnáct nižších úředníků a několik Pištcových dětí, a byly proto vzneseny požadavky na jejich stažení.”

„Ne,” zamítla to Sobota. „Jen ať chytají dál. Nechci, aby mi tu ta zvířata slídila.”

„Když už mluvíme o Pištcových dětech, zaměstnáváme jich velký počet jako olejové opičáky a řetězníky, avšak dostali jsme zprávu, že Pištec navedl některé z dětí sira Čtvrtka proti němu. Byli bychom neradi, kdyby se naše Pištcovy děti podobně obrátily proti nám.”

„Ano,” pravila Sobota. „Pištec má nad svými stvořeními moc a ona musí uposlechnout jeho píšťaly. Pokud se ale Pištec nedostane do Horního Domu, nemyslím, že by nám tato možnost hrozila, a my ty děti potřebujeme, abychom si udrželi rychlost výstavby. Nicméně, připraveni bychom být měli. Řekněte Poledni, aby pověřil přiměřené množství Kouzelných nadpočetníků špehováním Pištcových dětí - a jejich zavražděním, pokud k tomu vydám rozkaz.”

„Výtečně, Veličenstvo,” odpověděl Soumrak. „Je tu ještě jedna věc…”

„Ano?”

„Ten Uchazeč, ten Artur Penhaligon. Právě jsme dostali zprávu, že se vrátil do Druhořadých říší, na Zemi. Budeme realizovat náš záložní plán?11

Sobota se usmála.

„Ano, okamžitě. Víme, zda má s sebou Klíč?“

„Nevíme, Veličenstvo, avšak okolnosti naznačují, že má přinejmenším Pátý.”

„Říkám si, zda jej Klíč dokáže ochránit? Bude zajímavé to sledovat. Řekněte Pravuilovi, ať jedná okamžitě.11

„Ehm…“ Soumrak si odkašlal. „Musím s politováním upozornit, že na Zemi ještě není sobota, Veličenstvo. Zbývá tam asi čtyřicet minut do páteční půlnoci a čas Domu a této Druhořadé říše spolu právě těsně drží krok.11

Sobota zaváhala a zvažovala situaci. Soulad mezi Správci byl sice účinně rozbit, avšak Dohoda stále ještě existovala a pokud by ona nebo její agenti jednali mimo jim vymezené časové rozpětí vlády v Druhořadých říších, mohlo by to mít jisté magické následky.

„Pak tedy musí Pravuil udeřit hned, jak dozní dvanáctý úder hodin,” nařídila. „V první vteřině soboty. Ne později. Ihned na to dohlédněte.”

„Ano, Veličenstvo,” odtušil nový Soumrak. Elegantně se uklonil a odešel po stříbrném spirálovitém schodišti, jež vedlo do přijímací krychle bezprostředně pod vyhlídkovým pokojem.

Jakmile byl pryč, pohled Lepší Soboty znovu zabloudil k obloze, rozestupujícím se mrakům a dalšímu nesnesitelnému, mučivému pohledu na spodní stranu Jedinečných zahrad.

1.

Za okny malé soukromé nemocnice byla tma, pouliční lucerny nesvítily a domy naproti přes ulici byly zabedněné. Jen slabounké světelné čáry okolo některých oken naznačovaly, že uvnitř jsou pravděpodobně lidé a že ve městě pořád ještě funguje elěktřina. Jiná světla byla vidět na obloze, ale to byla navigační světla helikoptér, malinké rudé krůpěje kroužící vysoko nahoře. Tu a tam z některé helikoptéry vystřelil proud světla a přelétl po něčem dole, těsně následován strohým rachotem kulometu.

Uvnitř nemocnice se náhle zablesklo v prázdném bazénu; blesk doprovodilo zahřmění hromu, jež rozechvělo všechna okna a pohltilo vzdálený hluk vrtulníků a střelby. Zatímco záblesk zvolna dohasínal, sály se nesly ozvěnou pomalé, pravidelné údery bubnu.

Na ředitelství se jedna unavená žena v pomačkaném modrém nemocničním stejnokroji odtrhla od obrazovky s posledními velmi špatnými zprávami a vyskočila, aby rozžala světla na chodbách. Potom popadla kyblík a mop a dala se do běhu. Zahřmění a bubnování ohlašovalo příchod doktorky Pátkové, a doktorka Pátková vždycky chtěla, aby se před ní umyla podlaha, protože pak viděla svůj odraz v lesklém povrchu čerstvě umytého linolea.

Uklízečka běžela různými odděleními a přitom všude rozžínala světla. Těsně před sálem s bazénem mrkla na hodinky.

Bylo čtvrt na dvanáct, pátek v noci. Doktorka Pátková nikdy předtím nepřišla takhle pozdě, ale její služebníci občas ano. Buď jak buď, uklízečka nesměla odejít, dokud den úplně neskončí. Ne snad, že by bylo kam jít, s tou novou karanténou na krku a helikoptérami, které střílely všechny, kdo se odvážili ven do ulic. Zprávy teď byly plné také řečí o „posledním možném řešení souvislé řady morových nákaz11, která ve městě vypukla.

Před sálem s bazénem se uklízečka zastavila a zhluboka se nadechla. Potom sklonila hlavu, namočila mop a prostrčila jej spolu s kbelíkem dveřmi, přitom se natáhla po vypínači, aniž se na něj podívala - tak jako už tolikrát, jako už tolik pátků předtím. Už dávno se naučila nezvedat zrak, protože by se mohla podívat do očí Pátkové nebo by ji mohlo oslnit její zrcadlo.

Jenže ti, kdo se vynořovali z temné brány v prázdném bazénu a vylézali nahoru, nebyli Pátková ani její přisluhovači.

Uklízečka zírala na jejich bosé nohy a modré nemocniční noční košile. Upustila mop, vzhlédla a zaječela.

„Oni se vracejí! Ale nikdy se nevraceli!11

Spáči, které viděla vcházet do bazénu právě dnes ráno a které tam vedla osobně doktorka Pátková, se šourali nahoru, paže napřažené před sebou v klasické póze náměsíčníků známé z filmů a televize.

Ale doktorka Pátková tentokrát nepřišla, a stejně tak ani nikdo z jejích absurdně vysokých a pohledných asistentů.

Potom uklízečka spatřila tu dívku, tu, která byla dnes ráno vzhůru. Doprovázela prvního spáče, ženu v čele zástupu, a směrovala ji do středu šikmé rampy vedoucí z bazénu. Spáči nebyli tak poslušní, jako když do bazénu vcházeli, a ani nespali tak tvrdě.

„Ahoj!11 zavolala ta dívka. „Pamatuješ si mě?“

Uklízečka němě přikývla.

„Já se jmenuju Lístka. A ty?“

„Vess,“ zašeptala uklízečka.

„Tak nám pomoz, Vess! Musíme dostat všechny do postelí, alespoň na dnešní noc.“

„A co… a co doktorka Pátková?”

„Je pryč,” řekla Lístka. „Artur ji přemohl!”

Ukázala za sebe a uklízečka spatřila pohledného mladého chlapce Lístčina věku. Pleť mu zdravím téměř zářila, měl lesklé vlasy a velice bílé zuby. Ale to na něm nebylo to nejpozoruhodnější. V ruce třímal světlo, jasnou hvězdu, v níž uklízečka poznala zrcadlo doktorky Pátkové.

„Pane!” pravila uklízečka a se skloněnou hlavou poklekla na jedno koleno. Lístka se zamračila a ohlédla se na Artura; v tom okamžiku jej spatřila novýma očima.

„Cože?” zeptal se Artur. „No tak, popoháněj je, ať jdou, jinak se nám tady vzadu naštosujou.”

„Promiň,” řekla Lístka. Chvatně vedla první spáčku - svou tetu Mango - dopředu a zavěsila se do ní. „Ono totiž… no, zrovna jsem si uvědomila, že vypadáš… nevypadáš stejně jako předtím.”

Artur si sjel pohledem po těle a pak znovu s rozpaky vzhlédl.

„Býval jsi o něco menší než já,” vysvětlovala Lístka. „Vyrostl jsi nejmíň o deset centimetrů a vypadáš teď… hm… vypadáš líp.”

„Skutečně?” zamumlal Artur. Před pouhými pár týdny by jej bývalo potěšilo, kdyby slyšel, že vyrostl. Teď to v něm vyvolalo nepříjemné zachvění. Letmo pohlédl na prsten s krokodýlem, který měl na prstu a který ukazoval, nakolik jsou jeho krev a kosti zamořeny kouzly. Avšak dřív než mohl odhadnout, jak velká část prstenu se proměnila ze stříbra ve zlato, přinutil se odvrátit zrak. Nechtěl se hned tady a teď ujistit o tom, že jeho proměna ve Starousedlíka dospěla do bodu, z něhož není návratu. V hloubi duše už odpověď znal, ani se nemusel na prsten dívat.

„Na tom teď nezáleží,” navázal. „Raději bychom se měli o všechny postarat. Jakže se to jmenuješ? Vess, budeme potřebovat, abys nám pomohla dostat všechny tyhle spáče zpátky

do postelí, prosím tě. Jsou jich asi dva tisíce, a na pomoc máme jen Martinu a Harrisona.*1

„Martinu a Harrisona?** vyjekla Vess. „Ty už jsem neviděla celé… Myslela jsem, že jsou mrtví!“

„Martina a Harrison byli… v úkrytu lady Pátkové a starali se o spící,“ oznámil jí Artur. „Hej! Lístko, narážejí ti do dveří!“ Lístka jemně otočila svou tetu čelem ke zdi, pak utíkala dopředu a provedla první spáče dveřmi; zároveň šlápla na vysouvací zarážku, aby dveře zajistila. Potom sňala z opasku malý stříbrný kužel a přiložila si jej k ústům. Kužel byl jedním z nástrojů, které sluhové lady Pátkové používali k ovládání spících. Zesiloval a měnil Lístčin hlas, a když z něj Vess zaslechla ozvěnu hlasu lady Pátkové, zachvěla se.

„Běž k prázdné posteli a zůstaň stát vedle ní,“ přikázala Lístka. „Běž k prázdné posteli a zůstaň stát vedle ní.“

Spáči uposlechli, ačkoli měli tendenci shlukovat se u jedné postele a vrážet jeden do druhého, dokud některý z nich pevně nezakotvil v hlavách lůžka. Teprve pak se ti ostatní odšourali pryč. Lístka běžela zpátky ke své tetě, která se otáčela kolem dokola ve snaze uposlechnout rozkaz a najít si postel.

Artur zůstal vzadu u bazénu a opakoval Lístčin pokyn spáčům, kteří vycházeli ven. K tomu, aby jej poslouchali, nepotřeboval stříbrný kužel, nejspíš proto, že držel Pátý Klíč, nebo proto, že spící reagovali na moc v jeho hlase, z nějž cítili autoritu Právoplatného dědice Architektky.

Navenek vypadal Artur prostě jako kluk, ale ve skutečnosti vyrval už pěti neloajálním Správcům jejich pět Klíčů. Panoval teď většině Domu, který byl středem celého Vesmíru. Cítil, že během té doby o hodně zestárl, i když ve skutečnosti moc času neuplynulo. Věděl také, že je čím dál tím méně člověkem.

Přicházeli stále další spáči, vynořovali se z temného dna bazénu, jenž byl ve skutečnosti průchodem do jiné Druhořadé říše, do tajného úkrytu lady Pátkové, kde kradla lidem vzpo-

minky a dělala z nich bezduché loutky. Tito spící, kteří se vraceli zpět, unikli tomuto osudu jen o vlásek. V patřičnou dobu se probudí a o svém utrpení nebudou vědět nic.

Objevila se Martina, jedna z lidských zaměstnankyň lady Pátkové, a než se pustila vzhůru po rampě mířící z bazénu, kývla na Artura. Na tváři měla výraz, v němž bylo podle Arturova soudu stejně tolik strachu, jako vzrušení. Martina byla přinucena v úkrytu lady Pátkové setrvat a pracovat tam přes třicet let.

Dnešní svět se jí bude jevit jako velice divné místo, pomyslel si Artur. Svět, který byl ze dne na den podivnější - zvláště proto, že když se v Druhořadých říších, jakou Země byla, objevili Starousedlíci a Nicníci z Domu, mělo to vždycky špatný vliv a narušovalo to okolní prostředí na mnoha úrovních, včetně spontánního vzniku nových a smrtících virů.

Artur o tom všem přemýšlel a pozoroval spící, jak pochodují, a občas je popohnal, když se začínali zastavovat. Jeho přítomnost tady na Zemi spolu s Pátým Klíčem nepochybně něco naruší, možná dokonce vytvoří něco opravdu zlého, jako byla třeba Spavá epidemie. Nebude se tu moci zdržovat, a možná by dokonce neměl zůstat ani na tak dlouho, aby zašel domů a zkontroloval rodinu. Ale zoufale toužil zjistit, jestli jsou jeho sestra Michaeli a bratr Eric v pořádku, a také vypátrat cokoli o tom, kde by mohla být jeho matka Emily nebo kdo ji mohl unést, pokud má Kýchal pravdu a ona se už vůbec nezdržuje na Zemi.

Do myšlenek mu vpadlo zvonění telefonu. Bylo stále hlasitější a hlasitější, ozývalo se blíž a blíž. Artur se zachmuřil. Neměl žádný mobil, ale to staromódní vyzvánění vycházelo z kapsy jeho papírového obleku…

Povzdychl si, strčil Pátý Klíč do kapsy a přehrabával se v ní, aby zjistil, co tam ještě má. Když se mu prsty sevřely okolo malé studené trubičky, o níž věděl, že tam předtím nebyla, vy

táhl ji a zjistil, že drží normálně velký telefon staromódního vzhledu, se sluchátkem odděleným od mluvítka, jaký by se mu do kapsy rozhodně vejít nemohl a ani by mu z ní nešel vytáhnout, kdyby tam vůbec někdy byl. Jinými slovy, byla to naprosto normální manifestace telefonu z Domu, která se chovala podle svých vlastních magických pravidel.

„Ano?“ ohlásil se Artur.

„Vyčkejte,“ pravil hlas, který připomínal mnohem víc lidského telefonního operátora než Starousedlíka. „Přepojujeme vás, pane.“

„Kdo je tam?“ zeptal se někdo jiný. Důvěrně známý mužský hlas - opět ne Starousedlík.

„Erazme!?“ zvolal překvapeně Artur. Erazmuz byl jeho nejstarší nevlastní bratr; byl majorem v armádě. Jak mohl volat přes telefon Domu?

„Arture? Jak to, že je vypnutá obrazovka? No nevadí. Emily je doma?“

„Eh, není,” řekl Artur. „Já nejsem

„Eric? Michaeli?”

Erazmuz mluvil opravdu rychle, nepustil Artura ani na vteřinku ke slovu, takže mu Artur nemohl říci, že sám doma není, i pokud bratr vytočil to správné číslo.

„Ne, oni nejsou

„To je…”

Erazmovi na chvíli selhal hlas a pak se znovu ozval; mluvil ještě rychleji než kdykoli předtím.

„Dobře… musíš popadnout jakoukoli lahvovanou vodu a nějaké jídlo, jako třeba konzervy nebo něco baleného, a otvírák, vzít si teplé šaty a upalovat dolů do sklepa tak rychle, jak umíš, ale nesmí to zabrat víc než od teďka deset minut. Maximálně deset minut, jasný? Dobře utěsni dveře a zůstaň tam dole. Nevíš, kde je Emily a ostatní?”

„Ne! Co se děje?”

„Právě přiletěl generál Pravuil a přikázal shodit přesně ve 12:01 čtyři miniatomovky na to, co zbylo z Východní nemocnice. Jestli se dostaneš do sklepa, měl bys to přečkat v pořádku, jen prostě nevycházej, dokud nepřijdu. Budu tam s čisticí

„Cože!“ vykřikl Artur. „Atomovky! Nemůžu tomu věřit - takže armáda - chce zaútočit atomovými zbraněmi na část města? Musí tam být tisíce lidí

„Arture! Neměl bych s tebou ani mluvit! Neztrácej čas!“

V Erazmově hlase zřetelně znělo zoufalství.

„Nemůžeme to zastavit; generál má všechna povolení - nemocnice byla prohlášena za centrum virové nákazy podle Creightonova zákona. Seber vodu a jídlo a nějaké deky a běž dolů do sklepa teď hned!“

Hovor skončil. Telefon se začal Arturovi v ruce vytrácet a průsvitnět, jeho ostré obrysy se rozplývaly a studily jako mlha.

„Počkej,” přikázal Artur. Sevřel přístroj. „Chci si zavolat.”

Telefon se znovu zhmotnil. Ozval se zvuk, jako by v dálce zpíval nějaký chór, potom se ozval nezřetelný křik. Nato pravil jemný, jakoby stříbřitý hlas: „Ale no tak, vypadněte. Tohle je naše ústředna - nám je jedno, co říká Sobota. Operátorka u telefonu.”

„Tady je lord Artur. Potřebuji naléhavě mluvit s doktorem Scamandrosem, prosím. Nejsem si jist, kde je - nejspíš v Nižším Domě.”

„Óó, lord Artur. Zrovna teď je to trochu obtížné. Udělám, co budu moci. Nezavěšujte, prosím.”

Artur na okamžik svěsil ruku se sluchátkem a rozhlédl se kolem. Na hodiny neviděl a neměl ponětí, jaká je denní či noční doba. Stejně tak nevěděl, jak daleko je tato soukromá nemocnice od velké Východní nemocnice - mohlo to být úplně klidně za rohem. Lístka, Martina a Harrison byli v jiných místnostech a ukládali spící, takže nebylo koho se zeptat. Kolem něj se šourali další a další staří lidé.

Artur vyběhl z bazénu a těsně míjel pomalu se klátící lokty a široce rozkročená chodidla. Sluchátko si pořád držel u hlavy, ale teď v něm neslyšel už vůbec nic, dokonce ani ten křik v pozadí.

„Lístko! Lístko! Kolik je hodin?11 vykřikl neurčitě směrem ke dveřím. Potom pozvedl mluvítko k ústům a téměř stejně hlasitě se dožadoval: „Já musím mluvit s doktorem Scamandrosem! Rychle, prosím!“

2.

Zatímco Artur běžel dopředu, Lístka utíkala nazpátek, a tak se u dveří skoro srazili. Jak se snažili jeden druhému vyhnout, roztočili několik spících kolem osy. Chvíli trvalo, než je navedli správným směrem, a Artur se přitom pořád snažil nezavěsit telefon.

„Kolik je hodin?1* zeptal se znova.

„Hodin? Nemám ponětí,“ vydechla Lístka. „Venku je noc.**

„Zeptej se Vess, rychle. Armáda shodí v sobotu minutu po půlnoci na Východní nemocnici atomovou bombu!“

„Cože?** zaječela Lístka.

„Něco s tím snad dokážu udělat,“ řekl Artur chvatně. „Musím se spojit s doktorem Scamandrosem. Zjisti, jak blízko jsme Východní oblasti!“

Lístka se otočila a odběhla. Artur si přitiskl sluchátko na ucho pevněji, protože si myslel, že něco zaslechl. Ale jediným zvukem bylo šoupání nohou spáčů, kteří jej pomalu míjeli. Telefon mlčel.

„No tak, no tak,“ šeptal Artur úzkostně, napůl do telefonu, napůl do okolí. Měl určitý nápad, co by mohl udělat, ale potřeboval probrat se Scamandrosem, jak přesně to má udělat a co by se mohlo nepodařit.

Z telefonu žádná odpověď nepřišla, zato se přiřítila Lístka.

„Je pátek večer a zbývá deset minut do půlnoci!” křičela. „Nejsme ani půl míle od Východní oblasti. Tohle zařízení dokonce bylo před lety součástí velké nemocnice!”

Zabrzdila smykem kousek od Artura a v panice několikrát zalapala po dechu.

„Co budeš dělat? Máme jen deset minut!”

„Haló!” zařval Artur do telefonu. „Haló! Musím mluvit s doktorem Scamandrosem hned!“

Nikdo neodpovídal. Artur ještě pevněji sevřel telefon ve snaze přinutit jej, aby vytvořil spojení, ale nepomáhalo to.

„Teď už je to asi jen devět minut,” řekla Lístka. „Musíš něco udělat, Arture!”

Rychle mrkl na krokodýlí prsten. Lístka si jeho pohledu všimla.

„Možná se Scamandros ohledně toho zamoření kouzly mýlí,” řekla. „Nebo prsten neměří moc dobře.”

„To je v pořádku, Lístko,” pravil Artur pomalu. „Stejně jsem o tom všem přemýšlel. Víš, proč mě Vůle vybrala za Právoplatného dědice a čím vlastně přelstila pana Pondělí? Měl jsem umřít… ale to, že jsem dostal První Klíč, mě zachránilo

„Jasně, pamatuju si to,” řekla Lístka rychle. „Teď umřeme všichni, pokud něco neuděláš!”

„Chystám se něco udělat,” řekl Artur. „Právě tohle ti vysvětluju. Ze všeho, co se stalo, jsem pochopil, že bych stejně umřel, takže všechno, co jsem udělal - všechno, co ještě odteď udělám - je svým způsobem bonus. Dokonce i když se proměním ve Starousedlíka, pořád ještě budu naživu a přinejmenším můžu pomáhat ostatním lidem

„Arture, já to chápu!” přerušila jej Lístka. „Jen něco udělej, prosím tě! Povídat si můžeme potom!”

„Dobře,” odpověděl. Upustil telefon na zem. Jak přístroj padal, proměnil se ve spršku světelných bodů, které pohasly a zmizely dřív, než se dotkly podlahy.

Artur se zhluboka nadechl a na okamžik se podivil tomu, jak zhluboka se může nadechnout, teď, když jeho astma zmizelo spolu s jeho starým lidským já, když všechny jeho pozemské slabosti zůstaly kdesi daleko a on sám nabyl nové, nesmrtelné podoby. Potom vytáhl z kapsy zrcadlo, jež bylo Pátým Klíčem, a podržel si je před obličejem. Kolem zrcadla zářilo v kruhu prudké, oslepivé světlo, ale Artur pohlédl bez obtíží přímo do něj a spatřil v něm odraz své měnící se tváře, svůj rovnější nos, bělejší zuby a jemnější pleť.

Lístka si zaclonila oči paží, a dokonce i spáči, kteří se pořád šinuli kolem nich, odvrátili hlavy a pevněji sevřeli víčka.

Doufám, že to funguje, pomyslel si Artur. Musí to fungovat. Jen bych si přál, abych to byl mohl probrat s doktorem Scamandrosem, protože tak úplně nevím, co…

Zašklebil se, odehnal svůj ustrašený vnitřní hlas a soustředil se na to, co bude po Pátém Klíči chtít. Promluvil ke Klíči nahlas, protože mu to připadalo lehčí a tak nějak se mu zdálo pravděpodobnější, že to, co chce, se skutečně stane.

„Pátý Architektčin Klíči! Já, Artur Penhaligon, Právoplatný dědic Architektky, hm… Žádám tě, abys ochránil toto město pomocí bubliny, která je oddělí od Země, bubliny, která město zaštítí a každého v něm uchrání od všeho nebezpečí, a… nu… to je všechno, diky.”

Zrcadlo se zablesklo a tentokrát musel i Artur zamrkat. Když otevřel oči, na okamžik se pod ním podlomily nohy a musel rozpřáhnout ruce jako provazochodec, který chce znovu získat rovnováhu. V tu chvíli si všiml, že všichni ostatní se pohybovat přestali. Lístka i zástup spáčů byli nehybní jako na fotce. Mnoho spících mělo jednu nohu mírně zdviženou nad zem, což byla pozice, v níž by se za normálních okolností rozhodně nikdo neudržel.

Panovalo tu také zbrusu nové ticho. Artur neslyšel helikoptéry ani střelbu ani žádný jiný zvuk. Bylo to jako stát v muzeu voskových figurín po zavíračce, obklopený sochami.

Nechal vklouznout zrcadlo do kapsy a prohrábl si prsty kštici - která byla znatelně delší, než měl rád, i když se mu nějakým způsobem držela mimo obličej.

„Lístko?“ oslovil kamarádku váhavě, přešel k ní a zlehka jí poklepal na rameno. „Lístko? Jsi v pořádku?”

Lístka se nepohnula. Artur se jí podíval do tváře. Oči měla otevřené, ale když před nimi zamával prsty sem a tam, zorničky se jí nehýbaly. Nedokázal dokonce ani poznat, jestli dýchá.

Artur cítil, jak se v něm zvedá vlna náhlé paniky.

Zabil jsem je, pomyslel si. Pokusil jsem se je zachránit, ale zabil jsem je…

Znovu se dotkl Lístčina ramene, a ačkoli mu kolem prstů zasvítila slabá rudá záře, Lístka se ani teď nepohnula a nijak nereagovala.

Artur poodstoupil a rozhlédl se. Slabá rudá záře se vznášela okolo každého spáče, a když chodil mezi nimi a dotýkal se jich, zazářila vždycky pod jeho prsty jasněji. Nevěděl, co ta záře znamená, ale zjistil, že ho její existence trochu uklidňuje, protože byla náznakem jakéhosi kouzla, které tu bylo vyvoláno, a že tedy nikoho nezabil.

Jenže já ani nevím, jestli jsem je ochránil před tou atomovkou, uvažoval Artur. Kolik je hodin?

Otočil se a běžel dolů do haly, pak přes dvě další oddělení a ven do vestibulu. Odtamtud mu trvalo jen minutu, než našel kancelář a v ní hodiny. Zastavily se přesně na 11:57, vteřinová ručička se chvěla nad dvanáctkou. Také na hodinách utkvěl slabý rudý lesk; za vteřinovou a hodinovou ručičkou se vznášely přízračné šarlatové stíny.

Artur vyběhl ven. Vchodové dveře se za ním zabouchly se zvukem, který až příliš připomínal trouby posledního soudu. Zastavil se na místě a ještě chvíli klouzal po nájezdu pro vozíčkáře, tak tak, že z něj nespadl, protože všechno kolem mělo rudou barvu. Bylo to, jako by se díval na svět přes červené slu

neční brýle za podmračeného dne, protože noční oblohu nahradila souvislá červená plocha, která vířila a měnila se a bylo těžké se do ní zadívat, jako kdyby to bylo světlo semaforu pozorované příliš zblízka.

„Rekl bych, že něco jsem udělal,” řekl si Artur. „Akorát přesně nevím, co…“

Sel ještě kousek dál, na parkoviště. Nahoře na nebi cosi upoutalo jeho zrak, nějaký drobný obrys. Mžoural na něj pár vteřin, než přišel na to, že je to bojový vrtulník. Jenže se nehýbal. Byl jako model zavěšený na drátku, prostě tam jen visel na té červení zalité obloze.

Zachycený v jednom okamžiku.

Tak proto všichni stojí na místě, pomyslel si Artur. Zastavil jsem čas… takhle tedy Klíč udržuje všechny ve městě v bezpečí…

Jestli čas v bublině obklopující město jenom ztuhl nebo se zpomalil, mohl se taky znova rozběhnout nebo jej mohla spustit nějaká jiná síla. Což znamenalo, že k jadernému úderu na Východní nemocnici pořád ještě dojde. Artur nezachránil město před útokem. Jenom jej odložil…

„Vyhodíš dveřmi, vrátí se oknem,” zašeptal. Pohlédl na prázdnou ulici, podivnou a červeně zbarvenou, a lámal si hlavu, jestli by měl běžet domů a podívat se, jestli je jeho rodina v pořádku. Možná by je mohl odnést dolů do sklepa… ale kdyby to udělal, možná by plýtval časem, během něhož by mohl zjistit, jak zachránit všechny ostatní. Nemohl přece odnosit do bezpečí všechny.

Podařilo se mu pro město vyšetřit trochu času a ten by mohl ještě prodloužit, pokud se vrátí do Domu. Pokud odejde teď, měl by být schopen vrátit se téměř ve stejnou chvíli, i kdyby v Domě strávil celé dny nebo dokonce týdny.

Měl by být není totéž jako určitě bude, pomyslel si Artur chmurně. Kéž bych lépe rozuměl relativitě času. Kéž bych věděl víc o tom, jak se používají Klíče. Kéž bych se nebyl nikdy v životě zapletl do celého -

Napomenul se.

„Kdybych se do toho nebyl zapletl, byl bych už mrtvý,“ řekl nahlas. „Musím prostě ve všem pokračovat.‘1

A pokračovat, pomyslel si, to znamená postavit se věcem čelem. Zvedl si ruku těsně před obličej a zadíval se na krokodýlí prsten. Dokonce i v tom divném rudém světle jej viděl zřetelně. Krokodýlovy diamantové oči vyhlížely zlověstně, namísto své obvyklé růžové barvy se teď skvěly temnotou jako zaschlá černá krev. Deset dílků krokodýlova těla, každý označený římskou číslicí, zaznamenávalo stupeň, v němž byly Arturovy kosti a krev znečištěny kouzly. Jestliže bude více než šest dílků proměněných ze stříbra ve zlato, znamená to, že je Artur kouzly poskvrněn trvale a nevratně odsouzen k tomu, aby se stal Starousedlíkem.

Pomalu otáčel prstenem, aby viděl, jak daleko už postoupila vlna zlata, a v duchu počítal. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět… věděl, že tolik dílků se proměnilo ve zlato už předtím. Otočil prsten ještě o kousek a spatřil, že zlato zcela zaplnilo pátý dílek a přelilo se z něj dál, až skoro úplně na konec šestého dílku.

Já… já se stanu Starousedlíkem.

Artur se nadechl tak zhluboka, až se celý otřásl, a pohlédl na prsten znovu, ale ten se nijak nezměnil. Bylo na něm šest dílků zlatých. Artur byl ze šedesáti procent nesmrtelný.

„Teď už není cesta zpátky,” oslovil Artur rudý svět okolo sebe. „Je čas pustit se zas do práce.”

Odvrátil zrak od prstenu a svěsil ruku. Na chvilku sklonil hlavu a vytáhl z kapsy Pátý Klíč, který pozvedl do výšky. Podle dámy První jej zrcadlo mohlo přenést na jakékoli místo v Domě, kde už předtím byl, pokud se na onom místě nacházel lesklý povrch.

Artur si představil trůnní sál v Nižším Domě, obrovskou zasedací místnost, v níž se setkal s dámou První a se všemi ostatními krátce předtím, než byl odveden do Architektčiny armá

dy. Ze všech míst v Pondělním Denním pokoji si tohle vybavil nejsnáz, protože v něm nebylo moc detailů a mělo velmi výstřední výzdobu - včetně podlahy a stěn z lesklého mramoru.

„Pátý Klíči, přenes mě do trůnního sálu v Pondělním Denním pokoji.11

Pátý Klíč se v Arturově ruce zachvěl a vystřelil z něj paprsek bílého světla, který přebil všechnu okolní červeň. Světlo utvořilo dokonalý, vertikálně stojící obdélník, úplně jako dveře.

Artur vešel do světelného obdélníku a zmizel ze svého města, ze své Země, aby se možná už nikdy nevrátil.

3.

Trůnní sál byl prázdný. Jinak ale vypadal stejně jako v době, kdy tam byl Artur naposled: jako obrovská a mizerně navržená koupelna v nóbl hotelu. Byl téměř tak prostorný jako velkoměstské divadlo a stěny, podlaha i strop byly celé obložené zlatě žilkovaným mramorem, vycíděným do vysokého lesku.

Veliký, kulatý, červený kovový stůl stál pořád uprostřed místnosti a sto židlí s vysokými opěradly okolo. Na opačném konci sálu byl Arturův vlastní vysoký trůn z pozlaceného železa vedle duhové židle dámy První.

„Haló!” zvolal Artur. „Je tu někdo?11

Jeho hlas vyplnil prázdný prostor a jedinou odpovědí byla ozvěna. Artur si povzdychl a přešel ke dveřím; kroky vyvolaly další ozvěnu, takže to vypadalo, jako by jej sledovalo mnoho malých společníků jdoucích v těsném závěsu.

Chodba za dveřmi byla pořád nacpaná tisíci balíky papíru; každý z nich byl převázán červenou stužkou a vršily se na sebe jako cihly. Na rozdíl od minulé Arturovy návštěvy však nyní v mezerách mezi štosy papíru nestáli žádní seržanti-komisaři.

„Haló!” vykřikl Artur znovu. Běžel chodbou a několikrát se zastavil, aby zjistil, zda někde nejsou postranní dveře, které by vedly ven. Nakonec se dostal až na konec chodby, kde našel zpola otevřené dveře částečně zasypané balíky papíru. Uviděl je jen proto, že jeden z papírových pilířů se zhroutil.

Stále ještě se neobjevil ani jeden Starousedlík. Artur se prohnal polootevřenými dveřmi a běžel další prázdnou chodbou; přitom rozrážel dveře, které míjel, aniž na kohokoli narazil.

„Haló! Je tu někdo?11 křičel každých pár kroků, ale žádná odpověď se neozývala.

Nakonec doběhl k dvoukřídlým, nahoře zaobleným dveřím z tmavého dubu. Byly na závoru, ale Artur ji snadno zvedl - ani se přitom nepozastavil nad tím, jak zesílil, že teď pohne trámem, který musel vážit alespoň půl metráku. Jakmile byla závora nahoře, dveře se snadno otevřely na pouhý dotek.

Tyto dveře konečně vedly ven. Artur očekával, že spatří jezero a okraj kráteru, který Denní pokoj obkružoval, a nad nimi strop Nižšího Domu. Namísto toho uviděl nesmírnou, vzdouvající se vlnu Ničeho, jež se tyčila kus před ním, vlnu, která už sežrala všechno kromě malé vily za jeho zády. Bylo to, jako by stál na malém kopečku, na posledním kousku suché země ještě nepohlceném tsunami - ale vlna se blížila, rostla do výšky, a brzy se zřítí dolů, aby zničila dokonce i toto poslední útočiště.

Artur se dal na útěk, srdce mu náhle tlouklo strachem, ústa měl vyprahlá jako poušť. Avšak po tomto prvním návalu paniky se zastavil a otočil se. Vlna Ničeho klesala a on neměl čas utéci. Pochyboval, že by jej Pátý Klíč dokázal ochránit od takového přívalu Ničeho. Přinejmenším ne tehdy, dokud aktivně neusměrní jeho moc.

Musím něco udělat, pomyslel si Artur a rychlostí této myšlenky jednal.

Přestože vlna Ničeho se už na něj hroutila, vzal zrcadlo a vysoko je pozdvihl, napřáhl je proti temné, padající obloze.

„Stůj!” vykřikl a hlas mu zhrubl mocí Klíče; každá část jeho mysli se soustředila na to, aby zastavil tsunami Ničeho. „Stůj! Při Klíčích, které třímám, přikazuji Ničemu, aby se zastavilo! Dome, musíš se udržet proti Prázdnotě!“

Ze zrcadla vyšlehlo oslepující světlo, horké bílé paprsky, jež vystřelovaly ven a vzhůru a cestou zapalovaly vzduch, opřely se do náporu Ničeho, rozstříkly se na stěně tmy, malé zářivé značky na pozadí Prázdnoty.

Artur cítil, jak mu v srdci vybuchuje strašlivá bolest. Sířila se, rozeběhla se mu do paží a do nohou. Klouby mu příšerně zapraskaly a zuby v čelistech se mu přeskupily do ještě dokonalejších řad, což ho donutilo pevně zavřít oči a rozječet se. Pak se samy jeho čelisti přemístily a ucítil, jak se mu mění a přesunují lebeční kosti.

Ale zrcadlo pořád ještě držel nad hlavou, dokonce i když padl na kolena. Využil bolesti, nasměroval ji tak, aby posílila jeho soustředění, a obrátil svou vůli proti přívalu Nicoty.

Nakonec už toho bylo moc. Artur už nedokázal ani dál snášet bolest, ani pokračovat ve svém úsilí. Padl na tvář a jeho jekot se proměnil v tlumené vzlyky. Vyčerpal všechnu svou sílu, takže upustil Pátý Klíč na úzký proužek trávy, jediný zbytek travnatých ploch, jež kdysi obklopovaly vilu Denního pokoje.

Ležel tam napůl omráčený a očekával zánik. Věděl, že selhal a že až zemře, zbytek Vesmíru zemře spolu s ním. Vše, co miloval, bude zničeno - jak na Zemi, tak i v Domě i ve všech ostatních světech.

Uplynula minuta, pak další, a zkáza nepřicházela. Bolest v Arturových kostech opadla, a tak zachroptěl a překulil se. Postaví se Nicotě tváří v tvář, nenechá se od ní přece rozmáčknout takhle poraženecky vleže.

První věcí, kterou spatřil, nebyla nastávající zhouba, ale jemný ornament zářících zlatých čar, něco jako pavučina nebo síťoví světla vržené proti obloze. Světlo zadržovalo ohromnou masu hrozící temnoty, ale Artur tlak Nicoty cítil, cítil nekonečnou Prázdnotu deroucí se proti překážce. Věděl, že Prázdnota jeho světelnou síť brzy překoná a znovu se vrhne do útoku. Zvedl zrcadlo a vrávoravě se postavil. Země mu připadala

mnohem dál než obvykle a na okamžik ztratil rovnováhu; chvíli se kymácel na místě. Vrávoravý pocit jej přešel, jakmile potřásl hlavou a rozběhl se zpět do otevřených dveří. V knihovně je telefon, vzpomněl si, a on si potřebuje zavolat a zjistit, kde v Domě bude v bezpečí, aby se nedostal do nějaké další části, která už Nicotě podlehla. Nechtěl přemýšlet o tom, co by se stalo, kdyby použil Pátého Klíče k přechodu přímo do Prázdnoty, i když by to asi mělo tu výhodu, že by to bylo rychlé…

A nebo by mě Klíč na chvilku ochránil, pomyslel si Artur a zachvátila jej náhlá nevolnost. Dost dlouho na to, abych cítil, jak mi Nic rozpouští maso…

Hnal se hlavní chodbou, dokud neuviděl známé dveře. Proskočil jimi, bral schody nahoru po čtyřech, občas se uhodil o zeď, jak se snažil příliš rychle vybírat zatáčky na schodišti.

Kdy? byl nahoře, utíkal další dlouhou chodbou; i ta byla zúžená horami spisů, z nichž mnohé byly místo na papíře psány na papyru nebo vyčiněné kůži. Artur se na chvíli zastavil, aby odsunul dvoumetrovou kamennou desku, která odkudsi spadla a zatarasila mu cestu. S klikou dveří na konci chodby se pak už nezdržoval, ale jednoduše je rozkopl a vpotácel se do knihovny, která byla za nimi.

Místnost byla prázdná, ale nechyběli v ní jen Starousedlíci. Z polic zmizely knihy, z podlahy pohodlná kožená křesla i koberec. Chyběla dokonce i šarlatová šňůra, za niž Kýchal tahal, když chtěl odhalit sedmistěnný pokoj s pendlovkami Sedmi ciferníků, i když pokoj tam pravděpodobně ještě byl, ukrytý za knihovnou.

Telefon, který dříve stával na odkládacím stolku, chyběl také.

Artur svěsil ramena. Cítil zvenčí tlak, podobný bolesti hlavy při nachlazení. Věděl, že je to váha Ničeho, jež se snaží přetrhnout pouta, kterými je svázal. Ta bolest byla v jeho mysli a unavovala ho, unavovala téměř do té míry, že nedokázal jasně přemýšlet.

„Telefon,” zamumlal Artur a natáhl pravou ruku před sebe, zatímco v levé svíral Pátý Klíč. „Potřebuji telefon, prosím. Teď.”

Bez jakýchkoli dalších okolků se mu telefon objevil v ruce. Artur jej položil na podlahu a sedl si k němu. Zvedl sluchátko a naklonil se k mluvítku. Slyšel praskání a bzučení a v dálce kdosi zpíval něco, co znělo jako „Koukej kapky se koulí, mám jich na dlani víc než ty“, ale text byl jiný: „Bohužel linky se hroutí, nedaří se to zastavit”.

„Haló, tady je lord Artur. Potřebuju mluvit s dámou První. Nebo s Kýchalem. Nebo opravdu s kýmkoli.”

Zpěv náhle ustal a nahradil jej slabý, tichý hlásek, který zněl jako šustění papíru.

„Ach, odkud to voláte? Tato linka se technicky vzato jeví jako, ehm, k ničemu nepřipojená.”

„Nižší Dům,” odpověděl Artur. „Prosím vás, myslím, že mě zanedlouho pohltí Nic a musím přijít na to, kam se odsud podejů.”

„To se lépe řekne, než udělá,” odpověděl hlas. „Už jste někdy zkoušel připojit neexistující linku k centrále, která zmizela?”

„Ne,” odtušil Artur. Kdesi venku uslyšel něco jako zadrnčení, jako když se napíná struna. A zároveň to i ucítil - náhlé zhoupnutí v žaludku. Jeho síť, jeho obrana proti Prázdnotě, se trhala. „Pospěšte si, prosím!”

„Měl bych tu doktora Scamandrose - bude to stačit?” zeptal se operátor. „Prý jste s ním chtěl mluvit předtím, jak říká tady

„Kde je Scamandros?” zadrmolil Artur.

„V Hlubokém uhelném sklepě, což je jaksi podivné,” řekl operátor. „Protože žádná jiná část Nižšího Domu už není připojená. Ale metafyzický odklon nikdy nebyl mou silnou stránkou. Mám vás spojit? Haló… haló… jste tam, lorde Arture?”

Artur upustil telefon a vztyčil se - víc už slyšet nepotřeboval. Pozvedl zrcadlo, jež bylo Pátým Klíčem, a soustředil se na

ně; přál si přitom pohlédnout ven z lesklé hladiny kaluže vody v Hlubokém uhelném sklepě - pokud tam taková kaluž existovala a pokud tam byl i zdroj světla.

Na chvíli jej zmátl obraz vlastní tváře, důvěrně známý i cizí zároveň. Důvěrně známý proto, že byl v podstatě skoro stejný jako kdykoli předtím, kdy se Artur díval do zrcadla, a cizí proto, že na něm zpozoroval spoustu drobných změn. Lícní kosti měl trochu vystouplejší, tvar hlavy trochu jiný, uši menší…

„Hluboký uhelný sklep!“ vyštěkl Artur do zrcadla, aby ten obraz zahnal a zároveň pokročil s řešením svého naléhavého problému: najít místo, kam unikne, dřív, než Pondělní Denní pokoj pohltí Nic.

Jeho obraz se zachvěl a nahradil jej špatně osvětlený výjev představující petrolejovou lampu postavenou na velmi tlusté, v kůži vázané knize velké jako několik cihel, která ležela na vrcholku trochu sesuté pyramidy z malých kousků uhlí. Světlo lampy bylo mdlé, ale Artur přesto rozeznal na druhé straně pyramidy kohosi, kdo právě napřahoval oběma rukama nad hlavu rybářský prut, aby nahodil udici. Artur viděl jenom rybářovy ruce a dvě hořčicově žluté manžety, které okamžitě poznal.

„Pátý Klíči,“ poručil Artur, „přenes mě do Hlubokého uhelného sklepa vedle doktora Scamandrose.“

Stejně jako předtím se objevily dveře z čistého bílého světla. Když jimi Artur procházel, cítil, jak se za ním jeho obranná síť trhá na kusy a jak se žene veliká vlna Ničeho.

Pouhých několik vteřin po Arturově útěku přestaly poslední zbytky Nižšího Domu existovat.

4.

Artur se zjevil poblíž uhelné pyramidy - vykročil jakoby ze vzduchu a k smrti vyděsil malého, holohlavého Starousedlíka ve žlutém zimníku, který odhodil rybářský prut, rychle uskočil a vytáhl z jedné ze svých objemných kapes čoudící bronzovou kouli, která vypadala jako středověký ruční granát.

„Doktore Scamandrosi!” zvolal Artur. „To jsem já!“

„Lord Artur!”

Vytetované trumpety na čele doktora Scamandrose se rozprskly v oblak konfet. Doktor se pokusil přetrhnout doutnák připevněný k dýmající kouli, ale plamen mu přeběhl po prstech a pokračoval v cestě. Z pekelného přístroje se vyvalilo dokonce ještě více kouře.

„Scamand-” začal Artur, ale Scamandros mu skočil do řeči, přičemž zároveň vysokým obloukem mrštil kouli za velkou uhelnou pyramidu asi deset metrů vzdálenou.

„Momentíček, lorde Arture.”

Ozvala se ohlušující rána a pak se přihnal prudký poryv vzduchu, těsně následovaný velikým chuchvalcem kouře a uhelného prachu, který se ve spirále vznesl do vzduchu. Okamžik nato spadlo na zem učiněné uhlobití a některé valouny, veliké jako pěst, udeřily o zem nepříjemně blízko chlapce a čaroděje.

„Skutečně se vám omlouvám, lorde Arture,” pravil doktor Scamandros. Trochu lapal po dechu, ale zároveň poklekl na

jedno koleno a oblaka zvířeného uhelného prachu se mu vznesla až k ramenům. „Vítejte.”

„Vstaňte, prosím vás,” požádal ho Artur. Natáhl ruku a pomohl Starousedlíkovi do stoje. Doktor Scamandros byl ohromně těžký, nebo snad byly ohromně těžké všechny ty věci, které měl v kapsách svého žlutého zimníku.

„Co se děje?” zeptal se Artur. „Vrátil jsem se do Pondělního Denního pokoje, ale tam byla ta… ta obrovská vlna Ničeho! Dokázal jsem ji zadržet právě jen na tak dlouho, abych stačil utéct.”

„Bojím se, že o tom, co se přihodilo, postrádám přesných informací,” odpověděl Scamandros. Tetování na jeho tváři se změnilo ve stádo popletených oslů, kteří chodili dokola od brady ke kořeni nosu a zase zpět, přičemž se vzájemně kopali. „Jsem zde od chvíle, kdy jsme se rozloučili v úkrytu lady Pátkové, tedy už několik dní. Dáma První si přála, abych zde prozkoumal některé neobvyklé jevy, jako třeba to, že tu nečekaně začaly růst květiny a vzduch naplnilo silné aroma růžového oleje. Svým způsobem to byl uklidňující výlet, ačkoli musím říci, že vonný olej z růží již ne

Starousedlík si všiml, že se Artur mračí, a vrátil se zpátky k tématu.

„Echm, tedy chci říci, že před necelou hodinou jsem pocítil, jak se mi zem pod nohama chvěje, načež následoval prudký útok Ničeho, jež sprovodilo ze světa nejméně třetinu Sklepa, než se jeho postup zpomalil. Naštěstí to nebyla ona třetina, v níž jsem se v tu chvíli právě nacházel. Okamžitě jsem se pokusil zavolat dámě První do Citadely, ale shledal jsem, že všechny linky jsou odstřiženy. Stejně tak jsem nebyl schopen přivolat výtah. Těchto pár zběžných pokusů, jež jsem provedl, naznačuje toto.”

Natáhl před sebe tři začernalé prsty a jeden po druhém je uzavíral v pěst.

„Poznatek jedna. Obrana proti Prázdnotě ve Vzdálených oblastech se musela náhle zhroutit a obrovský příliv Ničeho se vevalil dovnitř.

Poznatek dva. Pokud jste se setkal s vlnou Ničeho i v tak vysokých patrech, jako je Pondělní Denní pokoj, pak je pravděpodobné, že veškeré Vzdálené oblasti a celý Nižší Dům byly zničeny. Je tu však jedna dobrá zpráva, kterou bych měl označit jako Poznatek tři.

Poznatek tři. Pokud jste na lince slyšel operátora, znamená to, že opevnění mezi Nižším a Středním Domem muselo odolat. Anebo odolává, ačkoli všechno pod ním už zmizelo.”

„Všechno? Ale tady… kde jsme právě teď,“ divil se Artur. „Tohle je část Nižšího Domu, jak to, že není… e… pryč?”

„Starcovo vězení je velmi pevné,” pravil Scamandros. Ukázal nalevo od sebe. Artur se tam podíval a spatřil v dálce slabý odlesk modré záře, která, jak věděl, vycházela z ciferníku hodin, k nimž byl Stařec připoután. „Architektka je musela udělat obzvláště odolné, aby udržela Starce na uzdě. Jelikož je z tak trvanlivého materiálu, úspěšně vzdorovalo prvnímu náporu Ničeho. Ale teď už je to jen malý ostrůvek ztracený v Prázdnotě. Jsme zcela obklíčeni a naprosto odříznuti od zbytku Domu. Je to velmi zajímavé, ale musím se přiznat, že vaše přítomnost je pro mě úlevou, lorde Arture. Bez vás, obávám se

Scamandros udělal pauzu. Vytetovaní osli svěsili hlavy a zvolna se proměnili v polozřícené kamenné mohyly, památníky padlých.

„Obávám se, že bych shledal stávající situaci, ať už jakkoli zajímavou, v relativně krátkém časovém horizontu spíše neblahou, vzhledem k tomu, že Nic užírá toto malé útočiště rychlostí asi jednoho metru za hodinu.”

„Cože? Zrovna jste přece říkal, jak je to odolná a pevná oblast a vůbec!” namítl Artur. Zahleděl se do tmy, ale nedokázal rozlišit, jestli hledí na postupující Nicotu nebo jestli jen nedo

hlédne příliš daleko, protože jediné světlo v okolí vychází ze slabé lucerničky na uhelné pyramidě.

„Ach, oblast bezprostředně sousedící s hodinami je vůči Prázdnotě nepochybně odolná,“ pravil Scamandros. „Ale právě než jste dorazil, zrovna jsem zvažoval relativní… hm… výhody zardoušení Starcem oproti rozpuštění v Nicotě.*1

„Stařec by vás nezardousil… ach… vlastně by mohl,11 řekl Artur. „Starousedlíky nenávidí…“ Artur se odmlčel a zahleděl se na modravou záři; myslí mu táhly vzpomínky na první setkání se Starcem. Dobře si pamatoval, jaké to bylo, když se mu kolem krku omotal vězňův řetěz. „Doufám, že se mnou ještě bude mluvit. Když už jsem tu, rád bych mu položil pár otázek.** Doktor Scamandros mžoural na Artura jako sova. Na čele mu pableskovaly brýle s čočkami ve tvaru půlměsíců, jež mu pomáhaly zaostřit neviditelné třetí a čtvrté oko.

„Pravda, Stařec má pro smrtelníky slabost. Ale domnívám se, že vy už smrtelníkem nejste. Co říká můj… váš prsten?** Artur se podíval. Zlato už dávno zaplavilo sedmý dílek. „Zamoření asi pětasedmdesát procent,“ řekl tiše. „Doufám, že Stařec ve mně rozpozná tu čtvrtinu lidskosti.**

„Možná by bylo nejlepší odsud jednoduše zmizet,“ podotkl Scamandros nervózně. „Ačkoli bych měl říci, že prsten má toleranci

„Opravdu se musím aspoň pokusit dostat z něj nějaké odpovědi,“ řekl Artur nepřítomně. „Pokud se budu držet dost daleko, mělo by to být v pořádku. Potom se raději vrátíme do Citadely a zjistíme od dámy První, co se vlastně děje. Ach, a vás se potřebuji zeptat na něco, co jsem provedl na Zemi…**

Artur rychle popsal, co udělal s pomocí Klíče, a podivné rudě osvětlené prostředí, v němž se ocitlo město jakoby ustrnulé v čase.

„Nemohu si tím být zcela jist, lorde Arture, dokud věc patřičně neprozkoumám,’“ řekl Scamandros. „Ale jak vás samotného

napadlo, asi jste vyčlenil celý váš svět z obecného toku času v Druhotných říších, nebo jste z něj dočasně vyňal jen jednu jeho část, tu kolem města. Tak či onak, toto pozastavení času zvolna podlehne erozi. Běh času nabude v patřičné době znovu svého normálního tempa a vše, co se mělo přihodit, se stane, pokud se nevrátíte a nezabráníte tomu dřív, než se pozastavení času rozpustí. Toho byste ale měl být schopen, vzhledem k elasticitě času mezi Domem a Druhotnými říšemi. Jsem si jist, že Kýchal se svými Sedmi ciferníky vám k tomu řekne víc.“ „Jenže Sedm ciferníků muselo být zničeno,“ soudil Artur. „Spolu s Pondělním Denním pokojem.11 Zarazil se a pleskl se do spánku. „A také všechny záznamy uskladněné v Nižším Domě. Ty musely být zničeny také! Neznamená to snad, že všechno v Druhořadých říších, čeho se tyto záznamy týkaly, zanikne také? Byl tam i můj záznam!“

Scamandros zavrtěl hlavou.

„Sedm ciferníků se asi přesunulo do bezpečí svou vlastní mocí, doufejme, že do nějaké části Domu, kterou ovládáme my. A pokud jde o záznamy, v Nižším Domě se skladují jen ty odepsané. Jejich zkáza nesporně způsobí díry v minulosti, ale na tom příliš nezáleží. Váš záznam musel Pondělí získat jen dočasně, zřejmě díky Vůli, ovšem za normálních okolností by byl jakožto aktivní záznam uchováván v Horním Domě.“

„Kýchal mi jej dal, když jsem Pondělího porazil, ale já ho tam nechal,” řekl Artur. „Takže ho nejspíš bude mít dáma První.”

„Pokud se nevrátil do Horního Domu. Takové dokumenty nelze dlouho udržet na místě, kam nepatří.”

„Ale pak může Sobota můj záznam změnit a to změní mě!” vykřikl Artur. „Mohla by zničit záznam… mě… obojí!”

Scamandros opět zavrtěl hlavou. Na levé tváři se mu objevil vytetovaný soudce s červenou čapkou a orlím nosem a rovněž zavrtěl hlavou.

„Ne - ani kdyby Sobota věděla, kde záznam je, nemohla by jej změnit ani zničit. Nebylo by to možné od chvíle, kdy jste nabyl byť i jen jediného Klíče.”

„Mám pocit, že mi každou chvíli vybuchne hlava.” Artur si masíroval spánky klouby prstů a vzdychl. „Je toho prostě moc… Co to děláte?”

Scamandros se zarazil v půli pohybu: zpod kabátu tahal velikánskou ruční vrtačku a z jedné vnější kapsy nablýskaný čtvrt-metrový vrták.

„Když vám tadyhle vyvrtám díru do lebky,” poklepal Arturovi ze strany na čelo, „uleví to vnitřnímu přetlaku. Mám za to, že jde o vedlejší efekt vaší proměny ve výše postaveného Starousedlíka

„Nemyslel jsem to tak, že mi opravdu vybuchne hlava,” ohradil se Artur. „Takže můžete ten vrták schovat. Myslel jsem to tak, že toho mám až moc na práci, že je až moc informací, se kterými se musím vyrovnat. Hrozně moc problémů!”

„Možná bych vám mohl být nápomocen v něčem jiném?” nabídl se Scamandros a ukládal své nářadí zpět.

„Ne,” povzdychl Artur. „Počkejte tady. Jdu si promluvit se Starcem.”

„Ehm, lorde Arture, myslíte, že bych se mohl přesunout kousek tamtím směrem?” Scamandros ukázal na několik kroků vzdálenou hromadu uhlí a dodal: „Jelikož pozoruji, že přední polovina támhleté pyramidy v dálce už přestala existovat…”

„Jistěže se můžete přesunouti” vyštěkl Artur. Cítil, jak se v něm zvedá podivný hněv, jaký nikdy předtím necítil, popuzenost, že se musí zabývat nižšími Starousedlíky a podřadnými bytostmi. Na okamžik se mu dokonce zdálo, že snad Scamandrose udeří nebo jej donutí padnout na zem a prosit o odpuštění.

Pak ten pocit zmizel a nahradilo jej hluboké ponížení a hanba. Artur měl Scamandrose rád a to, co k čaroději právě pocítil, ten pyšný hněv syčící v něm jako natlakované láhev limonády

připravená vybuchnout, se mu vůbec nelíbilo. Zastavil se a zhluboka se nadechl a připomněl si, že je jen kluk, který musí udělat kus těžké práce, a že bude potřebovat veškerou pomoc, jakou sežene, od ochotných přátel, nikoli od vyděšených poddaných.

Nebudu přece jako jeden z těch Správců, pomyslel si Artur pevně. Vzadu v hlavě se mu ozvala další drobná myšlenka, skrytá pod touto. Nebo jako dáma První…

„Omlouvám se, moc se omlouvám, doktore Scamandrosi. Nechtěl jsem křičet. Já jen… jsem jen trochu… hm… v každém případě, udělejte, cokoli je potřeba, abyste se udržel z dosahu Ničeho. Brzy se odsud dostaneme.”

Když Artur odcházel, doktor Scamandros se hluboce uklonil a z kabátu mu vypadl další granát velikosti baseballového míčku, který okamžitě začal čoudit. Starousedlík udělal „ale no tak!“, vytrhl hořící doutnák a strčil si granát do rukávu, což Arturovi nepřipadlo zrovna jako bezpečné místo. Nicméně granát z něj nevypadl, alespoň ne hned.

Artur šel dál; proplétal se mezi pyramidami uhlí a brodil se loužemi špinavé vody plné uhelného prachu. Vzpomínal si, že když naposledy navštívil Hluboký uhelný sklep, třásl se zimou, ale teď mu tu bylo docela příjemně, skoro teplo. Snad je to vedlejší efekt skutečnosti, že to tady obklopuje Nicota, pomyslel si.

Nastaly tu i jiné změny. Jak se blížil k modré záři hodin, všiml si, že z mnoha pyramid teď raší květiny. Po uhlí se pnuly růže a mezi kalužemi rostly trsy zvonků.

Jak se terén zvedal a začínal být sušší, zvonky se po něm šířily v celých záplavách a rostly teď z kamenných desek místo z uhelného prachu, což bylo právě tak nemožné, ale Artura to nevzrušovalo. Na Dům si už docela zvykl. Květiny rostoucí z uhlí a kamení zdaleka nepatřily k těm nejpodivnějším věcem, jaké tu kdy viděl.

U poslední pyramidy se zastavil, jako to udělal už tehdy, když se poprvé ostražitě blížil ke Starcovu vězení. Mihotavé modré světlo nebylo tak protivné jako tehdy a Artur tentokrát viděl všechno jasněji, dokonce ani nemusel požádat Pátý Klíč, aby mu poskytl nějaké přívětivější osvětlení.

Spatřil scenerii, jež se od té minulé hodně lišila. Mezi ním a hodinovým vězením se prostíral souvislý koberec zvonků, protkaný trsy vysokých žlutozelených stvolů. Na jejich vrcholcích vybuchovaly záplavy bledých, bělavých květů, jež měly tvar trochu jako velice prodloužené narcisy, ale zároveň vypadaly příliš cize na to, aby pocházely z té Země, kterou Artur znal.

Vyvýšené kruhové pódium z kamene, ciferník hodin, bylo znatelně menší, jako kdyby se scvrklo. Dřív mělo v průměru nejméně dvacet metrů, což byla délka příjezdové cesty k domu Arturových rodičů. Teď bylo jen poloviční a římské číslice, jež dříve stály vzpřímeně po jeho obvodu, byly menší a zašlé a jejich modrá záře téměř vyhasla. Některé z nich byly ohnuté v úhlu pětačtyřicet stupňů nebo i víc, a číslice i většinu obruby ovíjely rudé a růžové růže.

Kovové ručičky se zmenšily spolu s ciferníkem, aby zachovaly proporce. Dlouhé, zářící řetězy z modré oceli se stále ještě táhly od konců ručiček přes středový čep a jejich druhý konec byl upevněn k okovům na Starcových zápěstích.

Ani Stařec neměl tu podobu, v níž jej Artur viděl naposled. Pořád sice vypadal jako veliký barbarský hrdina, téměř tři metry vysoký a s obrovskými svaly, ale jeho dřívější stará, téměř průsvitná pokožka teď byla pružná a opálená sluncem. Hlava, kdysi podobná strništi, se pyšnila skvělou úrodou čistých bílých vlasů, na šíji svázaných. Na sobě už neměl pouhý bederní pás, ale koženou kazajku bez rukávů a těsné šarlatové kalhoty, jež mu končily hned pod koleny.

Zatímco předtím vypadal jako padlý a dohasínající stařec ve věku osmdesáti či devadesáti let, teď připomínal šedesátileté-

ho hrdinu v super formě, který se hravě postaví jakémukoli množství menších a mladších nepřátel a na hlavu je porazí.

Obr seděl na obrubě ciferníku mezi číslicemi tři a čtyři a pomalu otrhával okvětní plátky růže. Byl od Artura napůl odvrácen, takže chlapec neviděl jeho oči - případně zkrvavené oční důlky, pokud bylo zrovna krátce po tom, co mu oči vylouply hodinové loutky.

S myšlenkou, že zrovna tohle určitě vidět nechce, natáhl Artur krk, aby zjistil polohu hodinových ručiček. Hodinová ručička byla na devítce a minutová na pětce, což pro Artura znamenalo hned trojí úlevu. Starcovy oči měly spoustu času na to, aby dorostly, a jeho řetězy jsou docela zkrácené, drží jej těsně u hodin. A co je snad nejdůležitější, loutkoví mučitelé se neukážou ještě několik hodin.

Artur vyšel ze stínu a vkročil do louky plné zvonků. Když se přiblížil, řetězy zarachotily a Stařec vstal a prohlížel si jej. Artur se zastavil asi deset nebo patnáct metrů od hodin. I když se ciferník zmenšil, mladík si nemohl být jist, že se smrskly také řetězy, a tak byl pro jistotu velmi opatrný.

„Buď zdráv, Starče!“ zavolal.

„Buď zdráv, chlapče,“ zaburácel Stařec. „No, snad bych ti už ani neměl říkat chlapec. Jmenuješ se Artur, že ano?“

„Ano.“

„Pojď se posadit vedle mě. Popijeme vína a popovídáme si.“

„Slibuješ, že mi neublížíš?” zeptal se Artur.

„Budeš v bezpečí a nic se ti nestane po dobu jedné čtvrthodiny, měřené na těchto hodinách,” odpověděl Stařec. „Jsi dost smrtelný na to, abych tě nezabil jako vlezlého švába, čili Starousedlíka Domu.”

„Tak to děkuju,” hlesl Artur.

Přibližoval se ostražitě, ale Stařec se zase posadil a naklonil se přes řetěz, aby vyčistil místo vedle sebe od trnitých růží a vytvořil tak Arturovi sedátko.

Artur se bázlivě uhnízdil vedle obra.

„Víno,” pravil Stařec a napřáhl ruku.

Aniž se koberec zvonků rozvlnil, ze země vyplul malý kameninový džbán. Stařec jej uchopil a nahnul si jej nad ústa, takže se mu do nich vyřinul dlouhý pramínek vína páchnoucího kalafunou. Artur cítil vůni velice silně a opět se mu z ní udělalo trochu špatně.

„Minule jsi víno přivolal básní,” podotkl váhavě. Přemýšlel o otázkách, jež chtěl Starci položit, a nebyl si jist, jak začít.

„Nicotu formuje síla mé vůle,” odtušil Stařec. „Je pravda, že mnoho nižších bytostí potřebuje zaostřit své myšlenky pomocí řeči nebo písně, když zacházejí s Nicotou. Já to nepotřebuju, ačkoli příležitostně mě může pokus o rým nebo báseň pobavit.”

„Chtěl jsem se tě zeptat na pár věcí,” řekl Artur. „A něco ti říct.”

„Jen se ptej,” vybídl ho Stařec. „Odpovím ti, pokud budu chtít. A pokud jde o to, co mi chceš říci ty - když se mi nebude líbit, co uslyším, na můj slib to nebude mít žádný vliv. Ať řekneš cokoli, stále budeš mít cestu odsud volnou. Pokud tu nezůstaneš déle než po vyměřený čas.”

Otřel si hřbetem ruky ústa a zdvořile nabídl Arturovi džbánek. Artur rychle zavrtěl hlavou, a tak se prastarý muž znovu napil.

„Pravděpodobně víš víc než kdokoli jiný o Architektce,” odhodlal se Artur. „Tak jsem se tě chtěl zeptat, co se jí stalo? A co… nebo kdo… přesně je Vůle, a co bude dělat? Chci říct, já mám být Právoplatný dědic a tak, a myslel jsem si, že to znamená, že skončím jako někdo, kdo bude všemu vládnout, ať už budu chtít nebo ne. Jenomže teď už si tím nejsem tak docela jist.”

„Architektku jsem znal před dlouhou dobou,” pravil Stařec pomalu. Než znovu promluvil, vypil několik malých doušků vína. „Avšak ne tak dobře, jak jsem si myslel, jinak bych tu byl

tak dlouho netrpěl. Nevím, co se jí stalo, krom toho, že to musela být alespoň částečně její volba. A pokud jde o Vůli, ta je vyjádřením její moci a je vytvořená, aby dosáhla určitého záměru. Pokud jsi Právoplatný dědic, mám za to, že otázka, na kterou potřebuješ znát odpověď, stojí takto: co přesně máš zdědit a po kom?“

Artur se zamračil.

„Já Dědicem být nechci. Já chci jenom zpátky svůj starý život a jistotu, že se nikomu nic nestalo/4 řekl. „Jenže nemůžu vyřešit všechno bez pomoci Klíčů a to mě mění ve Starousedlíka. Scamandros mi vyrobil prsten, podle kterého jsem už šest… více než šest dílů z deseti… nakažený kouzly, a je to nevratný proces. Takže já se stanu Starousedlíkem, je to tak?“

„Tvé tělo nabývá nesmrtelné podoby - to je očividné/4 připustil Stařec. „Ale ne všechno, co má nesmrtelné tělo, je Starousedlík. Vzpomeň si, Architektka pozemské smrtelníky nestvořila. Stvořila látku, z níž povstává život, a tu rozesela po celém stvoření. Vy smrtelníci jste povstali z možnosti, kterou vytvořila, a tudíž nejste jejím přímým výtvorem, ačkoli ona sama si to ráda myslívala. Jsi prostě víc než jen tělo, které obýváš, a pro ostatní smrtelníky platí totéž.44 „Ale může ze mě být znova normální kluk?44 „To nevím.44 Stařec vyzunkl poslední zbytek vína ze džbánku a pak jej odhodil daleko za hranici světla vrhaného hodinami. Z temnoty se ozval slabý a vzdálený třesk, jak se džbánek rozbil - ujištění, že tam někde je ještě stále pevná zem, nebo alespoň ještě chvíli bude. „Obecně platí, že se člověk vrátit nemůže. Ale pokud půjdeš vpřed, můžeš dosáhnout něčeho z toho, co sis chtěl vymoci na minulosti. Pokud dokážeš přežít, může se stát cokoli.44 Stařec utrhl další růži, aniž si něco dělal z jejích trnů, a přidržel si ji pod nosem. „Možná, že ti dokonce dají i květiny. Hodiny tikají, Arture. Tvůj čas téměř vypršel.44 „Mám tolik otázek,44 řekl Artur. „Můžeš mi dát ještě deset

Stařec položil růži a pohlédl na chlapce nelítostnýma modrýma očima. Byl to pohled, pod nímž by se i ten nejvýše postavený Starousedlík roztřásl strachem.

„No tak nic,“ polkl Artur. „Chtěl jsem ti jen říct, že pokud skutečně skončím jako vládce všeho, udělám, co budu moci, abych tě osvobodil. Není správné, aby tě ty loutky mučily.”

Stařec zamrkal a znovu zvedl růži.

„Za tohle tě ctím. Ale podívej se - loutky už nejsou. Jak Dům zeslábl, já jsem zesílil. Asi před hodinou se ciferník zachvěl a já cítil, jak se Nic přibližuje. Také loutky to ucítily a - jak jim velela povinnost - vystoupily na povrch dřív, než přišel jejich čas, aby zabránily mé záchraně nebo pokusu o útěk. Bojoval jsem s nimi, rozlámal jsem je a hodil je zpátky dolů.

Pořád jsem v řetězech, ale jak se Dům hroutí, má síla roste a stěny mého vězení se tenčí. Dříve nebo později budu volný, alespoň mi to slibují tyto květiny. Otrhávám jim okvětní plátky a vrhám je po svých nepřátelích. Loutkám se to nelíbí, protože vědí, že květiny jsou posly změn. Běž, dám ti ještě čas, aby ses na ně podíval!”

Artur nervózně vstal a pohlédl přes ciferník, ale nepohnul se. Ve skutečnosti neměl ani tu nejmenší chuť dostat se na dosah padacích dveří, jež byly po obou stranách ciferníku.

„Pospěš si,” pobízel ho Stařec.

Artur popošel blíž. Padací dveře byly směrem dovnitř proražené, z tlustých železných pantů visely roztříštěné kusy dřeva. Uvnitř něco zašramotilo a Artur pohlédl dolů do úzké hluboké komůrky, vysoko vystlané růžovými okvětními plátky. Loutka dřevorubce tam ještě byla a na hlavě jí pořád ještě seděl zelený klobouček s pírkem v půlce ohnutým. Ale údy měla polámané a zmohla se jedině na to, že se svíjela na okvětních plátcích růží, cenila zuby a syčela.

Artur se otřásl a couval k obrubníku, až zády skoro vrazil do Starce.

„Doufám… doufám, že nebudeme nepřáteli,“ řekl.

Stařec sklonil hlavu, ale nepromluvil. Artur seskočil z ciferníku a hnal se pryč, mysl zjitřenou obavami a fakty a domněnkami. Sel sem s nadějí, že by mu Stařec mohl pomoci pochopit jeho situaci, že by mu mohl věci vyjasnit.

Ale on to všechno jenom ještě víc zamotal.

5.

„To mi spadl kámen ze srdce, že vás vidím, lorde Arture,“ zvolal Scamandros, jakmile spatřil Artura, jak běží zpátky. „Mám za to, že Stařec odpověděl na vaše otázky?11

„Ne tak docela,“ odtušil Artur. „Vlastně vůbec ne, abych pravdu řekl. Nicota pořád postupuje?11

Místo odpovědi nahodil Scamandros svou udici s návnadou. Návnada, což byl asi deset centimetrů dlouhý korýš podobný humrovi, zmizela v temnotě. Scamandros navíjel udici nazpátek a přitom počítal značky na pletené šňůře. Návnada byla pryč.

„Sest… sedm… osm. Rychlost pronikání se zvýšila, Arture.11

„Kde byla dáma První, když jste s ní naposledy mluvil? A kde byla Suzy?11

„Obě byly v Citadele,“ řekl Scamandros. „Z Citadely se stalo ústředí všech vašich sil v Domě, lorde Arture.11

„Může být dost složité se tam dostat,“ pravil Artur. „Tedy, myslím s pomocí Pátého Klíče, protože Citadelu opevnili proti vpádu lady Pátkové. Snad bychom mohli použít Nepravděpodobné scho-“ Scamandros začal vrtět hlavou a Artur se zarazil. „Ach ano, vy na Schodiště nemůžete. Tak dobrá… ve Čtvrtkově… totiž v mé ložnici bylo zrcadlo. Řekl bych, že bych to mohl zkusit tamtudy a když to nepůjde, budeme muset vymyslet jiné místo, ve Středním Domě nebo kdekoli jinde, a pokusit se odtamtud dojet výtahem.11

Vytáhl Pátý Klíč a podržel jej na okamžik před obličejem; pak nechal ruku zase poklesnout.

„Ehm, když udělám dveře, jak vás pak vezmu s sebou?”

Doktor Scamandros napřáhl ruku a prsty naznačil úchop.

„Pokud mi dovolíte chytit se vás za šos, lorde Arture, mělo by mě to pronést s vámi.”

„Tak se tedy chyťte,” řekl Artur. „Zkusíme to.”

Pohlédl do zrcadla a pokusil se vzpomenout si, jak vypadal jeho byt ve Čtvrtkově Citadele. Vzpomněl si na velkou čtyřbo-kou postel s vyřezávanými bitevními výjevy na sloupcích, a pak tam byl šatník, křeslo, ve kterém jej holili a, ano, v koutě stálo vysoké zrcadlo v bronzovém rámu. Kdyby o tomto zrcadle přemýšlel jako o okně, pak by jím měl uvidět postel, dveře, malbu na zdi…

Pozvolna začínal vidět pokoj, i když většina obrazu byla zamlžená a rozmazaná. Trvalo mu pár vteřin, než si uvědomil, že bronzové zrcadlo je částečně zakryté látkou. Ale na to, aby tam Klíč dokázal otevřít dveře, viděl z pokoje dost, tím si byl jistý.

„Pátý Klíči, přenes mě… nás… do mého pokoje v Citadele ve Velkém bludišti!”

Tentokrát nebyl průchod dveřmi z bílého světla tak snadný a ani k přenosu nedošlo okamžitě. Nejen, že Artur cítil, jak jej táhnou zpátky šosy kabátu, ale také mu proti celému tělu tlačila nějaká síla a snažila se jej vyhodit ze dveří ven. Bojoval s ní myslí i tělem, ale bylo to jako kráčet proti velmi silnému větru. A pak ta síla zničehonic zmizela. Vypadl do své ložnice v Citadele a doktor Scamandros se mu svalil na nohy. Oba se skáceli na podlahu a Artur se uhodil do hlavy o vyřezávané bitevní výjevy na levém sloupku obrovité postele.

„Au!” zvolal. Sáhl si na hlavu, ale krev mu netekla a ostrá bolest se po chvíli změnila na pouhé tupé pobolívání.

„Skutečně vás prosím o prominutí, lorde Arture,” pravil doktor Scamandros, zatímco vstával. „Byl jsem mimořádně ne

ohrabaný. Tohle ovšem bylo fascinující - docela jiný zážitek než přepravní talíř. Jsem vám nesmírně vděčen za to, že jste mě zachránil z Hlubokého uhelného sklepa.11

Artur se opřel o sloupek postele a vztyčil se. Přitom mu rukávy papírového kabátu vyjely nahoru. Stáhl si je zpět a poprvé si všiml, že mu končí hned nad zápěstími. Také kalhoty měl teď směšně krátké, byly dlouhé jen asi jako leginy.

„Raději bych se měl převléci,” řekl. Vykročil k velkému šatníku, ale pak zaváhal, přešel ke dveřím, rozrazil je a vykřikl: „Stráž!”

Do pokoje se vřítil vyplašený Starousedlík v uniformě seržanta Hordy a rozechvěle stanul v pozoru. Vzdal čest bleskovou šavlí ai ta zapraskala. Artur uslyšel odkudsi z chodby, kam nebylo vidět, dupot nejméně tuctu párů bot, známku přítomnosti dalších vojáků, kteří náhle přešli z odpočinku do takové ostražitosti, jako by byli na přehlídce.

„Lorde Arture! Stráž se hlásí, pane!”

Artur už byl v šatníku, svlékl si papírový oblek a rychle si oblékal nejobyčejnější uniformu, jakou dokázal najít, což byla náhodou písková tunika a krátké kožené kalhoty bledě žluté barvy, oděv Hraničáře pro službu v poušti, ačkoli tahle konkrétní tunika měla na ramenou našité zlaté prýmky a po celé délce nohavic kalhot se táhly zlaté pruhy. Jak tunika, tak i kalhoty byly mnohem měkčí a pohodlnější než cokoli, co by si obyčejný Hraničář dokázal byť i jen ve snu představit. Chvíli se měnily a přizpůsobovaly z velikosti sira Čtvrtka na Arturovu novou výšku a svalstvo a za okamžik mu padly jako ulité.

„Děkuji vám!” zavolal Artur na seržanta. „Za okamžik se vydáme na štáb. Je tam dáma První? A Suzy Tyrkysově Modrá?”

„Dáma První je na štábu, pane!” zaburácel seržant. Vypadalo to, jako by měl dojem, že Artur je buďto hluchý nebo mnohem dál, než se ve skutečnosti nachází. „Generálka Tyrkysově Modrá je někde v Citadele.”

„Generálka Tyrkysově Modrá?11 zeptal se Artur. „Nepovýšil jsem přece Suzy na generála, nebo ano? Vzpomínám si, že o tom mluvila, ale nepamatuju si, že bych skutečně..

„Nejspíš si prostě sama oblékla uniformu,“ podotkl doktor Scamandros. „Jí by se nikdo neodvážil odporovat?1

Artur se zamračil, ale jeho zakaboněný výraz rychle vystřídal smích.

„To je celá Suzy,11 poznamenal. „Vsadím se, že to udělala proto, aby jí dávali lepší čaj nebo tak něco. Nebo aby naštvala dámu První?1

Vybral si pár opancéřovaných sandálů, chvíli se na ně díval, pak je hodil zpátky do police a místo nich zvolil raději pár jednoduchých, ale lesklých černých bot.

„Dobře, že jste se nám vrátil, pane,11 řekl seržant, když Artur vycházel ze šatníku.

„Ještě jednou díky, seržante,“ odpověděl Artur. „Pojďme na štáb. Potřebuji se dozvědět, co přesně se to vlastně děje?4

V chodbě čekalo nejméně dvacet stráží a jakmile se Artur objevil, obstoupily jej v pravidelné formaci. Když se všichni dohromady vydali na pochod do štábních místností, požádal Artur velitele stráží, ať vyšle také posla, který by našel Suzy.

Za těch pár dní v čase Domu, které uplynuly od Arturovy poslední návštěvy, se štáb zvětšil. Pořád to byl velký sál s klenutým stropem, ale zdi posunuli dál, takže z něj udělali místnost dvakrát tak velkou. Byla teď prostorná jako školní tělocvična a kromě všech těch vojáků v rozmanitých uniformách Regimentu, Hordy, Legií, Přiměřeně ctihodné dělostřelecké roty a Hraničářů tu bylo také mnoho Starousedlíků v civilním oděvu, z nichž mnozí měli svlečené kabáty a na rukávech bílých košil navlečené zelené klotové rukávy na ochranu proti potřísnění inkoustem.

Kromě velikého mapostolu uprostřed, který byl rovněž mnohem delší a širší než předtím, tu byly řady a řady úzkých

stolů jako ve škole a za nimi seděli velice zaneprázdnění civilisté a mluvili do starodávných telefonů nebo čmárali na papír nějaké vzkazy. Každých pár vteřin někdo z nich odstrčil židli a běžel přes celou místnost s papírkem buďto pro maršály Jitřenku, Poledne nebo Soumraká, nebo pro dámu První, jež se tyčila za mapostolem a soustředěně na něm pozorovala různé detaily, zatímco okolo ní Starousedlíci drmolili depeše, často jich bylo i několik naráz.

Dáma První býla vyšší než kdy jindy, od hlavy k patě měla snad dva a tři čtvrtě metru. Na sobě měla kroužkovou zbroj ze zlatých šupin, jež se při každém pohybu rozchřestily. Celý její úbor vypadal rozhodně nepohodlně a pro okolí nebezpečně, protože jej zdobily ježaté nárameníky ve tvaru sevřených pařátů. Ačkoli pařáty svíraly ramena dámy První, trčelo z nich do všech možných stran ještě mnoho dalších výběžků a výčnělků.

Rukavice, jež byly Druhým Klíčem, měla dáma První složené a zastrčené za širokým koženým opaskem vedle přezky. Meč, který byl hodinovou ručičkou a také Prvním Klíčem, jí v pochvě visel z levého boku. Malý trojzubec, jenž byl Klíčem Třetím, čněl z pouzdra na jejím pravém boku, a maršálskou hůl, Čtvrtý Klíč, držela v ruce a čas od času jím na něco ukázala.

Nelibozvučná vřava vykřikovaných zpráv, drnčení telefonů, vrzání židlí a klapání starousedlických bot s cvočky nebo s koženými podrážkami náhle utichla, protože byl ohlášen Arturův příchod. Potom se hluk zdvojnásobil, jak se všichni v místnosti zvedli ze židlí nebo odstoupili od zdí, otočili se ke dveřím a stanuli v pozoru.

„Pokračujte!” zvolal Artur okamžitě. Ticho trvalo už jen okamžik a pak místnost znovu vybuchla pohybem. Telefonní sluchátka chřestila ve svícnům podobných stojanech, protože stařičké zvonky spíš už jen chrčely než zvonily, poslové pobíhali po místnosti a důstojníci se všichni najednou okamžitě pustili znovu do hovoru.

Avšak poslové se svými spěšně naškrábanými zprávami pro dámu První se k jejich doručení vůbec nedostali. Dáma zvedla jednu ruku a gestem je odehnala; pak vykročila přivítat Artura. Maršálové Jitřenka, Poledne a Soumrak šli v těsném závěsu za ní.

„Lorde Arture, přicházíte právě včas. Poučil jste se, doufám, že nemáte přebírat dárky od neznámých návštěvníků?11

Arturovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že dáma První mluví o balíčku, který převzal od Emeleny, služebnice lady Pátkové. Balíček obsahoval přepravní talíř, který se okamžitě aktivoval a odnesl Artura do Středního Domu. Zapomněl, že od té doby dámu První neviděl, nebo přinejmenším ne celou. Našel mezitím její Pátou část, kterou si docela oblíbil a o níž doufal, že osobnost Vůle jaksi uhladí, protože do ní doplní zdravý selský rozum. Teď si všiml, že Pátá část už je do Vůle včleněna, protože to, co zprvu považoval za krátký kabátec na zádech dámy První, byla ve skutečnosti křehká, poloprůhledná šedá křídla, velmi podobná těm, jež mělo netopýrovité zvíře číhající ve Vnitřní temnotě ve Středním Domě.

„Příště si dám pozor,” odpověděl. „Co teď potřebuji vědět, je tohle: co se vlastně děje? Je Nižší Dům opravdu zničen?”

„S výjimkou Hlubokého uhelného sklepa je Nižší Dům naprosto zničen,” potvrdila dáma První. „Stejně tak Vzdálené oblasti, a Nic i nadále doráží na naši obranu. Kostru Domu zpevní jedině Klíče, a my jsme ohroženi na příliš mnoha frontách, než abych se s tím mohla vypořádat sama. Pokud se s Pátým Klíčem přesunete do Středního Domu a zesílíte tam opevnění, já budu moci odletět do Hraničních hor zde a znovu je zpevnit

„Počkat,” přerušil ji Artur. „Nejdřív mi řekněte, jak se to celé stalo? A kde je Pištcova armáda? Bojujeme zde stále ještě s Novými Nicníky?”

„Vskutku, lorde Arture, nemáme času nazbyt,” pravila dáma První. „Pištcova armáda se stáhla a už pro nás nepředstavuje

bezprostředně důležité téma. Podepření základů Domu však nicméně ano, a pouze vy a já můžeme v této věci něco

„A co Lepší Sobota?11 zeptal se Artur. „Co ta má za lubem? Proč chce, aby Dům spadl, a co s ní uděláme? Nepůjdu nikam, dokud mi vy nebo někdo jiný neřeknete všechno, co chci vědět!11

Dáma První se nad ním tyčila. Ačkoli Artur vyrostl, byla pořád ještě mnohem vyšší, a oči měla přimhouřené a ústa sevřená nelibostí. Artur pocítil silnou touhu o krok couvnout, ba dokonce pokleknout před její strašlivou krásou a mocí. Místo toho se přinutil udělat krok ní a pohlédnout jí přímo do podivných očí s růžovými duhovkami kolem zorniček tepaných jako noc. Byla každým coulem vtělená Architektčina Vůle a Artur věděl, že pokud se jí nyní podřídí, už nikdy nedostane šanci přijmout vlastní rozhodnutí.

„Jsem Právoplatný dědic, že ano?“ zeptal se. „Chci přesně vědět, jak na tom jsme. Potom já rozhodnu, co budeme dělat.11

Dáma První se s ním na celou jednu vteřinu střetla pohledem - a pak zvolna sklonila hlavu.

„Tak dobře, lorde Arture,“ pravila. „Jak poručíte, tak se i stane.11

„Výborně,“ řekl Artur. „Tak hezky popořádku. Co se vlastně stalo s Nižším Domem? Prolomilo se do něj Nic ve Vzdálených oblastech?1’

„Ukážu vám to očima někoho, kdo tam byl.“ Dáma První mávla maršálskou holí a světlo všech lamp v místnosti se náhle ztlumilo. „Pane Skerrikime, doufám, že ještě máte toho přeživšího?”

Vzadu v sále jí kladně odpověděl Starousedlík v tmavém redingotu, černé kravatě a vyšívané stříbrné čapce a začal se k ní prodírat. S sebou vlekl velikánský a poněkud ošoupaný kožený kufr převázaný třemi popruhy.

„Když se to stalo, pracovník obsluhující výtah právě zavíral dveře,” vysvětlovala Arturovi dáma První. „Ten člověk úspěšně překonal většinu cesty ze Vzdálených oblastí, ale pak jej Nic

dohnalo. Zakousl se zuby do světla na stropě kabinky, takže sem k nám dorazila pouze jeho hlava a malý zbytek zdviže. Pan Skerrikim přiběhl naštěstí právě včas, aby zabránil jeho naprostému rozpuštění.”

Pan Skerrikim, jehož Artur nikdy předtím neviděl, položil kufr na podlahu, rozepnul popruhy a otevřel zavazadlo. Kufr byl plný růžových okvětních plátků a uprostřed nich ležela hlava bez těla, přes bradu a spánky obvázaná čistými bílými obvazy, jako se to dělávalo za starých časů, když někoho bolely zuby. Hlava měla zavřené oči.

Pan Skerrikim zvedl hlavu za uši a opřel ji o otevřené víko kufru, aby stála čelem k Arturovi a dámě První. Potom vytáhl z kapsy malou lahvičku aktivního inkoustu, vytáhl brk a mimořádně maličkými písmeny jím cosi napsal na čelo přeživšího.

„Vzbuďte se, Marsone!” přikázal pan Skerrikim zvesela.

Artur sebou škubl, protože oči hlavy se okamžitě otevřely. Doktor Scamandros, který stál jeden či dva kroky za chlapcem, zamumlal něco, co neznělo příliš přátelsky.

„Co je?“ zeptala se nevrle Marsonova hlava. „Je to dost těžká práce, pěstovat si nové tělo. Nehledě na to, že to bolí! Potřebuju odpočívat!”

„Odpočinku budete mít až nad hlavu!” prohlásil pan Skerrikim. „Jen se teď znovu podíváme na to, co se stalo dole v šachtě, poblíž přehradní zdi.”

„Je to nutné?” zeptal se Marson. Ústa hlavy se zachvěla a v koutcích očí se objevily slzy. „Já to prostě nedokážu prožívat znova - tu bolest, když mi Nic užíralo končetiny

„Tohle je naprosto zbytečné!” protestoval doktor Scamandros a prodíral se mezi několika zaujatě přihlížejícími důstojníky, až stanul vedle Artura. Tetování na jeho obličeji mělo podobu divochů tančících kolem ohně pod velením čarodějnického doktora ve směšné čelence z peří. „Tento ubohý chlapík nemusí

svou bezprostřední minulost prožívat jen kvůli tomu, abychom ji my viděli! Vidím rovněž, pane, že jste použil zcela pochybné kouzlo k uchování jeho hlavy naživu, a musím vás požádat, abyste péči o tohoto jedince svěřil někomu, kdo ví, co dělá!11

„Pan Skerrikim je vzdělán zcela dostatečně,” pravila klidně dáma První. Na doktora Scamandrose nepohlédla a oslovila Artura. „Jakožto Vrchní tazatel sira Čtvrtka provedl pan Skerrikim mnoho projekcí z myslí Starousedlíků, a jak víte, Arture, Starousedlíci ve skutečnosti bolest příliš necítí. Až Marsonovi doroste tělo, dobře jej odměníme.”

„Myslel jsem, že jediným čarodějem, který není ve službách Soboty, je doktor Scamandros,” řekl Artur.

„Pan Skerrikim není tak docela čaroděj,” objasnila dáma První. „Je pravdou, že praktikuje Domovní Magii, ale pole jeho působnosti je poněkud užší.”

„Hyeno,” zasyčel Scamandros tiše.

„Náfuko,” opáčil Skerrikim zdaleka ne tak tiše.

Artur váhal. Chtěl vidět, co Marson zažil, ale nechtěl, aby zmrzačený Starousedlík trpěl.

„Scamandrosi, vy byste nám uměl ukázat, co potřebujeme vidět, aniž byste mu ublížil?”

„Jistěže uměl, pane,” pravil Scamandros a nadmul hruď.

„Skerrikim je expert,” řekla dáma První. „Mnohem lepší je nechat ho

„Ne,” řekl Artur tiše. „Udělá to Scamandros. To bude všechno, děkuji vám, pane Skerrikime.”

Skerrikim pohlédl na dámu První. Nepohnula se ani nevydala žádný signál, jejž by Artur zahlédl, ale očapkovaný Starousedlík se uklonil a opustil je.

Scamandros poklekl vedle kufru a rudým sametovým suknem otřel to, co napsal na Marsonovu hlavu Skerrikim. Pak vytáhl svou vlastní lahvičku aktivovaného inkoustu a pero z pavího brku a napsal něco jiného.

„Ustupte stranou,“ nařídil několika důstojníkům. „Vize se utvoří v místě, kde stojíte. Předpokládám, že necítíte žádnou bolest, Marsone?“

„Ani ždibec,“ hlásil Marson. „Akurát mě svědí noha, kterou už nemám.”

„Výtečně,” pravil doktor Scamandros. „Otevřte trochu více oči, ještě kapánek… velice dobře… takhle je držte otevřené… Nechte mě umístit do nich tyhlety dvě sirky a začneme.”

Čaroděj ustoupil a vyřkl slovo. Artur téměř viděl jeho písmena, viděl způsob, jakým se před Scamandrosovými ústy rozvlnil vzduch. Cítil sílu zaklínadla jako brnění v kloubech a malá část jeho mysli věděla, že kdysi dávno by byl cítil bolest. Teď však bylo jeho tělo uvyklé kouzlům a přizpůsobené práci s mocí.

V Marsonových očích se objevily dvě drobné špendlíkové hlavičky světla, zvětšily se a pak z nich vystřelily dva mocné paprsky, roztáhly se do šířky a získaly barvu; šíleně tančily kolem dokola, jako by bláznivý a posedlý malíř maloval proudem světla.

U stolu se ve vzduchu zformoval obraz, obraz promítaný z Marsonových vzpěrkami podepřených očí. Byl to asi čtyři metry široký a dva a půl metru vysoký kinematografický záběr dna Dolu ve Vzdálených oblastech, té veliké, hluboké jámy, kterou Úděsné Úterý vyhloubilo ve snaze vydolovat víc a víc Ničeho, bez ohledu na to, jak to bylo nebezpečné nebo nakolik to mohlo oslabit samotné základy Domu.

Artur se lehce naklonil dopředu, oči zabodnuté do obrazu. Přestože to, co měl právě uvidět, se už ve skutečnosti stalo, cítil se velice napjatě, jako kdyby tam opravdu byl…

6.

„Ta paměť je rozmazaná,” namítla dáma První. „Měli jsme to nechat udělat Skerrikima.”

„Otázka pouhého zaostření, madam,” odtušil Scamandros. Sklonil se a upravil Marsonova oční víčka; stíny jeho prstů se pohyboyaly po osvětleném obraze jako vysokánské, temné, pochodující stromy. „A je to.”

Obraz nabyl ostrosti a zároveň se ozval také zvuk. Viděli Marsonovýma očima. Starousedlík vyhlížel ze dveří svého výtahu a prst měl připravený nad jedním z kulatých bronzových tlačítek, která uváděla výtah do pohybu vzhůru. Za dveřmi se rozprostírala pláň pokrytá sutinami, tu a tam osvětlená petrolejkami visícími ze železných sloupů. Asi padesát metrů odtud se u paty veliké zdi shromáždila skupina Starousedlíků. Zeď tvořila mohutná masa světlého betonu, z něhož v pravidelných vzdálenostech vystupovaly pásy třpytivého kovu.

„Vida, tohle je ta část, kterou jsem opravil!” zvolal Artur. „Je z betonu zesíleného Nehmotou.”

Starousedlíci u zdi se na něco dívali. Zničehonic couvli a jedna žena z hloučku se otočila, aby zavolala na kohosi mimo zorné pole.

„Pane! Je tu nějaký divný vrták! Vrtá díru úplně sám! Je to

Její slova uťala náhlá, tichá sprška Ničeho, jež vytryskla ze základny zdi. Všichni Starousedlíci padli jako jeden muž a oka

mžitě se v kaluži rozpustili. Potom zeď vychrlila ještě více Ničeho a ozval se strašlivý, rachotivý zvuk. V zemi se náhle objevily pukliny a šířily se zdí nahoru, a jimi začalo probublávat temné Nic.

Naléhavě začal zvonit nějaký zvon a parní píšťala se rozječela jako šílená.

Marsonův prst se zapíchl do tlačítka. Dveře výtahu se začaly zavírat, avšak valící se vlna Ničeho mířila přímo na výtah. Ozval se Marsonův hlas, hlasitý a divný, protože jej slyšel svýma vlastníma ušima.

„Ne, ne, ne!“

Stále tiskl prstem tlačítko. Dveře se zavřely a výtah vystřelil vzhůru. Marsonovy prsty horečnatě prohrabávaly kapsu kabátu, až našly klíč, kterým rychle otevřel malá dvířka nad deskou s tlačítky. Uvnitř bylo červené madlo označené jako NOUZOVÝ VZESTUP. Marson za ně zatáhl; hedvábná šňůrka se přetrhla a vosková pečeť rozlomila. Výtah nabral ještě větší rychlost a Marson padl na kolena, ale dokonce ani nouzový vzestup nebyl dost rychlý. V podlaze výtahu se zničehonic objevily díry jako v ementálu, vyžrané černými kaňkami tmy. Marson vyskočil a chytil se lustru na stropě, k němuž se přitáhl, i když spodní část výtahu už mizela. Marson teď ječel a řval, díval se na své tělo, na němž právě přestaly existovat nohy -

„Stop!“ řekl Artur. „Viděli jsme toho dost.11

Scamandros luskl prsty. Světlo proudící z Marsonových očí pohaslo. Když se čaroděj sklonil a vyňal z nich sirky, hlava bez těla promluvila.

„To nebylo tak zlé.“

„Děkuji vám, Marsone,“ řekl Artur. Pohlédl na dámu První. „Jsem si jist, že o vás bude dobře postaráno.”

„Jak vidíte, lorde Arture,” pravila dáma První, „bylo použito jakési sabotážní zařízení pozoruhodné síly, které narušilo přehradní zeď. Je pravděpodobné, že bylo nasazeno mnoho dal

ších takových zařízení v tentýž okamžik, jelikož zeď přehrady se zhroutila v téměř celé délce najednou. To umožnilo vpád kolosálního přívalu Nicoty, který během čtyř pěti minut sprovodil Vzdálené oblasti ze světa.

Val mezi Vzdálenými oblastmi a Nižším Domem se naštěstí udržel několik hodin, což poskytlo dost času pro evakuaci důležitých záznamů a předmětů a slušného množství Starousedlíků. Následovala úplná zkáza Nižšího Domu, jehož poslední zbytky podlehly před hodinou. Nic teď doráží přímo na spodní val Středního Domu.

K tomu přibyla komplikace, která s tím pravděpodobně nesouvisí. Když Pištcova armáda ustupovala, kryla svůj úprk výbuchem Ničeho, který oslabil hraniční hory zde ve Velkém bludišti, a kromě toho, jako vždycky, prosakuje Nic i do Hraničního moře. Proto jsme zapotřebí oba. Musíme použít moci Klíčů, abychom oddálili zkázu Domu.”

„Oddálili zkázu?” opáčil Artur. „Copak ji nemůžeme zastavit?”

„O tom pochybuji. Avšak musíme držet Prázdnotu na uzdě dost dlouho na to, abyste měl čas nárokovat si poslední dva Klíče. Potom bude možné dát věci náležitě do pořádku.”

„Chcete říct, že ať budeme dělat cokoli, Dům - a celý vesmír s ním - je odsouzen k záhubě?” zeptal se Artur. „Je to jen otázkou času?”

„To jsem neřekla, lorde Arture.” Dáma První zalétla kamsi pohledem, jako by tam něco upoutalo její zrak. „Spatně jste mě pochopil. Jakmile Dům stabilizujeme, budete moci získat Klíče a pak budeme v situaci, kdy bude možné posoudit rozsah škod a zjistit, co se dá dělat.”

„Ale já jsem myslel, že jste řekla

„Spatně jste mě pochopil,” opakovala klidně dáma První. Znovu se podívala na Artura a opětovala jeho pohled. Více než kdy jindy si připadal jako zvířátko lapené ve světle reflektorů kamionu, který se rychle přibližuje, ale přesto neodvrátil zrak.

„Nuže, kde chcete zahájit práce? Zde, což by se týkalo hor, nebo ve Středním Domě?”

„Nikde,” odtušil Artur. „Někdo přece ty vrtáky musel roztočit, a ten někdo bude docela určitě Lepší Sobota, není-liž pravda? A nebo lord Neděle, který s ní na tom asi spolupracuje, ačkoli ten kousek papíru, který měl u sebe chudák starý Ugham, naznačuje pravý opak.”

„Jaký kousek papíru?” zeptala se dáma První podezřívavě.

„Ten, který byl podepsaný pouhým ,S’ a na němž stálo ,Nechci nijak zasahovat’ nebo něco v tom smyslu. Mám ho ve svém starém kabátě, myslím.”

„Podepsaný jediným ,S’? To je znak lorda Neděle.* Lepší Sobota, jak si říká, by nebyla tak skromná, aby použila jediné písmeno.”

„Fajn, to tedy dostatečně jasně potvrzuje, že v tom Neděle nejede - alespoň prozatím. Takže se musíme ujistit, že Sobota nemůže provést nic dalšího. Chci říci, že posílit obranu a tak dál je úplně v pořádku, ale co když Sobota podkopává Dům někde úplně jinde, kde o tom zatím ještě ani nevíme?”

Tři maršálové souhlasně přikývli. Pokud se jich týkalo, nejlepší obranou byl útok.

„Souhlasím, že se musíme se Sobotou vypořádat,” podotkla dáma První, „ale naší první prioritou musí být posílit Dům! Nemůže se přece takhle rozpadat. Já nemohu být na dvou místech zároveň, takže něco z té práce musíte udělat vy. Až bude ta část Domu, které vládneme, zajištěná, pak teprve můžeme mluvit o osvobození mé Šesté části a střetu se Sobotou. Ne dříve!”

„Nemůžete být na dvou místech zároveň,” řekl Artur zamyšleně, téměř jen sám pro sebe.

* Poznámka překladatele: V angličtině začínají sobota i neděle písmenem S (Saturday, Sunday).

„Prosím?11 Dáma První se trochu naklonila, jako kdyby Artura špatně slyšela.

„Nemůžete být na dvou místech zároveň,“ opakoval hlasitě. „Ale máme přece dohromady pět Klíčů a vy jste kdysi byla pěti různými bytostmi. Je možné, abyste se rozdělila na dvě?“

Dáma První se zamračila ještě víc.

„Myslím na dvě stejné dámy se stejným poměrem všech částí Vůle v každé z nich,“ dodal Artur chvatně. Jednotlivé části Vůle byly většinou dost duševně nevyrovnané, některé z nich i celkem nebezpečným způsobem. Například by nechtěl, aby se osamostatnila hadí Čtvrtá část, která měla sklon k předsudkům a přehnané kritičnosti.

„Je… to… možné,“ ucedila dáma První. „Ale vůbec se to nedoporučuje. Mnohem více bychom dokázali

„A spojit se zase zpátky do jedné taky umíte?11 nechtěl se Artur nápadu jen tak lehce vzdát.

Dáma První ztuha přikývla.

„Fajn, takže se můžete rozdělit na dvě poloviny a každá z nich si může vzít dva Klíče a jít a zařídit všechno, co je potřeba,“ řekl. „A nebo, počkat, můžete se rozdělit na čtyři a každá si vezme jeden Klíč

„Tolikrát se rozdělovat nebudul“ vzkřikla dáma První zlostně. „Tím bych jen poskytla terč Sobotě nebo dokonce Pištci, který by takový zlomek mé bytosti snadno překonal a vyrval Klíče z naší moci.“

„Tak tedy na dvě,“ ustoupil Artur. „Dámu První a dámu… eh… Poslední?11

„Druhou,” zašeptal Scamandros.

„Tohle není dobrý nápad, Arture,” pravila dáma První. „Snížit mou moc o polovinu je krajně pošetilé. A jestli si myslíte, že vám tohle umožní vrátit se do vaší Druhořadé říše, pak neberete v potaz svou vlastní proměnu a účinek, jaký budete mít na

„Nemám namířeno domů,“ přerušil ji Artur chladně. „Přinejmenším prozatím ne. Jak už jsem říkal, potřebujeme se vypořádat s Lepší Sobotou. To znamená vysvobodit nejprve Šestou část Vůle. Řekněte mi, prosím - víte, kde je? Vím, že umíte své zbývající části vycítit.”

Dáma První se napřímila.

„Má Šestá část je s určitostí někde v Horním Domě. Nevím, kde přesně a nemám prostředky, jak to zjistit. Horní Dům se před námi uzavřel pomocí kouzel. Teď už tam nejezdí žádné výtahy, neexistuje telefonické spojení a Vstupní dveře zůstávají pevně zavřeny. Tak ještě jednou, i kdyby bylo v našem nejlepším zájmu, abyste tam šel, není to možné, a udělal byste lépe, kdybyste mi pomohl a nedělal hloupé - tedy, chci říci naivní - návrhy ohledně toho, že se mám rozdělit.”

„Neexistuje tam vůbec žádná cesta?” zeptal se Artur. „A co Nepravděpodobné - ne, to bych byl musel Horní Dům navštívit už někdy dřív. Totéž platí pro Pátý Klíč…”

„Jak jsem řekla, není způsob, jak se tam dostat,” trvala dáma První na svém. „Což znovu prokazuje, že nejzpůsobilejší k rozhodování jsem tu já, Arture. Nesmíte zapomínat, že ačkoli jste Právoplatným dědicem, ještě nedávno jste byl jen obyčejný smrtelný chlapec. Nikdo od vás nečeká, že budete moudrý jako

Artur si jí nevšímal. Právě se mu v duchu rýsoval další plán. „Jedna cesta by existovat mohla,” řekl. „Budu muset jít a ověřit si to.”

„Cože?” otázala se dáma První pohoršeně. „Jaká cesta? Dokonce i kdybyste se dokázal dostat do Horního Domu, nesmíte zapomínat, že Sobota má tisíce čarodějů, možná dokonce desetitisíce. Všichni jednají podle společného plánu a podle jejích rozkazů, takže vás snadno dokážou přemoci, zajmout

„Já tam taky nehodlám jen tak vtrhnout,” řekl Artur. Námitky dámy První jej stále více unavovaly. „Ve skutečnosti je to tak, že pokud existuje cesta, kterou mám na mysli, bude to ve

lice záludný vstup na scénu. V každém případě, teď ztrácíme čas. Musíte se rozdělit na dvě, dámo První, a pustit se do práce. Já mám namířeno do Hraničního moře.”

„To je všechno hrozně uspěchané!” protestovala dáma První. „Co vůbec chcete hledat v Hraničním moři?”

„Povolané krysy.”

Dáma První se rozhořčeně nadechla a zamračila se tak, až se jí obočí téměř srazila nad nosem.

„Povolané krysy jsou agenti Pištce! Stejně jako Pištcovým dětem se jim nesmí důvěřovat! Je třeba je pochytat a vyhubit!”

„Koukám, že stará Prvajzna zasejc pěkně soptí,” ozval se nějaký hlas za Arturem. Otočil se, a když uviděl svou kamarádku Suzy Tyrkysově Modrou, usmál se. Suzy zkušeně proklouzla mezi dvěma Starousedlíky a stanula mu po boku.

„Suzy! Pro všechno na světě, co to máš na sobě?”

,,‘ce uniformu, ne?” pravila Suzy. Nadzvedla omšelý cylindr, který teď měl vzadu našité dva nadměrně velké zlaté nárameníky jako protisluneční zástěrku, a uklonila se. Při té úkloně jí na červeném kabátci Regimentu (který měl ustřižené rukávy, aby vynikla Suzina žlutá košile) zařinčelo půltuctu pravděpodobně nezasloužených medailí. Když vystrčila nožku před sebe, zavrzalo to, protože měla tytéž krátké kožené kalhoty jako Artur, a on si přitom myslel, že byly určeny výhradně pro sira Čtvrtka. Boty měla červené; nepřipomínaly obuv od žádné uniformy, o které se Artur při svém základním výcviku dozvěděl. Totéž platilo i pro její duhově lesklý a zeleně šupinatý opasek, ačkoli divoký meč měla v předepsané pochvě.

Artur zamrkal, mimo jiné i proto, že za Suzy stálo několik dalších Pištcových dětí, ustrojených do podobně zvláštních kombinací.

„Suzini Raubíři,” vysvětlila mu Suzy, která si všimla, kam se dívá. „Zvláštní jednotky. Maršál Soumrak podepsal jejich založení. Sem mu řekla, že to byl tvůj nápad.”

„Můj nápad,“ chystal se říci, ale včas to spolkl, když viděl, jak Suzy významně hýbe obočím.

„Kvůli tomu, že Pištcovy děti maj špatnou pověst, abych tak řekla,” dodala Suzy. „Je to lepší, když nás chtějí mít všecky po kupě. Takhle nás líp můžou sledovat. Kdyby nás Stará Prv-chci říct, kdyby nás dáma První chtěla sejmout.”

„Neberte si to osobně, slečno Modrá,” ohrnula nos dáma První. „Dělám pouze to, co je třeba k zajištění konečného vítězství lorda Artura. Vy sama jste už jednou kouzlu Pištcovy hudby podlehla. Zajistit, aby se to nestalo znovu, mi velí prostý zdravý rozum.”

„Zabíjet nás ale nemusíte,” naježila se Suzy. Zahrabala v kapsách a vytáhla dva ohavné šedé kousky vosku. „Prostě si jen nacpem tendle zatrachtilej vosk do uší a flétnu neuslyšíme! A kromě toho, jsem teď generálka Tyrkysově Modrá!”

Dáma První si jen odfrkla a chystala se něco říci, když Artur pozvedl ruku.

„Už dříve jsem vydal rozkaz, že žádnému z Pištcových dětí nesmí být ublíženo,” řekl. „Stejně tak ani žádné z Povolaných krys, za podmínky, že nebude konat proti nám. A já se teď opravdu vydávám na návštěvu ke Krysám. Dluží mi otázku a já jim dlužím odpověď, takže jsem si jist, že budou přinejmenším vyjednávat. Dámo První, maršálci, všichni ostatní, prosím, pokračujte ve všem tak, jak jsme se dohodli. Doktore Scamandrosi, budete tak laskav a znovu mě doprovodíte?”

„Zajisté, lorde Arture, zajisté,” nadýmal se doktor Scamandros. „A, máte v úmyslu použít opět Pátého Klíče?”

„Je to nejrychlejší způsob,” přikývl Artur. „Můžu se tak dostat přímo na Krysus Navis IV. Nejspíše uvidím do kajuty leskem na stříbrném džbánu, který tam mají. Co je, Suzy?”

Suzy ho tahala za rukáv.

„Jdu taky, jó? Navštívit Krysy a pak vyřešit Sobotu?”

„Ty bys měla nejspíš zůstat tady a dohlédnout na Pištcovy dě

„Zůstat! Helejse, to, že jsi výrost víc, než je zdrávo, a že ti svítěj zuby, ještě neznamená, že se beze mě obejdeš! Kdo ti už tolikráte zachránil šunky, co?“

„Asi bych vás měl upozornit, lorde Arture, že když jsme cestovali sem, cítil jsem poměrně velký odpor,” řekl doktor Scamandros. „Opravdu, téměř mě to hodilo nazpátek. Možná by bylo prozíravější použít výtah do Středečního přístavu a pro Povolané krysy poslat.”

„Nemáme čas,” namítl Artur. „Nicméně myslím, že vás budu potřebovat, takže pokud to dokážete vydržet

„Doprovodím vás,” ujistil jej Scamandros. „Tentokrát se budu držet pevněji, i když teď už nemáte šosy. Snad že bych se vás chytil za paži?”

„A co já?” dožadovala se Suzy.

„Ano,, ty můžeš jít taky,” obrátil se na ni Artur. „Přinejmenším na tu rozmluvu s Krysami.”

Artur nabídl jedno rámě doktoru Scamandrosovi a druhé Suzy, i když zvednout takhle Pátý Klíč teď bylo o dost obtížnější. Už už se do něj chtěl zadívat, ale pak zaváhal a pohlédl přes místnost na dámu První. Ta se mezitím vrátila k mapostolu a něco si na něm pečlivě prohlížela; nejevila žádné známky, že by se chystala rozdělit vedví a udělat, co po ní Artur žádá.

Artur si vzpomněl ještě i na něco jiného.

„Dámo První!” zvolal. „Dříve než se rozdělíte na dvě bytosti, rád bych dostal nazpět Úplný atlas Domu. Předpokládám, že i ten mi bude velice užitečný.”

Dáma První se dál dívala na stůl a při odpovědi neotočila hlavu.

„Atlas má svůj vlastní rozum,” řekla. „Myslím, že byl naposledy spatřen ve Středním Domě, podle všeho si tam bez jakékoli viditelné pomoci sám opravoval vazbu. Očekávám, že se sem v patřičnou dobu vrátí nebo že vás najde tam, kde právě

budete. Navrhuji, abyste prozkoumal jakoukoli polici s knihami, poblíž které se octnete.14

„Ach,“ vydechl Artur, a pak mu to došlo.

Ona mi lže, pomyslel si. Nebo se vyhýbá pravdě. Zajímalo by mě, proč nechce, abych měl Atlas? Mohl by být velice užitečný. Ale dívat se mi do očí a lhát, to Vůle nedokáže -

Maršálka Jitřenka jako blesk vyskočila zpoza svého stolu a hnala se přes místnost; mávala kouskem papíru a volala: „Dámo První! Je hlášen malý gejzír Ničeho poblíž Pásovny popisovačů!“

Dáma První převzala papírek.

„Tak to vidíte, Arture! Nu, jestli tam nepůjdete vy, musím vykonat, co po mně žádáte. Maršálko Jitřenko, připravte eskortu a soukromý výtah!“

Jitřenka zasalutovala a odběhla. V sále zavládlo ticho, jak se všichni zadívali na dámu První, ticho, které se okamžitě rozptýlilo, když se dáma velice zamračeně rozhlédla kolem. Všude se znovu rozhostil činorodý ruch - až na jednu oblast ticha okolo dámy První a druhou okolo Artura, Suzy a Scamandrose.

„Hádám, že todleto bude stát za viděni,” zamumlala Suzy. „Myslíš, že se rozpadne na dvě půlky a bude se kroutit jako žížala?”

Artur zavrtěl hlavou. To by bylo na dámu První příliš nedůstojné.

Jak se tak na ni dívali, dáma První udělala krok. Při tom kroku se její postava na chvíli rozostřila a zároveň se snížila, jako kdyby vstoupila do díry v podlaze. Pak tato její menší verze pokračovala v chůzi a za ní se ukázala druhá menší verze, takže místo jedné, bezmála třímetrové dámy První tu najednou stály dvě dvoumetrové v řadě za sebou. Vypadaly stejně a byly přesně stejně oblečené, ale jedna třímala ručičku od hodin, jež byla Prvním Klíčem, a trojzubec, jenž byl Klíčem Třetím, a druhá

zase rukavice Druhého Klíče a maršálskou hůl, která představovala Čtvrtý Klíč.

Dvě vtělení Vůle se k sobě otočila a navzájem se uklonila.

„Dáma Kvartům,“ pravila ta s mečem a rukavicemi.

„Dáma Septum,” řekla ta s trojzubcem a holí.

„Chmmf,“ udělal tiše Scamandros. „Sebezveličování. Sečetly dohromady jedna a tři a dva a pět. Nejspíš ve snaze učinit celkový součet větší, řekl bych.”

Kvarto a Septum se otočily a uklonily se Arturovi.

„Lorde Arture,” pravily dvojhlasně.

„Nazdar,” řekl Artur. „Díky za rozdvojení. Doufám, že takhle nám všem půjde dílo pěkně od ruky.”

„Zajisté,” prohlásila dáma Kvarto.

„Staniž se,” dodala dáma Septum. Pozvedla paži a dramaticky oznámila: „Já se ujmu Středního Domu!”

„A já hor!” prohlásila dáma Kvarto a obě vypochodovaly ze sálu.

„A já… to pěkně natřu Lepší Sobotě,” řekl Artur. Nějak to nemělo takový zvuk. Zvedl zrcadlo a soustředil se, aby jím dobře viděl ven odleskem na stříbrném džbánu umístěném v záďové kajutě lodi Krysus Navis IV. Již brzy se ocitne tam, kde tento koráb brázdí podivné vody Hraničního moře, ať už je to kdekoli.

7.

Projít dveřmi se dvěma lidmi bylo mnohem těžší a Arturovi se jeden děsivý okamžik zdálo, že je to všechny tři odmrští zpět, ne do bezpečí Citadely, ale někam jinam, na místo, které si nevybral. Zem se mu nejistě houpala pod nohama, světlo jej oslepovalo a Suzy a Scamandros mu připadali jako dvě ohromná olověná závaží táhnoucí jeho paže dolů a zpět. Ale prodíral se pořád dál, naprosto soustředěný na svůj cíl. Zčásti už viděl stůl a židle ve veliké kajutě Krysa Nava IV. Ačkoli vypadaly, že jsou vzdálené pouhý krok, bylo téměř nemožné jich dosáhnout.

Potom, za herkulovského úsilí, z nějž se Artur celý zpotil a zadýchal, vypadli na nakloněnou podlahu lodi a klouzali po prknech na pravobok. Vzápětí, jak se loď naklonila na druhou stranu a rozjela se vlnami, sjeli úhlopříčně na levobok, vrazili do stolu a s řinčením shodili stříbrný džbán na podlahu.

Právě vstávali a chytali se, čeho mohli, aby se vyškrábali na nohy, když tu se rozlétly dveře a do kajuty nahlédl Nový Nicník.

„Loď přepadena!” vykřikl a vytáhl z pochvy zavěšené na opasku jiskřící dýku. „Nepřítel!”

Scamandros sáhl do rukávu a vytasil se s tenkou koktejlovou vidličkou, na níž byla nabodnuta nakládaná cibulka. To nečekal a chvatně ji za cosi měnil.

V tutéž chvíli vytáhla Suzy divoký meč, ale Nový Nicník byl rychlejší a nohy měl uvyklé kolébání paluby. Vrhl se na Artura,

který instinktivně zvedl paži na obranu, přestože proti dlouhé dýce chrlící bílé rozžhavené jiskry to žádná skutečná obrana být nemohla.

Artur se však bránil pravou paží, a v té držel Pátý Klíč. Než mohl Nicník svůj výpad proti chlapci zcela dokončit, objevil se jasný záblesk světla, náhle zavanul odporný chemický puch, ozval se přidušený výkřik a na místě, kde dřív stál Nový Nicník, zůstaly jen dvě boty, z nichž se kouřilo.

Artur pocítil, jak se v něm vzedmulo podráždění a zlost.

Jak se ty ubohé bytosti opovažuji mne napadnout? pomyslel si. Jak se jen opovažují! Budu kráčet mezi nimi a pustošit…

Zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl, aby ten arogantní záchvat vzteku zahnal zpátky tam, odkud přišel. Vyděsilo ho to, vyděsilo ho, že se mohl takhle rozhněvat a že jeho okamžitou reakcí byl útok.

Když se zuřivost zmírnila, uvědomil si, že jej paže dost silně bolí.

„Au!“ zvolal. Špička Nicníkovy dýky se jej nakonec přece jen dotkla. Přetočil paži, aby na ránu lépe viděl, a zjistil, že je to víc než pouhé škrábnutí. Měl na předloktí patnáct centimetrů dlouhý řez a vypadalo to, že sahá až ke kosti. Ale ještě než si ho stačil prohlédnout, rána se zacelila a zůstala po ní jen velmi slabá bílá jizva. Artur si levou rukou otřel tu trošku krve, která na paži zbyla, a snažil se nevšímat si její barvy. Nebyla totiž červená jako u normálního člověka, ani modrá jako krev Starousedlíků. Byla zlatá, jako zářivý, hustý med, a to bolelo Artura snad ještě víc než rána sama. Ať už se z něj stávalo cokoli, bylo to opravdu něco podivného.

„Nezbylo z něj fakt nic,“ pravila Suzy s uspokojením. Špičkou meče obracela kouřící boty po zmizelém Novém Nicníkovi.

„Nechtěl jsem to udělat,“ řekl smutně Artur. „To Klíč.11

„Radějc se připravíme.11 Suzy škubla za stůl, aby jej přitáhla ke dveřím, ale ten byl přišroubovaný k podlaze a Suzy se jen

podařilo vrazit do Scamandrose, protože se stolu pustila. Oba ještě stáli na nohou dost nejistě, takže udělali pár kroků pozpátku a padli do jednoho z dobře vyčalouněných křesel. Suzy byla okamžitě na nohou, zato Scamandros se tam zmítal jako brouk přetočený na záda.

„Na palubě nebude jenom jeden Novej Nicník,“ řekla Suzy varovně. „Za chviličku sem vpadnou.11

„Třeba to neslyšeli,“ namítl Artur. Skutečně, bylo tu hlučno, neustálý rytmický tlukot parního lodního motoru se mísil s úpěním a skřípáním ráhnoví nahoře, a do toho se ozývalo pravidelné dunění a hřmot, jak se loď prodírala mezi asi slušně velkými vlnami.

„Slyšeli náramně fajnově,“ ucedila Suzy. Plivla si do dlaní a sevřela meč pevněji. „Hádám, že tvůj Klíč jich dovede spálit pěknou sílu.11

„Já je nechci spálit,“ ohradil se Artur. „Já chci jenom mluvit s Povolanými krysami!“

„To slyšíme nesmírně rádi,11 ozval se nějaký hlas pod stolem.

Suzy zaklela a sklonila hlavu, aby viděla pod stůl.

„Padací dveře,” zvolala obdivně. „Mazaný!”

Zpod stolu se vyšplhala asi metr dvacet vysoká krysa oblečená do krátkých bílých kalhot a modrého kabátku s jedinou zlatou epoletou na levém rameni. Krysák zasalutoval Arturovi a rozevřel dlouhou tlamu v úsměvu, který odhalil dva zářící špičáky se zlatými korunkami. Po boku mu visela šavle, avšak vězela zasunutá v pochvě. Na hlavě mu švihácky nakřivo seděl napoleonský klobouk.

„Lord Artur, předpokládám? Jsem poručík Zlatohryz a nedávno jsem byl pověřen velením na tomto plavidle, vzhledem k povýšení kapitána Dlouhocasa a jeho převelení. Ještě jsem neměl to potěšení se s vámi setkat osobně, avšak s historií našich vzájemných obchodních kontraktů jsem důvěrně obeznámen. Možná byste se s vašimi společníky laskavě ráčili posadit?”

Ukázal na křesla.

„Panuje mezi námi příměří?41 zeptal se Artur a zůstal stát. „A mluvíte jménem všech, kdo jsou na palubě?44

„Jsem kapitán,44 odvětil Zlatohryz. „Ríkám mír za nás za všechny, za Nové Nicníky i Povolané krysy.44

„Pištec tu není, co?44 zeptala se Suzy. Ani ona si ještě nesedla, zato Scamandros se znovu uvelebil v křesle, pouhých pár okamžiků poté, co se mu z něj podařilo vstát.

„Pištec není na palubě této lodi,44 řekl Zlatohryz. „A přestože mu nezanedbatelně mnoho dlužíme a proto budeme přepravovat jeho vojáky a tak dál, Povolané krysy se rozhodly v Pištcových válkách nebojovat a nemělo by na ně být pohlíženo stejně jako na Nové Nicníky. Když už o nich mluvíme, pokud by vám nevadilo se posadit, já jen vykouknu ven a odvolám jak své lidi, tak i Nové Nicníky.44

„Je mi, líto toho… toho, kterého jsem zabil,44 řekl Artur. Byl si velmi dobře vědom, že Noví Nicníci, ačkoli se cítili zavázáni sloužit Pištci, chtěli ve skutečnosti jen farmařit. Artur cítil, že se mnohem více podobají lidem než Starousedlíkům. „Bohužel mě napadl, a Klíč…44

Zlatohryz přikývl. „Povím jim to. Nebyl první a nebude ani poslední. Doufám však, že spolu na palubě Krysa Nava IV. již více bojovat nebudeme. Prosím, poslužte si sušenkami z támhleté plechovky, a v tom soudku je ještě brusinková šťáva.44

„Dáme si říct,44 pravil Artur, když Povolaná krysa vycházela ze dveří. Zvedl stříbrný džbán a naplnil jej ze soudku, a Suzy zatím vytahovala z plechovky sušenky a klepala jimi o stůl, aby z nich vypadali broučci. Nabízela je pak dokola, ale Artur i Scamandros odmítli. Posledně jmenovaný vytáhl z jedné ze svých vnitřních kapes lehce pochroumaný sendvič se šunkou a řeřichou na červeně kostkovaném porcelánovém podnosu.

„Zajímalo by mě, proč jsou na palubě Noví Nicníci,44 řekl tiše Artur. „Doufám, že nás Pištec nenapadne odsud, z Hraničního moře.44

„Středeční přístav má dobrou obranu,“ řekl doktor Scamandros. „Trojúhelník by byl ve větším nebezpečí, zvláště jestli tam teď není žádná z pravidelných lodí, která by ho chránila. Ale z obsazení Trojúhelníku by skoro nic neměli, protože tam nejsou výtahy ani nic užitečného. Ovšem Krysy mohou samozřejmě Nicníky převážet po Hraničním moři kamkoli, ven do Druhořadých říší

„Pšššt,“ udělal Artur. „Zlatohryz se vrací.‘4

Zlatohryz zaťukal a pak vstrčil do dveří svůj dlouhý čenich.

„Udělali jste si pohodlí?” zeptal se, než vstoupil. „Výborně. Obávám se, že má první důstojnice se k nám nemůže přidat, jelikož má hlídku, ale můj zastupující třetí důstojník ji nahradí. Mám za to, že jste se již viděli.”

Povolaný krysák, který stál za Zlatohryzem, předstoupil a zasalutoval. Ačkoli měl přistřižené vousy a na sobě modrý kabát, Artur jej okamžitě poznal.

„Watkingle! Byl jste povýšen!”

„Ano, pane,” přitakal Watkingle. „A dostal jsem to za to, jak jsem vás praštil po hlavě, pane, a odvrátil tak patastrofu či ka-tálii, říkejte tomu, jak chcete. Byla to pro mě dobrá trefa, pane, jestli se neurazíte, že to vyjádřím takhle.”

„Ale kdepak - bylo to v tu chvíli právě potřeba.” Artur vstal a potřásl Watkinglovi tlapkou. „Jinak by mě byl Málochur dostal.”

„Vypadáte… ehm… skvěle, pane,” pravil Watkingle. „Jste vyšší.”

„Ano,” odtušil Artur nepříliš potěšeně. Znovu se posadil. Watkingle se opřel zády o stěnu a trochu roztáhl tlapky, aby jej zrychlení či změna kurzu nemohly nikam odhodit.

„Mám za to, že jste nám přišel položit svou třetí otázku?” zeptal se Zlatohryz, když ticho, které následovalo, začalo být už poněkud tíživé.

„Inu, mám otázku a je to zároveň i prosba o pomoc,” odpověděl Artur. „Dozvěděl jsem se, že Lepší Sobota úplně uzavřela

Horní Dům a že se tam není možné dostat. Ale vsadím se, že vy, Krysy, cestu znáte. Vlastně ji musíte znát, protože jeden z vás se dokázal z Horního Domu dostat s kouskem papíru. Chci se dozvědět, kudy ta cesta vede, a po vás chci, abyste mi pomohli proniknout do Horního Domu.”

„A mně taky!“ dodala Suzy.

„Hmmm,” udělal Zlatohryz. „Budu muset poslat depeši komodoru Moncktonovi

Artur zavrtěl hlavou.

„Není čas. Zajisté víte, že obrana proti Nicotě ve Vzdálených oblastech se stala obětí sabotáže a přehradní zeď byla zničena. Nižší Dům byl zničen také. Musím Sobotu zastavit, než se jí podaří zničit celý Dům.“

Zlatohryz vzrušeně pokrčil čenich.

„Dostali jsme zprávu o katastrofě, ale nevěděli jsme, že je tak mimořádné povahy,“ řekl. „Nicméně, abych mohl odpovědět na vaši otázku, musím odhalit různá tajemství. Nevelím této lodi příliš dlouho, a stejně tak nemám ani příliš vysoké postavení…”

„Už jsem dal rozkaz, aby Povolané krysy nechali všichni na pokoji, pokud se nepostaví proti našim silám,” pravil Artur. „Rád pro vás udělám cokoli a zodpovím jakékoli množství otázek, pokud mi prozradíte, jak se dostanu do Horního Domu.” Zarazil se a pak se opravil: „Jak se dostanu do Horního Domu, aniž by si mě někdo všiml, tak je to.”

„Jak jste správně uhodl, lorde Arture, určitá cesta opravdu existuje,” řekl Zlatohryz pomalu. Pohlédl na Watkingla, který pokrčil rameny. „Vezmu-li v potaz všechny okolnosti, jsem přesvědčen, že vám musím být nápomocen. Avšak vy musíte souhlasit s tím, že cenu za pomoc určí komodor Monckton a jiné Krysy mně nadřízené, a to kromě té jedné odpovědi, kterou nám už dlužíte.”

„To teda kupujeme zajíce v pytli,” řekla Suzy. „Vy mazaný Krysy, vopravdu, jen si hezky poslužte, že ano!”

„Děkuju,“ řekl Watkingle. Natáhl se a vzal si sušenku. „Takhle jsem to nemyslela!*’ protestovala Suzy. „Proč by měl Artur souhlasit s tím, že

„To je v pořádku, Suzy,** uklidnil ji Artur. „Já s tím Souhlasím.** Když nebudu souhlasit, brzy už to stejně nebude mít význam, pokračoval v duchu. A nějaký slabý hlásek, nějaká vzdálená a odporná část jeho mysli, dodala: Kromě toho, nemusím dodržet slovo. Jsou to přece pouhé krysy…

„Musím vás také požádat, abyste toto tajemství neprozradil, lorde Arture,“ pokračoval Zlatohryz. „Všichni tři to musíte udržet v tajnosti.**

Artur přikývl a stejně tak Suzy, ačkoli Artur měl podezření, že při tom zkřížila prsty za zády.

„Jsem vždycky rád, když si mohu ponechat nějaké tajemství,“ prohlásil Scamandros. „Už jich mám stovky, jsou zavřená zde.“ Čaroděj si poklepal na čelo, kde se objevila vytetovaná klíčová dírka, do ní vklouzl klíč a otočil se, a pak se obojí rozprsklo do spousty malých otazníků, které Scamandrosovi tančily přes spánky až k uším.

„Výborně,“ pravil Zlatohryz. „Lorde Arture, jistě víte o našich simultánních lahvích, o tom, jak něco, co dáme do jedné lahve z navzájem spřaženého páru, se objeví i v té druhé?** „Ano. Používáte je pro posílání zpráv a tak podobně. Ale Monckton mi řekl, že fungují jenom v Hraničním moři!**

„To je pravda o většině z nich. Máme však i malé množství velmi speciálních simultánních lahví, nebo, abychom byli přesní, simultánních Nabuchadonozzorů, které nejen, že fungují za hranicemi Hraničního moře

„Co je to Nabuchadonozzor?** zeptala se Suzy.

„Velikost lahve,“ řekl Scamandros. Na levé tváři se mu objevilo osm lahví seřazených od nejmenší do největší a rozmístily se do řady, která končila na jeho pravé tváři. Nejmenší lahev měřila jen něco přes centimetr; největší mu sahala od brady až

ke špičce ucha. „Je velká. Tohle je obyčejná lahev. Po ní je Magnum - velikost dvou obyčejných lahví. Potom Jeroboam - ta pojme tolik, co čtyři lahve obvyklé velikosti. A dále: Rehobo-am, šest lahví; Metuzalém, osm; Salmanazár, dvanáct; Baltazar, šestnáct; Nabuchadonozzor, dvacet!”

Začal se přehrabávat ve svém svrchníku a dodal: „Mám tu někde Jeroboam docela dobrého, trochu perlivého vína, dárek od ubohého kapitána Kočkodaně

„Ano, ano,” skočil mu do řeči Zlatohryz. „Simultánní Nabu-chadonozzory jsou velmi objemné lahve, jež jsme po dvojicích rozmístili na různá místa v Domě včetně Horního Domu. Jejich velikost je důležitá, protože jsou dost velké, aby umožnily přesun jednoho z nás. Avšak nikoli, spěchám dodat, někoho tak velkého jako jste vy, lorde Arture.”

„Myslel jsem si, že to bude něco takového,” řekl Artur. „Tohle bude váš úkol, doktore Scamandrosi. Chci, abyste mě proměnil v Povolanou krysu. Tedy dočasně, chci říci.”

„A mě taky,” řekla Suzy.

„Není to tak snadná věc,” upozornil je doktor Scamandros. „Je pravda, že jsem jednou vytvořil klam spočívající v tom, že jste jako Krysy vypadali. Ale opravdu vás v ně proměnit, byť i na omezenou dobu - to nevím. Mohl byste to zkusit vy sám s pomocí Klíče, Arture.”

Artur přikývl. „To bych nejspíš mohl. Ale bál bych se toho, jak se proměním zase zpátky. Ovšem když to uděláte vy, kouzlo samo pomine, že ano?”

„Rekl bych, že by mělo,” přitakal Scamandros. „Ale nemohu si být jist tím, jak kterékoli zaklínadlo ovlivní vás, lorde Arture. Je možné, že Klíč bude takové zaklínadlo vnímat jako útok a udělá se mnou totéž, co s tím Novým Nicníkem.”

„Jsem si jist, že neudělá, pokud se soustředím na to, že se chci proměnit v Povolanou krysu,” řekl Artur. „Každopádně, zkusme to.”

Zlatohryz zakašlal a pozvedl tlapku.

„Simultánní Nabuchadonozzor propojený s tím, který jsme ukryli v Horním Domě, není na palubě této lodi. Pokud si přejete jej vyzkoušet, za podmínek, jež jsem nastínil, musíme se setkat s lodí Krysus Navis II. Pokud jim vyšlu zprávu a oni vyrazí plnou parou k nám a my k nim, může to být otázka pouhé půlhodiny. Plujeme v konvoji.”

„V konvoji?” zeptal se Artur. „A paluby máte napěchované Novými Nicníky? Doufám, že nakonec nemáte v úmyslu napadnout Středeční přístav?”

„Konečný cíl novonicnických sil mi není znám,” odpověděl Zlatohryz. „Ale mohu vám sdělit, že jsme je vzali na palubu v Druhořadých říších, a tak očekávám, že je vysadíme na jiném místě tamtéž.”

„Fajn,” kývl Artur. „Aspoň myslím. Co mohou mít za lubem? Kéž by se Pištec prostě do ničeho nepletl. Myslím, že bych se mohl zeptat jednoho z Nových Nicníků

„Prosím vás!” přerušil jej Zlatohryz. „Jak jsem již řekl, Povolané krysy se snaží nebojovat. V této chvíli věří Nicníci zdvořilé lži o tom, že jeden z nich spadl nešťastnou náhodou do moře. Nepůjdou sem dolů a nenajdou vás, ale pokud o sobě dáte vědět, pak budou považovat za svou povinnost bojovat. Předpokládám, že byste zvítězil, lorde Arture, ale vaši společníci by byli zabiti a jistě by zemřelo i mnoho Nicníků. Prosím, zůstaňte tady, pijte brusinkovou šťávu, a až se setkáme s druhou lodí, my vás na ni přepravíme tak rychle a tiše, jak jen to půjde.”

„V pořádku.” Artur musel opět zápasit s nutkáním vydat se na palubu, kráčet mezi Nicníky a poroučet jim, aby se mu klaněli. A pokud to odmítnou, sežehne je na popel a nechá vítr a vlny, ať jej roznesou…

Ne, pomyslel si. Dost! Tohle udělám po svém. Aisi vypadám zvenčí jak chci, nezmění to nic na tom, kdo jsem doopravdy. Jsem

člověk a vím, jak milovat, jak být laskavý a jak cítit soucit s těmi, kdo jsou slabší než já. Nebudu používat sílu jen proto, že ji mám!

„Budu potřebovat pár věcí,” oznámil doktor Scamandros, který se přehraboval ve svých kapsách. „Hmm… čerstvě ustřižené krysí chlupy… čtyři otisky tlapek v rosolu, maltě nebo přinejhorším v písku… šedou nebo hnědou barvu, větší štětec než tenhle… a všechno ostatní myslím mám.“

„Watkingle vám ty věci zajistí,“ řekl Zlatohryz.

„Cí čerstvě ustřižené chlupy to mají být, pane?11 zeptal se Watkingle. „Já zrovna ostříhat nepotřebuju

„Někdo určitě ano,“ řekl Zlatohryz. „Ihned to zjistěte.11

„No jo, no jo,“ brblal Watkingle. Opustil kabinu a mumlal si pro sebe: „Chlupy, malta, šedá nebo hnědá barva…”

„Podívejme se dál,” pokračoval doktor Scamandros. Položil na stůl zelenou křišťálovou lahev s hrdlem zapečetěným olověnou zátkou. „Velká lahev aktivního inkoustu… nejlepší bude ještě si něco málo přečíst. Je o tom zmínka v Xamandrově Xenografickém Xlovníku… jeden výtisk tu jistě někde mám…”

„Kde je ten druhý Nabuchadonozzor? Ten v Horním Domě?” zeptal se Artur, ačkoli byl jako vždycky fascinován množstvím a rozměry věcí, které byl Scamandros schopen přenášet ve svém svrchníku. „A jsou tam Krysy, které by mi byly schopné pomoci?”

„Příliš o tom nevím,” odpověděl Zlatohryz. „Myslím, že lahev je někde v nejnižších patrech Horního Domu, u parních strojů, které pohánějí řetězy. Nějaké agenty na místě máme. A - samozřejmě - Pištcovy děti, které tam jsou a pomáhají nám, vám budou pravděpodobně nápomocny.”

„Pištcovy děti?” zeptala se Suzy. „Nikdy sem nevěděla, že v Horním Domě sou taky našinci.”

Zároveň se otázal Artur: „Parní stroje? Řetězy?”

Zlatohryz jim vysvětlil to málo, co o věci věděl. Chvílemi jej přerušoval Scamandros, který si přitom uspořádával položky

potřebné k vykonání kouzla a zároveň třídil jiné divné věci, které našel v kabátu. Zdálo se, že čaroděj může ke Zlatohryzo-vým poznámkám jen máloco dodat. Scamandros byl z Horního Domu vyhoštěn již před několika tisíci let a Lepší Sobota v té době používala ke stavbě své věže konvenčnější prostředky; kromě toho tehdy existovaly i jiné budovy, nikoli jen jedna ohromná, rozrůstající se konstrukce z železných krychlí.

„Vypadá to jako nějaká obří stavebnice na hraní,“ řekl Artur. „A všechny ty krychle se pohybují po kolejnicích pomocí řetězů tažených parou?”

„Tak mi to bylo popsáno,” přisvědčil Zlatohryz.

„Hádám, že ten pohled bude stát za to,” pravila Suzy šťastně. „Nic než hezký oblaka pravý páry a trocha sazovitýho uhelný-ho smradu, kterej nám provestibuluje plíce.”

„Proventiluje,” pravil Scamandros nepřítomně. „Ven-ti-lu-je. To první slovo má co dělat se vstupem do různých budov a podobně.”

„Jsem si jist, že to tam bude vypadat dost zajímavě,” řekl Artur. „Ale nesmíme zapomínat, že je to pevnost našeho nepřítele. Jestli jdeš opravdu se mnou, Suzy, nesmíš být vidět a musíš se chovat mazaně. Nechci bojovat s tisíci čarodějů. Nebo se Sobotou, když už jsme u toho - ne na jejím vlastním panství a dokud má Šestý Klíč. Prostě tam jen vlezem, najdem Šestou část Vůle, seberem ji a vypadnem. Chápeš?”

„Chápu,” přitakala Suzy.

„Bezva,” řekl Artur. V tu chvíli mu hlavou probleskla prchavá vzpomínka na jeho otce, Boba, jak se dívá na jeden ze svých oblíbených filmů s Dannym Kayem a směje se, až se za břicho popadá. Ale ten obraz hned zase zmizel a Artur nemohl přijít na to, proč se vůbec objevil. Byl by si přál, aby se jím mohl kochat déle. Otec i rodina mu připadali tak vzdálení. Dokonce i letmá vzpomínka na ně vyháněla Arturovi ze srdce ten strašlivý pocit osamění.

8.

Z Krysa Nava IV. do Krysa Nava II. je převezli ve člunu. Pohánělo jej osm mořských vlků (vlastně Krys) ve slamácích s dlouhými, vlajícími modrými pentlemi; všichni veslovali do rytmu Watkinglových drsných výkřiků „Záběr - teď! Záběr - teď!“ a člun bleskurychle překonal několik set metrů otevřeného moře, jež obě lodi dělilo.

Artur seděl se zády opřenými o příď a díval se na Krysa Nava IV. a novonicnickou posádku na palubě. Nicníci se všichni dívali na opačnou stranu a snaživě si nevšímali odjezdu těch, kdo byli na krátkou dobu jejich spolupasažéry. Artur přemýšlel o nich a o tom, kam putují, a také o tom, kam se vydává on sám, když tu mu náhle zalila ramena notná sprška studené mořské vody. Otočil se právě včas, aby schytal její poslední zbytek rovnou do otevřených úst, a viděl, že sjíždějí dolů po svahu vlny, jejíž vrchol před chvílí proťali. Při tom nabrali do člunu snad třetinu vědra vody a bylo by jí mnohem víc, nebýt Watkinglova kormidelnického umění.

V té trošce vody, která se přelila hlavně přes Artura, něco bylo, a teď to leželo mokré a nacucané vodou Arturovi na klíně. Byl to žlutý plyšový slon - jeho slon na hraní, kterého už v Hraničním moři, domově všech ztracených věcí, jednou našel, jen aby jej pak zase ztratil někde mezi Mořem a Velkým bludištěm.

„Sloník,“ řekl Artur nezvučně a přitiskl si slona na prsa tak silně, jako to dělával, když byl mimino. Potom si vzpomněl, kdo a kde je, a zvolna nechal ruku s hračkou klesnout zpátky do klína.

„Opatrně s tím,“ podíval se na něj doktor Scamandros přes okraj Xamandrova Xeno grafického Xlovníku, malé šarlatové knížečky, která vypadala příliš tenká na to, aby v ní bylo obzvlášť mnoho čarodějné moudrosti. „Dětské totemy jsou velmi mocné. Někdo by z něj mohl udělat kocigra, jako byl Obnažený chlapec, nebo rezonanční jehlu, kterou by ti přivodil bolest.”

„Potřetí už Slona neztratím,” odpověděl Artur. Zastrčil si malou hračku za košili a ujistil se, že nevypadne. Dělala mu na těle divnou bouli, ale to bylo Arturovi jedno.

„Sem taky měla hračku, když sem byla malá,” poznamenala Suzy. Na chvíli se zamračila, a pak dodala: „Si nemůžu vzpomenout, co to bylo. Byla taková hejbací a legrační…”

„Ahoj tam ve člunu! Přirazte k boku lodi!”

Suziny vzpomínky byly tytam, protože teď už všichni lezli po provazovém žebříku na palubu Krysa Nava IL, kde je čekal elegantně oblečený Povolaný krysák v uniformě mnohem krásnější a zdobnější než jakákoli jiná uniforma, jakou Artur dosud viděl. Dokonce i na obyčejné modré tkanině jeho kabátu byl hedvábně lesklý vířivý vzorek, který odrážel paprsky světla.

„Vítejte, lorde Arture! Jsem poručík Květovousek, velitel této lodi. Prosím, pojďte se mnou do podpalubí. I my máme na palubě malý náklad Nových Nicníků, povětšinou vyšších důstojníků, kteří byli tak laskavi a shromáždili se na přídi, aby tam popíjeli čaj po dobu… ehm… vaší návštěvy.”

„Děkuji vám,” řekl Artur.

„Pojďte za mnou, prosím.” Květovousek hbitě přeběhl na záď ke schodům do podpalubí a uvedl všechny do kapitánského salonu. Byl podobný jako ten na lodi Krysus Navis IV., ale mnohem výpravněji zařízený. Před okny visely rudé sametové

závěsy a křesla byla čalouněna zářivou vzorkovanou látkou připomínající tartan.

Artur si výzdoby téměř nevšímal. Salonu kralovala obrovitá lahev ze zeleného skla, spočívající v dřevěné konstrukci přišroubované k podlaze. Lahev byla nejméně dva a půl metru dlouhá a měla metr a půl v průměru, takže nebýt hrdla úzkého jen jako Arturovo stehno, klidně by se do ní vešel, aniž by se nejdřív musel proměnit v Krysu.

Zelené sklo bylo kalné, ale úplně neprůhledné nebylo, a uvnitř se svíjely chuchvalce něčeho, co připomínalo mlhu nebo kouř. Od proniknutí do kajuty to dělil veliký, drátem omotaný a nahoře ocelí vyztužený korkový špunt, vsazený do hrdla simultánního Nabuchadonozzora.

„Vše je připraveno,” pravil Květovousek. „Stačí jen vlézt do lahve, jakmile budete… ehm… připraveni. Lorde Arture, můžu vám zatím, než váš čaroděj připraví kouzlo, nabídnout nějaký osvěžující nápoj?”

„Ne, děkuji,” odpověděl Artur. „Kolik času vám to zabere, doktore Scamandrosi?”

Scamandros pokládal na lavici rozmanité předměty a třídil je. Pohlédl na Artura, potom párkrát zamrkal na Nabuchadonozzora a zakašlal.

„Asi třicet minut, lorde Arture. Pokud bych mohl někoho obtěžovat, aby mi přinesl velký kus sýra s kůrkou, budu za to povděčen. Myslel jsem, že tu mám plátek plísňové žvoudy, ale nemohu jej najít.”

„Řeknu kuchaři, aby vám něco přinesl,” slíbil Květovousek. „Prosím, udělejte si pohodlí. Musím teď na pár minut na palubu, ale budu nazpátek dostatečně brzy, abych otevřel Nabuchadonozzora. Je k tomu zapotřebí určitý speciální postup, takže vás prosím, nepokoušejte se o to sami. Také bych vás měl upozornit, ať se nedotýkáte skla. Vnější povrch lahve je často velice studený a někdy bývá naopak velice horký. Vzhledem

k tomu, že ani chlad, ani žár z lahve nevyzařují, může to být velmi nepříjemný šok.”

„Nevyzařují?” mumlal Scamandros. „Jak nesmírně zajímavé.”

Odložil otisky krysích tlapek, které právě držel, a udělal krok k Nabuchadonozzoru. Potom rozhodil rukama a vrátil se zpět; tetování v podobě točícího se lodního šroubu na čele naznačovalo, že si připomněl naléhavost svého úkolu.

„Takže my projdeme toudle zatrachtilou lahví,” pravila Suzy zamyšleně, „a pak najdem Šestou část Vůle, jo?”

„Ano,” odpověděl Artur.

„Jak todlencto přesně uděláme?” zeptala se Suzy. „Hádám, že se promění jako První část a vlítne mi do huby?”

„Kéž by to tak bylo,” řekl Artur. „Ale spíš bude nějakým způsobem uvězněná. Doufám, že dokážu vycítit její přítomnost - teď už umím vnímat části Vůle na dálku. Nebo možná promluví přímo v mojí hlavě, jako to dělaly předešlé části, když jsem se k nim dostal dostatečně blízko.”

„Já dostávám bolení břicha, když je dáma První nablízku,” pochlubila se Suzy. „Třeba to k něčemu bude.”

„Všechno nám může k něčemu být. Budeme muset být velice opatrní. Dejme tomu, že se nám podaří najít a osvobodit Šestou část; potom použijeme Pátého Klíče k tomu, abychom si to namířili rovnou do Citadely

„Ach ne, ne, ne,” skočil mu do řeči Scamandros. „To se neopovažujte udělat! Já jsem vám to nevysvětlil? V Horním Domě jsou čarodějové, kteří neustále dozírají, zda tam někdo neprovádí kouzla. Odvážil bych se říci, že v této době jich bude ještě víc než obvykle. Jakmile použijete Klíč, sešlou na vás znehybnění nebo vás zacystují

„Neodváží se použít kouzla proti Právoplatnému dědici, vládci Pátého Klíče!” pronesl Artur zvučně. Vztyčil se a udeřil se mocně do hrudi. „Nejsou než pouhými Starousedlíky; zato já, jenž

Zarazil se, otřel si čelo, které se mu najednou zpotilo, a posadil se.

„Pardon,” řekl svým normálním hlasem. „Ty Klíče… něco se mnou provádějí. Tak jak se dostaneme ven, až budeme mít Šestou část, doktore?”

„To nevím, lorde Arture,” přiznal Scamandros. „Nejsem příliš velký stratég… vím jen to, že jakmile použijete Klíče, bude do zásahu proti vám zbývat už jen pár chvil. Pokud budete velmi pohotový, možná se vám podaří uniknout dřív, než vás dostihne jejich kouzlo. A je také možné, že na ně budete příliš silný, dokonce i když budete stát proti stovkám a tisícům Sobotiných čarodějů. Ale pokud vás dokážou držet v šachu aspoň pár minut, bude to Sobotě stačit, aby se do věci vložila osobně.”

„A Še$tý Klíč je nejsilnější na svém vlastním území,” dodal Artur. „Mimochodem, co to znamená někoho zacystovat?”

Scamandros se zachvěl a tetování na jeho tváři nabrala nezdravou zelenou barvu.

„Obrátí vás naruby a uzavřou v takovém… jakoby vaku… utvořeném z vašich vlastních tělesných tekutin… které se nechají ztuhnout, takže je z nich něco jako sklo.”

„To je příšerné! Pokud by se to stalo, nebyl bych už dávno mrtvý?”

„Kdybyste byl Starousedlík, tak ne. Ti mohou přežívat své vlastní zacystování celé měsíce, možná i rok. Sobota mívala ve zvyku nechat tu a tam nějakou cystu pověsit jako výstrahu. Za mých časů to býval docela výjimečný trest.”

„Zní to líp než oběšení,” řekla vesele Suzy. Pak se zamračila a dodala: „Až na to, že si na žádné oběšení nedokážu vzpomenout. Chodívaly jsme se na ně dívat a moje mamka s sebou vždycky nosila naši sváču zabalenou v bílým plátně…”

Odmlčela se, jak se pokoušela vybavit si svůj dávno zapomenutý lidský život.

„Já vám také budu muset dát něco, do čeho zabalíte Pátý Klíč,11 navázal Scamandros. „Aby se zamaskovalo jeho kouzelné vyzařování. Někde to tady mám… ale nejprve musím dotvořit toto kouzlo. Kdybyste byli oba tak laskavi a pár minut zůstali naprosto zticha a dívali se někam jinam, potřebuji se úplně soustředit.11

Artur a Suzy mu vyhověli. Artur odhrnul jeden z těch krásných závěsů před okny a vyhlédl ven na převalující se oceán. Vlny dosahovaly téměř k okénku a pokaždé, když se loď naklonila na stranu, pokryla okno vodní tříšť. Bylo to však vodotěsné okno a nic jím neprosáklo. Artur zjistil, že jen tak pozorovat masu pohybující se šedozelené, bílou pěnou korunované vody je docela hypnotizující. Na pár minut mohl vyhnat z hlavy všechna svá trápení a jen tak pozorovat nekonečné moře…

„Hotovo!“ zvolal doktor Scamandros.

Artur a Suzy se otočili. Otisky tlapek a krysí chlupy zmizely a lahev aktivního inkoustu byla prázdná. Scamandros držel v jedné ruce plechovku šedé barvy a ve druhé široký štětec.

„Tak, a teď svléknout. Musím vás tím pomalovat.11

Suzy odložila svůj ošoupaný cylindr a začala si rozepínat kabát.

„Moment, ehm, počkejte chvíli.11 Arturovi zrudly tváře rozpaky. Na smíšené sprchy v Úžasné Architektčině armádě si zvykl, i když tam se nikdy nesvlékali úplně. Ale tam byl se Starousedlíky. Suzy, i když na to většinu doby nijak zvlášť nemyslel, byla prakticky normální lidská dívka. „Proč si musíme svléknout šaty?“

„Ta barva má transformační vlastnosti - připraví vás na to, abyste se stali Povolanými krysami,“ odtušil Scamandros. „Na kůrku od sýra pak napíšu aktivační kouzlo, a až ji sníte, budou z vás Povolané krysy. Aspoň doufám.11

„Dobře,“ zamumlal Artur. Otočil se, zadíval se ven z okna a váhavě se svlékal.

„Ještě že tu nejsou žádný bibliofágové, který chtěj ohlodat každou řádku psanýho textu/1 pravila Suzy. „Minule jsi měl úplně celý oblečení popsaný, Arture. Ze u nás doma ohlodávají bibliofágové písmenka?11

„Ano/1 řekl Artur. Zhluboka se nadechl a upustil na podlahu spodní prádlo. „Začněte mě natírat, Scamandrosi.11

„Teď natírá mě,11 ozvala se Suzy. „Budeš muset počkat. Juj, to je ale studená barva!11

Artur spolkl rozkaz, aby si Scamandros pospíšil, a soustředěně se zahleděl z okna. Nevěděl, co má dělat s rukama. Dát si je v bok mu přišlo směšné, když byl nahý, ale nechat je jen tak viset bylo směšné úplně stejně. Nakonec si je zkřížil na prsou, přestože si myslel, že ani to asi nevypadá dobře.

„Tak, lorde Arture, jdeme na to/1 řekl Scamandros. V příští vteřině Artur ucítil, jak mu o záda plesklo něco studeného a tekutého, a škubl sebou.

„Nehýbat!11 nařizoval Scamandros. „Ani kapku nazmar.11

Artur zaťal zuby a stál velice nehybně, zatímco Scamandros ho rychle pomaloval barvou od hlavy až k patě.

„Výborně, lorde Arture. Teď se laskavě Otočte.11

Artur zavřel oči a pomalu se otočil dokola. Ve stejný okamžik uslyšel, jak někdo zaklepal na dveře a nějaká Krysa zavolala: „Mám pro vás ten sýr, pane. Položím ho sem.11

„Zvedněte ruce nahoru, lorde Arture/1 pravil Scamandros vesele.

Artur ještě pevněji sevřel víčka a rychle zvedl paže. Nemohl si pomoci, aby sebou občas neškubl, když se barva dostala na jistá choulostivá místa.

„Hotovo!11 řekl Scamandros.

Artur otevřel oči a podíval se na sebe. Očekával, že bude natřený šedou barvou, ale místo toho viděl, že jej od kotníků až k zápěstí pokrývá jemný šedočerný kožíšek, jako kdyby měl na sobě chlupatý potápěčský neopren.

Přestože kožich do určité míry chránil jeho cudnost, Artur se rychle posadil, zkřížil nohy a přes klín si položil kabát.

„Ocasy mít nebudete,” řekl Scamandros smutně. „To se mi nepovedlo. Ale je pár Krys, které je také nemají, jelikož je ztratily v námořních bitvách a podobně.”

Zvedl plátek sýra, rozlomil jej na dva stejné díly a začal na ně psát pavím perem, jež namáčel do malinké lahvičky aktivního inkoustu, ne větší než nehet na Arturově malíčku.

„Na kožich bych si možná zvyklá,” pravila Suzy. „Nemusíš prát a měnit si hadry.”

Artur pozvedl obočí.

„Ale já si je peru, to jó,“ bránila se Suzy. „A měním. Spousta starousedlických šatů se čistí sama, chápeš. A sednou ti vždycky jak ulitý. By mě zajímalo, jestli se tenhle kožich v dešti celej zapráší…”

„Sýr je připraven,” oznámil Scamandros. Ukázal jim oba kousky; každý měl zhruba trojúhelníkovitý tvar a byl dlouhý asi dvacet centimetrů.

„Musíme to sníst všechno?” zeptal se Artur tónem, který prozrazoval, že tou vyhlídkou není zrovna nadšený.

„Hm, možná ne.” Scamandros zaváhal. „Dvě třetiny by měly na provedení našeho záměru stačit… ale bude nejlepší, když to sníte celé, abychom náhodou nedostali polovičatý výsledek.”

„V pořádku,” řekl Artur. „Teď už jen potřebujeme, aby nám poručík Květovousek otevřel Nabuchadonozzora - ach, málem bych zapomněl. Chtěl jste mi dát něco, čím bych zakryl nějaké to nevímco, které vyzařuje z Klíče…”

Doktor Scamandros přikývl a notnou chvíli slídil uvnitř svého kabátu, načež vytáhl pomačkaný kus nějaké kovově lesklé tkaniny, který vypadal asi jako pošlapaný staniolový klobouk. Uhladil jej a rozevřel; ukázalo se, že je to malý pravoúhlý pytlík.

„Vložte Klíč sem a nevyčmuchají ho,” pravil a podal váček Arturovi. „Přinejmenším ne do té doby, než ho budou vyloženě hledat a budou už velice blízko.”

Artur vzal zrcadlo, jež bylo Pátým Klíčem, a vložil je do váčku. Utáhl šňůrku, pak ji znovu roztáhl a přidal dovnitř Slona. Potom, když váček znovu téměř uzavřel, přidal ještě Námořníkův medailon, který nosil pověšený na krku na provizorní šňůrce upletené ze zubní niti. Když byly všechny tři věci bezpečně ve váčku, naposledy utáhl šňůrku a přivázal si ji pevně kolem levého zápěstí.

„Sýr dokončí vaši proměnu,“ pravil Scamandros.

„Až na to, že Povolané krysy obvykle chodí oblečené, takže i my budeme oblečení potřebovat,” řekl Artur. „Měli bychom mít nějaké námořnické kalhoty nebo něco. Co je v támhleté truhle?”

Nikdo se nepohnul.

„Suzy, podívej se tam, prosím,” řekl Artur.

Nakonec se tam Suzy doštrachala, trhnutím otevřela víko a přehrabovala se v truhle. Vytáhla několik velmi pěkných uniforem, které musely patřit poručíku Květovouskovi. Suzy hodila Arturovi dvoje kalhoty a bílou košili a sama si oblékla něco podobného. Toužebně se zadívala na dlouhý kabátec s tenkými, vlaštovčími šosy, na jehož látce se svíjely blankytné spirály, a pak jej zdráhavě vrátila do truhly.

„Dávejte mi majzla na můj vohoz, doktore,” pravila Scamandrosovi. „Brzánko se pro něj vrátím.”

„Myslím, že jsme připraveni vyrazit,” řekl Artur. Podíval se přes místnost na Suzy a pozvedl svůj kus sýra. Suzy udělala totéž, jako kdyby si připíjeli.

„Do jídla!” zavelel Artur a zakousl se do sýra.

Nebyl to moc dobrý sýr. Artur polkl další velké sousto a najednou se mu udělalo špatně, protože kajuta se začala točit dosud nevídaným způsobem. Chtěl poznamenat něco o mořské nemoci a vlnobití, které změnilo směr, ale zarazil se. Hlava se mu motala proto, že se scvrkával a oči se mu přesouvaly do stran. Měnilo se mu zorné pole - věci, které měl před sebou,

teď mohl pozorovat dost špatně, ale po stranách toho viděl mnohem víc. A kromě toho bylo najednou v kajutě mnohem více světla.

„Výtečně!” zvolal Scamandros. Zpod nákrčníku mu nahoru po tváři běžel zástup vytetovaných krys. „Funguje to.”

„Ano,” přitakal Artur. Pohlédl na své podivné, zkrácené paže a viděl, že jsou zakončeny růžovými tlapkami. „Jsem Povolaná krysa.”

Hlas měl vysoký a chraplavý. Pozvedl jednu tlapku, aby se přesvědčil, že váček s Klíčem a Slonem je pořád na místě. Byl teď mnohem těžší než dřív, ale přivázaný byl pevně.

Artur se pomalu začal oblékat; byl dost nešikovný, protože si ještě nezvykl na své nové tlapky a změněné vidění. S knoflíky na kalhotách byl hotov právě ve chvíli, kdy poručík Květovousek zaklepal na dveře a bez vyčkávání vstoupil. Zasalutoval Arturovi, který na pozdrav sklonil čenich.

„Připraveni do Nabuchadonozzora, lorde Arture?” zeptal se Květovousek.

„Ano,” odpověděl Artur.

„Mohu-li něco poznamenat, jste velice pěkně oblečeni,” pravil Květovousek vesele. „Skvělý vkus. Takže teď jedna klička tady, druhá na opačné straně…”

Hbitě sňal drátovanou síť, která držela korek v hrdle lahve, a pak jemně obřím špuntem otáčel, aby jej uvolnil. Korek přitom vydával pištivý zvuk, asi jako když jedete nehtem po školní tabuli, a pak se uvolnil s překvapivě tichým puf, Květovousek udělal několik potácivých kroků dozadu a špunt držel v náručí.

Z hrdla lahve se linul tenký proužek kouře - byl to černý, dusivý uhelný kouř.

„Musíte rovnou proskočit hrdlem,” poučil je Květovousek. „Krásný pořádný skok s tlapkami nataženými dopředu. Pokud to zvládnete, vyvarujte se doteku skla.”

„Děkuji vám, Květovousku,“ pravil Artur. „Vám také, doktore Scamandrosi. Uvidíme se v Citadele, jak doufám.”

„Hodně štěstí, Arture,” pravil čaroděj. Uklonil se a dodal: „Kouzlo vydrží několik hodin, alespoň myslím.”

„Tak pojď, Arture!” řekla Suzy. Odhopkala k lahvi a napjala nožky, připravená ke skoku. „Kdo bude poslední, je smradlavá kr… ehm… krabice.”

Artur ji chytil za zátylek a zvedl do vzduchu.

„Tentokrát ne, Suzy,” řekl. „Já půjdu první.”

Suzy se kroutila, ale když ji odložil stranou, nekladla žádný skutečný odpor. Dokonce i jako Povolaná krysa byl Artur nepřirozeně silný. Neměl by být schopen zvednout jednou tlapkou někoho stejně těžkého jako on sám, ale to mu vůbec nedocházelo.

Když,mu už Suzy nepřekážela, udělal několik cvičných skoků po kajutě. Potom si protáhl tlapky a postavil se zády k otevřeným dveřím a čelem k otevřenému hrdlu simultánního Nabuchadonozzora. Pořád se z něj linul kouř a vnitřek lahve byl temný a kalný.

Odvaha a hloupost mohou být docela blízcí příbuzní, pomyslel si Artur. Jsem zvědav, jaké to bude…

Pokrčil nohy, rozběhl se a vnořil se přímo do otevřeného hrdla lahve.

Letěl vzduchem a v poslední vteřině ho přepadla strašlivá myšlenka:

Co když Povolané krysy lžou? Co když se touhle lahví dostanu někam úplně jinam?

9.

Artur očekával, že přistane uvnitř obrovité zelené lahve, alespoň na pár vteřin, než bude přemístěn jinam, ale místo toho zjistil, že vylétá ven z hrdla úplně jiného Nabuchadonozzora, který byl zhotoven z jiskřivě modrého skla. Přistál tvrdě na podlaze tvořené kovovou rohoží, jejíž vzorek tvořily kosočtverco-vitě se křižující pásy. Bolelo to a vzorek se mu otiskl do kožichu.

Artur se dokutálel k něčemu, o co se zarazil, a ihned vyskočil na nohy. Stěží se stačil rozhlédnout kolem dokola, když do něj narazila Povolaná krysa, v níž jen stěží poznal Suzy, a oba se znovu rozplácli na zemi. Zrovna se snažili rozmotat, když se ozval drsný, hluboký hlas.

„Teď rychle! Pomozte mi s lahví! Za minutu nebo za dvě po nás půjdou!**

Artur vyskočil a rozhlédl se. Modrý Nabuchadonozzor spočíval na vozíku z posvazovaných kusů dřeva, který měl nestejně velká kolečka, a tlačilo ho to nejpodivnější a nejošklivější Pištcovo dítě, jaké kdy Artur viděl. Mělo na sobě černý plášť a klobouk se širokou krempou a pírkem na vrchu, ale dokonce i ve stínu klobouku viděl Artur, že chlapec má nějak boulovatý obličej a směšně dlouhý nos.

Nabuchadonozzor, Artur, Suzy i ošklivé Pištcovo dítě se nacházeli na širokém kovovém chodníku, který visel ze stropu na bronzových tyčích, rozmístěných asi v metrových rozestupech.

Ačkoli byl jen čtyři metry široký, neměl žádné zábradlí a celý jej halila pára a kouř.

Artur bázlivě nakoukl přes okraj. Pod chodníkem nebylo nic, ani známka pevné země. Jediné, co viděl, byl hustý mrak zvířeného černého kouře. Kdesi dole slyšel houkání, syčení a hluboké těžké údery parních strojů, ale neviděl z nich naprosto nic.

Potom se kotouče kouře trochu rozvinuly a přesunuly a Artur na vteřinku zahlédl horní polovinu obrovitého bronzového kola, velikého jako dům. Velice pomalu se otáčelo, ale než mohl Artur zjistit, k čemu je připojeno nebo k čemu slouží, přivalil se další kouř a znovu je zakryl.

Nedaleko chodníku se černý kouř rozestoupil, aby odhalil konec olbřímího, rezavého železného nosníku, dlouhého jako tři školní autobusy za sebou. Nosník vystoupil z kouře jako velryba vynořující se na hladinu a pak znovu sestoupil do hlubin s klokotavým húúúš, a všechno opět zahalila umělá mlha.

Kovová mřížka pod Arturovýma nohama se chvěla v rytmu strojů dole, a když se dotkl bronzových tyčí, cítil hučení. Tyče byly dost zašlé, povšiml si Artur znepokojeně, a jejich spojení se stropem nevypadalo příliš bezpečně. Bylo ovšem těžké si pořádně prohlédnout, jak jsou vlastně desetimetrové tyče připevněny ke kameni nahoře. Soudě podle občasných čistých míst tvořila strop jednolitá světlá skála, ale většinou byl tak zanesený sazemi, že připomínal špinavý koberec z černočerného plyše.

„Pospěšte si! Pomozte mi tlačit!11 zavolalo na ně Pištcovo dítě. Pokoušelo se pohnout vozíkem.

Artur opatrně přeběhl na pravou stranu lahve a Suzy na levou. Opřeli se rameny o spodek Nabuchadonozzora a zatlačili. Vozík skřípal a kodrcal se kupředu a pomalu nabíral rychlost. Měl sklon nebezpečně se stáčet na jednu či druhou stranu, ke kraji chodníku, takže všichni tři museli být neustále ve střehu.

„Musíme ho dostat zpátky do skladu maziva,“ sípělo Pištcovo dítě. „Znova ho naplníme olejem a zdejchneme se. Budete potřebovat převleky, jako mám já.“

Artur pohlédl úkosem na chlapce a zůstal ohromeně stát. Pod širokým kloboukem se šarlatovým perem nebylo vůbec žádné Pištcovo dítě, ale Povolaná krysa, která měla na tváři masku z papírmašé, namalovanou jako lidský obličej. Směšný nos ve skutečnosti zakrýval krysí čenich.

„Lord Artur, předpokládám,” zachraptěla Krysa. „Štětichlup k vašim službám.”

„Rádi vás potkáváme,” řekl Artur. „Tohle je moje kamarádka Suzy.”

„Generálka Suzy Tyrkysově Modrá, jestli můžu prosit,” odfrkla Suzy.

„Vítejte v Horním Domě, generálko,” pravil Štětichlup. „Kupředu, musíme to dotlačit támhle doleva. Pospěšme si.”

Došli k místu, kde se chodník napojoval na jiný, širší, a vytvářel s ním křižovatku ve tvaru T. Ovládnout vozík, aniž by jim spadl dolů - nebo aniž by spadli oni sami - nebyl lehký úkol, ale povedlo se jim káru otočit a pak už zase mohli tlačit Nabuchadonozzora rychleji.

Stětichlup se neustále otáčel dozadu, a tak se tam Artur díval také, ale viděl jenom hustý šedý kouř, kterým se občas proplétaly kotouče ještě hustšího kouře černého. Už nebyl překvapený, že s ním kouř nic nedělá. Ve skutečnosti se mu jeho pach i trochu líbil, i když věděl, že jeho bývalé lidské plíce by v tomhle ovzduší rychle selhaly.

„Co to pořád vyhlížíte?” zeptal se Artur, když ujeli s lahví dalších pár set metrů a vpředu ani vzadu nebylo vidět nic než nekonečný chodník a nekonečný kouř.

„Mechanický krysolapky,” řekl Štětichlup. „Čarodějové poznaj, když se Nabuchadonozzor zažehne - nebo přinejmenším věděj, že se objevilo nějaké závažné kouzlo - ale trvá jim jednu

až dvě minuty, než se dopíděj, kde to bylo. Jelikož jsme pod zemí, nevydaj se sem sami. Pošlou krysolapky. Ale počítám, že už jsme se snad dostali dost daleko. Sklad maziva je přímo před náma, ve zdi valu.”

„My jsme pod podlahou Horního Domu?” zeptal se Artur.

„Jo.“ Štětichlup odběhl před vozík a zpomalil jej, protože dojeli před strmou a očividně jednolitou skalní stěnu z umouněného světlého kamene, protkaného stěží viditelnými žilkami zářícího rudého kovu. „Jsme uvnitř valu mezi Středním a Horním Domem. Sobota nechala kousek jeho vrchní části vykutat, aby měla kam umístit všechny svý parní stroje, řetězový převody a tak dál. Kde je ten zatracenej zvonek?*1

Krysák začal mačkat nejrůznější skalní výčnělky, ale žádný z nich se ani v nejmenším nepohnul.

„Proklatě, pořád se stěhuje. Jeden by řek, že to vymyslel nějakej vtipálek!** nadával Štětichlup.

„Něco je za náma,** řekla Suzy. „Viděla jsem něco jít pod tím chodníkem.**

„Krysolapka!** zasyčel Štětichlup. Sáhl pod Nabuchadonozzora a vytáhl z vozíku tři dlouhé, zahnuté nože; jeden podal Suzy a druhý Arturovi. „Krysolapky jsou opancéřovaný, takže ji musíte trefit do tý věci, co jí červeně svítí na čele. Myslím, že je to oko nebo něco takovýho. Ale pozor na klepeta. A na tykadla - ty jsou jako chapadla hnusomořské olihně.**

Mluvil rychle a sňal si masku, takže mu teď visela pod bradou a měl lepší rozhled. Hlubokýma černýma očima rychle těkal sem a tam a škubal čenichem, jak se jím snažil zachytit pach blížícího se nepřítele. Náhle vyrazil a pozvedl nůž.

„Kde je řekla Suzy, když tu se krysolapka zničehonic vyhoupla zpod chodníku. Byla to čtyři metry dlouhá a půl metru široká kovová kudlanka. Vyrazila k nim v záblescích kovových plátů - vydávalo to zvuk asi jako jemné cinkání mincí v koženém váčku - otevřela obří klepeta a hnala se jimi po Štětichlupoví. Zároveň sekla svými neuvěřitelně dlouhými, jako břitva ostrými tykadly po Arturovi a Suzy.

Stětichlup se sklonil před jedním z klepet, prosmýkl se za ně a zatlačil na jeho kloub, takže se mu povedlo poslat levé klepeto k pravému, načež se obě dvě navzájem pevně zaklesla do sebe. Suzy uskočila před tykadlem. Seklo ji po hrudi a pokusilo se omotat se jí kolem krku, aby jí uřízlo hlavu, ale zablokovala je nožem a vklouzla pod vozík s Nabuchadonozzorem.

Artur instinktivně vykryl ránu nožem a pak jím zatočil, aby na něj tykadlo namotal. Potom bez rozmýšlení tykadlo sevřel a zatáhl za ně. Ostré hrany mu rozřízly tlapku, což bolelo, ale zároveň se mu podařilo tykadlo úplně vytáhnout z hlavy krysolapky, až z ní vytryskl veliký roj jisker jako ohňostroj.

„To rudý oko!“ zařval Stětichlup. „Dokud jsou chycený klepeta!“

Artur se rozběhl. Automat po něm švihl zbývajícím tykadlem a pokusil se mu je omotat kolem nohou, ale Artur tykadlo přeskočil a dalším obrovským skokem se ocitl krysolapce na zádech. Automat sebou okamžitě cukl dozadu, ale Artur se chytil jeho trojúhelníkovité hlavy a vnořil nůž hluboko do rudého kotouče, který zářil uprostřed. Artur bodl automat ještě několikrát a váček, v němž byl uschován Pátý Klíč, se tloukl o překrývající se kovové pláty. Nakonec krysolapka vydala vysoký, téměř elektronický kvil a pomalu se zhroutila na chodník. Zadní nohy jí zůstaly viset přes okraj.

Artur z ní opatrně slezl; obával se, že se automat převáží a oba se zřítí do začouzených hlubin. Jakmile stál pevně na vlastních nohou, Stětichlup začal strkat krysolapku přes okraj.

„Tuhle taky vyčmuchají,” řekl. „Jakmile jednu zabijem, přijde jich víc, aby vyslídily trosky.”

Artur mu pomáhal tlačit. Suzy vylezla zpod vozíku a když se krysolapka převracela přes okraj, uštědřila jí nepříliš účinný, ale jistě uspokojivý kopanec.

„Tak - teď otevřu ty dveře,“ řekl Štětichlup. Pohlédl obdivně na Artura a dodal: „Dobře jste bojoval, lorde Arture.11

„Díky,11 odtušil Artur nepřítomně. Pohlédl na svou tlapku a viděl, že už se skoro úplně zahojila; zlatá krev usychala, a když uschla, zmizela. Opožděně si uvědomil, že Suzy byla zraněna.

„Suzy, to tykadlo tě řízlo! Jsi v pořádku?11

Suzy, která se dívala přes okraj chodníku dolů, se otočila. Košili měla proříznutou a přes chlupaté břicho se jí táhla krvavá čára; krev nebyla modrá jako u Starousedlíků ani úplně červená jako lidská krev, ale něco mezi tím.

„Pchá, už sem schytala horší rány,11 řekla Suzy opovržlivě. „Kdybych na sobě měla svůj starej kabát, ani by se mi to nedostalo na kůži. Za den za dva se na tom udělá strup a budu jako rybička.11

„Našel jsem to!11 prohlásil Štětichlup. Rázně zatlačil na nezřetelný skalní výstupek ve výšce svého kolene. Odpovědí mu byl rachot uvnitř skály. Ve stěně se pomalu otevřely dveře široké jako chodník, na němž stáli.

„Dovnitř s tou lahví,11 zavelel Štětichlup. Začal tlačit vozík a Artur se k němu rychle přidal. Suzy jim přišla pomoci o něco pomaleji a Artur si všiml, že když přiložila rameno k Nabuchadonozzoru a opřela se do něj, bolestně zkřivila tvář.

Za dveřmi - které se za nimi se skřípěním zavřely - byl ve skále hrubě vytesaný sál s velmi vysokým stropem. Podél stěn stály v řadách vyrovnány veliké skleněné lahve velké jako simultánní Nabuchadonozzor nebo větší, a před nimi se kupilo mnoho menších lahví, džbánů, sklenic, uren a dalších nádob ze skla, kovu či kameniny.

U jedné zdi bylo prázdné místo - mezi jantarovou lahví plnou temné vazké kapaliny a třímetrovou průzračnou lahví naplněnou něčím, co vypadalo jako světle zelený olivový olej. Na tuto mezeru Štětichlup ukázal a všichni vmanévrovali Nabuchadonozzora na toto místo, odvázali jej od vozíku a začali zvedat.

„Podržte ho nakloněnej a opřete o tenhle hrnec,” nařídil jim Stětichlup. „Musíme do něj nalít trochu oleje, aby nevypadal, že sem nepatří. Ukradenej dopis, chápete.”

„Ukradené co?” zeptal se Artur. Stětichlup zatím zvedl lahev velikosti Jeroboam a s velkými obtížemi lil do Nabuchadonozzora proud nachově černého oleje.

„No jo, o tom sem slyšela,” řekla Suzy. Nechala Artura držet simultánní lahev samotného a šla si prohlédnout malé, úzké dveře na opačném konci sálu.

„Ukrytí dopisu tak, že ho dáme všem na oči, na místo, kde bude všem připadat jako něco úplně obyčejnýho,” vysvětloval Stětichlup. „Dobrej nápad. Tak, ještě zarazit dovnitř špunt a jdeme pryč.”

„Kam přesně pryč?” ptal se Artur. „Musíme si sehnat nějaké oblečení na dobu, kdy přestaneme být Povolanými krysami. Tohle, které máme na sobě, nám pak nesedne.”

„Přesně tak!” pravil Stětichlup. „Chvilenku.”

Sundal si klobouk, převrátil ho špičkou dolů a vytáhl z něj malinkou lahvičku, takovou, v jaké obvykle bývají parfémy, a něco, co Artur nejprve považoval za krabičku cigaret. Stětichlup vyňal z krabičky malý srolovaný proužek papíru, zkontroloval, co je napsáno na jeho vnější straně, odšpuntoval lahvičku a moták do ní hodil. Potom lahev opět zašpuntoval a všechno si uložil zpět do klobouku, který si pevně narazil na hlavu; předtím si také znovu nasadil masku.

„Nejmenší simultánní lahev, jaká existuje,” řekl. Ukázal na Nabuchadonozzora. „Je stodvacetkrát menší než tadle. Jen jsem musel oznámit váš příchod. Sobota a její banda nedokážou tak malou lahev vyčmuchat - je to pro ně tak prťavý kouzelnictví, že ho ani nezpozorujou. Pojďme.”

„Ptal jsem se, kam to jdeme,” řekl Artur mrazivě.

Skutečně, tyhle nižší bytosti jsou tak drzé. Měly by se naučit okamžité poslušnosti -

Artur zavrtěl hlavou a dotkl se váčku na zápěstí, kde nahmatal Slona.

Nejsem vzteklý, nadutý Lepší Starousedlík, pomyslel si pevně. Jsem člověk. Jsem zdvořilý. Na jiných mi záleží.

„Nahoru na povrch,“ odpověděl Štětichlup. „Abysme našli řetězníky. Až se vrátíte zpátky do normální podoby, mezi Pištcovy děti akorát zapadnete. Je to dobrá parta; ujmou se vás a nebudou klást moc otázek. A taky pro vás budou mít šaty.11

„Výborně,“ řekl Artur. „Jak se tam dostaneme?”

„Obslužným řetězovým vlekem. Kterej roznáší mazivo. Jen se ho chytíme a on nás vynese nahoru.”

Zpod stuhy na klobouku vytáhl malý klíček a přeběhl k těm úzkým dveřím. Artur si poprvé všiml, že Štětichlup je - stejně jako on - Povolaná krysa bez ocasu. Ale zatímco Artur neměl ocas, protože mu ho Scamandros neuměl tak rychle vyrobit, Štětichlup kdysi ocas míval, jak dosvědčoval omlácený pahýl, vykukující elegantním otvorem v jeho krátkých černých kalhotách.

Povolaný krysák odemkl dveře a otevřel je; za nimi se objevila vertikální šachta o rozměrech asi čtyřikrát čtyři metry. Uprostřed visel odshora dolů těžký řetěz. Každý z jeho článků měl dobře přes půl metru a byl zhotoven z deset centimetrů tlustého tmavého železa. Docela by se hodil na válečný křižník, napadlo Artura.

„Musíme to nastartovat,” poznamenal Štětichlup. Nebezpečně se vyklonil do šachty a popadl nehybný řetěz, který byl tak těžký, že ani nezařinčel.

Artur strčil hlavu dovnitř a podíval se nahoru i dolů. Řetěz sahal v obou směrech tak daleko, jak jen v kouřem zahalené šachtě dohlédl.

Štětichlup pokračoval v instruktáži. „Až se řetěz rozjede, musíte rychle naskočit a chytit se, dokud bude ještě pomalej.

Potom počkejte na mě, až vám řeknu, že máte seskočit, a seskočte. Jestli budete váhat moc dlouho, řetěz přejede přes kolo a zaveze vás zase dolů - nebo vás rozmačká. Stoupněte si ke dveřím… připraveni?*1

Artur a Suzy stáli ve dveřích, bok po boku.

Štětichlup se chytil o něco výš a pak se úplně pověsil na řetěz. Ten se pod jeho vahou posunul za děsivého skřípění a rachocení trochu dolů. Nato se ozvalo klapnutí hlasité bezmála jako rána z pušky a řetěz se rozjel nahoru; Stětichlupa unášel s sebou.

Suzy skočila dřív, než to Artura vůbec napadlo. Přistála dobře a vylezla o pár metrů nahoru, aby se usadila pod Stětichlu-povými zadními tlapkami.

„Je to bezva!“ zvolala a byla v trapu, protože řetěz už zrychloval.

Artur naprázdno polkl a skočil na řetěz.

10.

Artur se uhodil o řetěz čenichem, ale držel se dobře; článek, jehož se chytil, svíral pozoruhodnou silou. Řetěz se hnal vzhůru rychlostí, kterou Artur odhadoval snad na pětatřicet mil za hodinu a zakouřený vzduch kolem nich svištěl dost rychle na to, aby mu připlácl dlouhé krysí uši k hlavě.

„Ach ne,“ řekla Suzy.

„Co je?“ zeptal se Artur. Vzhlédl. Suzy se držela jen jednou tlapkou a druhou kroutila ve vzduchu. „Co to děláš? Drž se oběma rukama… prackama… nebo co to máš!“

„No právě!“ řekla Suzy. „Já nemůžu. Tlapka se mi mění zpátky v ruku a nedokážu se jí držet!”

„Chyť se zubama!” zvolal Stětichlup. Předvedl to na svých vlastních hlodácích, které byly patnáct centimetrů dlouhé a docela impozantní.

„Nemůžu!” řekla Suzy. „Mám divnou a roztřesenou pusu!”

Sklouzla po řetězu k Arturovi. Vypadala napůl jako Krysa, napůl jako člověk. Artur lezl k ní - po tváři ho škrábla jedna lidská a jedna krysí noha a pak mu obě přistály na ramenou.

„Už tam skoro jsme!” volal Stětichlup. „Budu počítat. Skočte, až řeknu tři - nezáleží na tom, kterým směrem skočíte.”

„Já… neudržím!”

Suzy narazila do Artura. Zakousl se do řetězu hlodáky a držel se jednou tlapkou; tou druhou chytil Suzy. Nebyl si úplně

jist, za co ji vlastně drží, protože její tělo se vlnilo a měnilo, bylo zčásti krysí a zčásti lidské. Vypadalo to velice znepokojivě a velice trýznivě a Suziny námořnické šaty se už dávno proměnily v hadry rozervané proměnou.

„Jedna!”

Suzy vyklouzla z Arturova stisku, ale natáhl zadní nohy a popadl ji zadními tlapkami, které měl v krysí podobě stejně zručné jako přední.

„Dva!”

Vystřelili z úzké šachty do prostorného, špinavého skladiště, jež bylo ze dvou třetin zaplněno podobnými zásobníky na olej jako to spodní.

„Tři! Skočte!” zařval Stětichlup.

Artur otevřel tlamu a odrazil se od řetězu; vynaložil všechnu svou sílu na to, aby strhl Suzy s sebou. Oba přistáli na okraji šachty a Artur se musel doškrábat a dodrápat do bezpečí a Suzy táhnout zadníma nohama.

Nad nimi se řetěz valil širokým komínem nahoru, do jiného skladiště, a Artur tam na okamžik zahlédl obrovské, rychle se otáčející kolo, které řetěz pohánělo.

„Až zase potkám Scamandrose, kopnu ho do obou holení!” hudrala Suzy. Postavila se a okamžitě zase upadla, protože měla spodní polovinu lidskou a horní krysí, takže neměla správné proporce a úplně se jí z toho popletl smysl pro rovnováhu.

„Jsem si jist, že to brzy… uf… přejde,” řekl Artur. Musel se v půlce věty odmlčet, protože se mu tělem prohnala vlna nevolnosti. Trup se mu zničehonic protáhl o pár decimetrů, pak se zase smrštil a tlapky se mu proměnily ve čtyři nohy.

„Bude to lepší,” přitakala Suzy. „Díky, Arture.”

Odplazila se od šachty a Artur ji po krátké úvaze následoval. Kdyby stál příliš blízko otvoru, náhlé změny tělesné podoby by jej mohly vychýlit z rovnováhy a spadl by dolů.

„Než se dáte dohromady, zjistím, jak se tu věci maj,“ oznámil Štětichlup. „Olejoví opičáci - tak si tady Pištcovy děti samy říkaj - mají depo kus odsud, a tadyhle je stoka, kterou se k nim dostanem. Nemůžem se tam dostat po povrchu, protože na depo opičáků dohlíží jednotka Kouzelných nadpočetníků, ale já tam zaskočím, promluvím si s opičákama a seženu vám někde nějaký oblečení.1*

„Neprozrazujte jim naše skutečná jména,“ požádal jej Artur. Nesnesitelně ho svědil nos, ale nemohl se poškrábat, protože nedokázal ovládat ruce. „Řekněte jim… hm… řekněte jim, že jsme Pištcovy děti propuštěné z armády a právě nás umyli mezi ušima a nemůžeme si vzpomenout na svá jména ani na nic jiného.**

„No ba,“ řekl Štětichlup. Přešel k nedalekým padacím dveřím a zvpdl je. Když to udělal, skladiště naplnil hluk tekoucí vody - spousty tekoucí vody.

„Musím pár minutek počkat,“ řekl. „Tohle je záplavovej kanál - tu a tam jím odtejká přebytečná voda. Jak se říká, nejdůležitější je zvolit si pro všechno pravej čas.**

„Tiše!** přikázal náhle Artur. Posadil se, jak to s gumovým krkem nejlépe šlo, a natočil své jediné krysí ucho tak, aby co nejlépe slyšel. Uprostřed hluku proudící vody zaslechl charakteristický hlas a zároveň pocítil důvěrně známé bodnutí v hlavě.

„Arture!“

Byla to Vůle a volala jeho jméno. Ale její hlas byl vzdálený a prchavý. Přestože ostatní byli zticha, neslyšel už nic než tekoucí vodu, řinčení pohybujícího se řetězu v šachtě a vzdálené hučení podzemních strojů.

„Slyšeli jste to?** zeptal se. „Jak někdo volal mé jméno?**

„Ne,“ řekla Suzy. Vypadala opět jako Suzy. Dokonce i roztrhané hadry, které jí zbyly z krysích kalhot a košile, se k ní jaksi hodily, když vezmeme v úvahu, jaké oblečení si vybírala normálně. „Neslyšela sem nic.**

„Vobávám se, že já taky ne,“ dodal Štětichlup. „A když jsem byl u námořnictva, se svýma ušima jsem vyhrál hodně Naslouchacích soutěží.”

„Nevadí,” řekl Artur.

Musela ke mně mluvit jenom v duchu, pomyslel si. Jako to dělal Kapr… ale z veliké dálky. Neho se snad na malou chvíli podařilo Vůli uniknout z okovů…

Zvuk tekoucí vody utichl. Štětichlup zamával nad hlavou kloboukem a skočil dolů. Artur a Suzy uslyšeli šplouchnutí, jak přistál na dně stoky.

„Támhle nahoře je vokno,” řekla Suzy a ukázala na veliké zamřížované okno se špinavým, deštěm pocákaným sklem, zasazené do nýtovaných železných zdí asi čtyři metry vysoko. „Když vylezu po támhletěch flaškách a stoupnu si na tu velkou žlutou, hádám, že bych mohla vidět ven.”

Oknem proudilo dovnitř zasmušilé šedé světlo. Při pohledu na ně si Artur uvědomil, že se mu muselo zlepšit noční vidění, protože viděl docela jasně, i když z vysokého stropu skladiště visela jen jediná mdlá lucerna a šest oken, umístěných na jedné a téže zdi, příliš mnoho světla nepropouštělo.

„Suzy, jak moc světla tady je?” zeptal se.

„Tady? Kdyby nebylo těch voken a lucerny, bylo by to tady černý jak psí večeře v psovi, ale s těma voknama a lucernou to není dvakrát lepší,” odpověděla Suzy, která už začala přelézat z jednoho hrdla lahve na druhé, a stoupala tak po jakémsi improvizovaném schodišti ke zvolenému oknu. „Si ale myslím, že je venku den, akorát prší.”

„Co tam vidíš?” Artur už měl také skoro celý svou bývalou podobu, kromě rukou, které ještě pořád vypadaly jako tlapky a nemohl je ovládat. Velice protivně sebou škubaly a kroutily se. Artur už několikrát sám sobě vrazil facku a bylo by to ještě horší, kdyby nebyl ovládal alespoň paže a krk a vždycky ruce nezadržel. Také on měl oblečení roztrhané na hadry, což bylo

nejspíš jen dobře, protože jinak by ho teď, když nabyl své bývalé výšky, všechno hrozivě škrtilo.

„Déšť,11 odpověděla Suzy. „A celkem nic jinýho. Je tam tůze vysoká budova se spoustou zelených lampiček.11

„Au!“ řekl Artur, protože se mu tlapky měnily v ruce, ale pořád sebou trhaly. Přitiskl prsty k podlaze. „To už stačí! Dost!“

Ruce se zachvěly a přestaly se škubat. Arthur si protáhl prsty a oddychl si úlevou. Už zase byl sám sebou a měl své tělo pod kontrolou.

Suzy sešplhala dolů a oba se šli podívat na padací dveře. Vedl z nich rezavý železný žebřík do klenuté chodbičky z malých červených cihel. Prostředkem protékal malý pramínek, ale z toho, kam až byly stěny mokré, bylo jasné, že při plném stavu dosahuje voda až skoro k padacím dveřím, tak jako před chvílí, než tudy Povolaný krysák odešel.

Suzy okamžitě začala slézat po žebříku, ale Artur ji vytáhl nazpět.

„Nech toho! Počkejme, až se vrátí Stětichlup. Potřebujeme normální šaty. Kromě toho se může objevit další voda.“

„Jen sem se chtěla juknout,“ bručela Suzy.

„Co tvoje rána?“ zeptal se Artur.

Suzy sklopila zrak a nahmatala si hruď mezi roztrhanými cáry.

„Je pryč!11 zvolala. „Ale byla to rána nejmíň na čtyřdenní hojení, to teda jo!“

„Nejspíš se to zahojilo tou přeměnou, řekl bych,11 poznamenal Artur.

„To možná doktůrka ani nenakopu,“ řekla Suzy rozjařeně.

„Jsem rád, že je ti líp.“ Artur si klekl a zadíval se do stoky. Ačkoli nebyla vůbec osvětlená, viděl v ní asi deset až patnáct metrů daleko. To ho přimělo, aby se podruhé zamyslel nad svýma očima. Vstal a pozorně se zadíval na Suzy. Její oči vypadaly stejně jako předtím: tmavě hnědé, zvědavé a ostré.

„Suzy,” řekl. „Nezůstaly mi oči Povolané krysy, že ne?”

„Né. Ale máš je teď jasně modrý. Taková ta barva, který malíři říkaj chrpově modrá. Akorát že ti nějak svítěj. Bych řekla, že to má co dělat s Klíčema, jak tě měněj na… no, na to, na co tě měněj.”

„Na Starousedlíka,” doplnil Artur zachmuřeně.

„Né,” pravila Suzy. „Dokonce ani vysoce postavený Starousedlíci nevypadaj jako ty. Až se vrátí ten Stětichlup, měli bysme ti rozetřít po tváři nějakou kolomaz, abys vypadal jako jeden z nás.”

Už si mě nikdo nesplete dokonce ani s Pištcovým dítětem, pomyslel si Artur s nečekaným smutkem.

Suzy zvedla hlavu - vycítila jeho náladu.

„Pořád budeš Artur Penhaligon,” řekla. „Ne úplně nejchytřejší, ani ne nejstatečnější, ale připravenej na každou lapálii. Teda, tak tě aspoň vidím já. Tak trochu jako mladšího brášku, akorát seš teď vyšší než já.”

Zarazila se a zamračila. „Myslím, že sem kdysi měla mladšího brášku. Nevím, jestli to bylo tady, nebo tam doma, nebo kde…”

Zmlkla a jejich pohledy se potkaly. Oba si vzpomněli na Nepravděpodobné schodiště a svoji návštěvu v Suzyině původním domově na Zemi, v dávných časech, ve městě nakaženém dýmějovým morem. Jestli měla Suzy někdy bratra, nejspíš umřel před dávnými časy a už jako dítě právě na tuhle chorobu.

To připomnělo Arturovi morové rány moderní doby, ty u něj doma, a nemocnici, a Obnaženého chlapce, který jej před časem nahradil, a bratra, který Arturovi volal, aby jej varoval před jaderným útokem na Východní nemocnici. Cítil, jak se mu odkudsi ze žaludku vzedmula vlna úzkosti, takže se málem udusil tím, za co všechno je zodpovědný. Musí tu najít Vůli a porazit Sobotu a vrátit se domů včas, aby něco udělal s tím jaderným útokem dřív, než se uskuteční…

„Přestat dejchat není dobrej nápad,” řekla Suzy a přerušila tím Arturův panický záchvat. Plácla jej do zad, takže se prudce nadechl.

„Já vím,” řekl. „Je to prostě jen, prostě jen

„Ahoj, mládežníci!”

Štětichlup vylézal ze stoky a nesl veliký látkový ranec s nápisem PRÁDLO. Rozvázal jej a vysypal na podlahu hromadu šatstva a bot.

„Poslužte si,” řekl. „Tohle oblečení by mělo samo přizpůsobit svoji velikost, pokud není moc obnošený. Vzal jsem toho víc, abychom měli jistotu.”

Byly to samé špinavé, šedobílé kombinézy se spoustami kapes. Artur si jednu vybral, chvíli váhal, pak si svlékl cáry, které měl na sobě, a co nejrychleji oblékl kombinézu. Ta se okamžitě přizpůsobila jeho velikosti; několik olejových skvrn se přitom začalo plazit sem a tam a navzájem se hašteřit o nejlepší místa.

„Divné šaty,” poznamenala Suzy nejistě. Oblékla si kombinézu, ale z cárů bývalého oblečení odtrhla modrý pruh látky a ovázala si jej kolem pasu.

„Opasky vám daj v depu,” řekl Štětichlup.

„Já ráda trošku barvy,” ohrnula nos Suzy.

„Eště boty,” ukázal jim Štětichlup. „Budete je potřebovat na lezení a skákání a všechno možný.”

„Lezení a skákání?” zeptal se Artur. Posadil se, vzal jeden pár bot a natáhl si jej na nohy. Boty byly z měkké kůže a měly podivné podrážky pokryté tykadly, jaká mají mořské sasanky. Když se jich Artur dotkl prstem, pevně jej sevřely.

„Odsud z přízemí je všecko až nahoru postavený z kanclblo-ků,“ vysvětloval Štětichlup. „Otevřenejeh železnejch krychlí s mřížovanou podlahou, poskládanejch a zasunutejch do kostry vodicích kolejnic a taženejch nahoru, dolů a do stran posou-vacíma řetězama. Pištcovy děti, který tu žijou, jsou olejoví opi

čáci - olejujou řetězy, uvolňujou zadrhnutý články, staraj se o roury potrubní pošty a tak dál. Na což je potřeba spousta lezení, skákání a podobně. Pokud hodláte něco hledat v Horním Domě, musíte se sem vetřít jakožto olejoví opičáci.”

„Odkud víte, že budeme něco hledat v Horním Domě?” zeptal se Artur podezřívavě.

Možná bych tu Krysu mél rovnou zabít, vytanula mu v mysli nezvaná myšlenka. Ví toho příliš a já už ji nejspíš nepotřebuju… Dost… dost! Nechci tyhle myšlenky…

„Ze zprávy, která mi oznamovala váš příchod,” odpověděl Stětí chlup. „Psalo se tam, že tu budete něco hledat a že vám mám pomoct jakýmkoli rozumným způsobem.”

„Ano,” přitakal Artur a položil v duchu těsnou pokličku na hrnec s hnusnými, sobeckými myšlenkami, které se rozvířily v hlubinách jeho mysli. „Děkujeme vám. Skutečně něco hledáme. Vlastně

Nadechl se a rozhodl se vyjít s pravdou ven. Musí důvěřovat lidem, i když to jsou zrovna Povolané krysy. Nebo Starousedlíci. Nebo Pištcovy děti.

„Hledám Šestou část Architektčiny Vůle. Je někde tady. Zavřená nebo uvězněná. Neslyšel jste o ní něco?”

Štětichlup si sňal klobouk a poškrábal se na hlavě. Pak si sňal masku a poškrábal se na nose. Pak si obojí zase nasadil a řekl: „Ne, to se vobávám, že ne. Olejoví opičáci by mohli

„Možná,” řekl Artur. „Ale nejdřív si je musíme trochu prověřit, tak to zatím držte v tajnosti. Pamatujte, zrovna jsme se vrátili z armády a umyli nás mezi ušima.”

„No ba, to já pamatuju,” řekl Štětichlup. „Tajemství, to nám Povolanejm krysám jde. Jste připravený na cestu?”

Otázka byla určena hlavně Suzy, která si hrála s podrážkou jedné ze svých bot.

„‘si jo,” řekla a vklouzla do boty. „Půjdem tím tunelem?”

„Ano, musíme se vyhnout Kouzelnejm nadpočetníkům, jak

jsem říkal,“ odtušil Štětichlup. „Do příští záplavy nám zbejvá ještě hodina nebo víc.”

„Jak to víte?” zeptal se Artur. Vzhlédl k oknu. „Nezáleží to na tom dešti?”

„Ano i ne,” vykládal Štětichlup, který sestupoval po žebříku jako první. „Víte, tady prší pořád, a pořád stejným, rovnoměrným tempem. Což dělá z přechodů záplavovejma stokama a drenážema na bouřkovou vodu docela snadno plánovatelnou věc.”

„Prší pořád?” zeptal se Artur. „Proč?”

„Ona má déšť ráda,” sdělil mu Štětichlup. „A nebo má možná ráda deštníky.”

Nebylo pochyb o tom, kdo je to „ona”: Lepší Sobota, o níž si Artur čím dál víc začínal myslet, že je jeho základní hrozbou a příčinou nejen jeho problémů, ale i problémů celého Domu a Vesmíru, který se rozprostíral za ním.

Teď byl tedy na jejím území. Ona a tisíce jejích čarodějů byli někde nahoře nad ním. Snad zatím o jeho přítomnosti nic netušili, ale také bylo možné, že jsou si jeho příchodu až moc dobře vědomi.

11.

Jak Stětichlup tvrdil, stoka se náhlým přívalem vody nenaplnila, ačkoli se toho Artur napůl obával. Celou cestu bedlivě naslouchal, jestli neuslyší blížící se příval, a byl připraven rozběhnout se zpátky k žebříku a do skladiště. Když zahlédl druhý žebřík před nimi, musel se ovládnout, aby nesrazil Povolaného krysáka, který šel před ním, a nedral se k žebříku a ven.

Možná jsem ze všeho toho strachu už klaustrofobicky, pomyslel si trochu znepokojeně. Ale pak si řekl, že je přece úplně normální nebýt ve své kůži, když jdete v něčem, co je vlastně jen veliká okapová roura a venku leje jako z konve. Každou chvíli se někdo utopí, protože podniká podobné nesmysly, a jak už Artura napadlo před časem v Hraničním moři, obzvláště znepokojivé bylo, že Klíč by ho udržoval naživu i pod vodou a jeho umírání by bylo dlouhé.

Nicméně se mu povedlo zachovat klid a nehnat se vzhůru po žebříku jako krysa po okapu. Místo toho si připomněl, co říkala Suzy o jeho vzhledu a zastavil se, aby nabral trochu bláta a rozmazal si je po tváři a po čele. Potom zvolna vyšplhal nahoru, takže měl čas zvyknout si na světlo a hluk, které sem shora proudily.

Sál nahoře byl velice odlišný od skladiště, z nějž přišli. Byl menší, ve tvaru čtverce asi dvacet na dvacet metrů, měl silné kamenné zdi bez oken a jediné dveře, jež byly zavřeny a zajiš-

tený závorou. Byl však plný světla z tuctů luceren, jež visely na různě dlouhých drátech z klenutého stropu vysoko nahoře, a plný hluku, který vydávalo asi třicet olejových opičáků sedících na jednoduchých dřevěných lavicích okolo šesti starých dubových stolů. Vlastně ani moc neseděli; značná část jich skákala přes stoly, což bylo součástí hry na honěnou, kterou hrál asi tucet z nich. Jiní dělali podél stolů hvězdy nebo hráli badminton s podomácku vyrobenými míčky a pálkami či sestavovali různá podivná soukolí. A nebo úplně okupovali celý stůl, protože na něm spali, jako jedna dívka hned vedle Artura.

Když Štětichlup pomohl Suzy ven a ona i Artur stanuli před otvorem padacích dveří, všechny tyto činnosti ustaly. Děti zanechaly her a obrátily se, aby si prohlédly nově příchozí.

„Nazdárek!11 řekla Suzy a chtěla nadzvednout klobouk. Ruka se jí zastavila v půli cesty; vzpomněla si, že žádný klobouk nemá, a tak se musela spokojit se zamáváním.

Olejoví opičáci jí však nezamávali. Stáli a zírali, dokud si ta, která zjevně spala na stole, neprotřela oči a neposadila se. Vypadala jako typické Pištcovo dítě - s rozcuchanými vlasy, které si stříhala sama, špinavou tváří a kombinézou umaštěnou od oleje. Ale z toho, jak k ní zalétly oči ostatních, Artur poznal, že ona je tu šéf.

„Brý ráno,“ řekla. „Tady Štětík říkal, že vás propustili a poslali zpátky, a předtím že vás umyli mezi ušima.“

„To je pravda,“ řekl Artur. „Ech, aspoň myslím.11

„Já jsem Alysa, Posunovačka první třídy,11 řekla dívka. „Jsem předák týhle tlupy, což je Sedmadvacátá brigáda údržby řetězů a pohonů Horního Domu. Jak se jmenujete vy a kam jste zařazeni? Neříkejte mi, jaké je vaše místo v hierarchii Domu - tím se tady neobtěžujem.11

„Hm… já si nějak… nemůžu vzpomenout,11 řekl Artur. „Myslím, že se jmenuji Ray.11

„Máte doklady?11 zeptala se Alysa a natáhla ruku.

„Ztratili jsme je,“ zamumlal Artur.

„Někde,“ dodala přihlouple Suzy. „Ale mám dojem, že se jmenuju Suze.“

„Suze a Ray,“ řekla Alysa. „No dobře, a kam jste tedy zařazeni?“

„Eh…“ Artur nechal svůj hlas doznívat a díval se po okolí způsobem, o kterém doufal, že vypadá přihlouple, až si všiml dlouhé řady plášťů a dalších věcí, které visely na věšácích na protější zdi. Na každém háčku visela kanárkově žlutá nepromokavá čepice s kšiltem, pogumovaný žlutý pršiplášť a široký kožený pás plný sumek a nástrojů, a také pouzdro s dlouhým, nablýskaným, stříbrným francouzským klíčem na utahování matic.

„Myslím, že jsem utahoval matky,“ řekl Artur. „Na šroubech?11

Alysa na něj pohlédla.

„Ruce na to máš dlouhý dost,11 řekla. „Matkař, dejme tomu. Možná první třída. A co ty?11

„Nevim,11 řekla Suzy. „Sem zapomněla. Ale hádám, že se dokážu naučit cokoli.11

Alysa si ji prohlédla od hlavy k patě a pokrčila rameny.

„Hezká podložka pod opasek,“ řekla. „Jsi trochu snílek, viď? To asi musíš být drátohaz?11

„Možná,11 souhlasila opatrně Suzy.

„Co je to drátohaz?11 zeptal se Artur.

„Teda vás ale pořádně umyli mezi ušima,11 řekla Alysa. „Zkuste si teď vzpomenout! Popíšu vám instalaci, ne údržbu. Drátohaz nahodí vodicí dráty, aby mohli kolejnici zvednout koleje pro řetězníky a háčkaři mohli zašoupnout kanclblok na místo. Potom ho matkaři a šroubaři upevní a posunovač tomu velí. V případě, že se zrovna nestaví, drátohazové dělají příležitostné práce, pomáhají řetězopucům a tak. Už si začínáte vzpomínat?11

„T… trochu,11 řekl Artur. Po jejím vysvětlení ani nemusel po-pletenost moc hrát.

„Musíme to vidět, si myslim,“ řekla Suzy. „Obrázek je lepší než tisíc slov. Je támhleto čaj?“

„Však vy si vzpomenete,” prohlásila Alysa a Suzinu otázku ignorovala. Natáhla před sebe dlaň, plivla si do ní a podala ji Arturovi. „Vítej do Sedmadvacáté brigády údržby řetězů a pohonů, nebo, jak my tomu tady říkáme, mezi

„Alysiny Akurátníky!” zaburácelo shromáždění olejových opičáků.

Artur si s ní potřásl rukou a Alysa si znovu plivla do dlaně. Suzy si plivla do té své a Artur si pomyslel, že to měl před podáním ruky taky udělat, ale doufal, že coby chudákovi čerstvě umytému mezi ušima mu tento prohřešek proti zdejší etiketě bude odpuštěn.

„Čaj je támhle v konvici,” řekla Alysa a ukázala na veliký čajník, který se blyštěl na trojnožce nad skleněným lihovým vařičem v koutě. Potom ukázala na objemné sešlé kukačky, které napůl spadly ze zdi a krčily se v divném úhlu těsně nad podlahou. Ručičky se jim však stále pohybovaly a Artur slyšel z jejich nitra tiché tik-tak-tik-tak. Podle nich bylo za sedmnáct minut dvanáct.

„Poslužte si. Šichta začíná ve dvanáct, takže si svlažte hrdla, dokud můžete. Nezapomeňte si před polednem zkontrolovat výzbroj.”

Alysa zívla a už se pokládala zpátky na stůl, když někdo z opičáků zavolal: „Alyso! Které věšáky dostanou?”

Alysa se zamračila a znovu usedla.

„Nikdy ani chvilka klidu,” vzdychla, ačkoli Artur si byl jist, že když dorazili, tvrdě spala. Otevřela jednu z kapes na kombinéze a vytáhla odtamtud tlustý a pěkně ušmudlaný diář. „Tak se podíváme. Poslední, kdo spadl, byl Yonik, takže jeho věšák je volný - to je číslo třicet tři. Před ním tu máme Dotty

„Ale Dotty nespadla; ta má jen rozdrcenou nohu,” řekl jeden olejový opičák. „Vrátí se.”

„Ne dřív než za tři měsíce,” pravila Alysa. „Takže jeji věšák a opasek jsou volné. Tak zní pravidla.

Číslo dvacet,” dodala k Suzy a ukázala zhruba doprostřed řady věšáků. „Máš štěstí - Dotty o svou výstroj pečovala moc dobře. Líp než Yonik, z čehož nám plyne ponaučení: nespadl by, kdyby si byl čistil křídla.”

„A taky nos,” dodal kdosi k všeobecnému veselí.

„Měl vážná zranění?” zeptal se Artur.

„Zranění?” Alysa se zasmála. „Když pracuješ na věži jako my a spadneš a nefungujou ti křídla, tak z toho není zranění. Je z toho smrt. Ani Starousedlík by takový pád nepřežil. Byli jsme rádi, že jsme našli jeho opasek a nářadí, a jeho francouzák jsme museli nechat vyměnit. Ohnul se do oblouku, pane jo.”

Artur zavrtěl hlavou. Vždycky si myslel, že Suzy je docela bezohledná, ale tyhle Pištcovy děti byly ještě horší.

Myslím, že když člověk žije velice dlouho, má pak na umírání jiný pohled, usoudil. Zajímalo by mě, jestli na tom budu stejně… ne, že bych měl šanci žít takhle dlouho…

Někdo jej zatahal za loket, což jej vytrhlo z přemýšlení.

„Musím běžet,” řekl Štětichlup. „Mám něco na práci a hned po poledni bude další záplava.”

„Děkuji vám,” řekl Artur. „Vaší pomoci si skutečně vážím.”

Podal mu ruku a sklonil se k němu, aby mu potřásl tlapkou, a přitom mu zašeptal do ucha: „Kdybyste slyšel cokoli o Šesté části Vůle, dejte mi vědět.”

„No ba,” přitakal Štětichlup. „Sbohem, Rayi a Suze.”

„Díky, Štětíku,” řekla Suzy a zamávala mu. Jakmile Povolaný krysák odešel, dodala: „Pojď si dát čaj, Rayi,” protože právě našla dva pořádné hrnky v hromadách otlučených a poškozených porcelánových šálků, které se v neuspořádaných kupách vršily kolem lihového vařiče. Několik olejových opičáků, kteří tam zrovna popíjeli čaj, se s ní začalo zdravit, a Suzy jednou rukou nalévala čaj a do druhé si plivala a podávala ji všem dokola.

„Jdu si zkontrolovat věci,” zavolal na ni Artur, což bylo pravděpodobně špatně. Ostatní olejoví opičáci se vrátili ke svým činnostem a k věšáku se s ním nikdo seznámit nepřišel.

Artur si oblékl pršiplášť, který vypadal jako pláštěnka bez rukávů; měl kapucu, která se přehazovala přes čepici s kšiltem. Čepice měla pásek se sponou pro upevnění pod bradu. Na věšáku pod pláštěm visely ochranné brýle s průzračnými skly, které si Artur hned vyzkoušel a nastavil. V jediné veliké kapse pršipláště našel pár složených, špinavých žlutých křídel. Vytáhl je, zatřepal s nimi, aby se roztáhla do plné velikosti, a strávil deset minut vybíráním kousků špíny a kamínků, než je znovu složil.

Opasek s nářadím byl velice těžký. Jedna ze šesti sumek obsahovala různé velikosti šroubů a matic. Ve druhé byl zplesnivělý ohryzek, který Artur vyhodil. V další byla malá pistolka na mazivo, která tekla, dokud Artur neutáhl trysku. Čtvrtá sumka obsahovala pár lehkých bezprstých kožených rukavic, jež si natáhl. V páté se skrýval zjevně nepoužitý hadřík na čištění, malý čisticí štěteček a kus mýdla, na němž bylo vyraženo PRVOTŘÍDNÍ BEZVODÉ VĚČNÉ MÝDLO.

Šestá sumka byla prázdná. Artur vyzkoušel, jestli má v pořádku uzavírací řemínek, a pak do ní rychle vsunul Slona a Pátý Klíč.

Rozhlédl se dokola, aby se podíval, zda jej někdo neviděl, ale zdálo se, že se mu podařilo vykonat vše v tajnosti. Potom vyňal z páté sumky mýdlo a pokusil se vyčistit si jím skvrnu na kombinéze. Kus skvrny zmizel podivuhodně lehce. Artur se už už chystal vyčistit skvrnu celou, ale zarazil se a ještě jednou pohlédl na ostatní olejové opičáky, z nichž většina už si navlékala výstroj.

Všichni měli kombinézy potřísněné skvrnami a Alysa úplně nejvíc ze všech, její kombinéza hostila skvrny snad deseti různých barev.

Artur tiše uložil mýdlo zpátky do sumky a opasek si připjal. O kus dál v řadě už si jej nasazovala také Suzy. Zamávala na něj a usmála se.

Je to pro ni legrace, jako obvykle, pomyslel si Artur. Suzy žije v přítomnosti. Kéž bych to taky dovedl.

Trochu se usmál a také jí zamával, potom vytáhl svůj francouzák a ztěžka jej pozvedl. Plácl si hlavicí klíče o dlaň. Byl velice lesklý a velice těžký. Kolečka, kterými se otevíraly a zavíraly čelisti klíče, byla zanesená prachem, a tak je Artur rychle vyčistil štětečkem a stříkl na ně trochu mazadla z pistole. Vůbec si přitom nevšiml, že jej s uspokojením sleduje Alysa.

„Můžou nás drhnout mezi ušima,“ pravila, „ale dobří pracanti nikdy nezapomenou, jak se postarat o svý nádobíčko.”

Vylezla na jeden ze stolů a netrpělivě čekala. Poslední olejový opičák dokončil připínání opasku a pak se všichni otočili tváří ke své vůdkyni. Artur a Suzy, kteří stáli vzadu, to opakovali po nich.

„Jsme připraveni?” zeptala se Alysa.

„Připraveni!” zvolali olejoví opičáci.

„Tak tedy jdeme na to!” Alysa seskočila ze stolu a zaujala místo v čele zástupu. Opičáci udělali vpravo v bok způsobem, který by přiměl Arturova bývalého výcvikového instruktora, seržanta Topůrka, k řevu nad takovou nenuceností a lajdác-tvím. Naprosto nejednotným krokem se vydali ven ze dveří.

12.

Alysa odsunula závoru a otevřela dveře. Namířila si to s cákáním rovnou přes kaluže; vedla olejové opičáky ven do deště na mokré, kočičími hlavami dlážděné náměstí, obklopené ze tří stran budovami z nýtovaného plechu podobnými skladištím. Čtvrtou stranu prostranství tvořil ostrý roh nějaké opravdu veliké a mohutné stavby.

Venku je čekal jakýsi ucouraný vítací výbor. Pod černými deštníky se choulilo asi tucet Starousedlíků; měli dlouhé černé pláště přehozené přes šedé vesty a bleděmodré košile, na krku šedé kravaty a na hlavách klobouky podobné cylindrům, ale nižší. Bílé kalhoty měli zastrčeny do zelených nepromokavých holínek a stáli v půlkruhu kolem dveří.

Alysa si jich nevšímala a s cákáním prošla mezi nimi k obří stavbě. Artur usoudil, že právě tu musela Suzy vidět oknem skladiště. Teď, když byli blíž, viděl, že je to věž, která se pne k nebesům a ztrácí se v nedohlednu; její tmavá hmota se zdála sahat dokonce výš než sinavé, v dešti utopené slunce, které viselo po straně věže.

Artur teď sám viděl, o čem se dříve doslechl - že tato věž je úplně celá složená z krabicovitých kanceláří, které mají mřížované podlahy a vůbec žádné zdi, takže se dalo vidět daleko dovnitř budovy. Bylo to jako dívat se v noci do nitra moderního skleněného mrakodrapu, pokud by ovšem měl ze skla i vnitřní příčky.

Soudě podle nejbližích kanceláří, v nichž Artur jasně rozeznával detaily, byla každá z těchto krychliček obsazena jedním Starousedlíkem úřadujícím u stolu. Každý stůl byl vybaven lampou se zeleným stínítkem a před deštěm jej chránil deštník. Artur si všiml, že deštníky mají mnoho různých odstínů a barev, i když neměl ponětí, proč tomu tak je.

V řadě olejových opičáků byl Artur předposlední. Opičák za ním se zastavil a zavřel dveře; potom doběhl zástup. Byl o dobrou hlavu menší než Artur, měl hnědé vlasy ostříhané špatně jako Alysa, a velké odstávající uši. Místo, aby se zařadil za Artura, popošel vedle něj, plivl si do dlaně a za chůze podal Arturovi ruku.

„Whrod,“ představil se. „Utahovač druhé třídy. Nejspíš budem pracovat spolu.“

„Rod?“ optal se Artur, který si tentokrát neopomněl před podáním ruky plivnout do dlaní.

„Whh-rod,“ řekl Whrod.

„Těší mě,“ odpověděl Artur, ale zadíval se Whrodovi přes rameno na černě oděné nositele deštníků, kteří se za nimi začali velmi zkormouceně šinout.

„Těch si nevšímej,“ řekl Whrod, když zjistil směr jeho pohledu. „Kouzelní nadpočetníci. Mají pokyn nás zabít, pokud se objeví Pištec a pokusí se nás k něčemu přimět. Mají hroznou práci, stát celou noc venku na dešti, nemluvě o tom, že nás mají celý den sledovat a nikdy se jim tak docela nepodaří držet s námi krok. No, ale oni jsou na zklamání zvyklí.11

„Hm, a proč?“ divil se Artur. Opravdu vypadali ztrápeně. Ještě nikdy neviděl tak truchlivě se tvářící Starousedlíky. Dokonce ani Půlnoční návštěvníci pana Pondělí nevypadali takhle na smrt zkroušeně.

„No, samozřejmě proto, že jsou to Kouzelní nadpočetníci,” řekl Whrod. „Selhali u zkoušek na řádné čaroděje a teď neseženou slušné místo v Horním Domě. Nemají šanci dostat se výš, než je přízemí… to je hrozně trápí.”

„Proč tedy neodejdou? Proč nejdou do nějaké jiné části Domu?”

Whrod pohlédl na Artura.

„Tebe ale umyli důkladně, viď? Službu u Lepší Soboty nikdo neopouští. Pokud ho neodvedou jako tebe, a i to je jenom na sto let. Kromě toho, mám ten dojem, že si stejně potají užívaj, jací jsou náramní chudáci. Je to taková jistota jejich života. Pojď, jsme už pozadu.11

Whrod přidal do kroku a Artur také, aby mu stačil. Za nimi sklíčeně klusali Kouzelní nadpočetníci.

Alysa je zavedla do přízemí věže. Artur si myslel, že půjdou nějakými dveřmi a chodbou, ale místo toho prostě vešli do jedné kanceláře a procházeli za stolem Starousedlíka, který se koukal do něčeho, co vypadalo jako zrcátko na holení. V každé ruce měl brk, příležitostně namáčený do zašlého kalamáře s měděným povrchem, a psal naráz na dva různé papíry, každou rukou na jeden. Deštník, který clonil jeho stůl před deštěm a neustálými přívaly vody, byl tmavě hnědý a dost zteřelý, takže jím propadávala spousta kapek, které kupodivu skrápěly jen Starousedlíka a ne jeho práci.

Když kolem něj procházeli olejoví opičáci a jako jejich stíny Kouzelní nadpočetníci, ani nevzhlédl. A stejně tak nevzhlédl ani ten další, ani další, ani ten ještě další. V padesáté kanceláři už Artur ani neočekával, že by dělali něco jiného než hleděli do zrcátek a horečnatě psali.

V jedenapadesáté kanceláři zvedla Alysa ruku a všichni se zastavili. Alysa vylezla na roh Starousedlíkova stolu, natáhla se do výšky a něco upravila na patnáct centimetrů tlustém potrubí. Teď, když si ho Artur poprvé všiml, zjistil, že síť podobných trubek prochází všemi kancelářemi a horizontálně také pod podlahou kanceláří nad nimi, a že tu a tam existují křížení, v nichž se připojují ještě roury vertikální, probíhající rohy některých kanceláří, jako třeba té, v níž stála Alysa.

„Co je to za potrubí?” zeptal se Artur Whroda.

Olejový opičák věnoval Arturovi další nevěřícný pohled.

„Ti si na tobě dali záležet,” řekl. „Udělali z tebe prakticky idiota. To potru-”

Zajíkl se, protože Artur jej chytil vpředu za kombinézu a zvedl do vzduchu. Chuchvalec látky, který Artur svíral v pěsti, škrtil Whrodovi hrdlo.

„Jak jsi mi to řekl?” zasyčel Artur.

„Chrr,” dusil se Whrod. Pravačkou sáhl po francouzáku, který měl u pasu, ale než ho mohl vytáhnout, Artur jej chytil levou rukou za zápěstí a sevřel je.

„Ar — totiž Rayi - pusť ho!”

Suzyin hlas pronikl sveřepou, uzavřenou koulí Arturova hněvu. Artur se zachvěl, rozevřel pěst a Whrod dopadl na nohy. Suzy se dala do běhu a smykem se zarazila před Arturem. Okamžitě jej chytila za paži. Artur si nebyl jist, jestli je to přátelské a solidární gesto nebo naopak výraz toho, že jej hodlá udržet na uzdě.

Kouzelní nadpočetníci, kteří byli roztroušeni po přilehlých kancelářích, zabrousili blíž, a někteří se dokonce natolik zapomněli, že se dívali přímo na to, co se děje, místo aby zírali do země a vrhali jen ty nejnutnější kradmé pohledy.

„Promiň,” šeptl Artur. Zvedl hlavu, zhluboka se nadechl a nechal si omývat tvář sprškami vody, z níž se valná část rozstříkla na ochranných brýlích. „Promiň… myslím, že… nemám úplně v pořádku hlavu. Nějak špatně snáším urážky.”

Whrod si ohmatal krk a vstal.

„Já to tak nemyslel,” řekl chraplavě. „Jsi silný - silnější než kdokoli, koho znám.”

„Todle s tebou udělá sto let v armádě,” řekla Suzy. „Pospěš si, Rayi.”

„Co je to tam za skrumáž?” volala Alysa zepředu.

„Nic! Všechno se vyřešilo!” odpověděla jí Suzy.

„Skutečně se ti omlouvám,“ řekl Artur. Napřáhl k Whrodovi ruku, ten zaváhal, ale pak jí rychle potřásl. Ani jeden z nich si předtím neplivl do dlaně a Artur si říkal, jestlipak to něco znamená. Pod kšiltovkou a ochrannými brýlemi se nedalo poznat, jestli se na něj Whrod dívá s nově nabytou nenávistí, zvědavostí nebo nějakým jiným pocitem.

Budu si muset dávat pozor, kdo je za mnou. Je náramně jednoduché spadnout, když do tebe někdo strčí, a dokonce ani já bych nemusel přežít pád ze čtyř tisíc metrů.

„To potrubí,” pravil Whrod opatrně, „je pneumatická potrubní pošta. Posílaj se tím záznamy a zprávy. Tady dole se moc nepoužívá, protože tohle jsou ti poslední z posledních. Tihle úředníci jenom opisujou a jejich listiny sbírá a doručuje pěší posel.”

„Díky,” zamumlal Artur.

Znovu se dali do chůze, táhli se dalšími kancelářemi, většinou po přímce a jen s občasnou zacházkou, jako například když se vyhýbali kanceláři, kterou se v podstatě řítil prudký vodopád. Promočená Starousedlice za stolem hrdinně pokračovala v opisování na úplně suché papíry, zatímco voda se jí lila na hlavu a ramena a prolomený deštník ležel vedle ní.

Zhruba ve sté kanceláři zaslechl Artur vpředu nějaký hluk - hluboký, rachotivý zvuk, jako kdyby tam mlel veliký mlýnek na kávu. Jak šli dál, hluk sílil, až byl tak hlasitý, že se v něm ztratil i zvuk deště, kapání a dokonce i šumění občasných přívalů padajících shora.

Přicházelo to z otevřeného prostoru před nimi, který Artur kvůli kancelářím, deštníkům a olejovým opičákům kráčejícím vpředu pořádně neviděl.

Když se dostali blíž, viděl, že je to malý prostor o velikosti několika kanceláří, vymezený v rozích masivními vertikálními nosníky ze železa, s nimiž se o patro výš kříží podobné nosníky horizontální, a nad nimi jsou čtvercové železné vzpěry, napojené na sebe jako plástve a stoupající výš a výš a výš.

Uprostřed této šachty hučely, sténaly a chřestily dva řetězy. Jeden běžel nahoru a druhý dolů. Dole mizely v zamřížovaném otvoru, který každých pár vteřin vypustil závan kouře a páry.

Řetězy nebyly stejné jako ty, na nichž Artur a Suzy jeli ze skladiště maziva. Tyhle připomínaly spíš řetěz z jízdního kola - veliký řetěz z jízdního kola, s každým článkem dva metry širokým i dlouhým. Uvnitř článků byly k bočním stěnám přivařené kruhy. Někdy byly ke kruhu přivázány roztřepené provazy, občas k němu byla připevněna dokonce železná židlička nebo lavice.

Oba řetězy se pohybovaly stejnou rychlostí - Artur odhadoval, že asi tak rychle, jak on dokáže nejrychleji běžet. Jakmile je spatřil, bylo mu jasné, že právě tohle je cesta, kterou se olejoví opičáci dostávají do vyšších pater věže.

Alysa se zastavila a pokynula. Zástup olejových opičáků se shromáždil okolo ní.

„Všichni víte, jak na to,“ řekla. „Ale máme tady dneska dva lidičky, co jsou umytý mezi ušima, takže si všechno projdeme znova. Tohle je severovýchodní Velký řetěz, který dává hlavní hnací výkon všem severovýchodním Malým řetězům. Protože je to Velký řetěz, můžeme na každém článku jet dva. Naskakujeme společně a vyskakujeme taky společně. Pokud si všimnete, že článek vypadá moc kluzce nebo je na něm jinej problém, zařvete ,Počkej’, ještě než váš parťák naskočí, a pak oba pojedete příštím. Teď počkat

Vytáhla z kapsy kousek papíru a rozbalila jej; zároveň uskočila doprava, aby se vyhnula nenadálé spršce seshora.

„Dneska pomáháme automatům s přesunem. Někdo se stěhuje z úrovně 6995 do úrovně 61012, a kromě toho dvaačtyřicet kanceláří diagonálně. Nejdřív uděláme tu vertikální část, a to tak rychle, jak dokážem - nechcem, aby sousedi toho šťastlivce dostali čas pěkně mu zavařit. Takže vystupujem na 6995. Všichni chápou? Suze a Rayi?“

„Ano,“ řekl Artur. Suzy přikývla.

„Dobrá,” řekla Alysa. „Rayi, pojď sem. Naskočíš na první článek spolu se mnou, a ty, Suze, naskočíš na další s Vithanem.”

Arthur přešel kalužemi k Alyse. Velitelsky k němu napřáhla ruku a když jí podal tu svou, téměř jej ke stoupajícímu řetězu vlekla, než s ní stačil vyrovnat krok.

„Fígl je v tom, že neskočíš, protože to bys nejspíš spadl,” varovala jej. „Prostě se jen opatrně přikradeš co nejblíž a pak vkročíš do článku, jakmile se zdola vynoří.”

„Udělám všechno, co mi řekneš,” pravil Artur.

Kdyby jen ten řetěz nejel tak rychle, to by to nebylo tak zlé, pomyslel si. Mohl by mi taky utrhnout nohu…

„Pojďme rovnou na to,” rozhodla Alysa. Popošli ještě blíž k řetězu, dokud nebyli přímo čelem ke článkům a jenom na krok od nich. Artur cítil prudký pohyb řetězu; bylo to nebezpečně blízko, pokud by se některý článek vychýlil z řady. Pořád to vypadalo, že řetěz jede příliš rychle na to, aby se na něj dalo jen tak vkročit.

„Připraven?” zeptala se Alysa.

„Ano,” řekl Artur, a to také byl - dokud na něm nepřistála obrovská sprška vody, tolik vody, že se mu kšilt čepice připlácl na obličej a on sám se naklonil dozadu a téměř si klekl na jedno koleno. Uprostřed toho všeho uslyšel Šestou část Vůle.

Arture! Musiš přijít a dostat mě ven z -

Alysa jej škubnutím přitáhla. Artur, oslepený čepicí a veškerou vodou, kterou měl v očích, neměl jinou možnost než udělat krok; nevěděl, jestli ho dělá zároveň s Alysou, nebo o smrtící půlkrok pozadu, který by znamenal, že mine vnitřek článku a místo toho propadne do mřížky a příští těžký článek nestvůrného řetězu jej rozmačká napadrť.

Napřáhl nohu a ta klesala…

13.

Lístka zavřela oči a několikrát s námahou zamrkala. Artur zmizel v půli jejich rozhovoru. Jednu vteřinu tu byl, druhou už ne.

Rozhlédla se kolem dokola a zachmuřila se. Nejen, že Artur zmizel, ale všichni okolo stáli jako přikovaní -

Armáda má někde blízko odsud shodit atomovku, vzpomněla si Lístka najednou. Minutu po půlnoci. Tak proč tady stojím s otevřenou pusou jako nějaká blbá zlatá rybička?

„Arture!“ vykřikla. Potom se rozběhla oddělením, v němž stály zkamenělé postavy spících. „Arture!“

Nikdo jí neodpovídal. Na konci oddělení se Lístka zastavila a rozhlédla se. Nejen, že všichni zkameněli, ale navíc kolem nich zářilo nějaké divné rudé světlo. Jakoby slabá aura, kterou viděla jenom tehdy, když se podívala koutkem oka. Tatáž rudá záře se vznášela i kolem hodin, které visely vysoko na zdi, zaseklé tři minuty před dvanáctou.

Zaseklé vlastně ne. Lístka se dívala, jak rudá záře mizí. Minutová ručička vystřelila kupředu a zároveň oddělení ožilo šoupáním nohou spících. Lístka uslyšela někoho volat z kanceláře. Ne však Artura - byl to ženský hlas. Nejspíš Vess nebo Martina.

Dvě minuty! pomyslela si Lístka v panice. Na to, abychom něco udělali, není dost času. Všichni tu umřeme!

Hodiny se zastavily. Spáči znovu zkameněli. Rudá aura se rozprostřela kolem nich.

Jenže Lístka pořád slyšela ženský hlas, a ten se ozýval hlasitěji a hlasitěji, až na oddělení vtrhla Martina.

„Co se děje? Kde je lord Artur?”

„Nevím,” odpověděla Lístka. „Je pod touhle nemocnicí něco? Myslím nějaká podzemní patra… nebo dokonce protiletadlový kryt?”

„Nebyla jsem tady dvacet let!” prohlásila Martina. „Zeptej se Vess.”

Lístka se rozhlédla a pak ukázala prstem na Vess, která stála zkamenělá v koutě oddělení.

„Ach,” řekla Martina. „Nu, před dvaceti lety byly na B3 operační sály a jednou tam byl i kryt. Víš, tohle místo postavili v padesátých letech, takže co jiného bys čekala?”

„Musíme všechny dostat tam dolů,” řekla Lístka pevně. „Vy a já. Tak rychle, jak dokážeme.”

„Ale oni jsou jako sochy…”

„Odvezeme je tam na postelích. Dva až tři na jedné. Zajímalo by mě, jestli funguje výtah? Světla přece svítí.” Lístka viděla, že Martina váhá. „No tak - pomozte mi naložit tyhle dva do téhle postele.”

„Nechápu to,” řekla Martina. „Myslela jsem si, že až se jednou dostanu domů, všechno bude v pořádku. Ale už zase ničemu nerozumím. Proč máme odvézt všechny dolů? Proč potřebujeme protiletadlový kryt?”

„Artur říkal, že armáda shodí ve 12:01 na Východní nemocnici atomovku, protože je to prý centrum morové epidemie. A Východní nemocnice je odsud jen pár ulic. Artur asi nějak zařídil, že se zastavil čas, ale před chvilkou se hodiny zase rozběhly. Můžou se rozběhnout znova za vteřinu, za minutu, kdo ví! Prosím, pojďme se do toho pustit!”

„Ne,” řekla Martina. „Ne.”

Otočila se a s pláčem utíkala pryč. S třeskem se prohnala lítačkami a zmizela.

Lístka se pustila za ní, ale ve zlomku vteřiny se opět zastavila, došla k nejbližší posteli a prozkoumala ji. Měla kolečka s brzdami; Lístka je s cvaknutím odbrzdila. V posteli už nějaký spáč ležel, a tak ji jen chytila za pelest, vyvezla ven a cik-cak s ní šněrovala po chodbě. Bylo to těžší, než čekala, snad proto, že s postelí dlouho nikdo nehýbal.

„Jste číslo jedna,“ oslovila spícího muže v posteli. „Cestou nabereme ještě tetu Mango a ta bude číslo dvě. Potom už mi bude zbývat zachránit jen asi tisíc devět set devadesát osm lidí. Během dvou a půl minuty.”

Najít výtahy trvalo Lístce mnohem déle než dvě minuty a potom ji zdrtila skutečnost, že výtahy nefungují. Bylo jasné, že zařízení, která jsou pořád v provozu - jako třeba žárovky - pracovala dál, ale všechno, co se mělo hýbat, ustrnulo na místě. Poblíž výtahů byla naštěstí mapa, kde byla zakreslena i rampa pro vozíčkáře, a ta vedla do nižších pater.

Lístka naložila do postele nejen tetu Mango, ale ještě i další dva lidi. Byli to ti dva nejmenší, které v bezprostředním okolí své tety našla, ale i tak ji bolela záda od toho, jak je táhla po podlaze a pak zvedala nahoru na postel. Bylo to jako stěhovat sochy. Sice se naštěstí skládaly z masa a kostí a ne z mramoru, ale i tak jejich strnulost všechny manévry komplikovala.

U rampy visela další mapa, ale kde bývaly operační sály nebo starý protiletadlový kryt, na ní vyznačeno nebylo. Lístka je prostě bude muset najít metodou pokusu a omylu. Když tlačila postel kolem sesterny, všimla si za okénkem zapnuté televize. V rohu obrazovky se psalo, že je 11:57 a záběr ze zpráv ustrnul v půli věty. Hlasatel měl otevřená ústa a nehybný titulek, který běžel dole, sděloval jenom,prostředky mohou zahrnovat drastická. ‘

Jakmile se dostala do přízemí, viděla Lístka, že je dávno opuštěné. Ležel tam prach, od stropu visely dlouhé pavučiny a svítila jen třetina zářivek na stropě.

Na zdi však spatřila i vybledlou značku a na podlaze barevné pásy, které kamsi vedly. V prachu je tak tak rozeznala. Rudý pás vedl do operačních sálů a modrý do něčeho, co se eufemisticky nazývalo „Centrum pro přežití11. To byl téměř určitě protiletadlový kryt.

Lístka dotlačila postel do chodby a pak ji nechala stát, aby zjistila, kam ji vlastně má vézt. Hnala se chodbami a při každém kroku vířila oblaka prachu.

Centrum pro přežití bylo zklamáním. Zcela určitě šlo o protiletadlový kryt - měl pancéřované dveře, které se otevíraly i zavíraly hydraulickým kolem. Byl však příliš malý a mohlo se do něj vejít nanejvýš dvacet stojících osob. Všechny trubky i rozvody byly odmontovány a zůstaly po nich jen ošklivé díry a visící dráty. Lístka si pomyslela, že tam, kde se schová, by mohla být nějaký čas uvězněna, a nechtěla, aby to bylo místo bez toalety a tekoucí vody.

Hnala se dál a cestou otevírala všechny dveře. Většina místností byla malých a nevyužitelných, ale komplex operačních sálů vypadal slibně. I když z něj všechno vystěhovali, byly tam čtyři velké sály seskupené okolo jednoho ústředního, kde bylo několik umyvadel s funkčními kohoutky, a záchody s nejméně jednou funkční toaletou, kam se vcházelo z chodby.

Lístka otevřela dveře do sálu, zasunula zarážku a běžela zpět pro svůj první náklad spících. Když tlačila postel k sálům, říkala si, co to vlastně pro všechno na světě dělá. V žádném případě nemohla dostat všechny spáče dolů na postelích. Už jen nakládat je bylo velmi namáhavé, když uvážíme, že téměř všichni byli větší než ona; někteří vážili i dvakrát víc než Lístka a jejich strnulost ještě zvyšovala náročnost úkolu. I kdyby jich dokázala přestěhovat tucet dřív, než se čas rozběhne pro všechny ostatní, dojdou jí po tom tuctu síly.

Budu si muset vybírat ty nejmenší, pomyslela si. A udélat, co budu moct.

„Do čeho jsi mě to zase dostal, Arture?“ řekla nahlas. „A kam jsi to zmizel?”

14.

Artur neucítil žádnou náhlou šokující bolest, která by vznikla tím, že by jej drtil řetěz svištící vzhůru, a Alysa jej stále držela za ruku, takže si kšilt čepice ohrnul nazpět a zavrtěl hlavou, aby dostal vodu z očí.

„Opatrně!“ varovala Alysa. „Zádné prudké pohyby. Chyť se tamtoho kruhu.11

Stáli uvnitř článku řetězu, který prudce uháněl vzhůru mezi kanclbloky naskládanými na sebe. Artur se chytil kruhu přiva-řeného ke stěně vlevo a Alysa pustila jeho ruku, nonšalantně udělala krok a chytila se kruhu na opačné straně.

„Teď bude dobrý pohled na jeden z drasilů,“ upozornila Artura. „Nebo aspoň tak dobrý, jaký může být v dešti. Úroveň 6222 je vždycky prázdná, takže se dá vidět skrz.“

„Proč je prázdná?11 zeptal se Artur. „A co je to drasil?“

Pořád si lámal hlavu s tím, co se mu pokoušela Vůle říct a proč na něj promluvila jen během toho jediného okamžiku a jen tak krátce, takže zapomněl nasadit prázdný, pitomý výraz někoho, koho nedávno umyli mezi ušima.

Alysa na něj ostře pohlédla, ale Artur byl myslí ještě u Vůle a nevšiml si toho.

„Nevím, proč je to tam prázdné. Existují prázdné kanceláře mezi patry 6222 a 6300, od 6733 do 6800, a slyšela jsem, že takovéhle prázdné úrovně jsou i těsně pod vrcholkem, ať už je

vrcholek kde chce. Nejspíš někde kolem čísla 61700 nebo tak nějak.”

„Šedesát jedna tisíc sedm set úrovní?” zpozorněl Artur. „Ale každá kancelář je vysoká asi tři metry, což by znamenalo, že věž je vysoká skoro dvě stě tisíc metrů

„Né, to jenom patra začínají z nějakého důvodu šestkou. První patro je šedesát jedná,” vysvětlila mu Alysa. „Asi kvůli tradici. Záleží na tom, jak vysoko se tento týden dostal vrcholek věže, ale bude asi pět a půl tisíce metrů vysoká. Moc ráda bych se tam nahoru podívala.”

„My tak vysoko nejezdíme?” zeptal se Artur poněkud uklidněně.

„Zatím jsme se tam nedostali,” řekla Alysa. „Jiné party tam občas něco dělají. Většinu konstrukčních prací na vrcholku provádějí automaty. Hej, blíží se tři dvojky. Dívej se tímhle směrem.”

Artur upřeně hleděl na kanceláře, které se míhaly kolem, na rozmazané zelené lampy a různobarevné deštníky Starousedlíků v černých nebo tmavých kabátech, schoulených nad stále stejnými stoly.

Pak tento pohled náhle zmizel. Artur spatřil kostru věže, prázdné kanclbloky, které byly jen krychlemi z tepaného železa, tu a tam obnažené horizontální či vertikální hnací řetězy, a síť potrubí pneumatické pošty. Občas výhled rušily uzavřené svislé šachty nebo místnosti s pevnými stěnami, ale většinou viděl úplně skrz, ven z věže, na deštěm bičovanou oblohu.

Daleko odsud se tyčilo něco, co považoval za další věž - temná vertikální šmouha na obzoru, která stoupala výš a výš, až nakonec zmizela na nebi.

„Tenhle drasil je dneska dobře vidět,” řekla Alysa. „Na nějaký z nich bych si taky ráda vylezla, nebýt toho hmyzu.”

„Hmyzu?” Arturovi se nelíbil tón, jakým to řekla. Chtěl se dál vyptávat na to, co jsou drasily zač, ale konečně si všiml, že

se na něj Alysa dívá podezřívavě a kladl si otázku, zda to s tou výmluvou na mytí mezi ušima trochu nepřehnal.

„Ano, hmyzí strážci lorda Neděle, kteří drasily hlídají. A stromy se hlídají i samy, jak jsem slyšela. Víš, Rayi, teď, když jsi čistej, tak zrovna moc nevypadáš jako Pištcovo dítě.”

„Nevypadám?11 zeptal se Artur. Ta sprška vody mu omyla všechno bahno z tváře.

„Ne, ani náhodou.11 Alysa držela ruku na svém francouzáku a oči za deštěm omytými brýlemi měla velice studené.

Také Artur nechal ruku padnout na stavitelný klíč a malinko se napjal, připraven jej vytáhnout.

„Počítám, že budeš nějakej druh malýho starousedlickýho špeha od Velký Šéfky. My jsme na tom ale i bez špeha dost zle, když už nás sledujou Kouzelní nadpočetníci. Takže je čas, abys

Artur klíčem vykryl její nečekaný švih, kterým mu chtěla podrazit nohy. Dva stříbřité nástroje se střetly a vylétly jiskry. Alysa pustila kruh a udeřila znovu, ranou obouruč, která by smetla každé normální Pištcovo dítě. Artur jí čelil jen jednou rukou, ale přesto to byla Alysa, kdo se zapotácel dozadu a spadl by, kdyby jí Artur včas nezahákl nohu za kotník.

„Nejsem špeh!“ křikl Artur. „Ani Starousedlík!“

Alysa se znova chytila kruhu a ostražitě Artura sledovala.

„Tak co jsi teda zač?“

„Jsem Artur, Právoplatný dědic Architektky. Přišel jsem sem najít a osvobodit Šestou část Vůle.”

„Ne, to teda nejsi!“ prohlásila Alysa. „Artur je dva a půl metru vysoký a má špičatý plnovous až po pás!“

„Ty pitomé knihy!“ zaúpěl Artur. Nějaký Starousedlík (nebo snad celý tým) někde v Domě psal a distribuoval velmi bohatě literárně dobarvený přepis Arturových příhod. „Ty knihy všechny lžou. Opravdu jsem Artur.’*

„Pravda je, že teda jsi velice silný,” řekla Alysa. „A jsi víc jako

my než jako Starousedlíci… takže žádný špičatý plnovous, říkáš?”

„Žádný.41

„Jestli jsi Artur, tak jsi nepřítel Velké Šéfky, je to tak?“

„Pokud tím míníš Lepší Sobotu, pak ano, jsem.“

„Která nám už nedůvěřuje, kvůli tomu, že se Pištec znovu objevil a začal se různě potulovat.11

„Ano. Stejně tak dáma První - chci říct Architektčina Vůle. Tedy části, které jsem zatím posbíral, tak to myslím. Ale já vám věřím. Tedy, věřím Pištcovým dětem obecně. Ve skutečnosti si myslím, že děti jsou ty nejchytřejší a nejcitlivější bytosti ze všech v Domě.11

„To je pravda,“ souhlasila hned Alysa. „Ale pokud mám mluvit za naši partu, my se o politiku nezajímáme. Chceme si jen dělat svoji práci.11

„Nebudu se vám do vaší práce plést,“ slíbil Artur. „Jenom mě nesmíš nahlásit. Jakmile zjistím, kde Vůle je, oba zmizíme.11

„Ta Suze, co přišla s tebou - ta opravdu je Pištcovo dítě, že ano?“

„Ano.“ Koutkem oka si Artur všiml, že minuli oblast prázdných kanceláří a že krychle jsou teď zase plné zelených lamp a pracujících Starousedlíků. Jen deštníky tu všichni měli oranžové.

Alysa na Artura zamyšleně pohlédla.

„Řekla bych, že prozatím to spolu máme vyřešené,” řekla. „Myslím to tak, že tě uznávám za toho, kým tvrdíš, že jsi. Pokud nastane nějaký problém, budu stejně překvapená jako všichni ostatní.”

„To by bylo skvělé!” zvolal Artur. „Potřebuju jen nějaký čas na to, abych vystopoval Vůli. Nebudu se ti plést do cesty.”

„Prostě dělej svoji práci,” řekla Alysa. „Jinak to bude vypadat podezřele. Můžeš se vykrást z depa dneska v noci. Ráno už tě tam nechci vidět.”

„Tak dobře,“ řekl Artur. „Doufám, že do té doby zjistím, kam se mám vydat.”

„Ty nevíš, kde Vůle je?“

„Ne. Ale Vůle umí mluvit v mé hlavě, říká mi, jak ji najdu. Už jsem ji slyšel dvakrát. Slyšel jsem ji zrovna ve chvíli, než jsme nasedli na tenhle řetěz, jak mi hlavu ošplíchla všechna ta voda.”

„Takových šplíchanců je pořád plno,” poučila jej Alysa. „Rádní čarodějové, ti nad patrem 61000, rádi provozují různé žertíky, splétají z kouzel sítě a chytají do nich déšť a pak nechají vylít třeba celý kbelík vody na své podřízené dole. Může to být nebezpečné. Přišli jsme o hodně pracantů, které nám to spláchlo přímo z kanceláře; spadli do šachty, nebo dokonce z okraje věže.”

„Je to podivné,” pravil Artur. „Tenhle neustálý déšť. Chci říct, že ve Středním Domě bylo pokažené počasí, ale tady to musí mít nějaký účel, protože Lepší Sobota má všechny ty své čaroděje, kteří by jí počasí opravili.”

Alysa pokrčila rameny.

„Je to prostě takové, jako to bývalo vždycky,” řekla. „Nebo aspoň jako posledních deset tisíc let. Stejné jako v dobách, kdy začala Šéfka stavět tuhle věž.”

„Deset tisíc let?” zeptal se Artur. „Tady prší už deset tisíc let v čase Domu? Jak to víš? Copak tebe nemyli mezi ušima?”

„Jistěže myli,” opáčila Alysa. „Tak to vyprávějí Starousedlíci. Pořád mluví o plánu, a stavbě věže, a jak už je to deset tisíc let, a kdyby prý věž konečně dosáhla k Zahradám, tak že přestane pršet a tohle všechno. Koukej, zase je vidět drasil - jedeme přes úrovně okolo sedmi set.”

„Kdyby dosáhla k Zahradám?” zeptal se Artur. „K Jedinečným zahradám? O tohle se Sobota pokouší?”

„Tak to říkají čarodějové. My jenom děláme svoji práci. My se nemůžem zabývat všemi těmi hořejšími věcmi a plány a tímhle vším.”

„Co je to drasil?“ Artur se zahleděl prázdnou, strohou kostrou věže na vertikálu v dálce.

„Moc a moc velký strom. Jsou čtyři. Nesou ve svých korunách Jedinečné zahrady a pořád rostou. Nevím, jak jsou vysoké, ale každý říká, že věž se jim neblíží ani náhodou.”

„Možná rostou z toho deště,” usoudil Artur.

„Možná.”

Artur se díval na drasil, dokud neprojeli prázdným úsekem a výhled opět nezakryly tisíce kanceláří. Alysa mlčela, ale Arturovi to vyhovovalo. Měl toho dost na přemýšlení.

Ten déšt je důležitý, pomyslel si. Musí být, když začal před deseti tisíci let, kdy Správcové porušili Vůli. Zajímalo by mě, jestli ho sesílá Neděle, aby mu drasily rostly? Ale tak to nemůže být, protože Sobota má Šestý Klíč, a ten by tady měl být nejmocnější… až na to, že si trochu vzpomínám, že mi někdo říkal, že Sedmý Klíč je nejdůležitější nebo že vládne nade všemi nebo tak něco…

„Blížíme se k osmi stovkám.”

Arturovy myšlenky přerušil Alysin hlas. Pohlédl ven a lámal si hlavu, jak může Alysa vědět, kde jsou. Potom všude spatřil zelené deštníky, mnoho různých odstínů zelené. Čarodějové, nebo snad budoucí čarodějové, tu měli deštníky temně zelené, jasně smaragdově a limetkové zelené, a další zase měli deštníky dvoubarevné, s plynulým přechodem mezi dvěma zelenými, nebo se zeleným vzorkem na zeleném podkladě.

„Zelené deštníky na osmi stovkách,” řekl Artur. „Takhle poznáš, kde jsme - podle toho, že se změní barva deštníků.”

„Jo,” potvrdila Alysa. „Žlutá na devíti stech, a potom počítáš. Na kostře věže jsou čísla, ale jsou moc malý a z Velkých řetězů se nedají přečíst. Teď se připrav - během minuty budeme muset vystoupit.”

Znovu jej vzala za ruku a opatrně se přišourali k okraji řetězu. Kanceláře míjejí hodně rychle, pomyslel si Artur. Náhle se barva deštníků změnila ve žlutou. Krátce pohlédl na Alysu

a viděl, že pohybuje rty, jak počítá. Zkusil to také, ale pohybu řetězu nestačil.

„Osmdesát pět - připrav se!“ vyštěkla Alysa.

Artur začal v duchu znova počítat.

„Devadesát čtyři! Jdem!“

Vystoupili z řetězu. Alysa Artura táhla; načasování bylo tak dokonalé, že mu to nepřipadalo o nic nebezpečnější než sestoupit z vysokého obrubníku.

„Honem!“ vyštěkla Alysa znovu. Artur se hnal za ní kolem stolu a kolem Starousedlíka pod žlutým deštníkem, který jako obvykle na nic nedbal.

„Musíme udělat místo/1 vysvětlila mu Alysa, když je oba zavedla do další kanceláře. Za nimi vystoupili z výtahu dva olejoví opičáci a rychle zamířili diagonálně do kanceláře přilehlé.

Artur se rozhlédl a všiml si, že teď poprvé Starousedlíci za stoly olejové opičáky pokradmu sledují. Většina z nich dál oběma rukama psala, ale všichni zpomalili, aby získali zpod sklopených očí co nejlepší úhel pohledu.

„Proč nás sledují?” zašeptal Artur Alyse.

„Protože vědí, že jsme přijeli posunout někoho nahoru nebo dolů,11, odpověděla Alysa nahlas. Zadívala se přitom upřeně na Starousedlíka za stolem vedle ní. Okamžitě se zabořil pohledem do svého zrcátka na holení a začal psát rychleji.

„Jasně,” řekl Artur. Z řetězu vystupovali další olejoví opičáci a s cákáním se rozcházeli do kanceláří; jeden z nich Arturovi zamával. Byla to Suzy, která vypadala, že se náramně baví. Zamával jí také a poučil se, že přitom nemá zaklánět hlavu dozadu, protože mu do obličeje hned padla sprška vody.

Alysa už měla v rukou svůj diář a pečlivě studovala zadání; prstem jela po řádcích. Artur si všiml, že všichni Starousedlíci kolem se na ni upřeně dívají, bez ohledu na to, že je předtím přísně sjela pohledem.

Dorazily další dvojice opičáků a rozmístily se do kanceláří, až vystoupil i poslední, Whrod, který jel sám.

Alysa s klapnutím zavřela diář a ukázala hlouběji do věže.

„Tudy!11 zvolala.

„Je to povýšeni?11 zeptal se nějaký Starousedlík. Nechal veškerého předstírání, že pracuje, a upřeně hleděl na Alysu, ústa ošklivě zkroucená do grimasy, která s jeho pohlednými rysy neladila.

Alysa si jej nevšímala. Kráčela hotovým vodopádem, který se právě začal snášet dolů, a vedla partu dál do věže; tu a tam se zastavila a zkontrolovala čísla vyražená na červených železných nosnících tvořících kostru věže.

Jak opičáci šli, Artur slyšel všude okolo šeptat Starousedlíky.

„Povýšení… to musí být… povýšení… kdo je to… povýšení… viděl někdo nachové pouzdro… povýšení… povýšeni…11

„Támhleto je ona, čtyři kanceláře před námi,” šeptla Alysa Arturovi. „S šafránovými kostkami na temnější žluté. Počkej tu a přidej se k Whrodovi - on ti řekne, co máš dělat. A dej si pozor.”

„Na co?“ zeptal se Artur.

„Jakmile ostatní zjistí, že je to povýšení, začnou po ní házet různé věci. Teď počkej na Whroda.”

Artur přikývl a zůstal stát, kde byl. Whrod byl těsně za ním a ostatní olejoví opičáci se blížili v široké rojnici asi přes tucet kanceláří naráz.

„Jdeme!” křikla Alysa. Vyrazila do zvolené kanceláře, vyskočila na stůl a odtamtud do rohu krychle. Jednou rukou se držela rámu a druhou vytáhla klíč a začala něco odšroubovávat.

Starousedlice vstala od stolu a složila svůj žlutý deštník. Když jej zavřela, zbarvil se černě. Potom, když jej znovu rozevírala, se přes jeho látku ve vířivých spirálách, jako olej ve vodě, rozlila sytě nachová barva. Starousedlice s klapnutím dokončila otevření deštníku a potom si rychle vlezla pod stůl, odkud zvolala:

„Sbohem, idioti! Kéž se tu dlouho darmo lopotíte!“

Zároveň se do kanceláře nahrnuli ostatní olejoví opičáci a Artur běžel s Whrodem ke spodnímu levému rohu. Whrod už měl připravený francouzák a začal pracovat na velikém šroubu, který poutal kanclblok ke kostře. Artur netušil, co se od něj čeká. Vytáhl svůj klíč, ale jen tak postával, dokud na něj Whrod zuřivě nevzhlédl.

„No tak! Čapni druhej konec!”

Šroub procházel nosníkem a na druhé straně končil ve veliké šestihranné bronzové matce. Artur ji přidržel svým klíčem, zatímco Whrod uvolnil šroub a vytáhl jej.

Artur chytil padající matku, ještě než zmizela mřížovanou podlahou.

„Další nad ním!” zvolal Whrod a okamžitě se přesunul na další šroub o třicet centimetrů výš. Tři další dvojice opičáků pracovaly na šroubech v dalších rozích a další zase nahoře a na různých místech kanceláře. Někteří stáli na ramenou opičáků pod nimi a jiní dokonce viseli za prsty z mřížované podlahy horní kanceláře jako opravdové opice.

„Patrolízalko!” zařval sousední Starousedlík.

„Podlézačko!”

„Pochlebnice jedna kluzká!”

„Ukradlas mi povýšeni!”

Všichni Starousedlíci z okolních kanceláří křičeli, mávali svými deštníky a chovali se čím dál neukázněněji.

„Rychle!” vyštěkl Whrod. „Během vteřinky začnou házet věcma.”

Artur se skrčil, aby přiložil klíč na matku, a něco tvrdého jej zasáhlo do zad a padlo mu to k nohám. Podíval se tam a spatřil rozbitý čajový šálek. Vzápětí se mu roztříštil před obličejem talíř a střepy popadaly Whrodovi na záda.

„Dolní východní šrouby pryč!” vykřikl jeden olejový opičák.

„Dolní západní šrouby pryč!”

„Dolní severní šrouby pryč!”

„Do háje,“ odplivl si Whrod. „Jsme poslední. Držíš matku? Dolní jižní šrouby pryč!“

Po něm to podobně opakovaly týmy pracující na stropě a pak někdo ještě výš. Artur se podíval a viděl, že ve vyšších patrech pracují ještě další skupiny a mezi nimi matně bronzové automaty, které vypadaly jako chodící medúzy. Byly to koule asi metr v průměru, stojící metr a půl nad zemí na čtyřech až pěti poloohebných chapadlech; v mnoha dalších výrůstcích třímaly nástroje.

„Zkontrolovat řetěz!” křikla Alysa.

Whrod odhrnul hranou klíče něco, o čem si Artur myslel, že je to pevná část vertikálního nosníku, ale ve skutečnosti to bylo červeně natřené víčko nebo krytka, která do nosníku přesně zapadla. Pod ní uviděl Artur menší verzi Velkého řetězu, velké tlusté články asi čtyřikrát nebo pětkrát větší než ty na řetězu jízdního kola. Řetěz se zřejmě pohyboval uvnitř nosníku, který měl tvar písmene U, ale teď byl zastavený.

„Řetěz na místě - vypadá v pořádku!”

V protějším rohu, vzdáleném přes úhlopříčku čtverce, potvrdil totéž jiný olejový opičák.

Alysa se podívala vzhůru, přiložila si k ústům ruce složené do tvaru kornoutu a zařvala: „Připraveni zvedat! Posuňte je na bok!”

Artur vzhlédl také, zcela v zajetí přítomného okamžiku; všechny jeho potíže a odpovědnost na okamžik zmizely a nahradila je zvědavost, co přesně se bude posouvat na bok.

15.

Kanceláře nad Arturem zaskřípěly a zarachotily a pak se celá jedna řada začala sunout doprava jako vagony vlaku posunovaného v železniční stanici. O úroveň výš se jiné kanceláře sunuly jiným směrem, a pak ještě o úroveň výš, a ještě výš, podle všeho všechny až nahoru na úroveň 61012, která byla o sedmnáct pater výš.

Když se objevila vertikální mezera umožňující kanceláři povýšené Starousedlice vystoupat vzhůru, proud šálků, talířů a kalamářů prořídl a pak vyschl, stejně jako proud nadávek. Zato se začalo dolů lít mnohem víc vody, víc, než bylo možné vysvětlit neustálým deštěm, a Artur spatřil prchavé, halucina-torní obrazy obrovských kyblíků upředených z nachového světla, které se převracely do nově vytvořené šachty.

„Držte se dál!“ přikázala Alysa. „Ty ne, Rayi. Ty zůstaneš se mnou. Vy ostatní vyjeďte Velkým řetězem na úroveň 61012.“

„Hej, já chci taky jet v tomhle začala Suzy, ale Artur si významně položil ruku na krk. Suzy se zachmuřila, pohlédla na Alysu, která její pohled pevně opětovala, a pak se neochotně vydala s ostatními zpátky k Velkému řetězu.

Artur se přesunul doprostřed kanceláře, přikrčil se a schoval hlavu, protože očekával shora pořádnou sprchu, a postavil se poblíž stolu, pod nímž se stále ještě ukrývala Starousedlice. Pohlédla na Artura a opovržlivě ohrnula nos.

„Zvedněte to! “ zařvala Alysa. Automat na ni zamával chapadlem a o několik vteřin později se kancelář zachvěla, jak řetězy v nosnících zařinčely a rozjely se. Pomalu a s vibrujícím skřípotem začala kancelář stoupat ke svému cíli.

Jak stoupala, dolů dunivě padlo ohromné množství vody, tolik, že nestačila včas odtéci a na chvíli se v kanceláři vytvořil bazén, který sahal Arturovi až po kolena.

Arture! Jsem rozprostřena v -

Byl to hlas Šesté části Vůle.

„Co bylo tohle?“ ozval se hlas zpod stolu. „Čichám tu nějaká kouzla! “

Starousedlice vystrčila hlavu ven a začenichala, ale rychle se zase stáhla, když jí do tváře šplouchla další spousta vody.

Artur zavrtěl hlavou a tříšť kapiček se rozlétla do všech stran, aby se přidala k dešti.

Alysa na něj podezřívavě hleděla.

„Všechno v pořádku,” řekl Artur vesele. Pozvedl francouzák. „Připraven na pořádnou makačku.”

„To si tedy piš,” odtušila Alysa.

Rozprostřena v… čem? přemýšlel Artur. Vůle teď ke mně promluvila už potřetí, a poslední dva pokusy se odehrály zrovna ve chvíli, kdy jsem schytal sprchu…

„Ten déšť,” zašeptal Artur. Zastrčil si francouzák pod paži, přiložil dlaně k sobě, natáhl je před sebe a díval se, jak déšť plní tuhle improvizovanou misku. Brzy přetekla, a tak natáhl ruce pod zelenou lampu na stole a prohlížel si čistou vodu, aby našel známku toho, že hádal správně.

Na světle spatřil hluboko ve vodě kroutit se a vinout písmena, viděl je tvořit slova, která dobře znal, rozpadat se a znovu se spojovat ve věčném boji proti tekutému živlu.

Šestá část Vůle je v dešti. Rozdělená do tisíců - možná milionů - kapek. Je trochu schopná se spojit, když se voda nahromadí. Jako v tom dešti, nebo ve velké spršce shora…

„Copak to děláš, Pištcovo dítě?” zeptala se Starousedlice, která ještě jednou vylezla zpod stolu. Skrčila se pod deštníkem a zvedla k nosu cvikr, který jí visel na šňůrce okolo krku.

„Myslím, že jsem tu viděl něco spadnout,“ řekl Artur. „Chytil jsem to, ale musel to být kousek chleba nebo něčeho, co se rozpadlo na kusy.“

„Skutečně?” zeptala se Starousedlice. Nasadila si cvikr na nos a zamžikala. „Já myslím, že jsem ucítila kouzla… a teď vidím, že máš něco v sumce. Dej mi to.“

Artur pomalu zavrtěl hlavou a přistoupil k ní blíž, francouzák v ruce.

„Rayi…” varovala jej Alysa.

„Dej mi to, než tě nechám vybuchnout a rozpadneš se na cimprcampr,” pohrozila znuděně Starousedlice. „Jsem teď řádná čarodějka, i když zatím jen pátého stupně. Dej mi to!“

Natáhla ruku po deštníku a chystala se jej složit a zamávat s ním.

Když stiskla západku a deštník se začal skládat, Artur udeřil. Klíč odskočil od čarodějčiny hlavy. Zamrkala a řekla: „Zádné malé Pištcovo dítě neumí udeřit tak tvrdě, aby… aby…”

Zamrkala ještě jednou a pomalu se sesula na podlahu. Artur, který je oba maskoval částečně složeným deštníkem, ji popostrčil zpátky pod stůl.

„Cos to udělal!” zvolala Alysa zuřivým šeptem. „Kvůli tobě nás všechny popraví!”

„Jen jsem ji uspal,” pravil Artur. „Muselo to být. Pověz mi, je tu nějaké místo, kam odtéká všechen ten déšť? Třeba velká nádrž na dešťovou vodu nebo něco takového?”

„Cože?” zeptala se Alysa. Nakoukla pod stůl a pak pohlédla nahoru. Její parta už tam čekala, ale řada posmutnělých Kouzelných nadpočetníků také.

„Jak nás předběhli?” zeptal se Artur.

„Vzali si normální výtah jako obvykle!”

„Budou se divit, co se stalo s touhle čarodějkou, že ano?“

„Samozřejmě!“

„Spí někdy Starousedlíci u svých stolů?11 zeptal se Artur. Pokoušel se vymyslet, jak čarodějku ukrýt, ale žádné místo, kam by nebylo vůbec vidět, tady neexistovalo. Byli obklopeni čaroději sedícími u stolů, tisíci čarodějů…

„Vždycky spí u stolů,” řekla Alysa. „Ale teď není noc, víš? Já věděla, že jsem tě měla z toho Velkého řetězu shodit!”

Byli už jen čtyři patra od cíle. Artur viděl Suzy, jak se naklání přes okraj a pozoruje ho. Znovu mu zamávala. Artur odpověděl tak, že se znepokojeně poškrábal na čepici a rozhodil ruce do vzduchu; doufal, že by jí to mohlo naznačit, že se blíží veliký průšvih. Ne snad, že by s tím Suzy mohla něco udělat.

Jediné, co ho napadalo, bylo vytáhnout Pátý Klíč, zničit tolik Kouzelných nadpočetníků a okolních čarodějů, kolik mu moment překvapení dovolí, a pak použít Klíč k útěku. Ale to by neosvobodilo Vůli a dostat se pak zpátky by bylo velice těžké, dokonce i teď, když už to tu viděl a mohl by Klíč použít, jelikož tu byli všichni tihle čarodějové, kteří by právě na něco podobného čekali.

„Schovával se někdy někdo z nich pod stolem, když byli povýšeni?” zeptal se Alysy.

„Samozřejmě, že ne! Někteří z nich čekají na povýšení tisíce let. Obvykle vylézají na stůl a polovinu doby na něm tančí. Nebo začnou vytvářet kouzla na chytání vody a tu pak vylévají na své bývalé kolegy.”

Už jen tři patra a na kraji dočasné šachty se tísnilo a postrkovalo ještě víc Kouzelných nadpočetníků, kteří truchlivě hleděli dolů.

„Dobrá,” řekl Artur. Rychle se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že kancelář je nad úrovní očí Starousedlíků, které právě míjejí. „Radši bych měl něco udělat.”

„Co?” zeptala se Alysa.

„Tohle,“ odpověděl Artur a posunul deštník tak, aby on i kus stolu byli kryti před zraky Starousedlíků nahoře.

Alysa vypadala zmateně a po chvíli vyděšeně, to když se Artur náhle natáhl a svým francouzákem roztříštil zelenou stolní lampu. Vybuchla se zlověstným zapraskáním a sprškou jisker. Vzhůru vystřelil plamen; déšť, který se s ním střetl, se okamžitě změnil v oblak páry.

Pod jeho příkrovem se Artur natáhl do rohu kanceláře a vrazil klíč do řetězu, který táhl klec vzhůru. S vynaložením veškeré své abnormální síly se pokusil jeden z článků rozlomit páčením, ale klíč se ohnul v půli a praskl mu v ruce. Řetěz pokračoval dál i s ulomenou hlavou klíče a kancelář stoupala také… ještě asi čtvrt metru. Pak se ozvalo děsivé skřípění, kancelář se najednou zakymácela a jeden konec vyjel nahoru, zatímco druhý klesal dolů. Artur, Alysa, stůl i omráčená Starousedlice začali klouzat do sousední kanceláře.

„Zastavit!11 zaječela Alysa a kopla do stolu, aby jej zaklínila do rohu místnosti. „Praskl řetěz! Zastavit! Praskl řetěz!“

Artur, stále zahalený parou, zastavil tělo Starousedlice, aby dál neklouzalo, ale kancelář se na opačném konci pořád zvedala a podlaha se čím dál víc nakláněla.

„Zastavte to!“ křičela dál Alysa.

Náhle přestal řetěz vydávat svůj železný vřískot, kancelář se se zachvěním zastavila, nakloněná v úhlu třiceti stupňů, plamen zelené lampy zaprskal a zmizel a pára odplula. Artur rychle naaranžoval Starousedlici vedle stolu, namačkaného v rohu místnosti, aby to vypadalo, že se při nehodě udeřila do hlavy.

„Kdo by věděl, kam odtéká všechna voda?“ zeptal se Artur Alysy s jistou naléhavostí.

„Jak ses mohl opovážit!” zněla odpověď. „Měli jsme tak dobrou pověst!”

„Některé věci jsou důležitěji,” odtušil Artur chladně. „Jako například fakt, že celý Dům i veškerý Vesmír budou zničeny,

pokud něco neudělám. Tak přestaň skučet a pověz mi, kdo by mohl vědět, kam odtéká všechna dešťová voda!“

Alysa se zašklebila a vzhlédla; déšť jí bubnoval do ochranných brýlí. Potom pohlédla na Artura.

„Štětichlup to bude vědět. Běž, zeptej se ho a neotravuj nás!“

„V pořádku tam dole?“ zavolal nějaký olejový opičák shora.

„Uplně ne!“ křikl Artur. „Dejte nám minutku!11

„Kde bych Stětichlupa našel?11 pokračoval Artur tlumeným hlasem. „Taky bych se vsadil, že asi budeme potřebovat nějakou propustku, abychom se jen sami dva dostali dolů, že ano?“

„U stoky, kterou jste přišli, je malá zobcová flétna,11 řekla Alysa. „Zapískáš na ni jeho melodii a on přijde do depa.11

„Jeho melodii? Ach tak, tu, co si pořád píská - tu si pamatuju.11

Artur měl velice dobrý hudební sluch, tak dobrý, až se lidé často domnívali, že jej zdědil po svém otci, zpěvákovi Krys, aniž věděli, že Bob je ve skutečnosti jeho adoptivní otec.

„Musíme mít k cestě zpátky propustku?11

„Napíšu ti lístek, že se vracíte pro nějaký díl, který potřebujeme.11 Alysa vytáhla svou knížečku a modrou tužku a rychle cosi načmárala na jednu stránku. Pak ji vytrhla a předala Arturovi se slovy: „A je to. Tak už běžte!11

„Všechno se změní,11 řekl jí Artur. „Ať chceš, nebo ne. Jediná otázka je, jestli ta změna bude k lepšímu nebo k horšímu.11

„My chceme jen dělat svoji práci,11 opakovala Alysa jako mantru.

Deštník nad nimi se náhle pohnul, odstrčen černě oděným Kouzelným nadpočetníkem. Další Nadpočetník přistál se šplíchnutím vedle něj a pak seskočil ještě třetí. Artura ani Aly-sy si nevšímali, přišli se podívat na omráčenou čarodějku na podlaze. Všichni, povšiml si Artur, měli na tváři ten nejnepatrnější ze všech úsměvů, takový, jaký nemohl vidět nikdo, kdo stál dál než on nebo Alysa. Byli potěšeni, že vidí čarodějku v bezvědomí a zaseknuté povýšení.

„Šéfko? Co máme dělat?“ zavolal shora olejový opičák.

Alysa vzhlédla.

„Slezte nějak sem dolů. Ty a Bigby a Whrod. Posílám dolů Raye a Suze, aby přinesli nouzový řetěz číslo tři. Po vás ostatních chci, abyste prozkoumali každý centimetr horizontálního řetězu deset kanceláří odsud všemi směry a zjistili, jestli není zrezivělý.1’

„Rez příčina nehody?11 zeptal se plechový, dunivý hlas.

Tazatelem byl jeden z chobotnicovitých automatů. Mluvil záklopkou umístěnou pod centrální koulí, která se při řeči poněkud hrůzostrašně otevírala a zavírala.

„Jak to mám vědět?11 zařvala Alysa. „Ale skoro určitě. Musíme se na to podívat.11

„Vyšší autorita blížit se,11 oznámil automat. „Očekávej pokyny.11

„Velký zvíře!11 zasyčel jeden z opičáků nahoře.

Tři Kouzelní nadpočetníci se narovnali jako marionety, které někdo povytáhne za provázky, a chvatně šplhali zpět nahoru.

„Rychle, seskoč o patro níž, proběhni na severní konec budovy a použij křídla,11 řekla Alysa Arturovi. „Kouzelník Dohližitel takhle zblízka rovnou uvidí, kdo jsi.11

„Suze!11 zakřičel Artur. „Pojď sem dolů!11

Sklouzl se po nakloněné podlaze a začal se spouštět přes okraj; předtím se ujistil, že nespadne na hlavu Starousedlíka pod ním.

„Díky,11 řekl Artur Alyse. „Suze! No tak!11

„Jsem tu!11 zavolala Suzy, se zaduněním přistála vedle Artura a málem se skutálela dolů, ale včas se pevně něčeho chytila. „Máme naspěch, co?11

„Ano,11 přisvědčil Artur. Pustil se a dopadl o patro níž. Původně uvažoval o tom, že skočí na stůl, aby nepadal z takové výšky, ale pak změnil rozhodnutí. Nemělo smysl upoutávat pozornost čaroděje, který za stolem seděl, zvláště, když si právě všiml, že tihle Starousedlíci s nachovými deštníky nic nepíšou.

Pořád ještě se dívali do těch zrcátek na holení nebo co to bylo, ale nepsali nic.

„Kam jdem?11 zeptala se Suzy.

„K okraji a pak dolů,” řekl Artur tiše, když se pustil přes kancelář a protahoval se za zdejším obyvatelem, který si odstrčil židli víc, než bylo obvyklé. „Poletíme. Musíme znovu najít Stětichlupa a přimět ho, aby nás zavedl tam, kde se sbírá dešťová voda.“

„Proč se prostě nezeptáme Alysy? Má toho průvodce po celém tomhle místě a tak.“

Artur se nečekaně zastavil a Suzy mu vrazila do zad.

„Jakého průvodce?1* zeptal se.

„Tu knihu - jsou v ní mapy a instrukce a všechno, všechna místa, kam můžou partu někdy poslat,“ řekla Suzy. „Aspoň mi to tak Bigby vyprávěl. Něco jako tvůj Atlas, jenom ne tak dobrý.**

Artur se zahleděl zpět. Ušli jen asi půltuctu kanceláří.

„Chtěla se nás prostě jen zbavit,“ řekl.

„No dobře,“ poznamenala Suzy. „To jí nemůžeš mít za zlé.**

„To teda můžu.** Artur se chystal říci Suzy víc, ale rozdělil je mohutný proud vody, který srazil Suzy na zem.

„Tendle zatrachtilej déšť je už fakt moc,** řekla Suzy, když se vyškrábala na nohy. „Dala bych si trochu sluníčka.**

„To bychom si dali všichni,“ poznamenal Starousedlík u nejbližšího stolu. Nevzhlédl přitom od svého zrcátka.

„Jsem si myslela, že vy s náma nemáte mluvit,“ vyplísnila jej Suzy.

„To nemáme,“ povzdychl si čaroděj. „Ale je to taková nuda, dívat se do zrcátka a čekat na něco, co by za to čučení stálo. Co jste to říkali o někom, kdo se vás chtěl zbavit? Přes ten déšť jsem to pořádně neslyšel.**

„To nic nebylo,“ řekl Artur.

„Jen obvyklá zášť?** Starousedlík znovu vzdychl. „Myslel jsem, že vy olejové opice tím tolik netrpíte, když nejste způsobilí k povýšení a tak dále.**

„Netrpíme?11

„Jako že nejste tak naštvaní a závistiví/* objasnil Starousedlík. „Vezměte si například mé poslední povýšení. Maníci, se kterýma jsem dobrých tisíc let popíjel čaj a dělil se o nejednu sušenku… po mně hodili náš stříbrný čajník, jakmile jsem se jim vznesl nad hlavy.**

„Pojď, Suzy,** řekl Artur. „Musíme se vrátit nahoru.**

„Musíme? A co ten Dohližitel?**

„Dohližitel?** vypískl Starousedlík. „Zmizte z mé kanceláře! Musím se věnovat výzkumu!“

Neprodleně otevřel knihu a začal si ji tiše číst nahlas, přičemž zároveň sledoval zrcadlo, takže se jedním okem díval doleva a druhým doprava, což byl velmi znepokojující pohled.

Artur chvíli nehybně stál a přemýšlel; potom vyrazil zpět k nakloněné kanceláři.

„A co ten Dohližitel?** zeptala se znovu Suzy šeptem, když jej dohnala.

„Pokud se od něj budeme držet dost daleko, nic se nám nestane,“ ujistil ji Artur. Byl tak rozzlobený na Alysu, že o možném nebezpečí odhalení ani nepřemýšlel. „Dostanu tu informaci, kterou od Alysy potřebujeme, a zase půjdeme.**

Na pokažené kanceláři pracovali čtyři olejoví opičáci, ale Alysa sama tam nebyla, stejně jako omráčená čarodějka, Kouzelní nadpočetníci ani žádný jiný Starousedlík. Artur pár vteřin situaci jen pozoroval, aby se ujistil, že vzduch je čistý, a pak vylezl po rohové konstrukci zpátky do kanceláře.

Whrod vzhlédl od článku řetězu, který právě rozebíral.

„Myslel jsem, že vás Alysa poslala pro řetězovou konzolu!**

„To poslala,“ řekl Artur. „Ale musím s ní nejdřív něco probrat. Kde je? S tím Kouzelníkem Dohlížitelem?**

„S jakým Dohlížitelem?** zeptal se Whrod. „Byl tu Seřizovač automatů, ale ten je podle umístění v Domě o pět… o čtyři místa.

„A kde je tedy Alysa?“

„Nevim.“ Whrod pokrčil rameny. „Všichni kontrolujou řetěz nahoře o patro vejš, kromě nás.“

„Dobře!“ řekl Artur. Skrčil kolena a vyskočil na stůl, který byl překlopený o devadesát stupňů, aby nepřekážel. Odtud vyskočil do dalšího patra, což bylo nejméně dvaapůl metru vysoko.

„Vejtaho,” zahudrala Suzy a lezla nahoru po rohovém nosníku.

16.

Alysa byla v dalším patře o jednu kancelář dál a rolovala kus papíru, aby se vešel do kapsle potrubní pošty položené na stole. Všichni ostatní olejoví opičáci měli plné ruce práce s kontrolou řetězů rozprostřených po všech kancelářích okolo. Po automatech nebo Seřizovači automatů nebylo nikde ani památky.

Artur se naklonil k Alyse a chytil ji za loket. Otočil ji tak, aby oba stáli zády k čaroději, jemuž kancelář patřila.

„Pokusila ses mě převézt/4 zašeptal zuřivě. „Informace, kterou potřebuju, je v té tvojí příručce.41

„Nech mě bejt!44 bránila se Alysa, ale také šeptala.

„Nedělej tu povyk,44 varoval ji Artur a sevřel jí paži pevněji. „Jestli přijdou na to, kdo jsem, celou partu potrestají… možná dokonce popraví.44

„Tak dobře,44 ustoupila Alysa. „Co chceš?44

„Chci najít velkou nádrž nebo zásobárnu vody. Ale nejdřív chci vidět tuhle zprávu.44

Natáhl se a vzal papír dřív, než jej Alysa mohla schovat. Jednou rukou jej švihem rozbalil.

Staršímu Posunovači-Kouzelníkovi 61580

Hlásím dvě podezřelé Pištcovy děti,

letí dolů do depa olejových opičáků

27. brigády údržby řetězů a pohonů.

Říkají si Ray a Suze.

„Zrádkyně!” zavrčel Artur.

„Je ta zpráva připravena, nebo ne?“ zeptal se čaroděj. Očividná zášť mezi Arturem a Alysou jej ani v nejmenším nevzrušovala. „Nemám na to celý den.”

„Byl to omyl,” řekl Artur. „Žádnou zprávu neposíláme, diky.”

Přinutil Alysu, aby poodešla k provizorní šachtě se zaseknutou kanceláří a podal zprávu Suzy, která si ji přečetla a zakabonila se.

„My Pištcovy děti vždycky držíme při sobě,” zašeptala. „Vždycky!”

„Práce je přednější,” řekla Alysa.

„Ty ji drž, Suzy, a já se zatím podívám do její knihy,” přikázal Artur. „Chovejte se nenuceně. Alyso - nezapomeň, že jestli se o něco pokusíš, tak to v každém případě slízne celá parta.”

„Co tím myslíš, chovejte se nenuceně?” vyptávala se Suzy a chytila Alysu za paži.

„Chovejte se, jako byste byly kamarádky, které se společně dívají na něco, co leží na podlaze,” řekl Artur. Otevřel Alysinu kapsu a vytáhl odtamtud její příručku.

„Tobě to nebude fungovat,” řekla Alysa. „Je to jen pro předáky.”

„Raději by mi to fungovat mělo,” pohrozil Artur, když knížku otevřel. Alysa zalapala po dechu.

„Ale ty ji nemůžeš ani otevřít!”

Artur si jí nevšímal a přečetl titulní list: Průvodce údržbou řetězů a pohonů, registrační č. 457589.

Rychle našel poslední stranu. Byl tam rejstřík, který obsahoval prostě jen písmena od A do Z. Artur se dotkl písmene V a stránky se samy přelistovaly tak, aby ukazovaly seznam témat začínajících tímto písmenem. Spěšně je pročítal, až našel Vodu, pod kterou byl dlouhý seznam podtémat, včetně Skladovacích prostorů, stálých a Skladovacích prostorů, dočasných.

Pod Voda, Skladovací prostory, stálé bylo několik položek včetně Ústředního dešťového rezervoáru a Přídavné dešťové nádrže v polovině výšky věže. Artur se poslední položky nemusel ani dotknout; jen se na ni zadíval déle než na zbytek textu a stránky se okamžitě přelistovaly, aby ukázaly příčný řez nádrží, mapu a přehled technických detailů.

„V poschodích nad námi je nádrž na vodu; je to čtverec o hraně asi sto kanceláří a nachází se mezi patry 61350 a 61399,“ řekl Artur. „To bude nejspíš stačit - musí být dost velká.”

„Dost velká na co?“ zeptala se Suzy, která se krčila vedle Aly-sy; obě si se zájmem prohlížely mřížkovanou podlahu.

„Povím ti to po cestě.” Artur ještě jednou zkontroloval údaj v příručce, zavřel ji a už se ji chystal vložit do kapsy, když tu se mu knížka zachvěla v ruce a vydala drnčivý zvuk.

„Co to znamená?”

„Změna rozkazů,” řekla Alysa. „Prosím, můžu se podívat?”

Artur váhal. V tu chvíli propuklo náhlé syčení a drnčení všude kolem a o vteřinku později se ozvalo mnohonásobné lup, jak z trubek potrubní pošty vylétávaly kapsle se zprávami a rachotily na stolech Starousedlíků všude na dohled.

Artur otevřel příručku, která rovnou sama nalistovala stránku se zprávou psanou velkými červenými písmeny:

VŠEOBECNÁ MOBILIZACE!

Věž dosáhla cílového bodu na spodní straně Jedinečných zahrad. Všechny strojírenské pracovní

čety se budou okamžitě hlásit u Vnější plošinové zdviže č. 1 v přízemí do velení Sobotního Poledne, aby zajistily a zvedly útočné beranidlo.

Artur se rozhlédl. Všichni Starousedlíci do jednoho stáli a zavírali deštníky. Ti, kteří už drželi složené deštníky v rukou, se řadili do dlouhých front, stojících čelem k nitru věže, a připravovali se na odchod.

„Jsou tím směrem normální výtahy?” zeptal se Artur Alysy.

„Ano,“ odpověděla. „Jaké jsou rozkazy? Musíme uposlechnout!”

Artur jí podal příručku. Zatímco Alysa četla, rozhlédl se kolem. Vedoucí Kouzelných nadpočetníků četla podobnou knížku, jako měla Alysa. Nadpočetnice vzhlédla a její smutný pohled se setkal s Arturovým. Chlapec rychle sklopil oči, čistě jen pro případ, že by byla dost mocná na to, aby dokázala poznat, kým - nebo čím - ve skutečnosti Artur je.

„Musíme se dát na cestu!” opakovala Alysa. „Už to začalo, ta velká událost. Svezeme se s tou klecí až úplně nahoru!”

„Co je zač to útočné beranidlo?” zeptal se Artur.

Alysa pokrčila rameny. „Něco tak velkého, že to musí jet na vnějším nákladním výtahu. Ten výtah je úžasný - jednu stranu má dlouhou sto metrů a nemá řetěz. Má vlastní pohon, řídí ho stovky pokročilých čarodějů

„Můžeme tím jet taky?” zeptala se Suzy, na kterou se přeneslo Alysino nadšení.

„Ne,” odmítl rozhodně Artur. „Alyso, nechám tebe a partu jít, ale musíš mi slíbit, že nikomu nic neřekneš a nezradíš nás.”

„Jasně! Výborně!” řekla Alysa trochu příliš rychle.

Artur se rozhlédl. Nejbližší čarodějové už odcházeli. Nablízku byli jen Kouzelní nadpočetníci a ti sledovali olejové opičáky, kteří kontrolu řetězů spíše jen předstírali, pozorovali Alysu a čekali, až jim řekne, co se děje.

„Dej mi ruku,** řekl rychle a tiše. „A slib mně, lordu Arturovi, Právoplatnému dědici Architektky, že nás nezradíš.*4 Alysa vzala Artura za ruku.

„Slibuji ti, lorde Arture, že vás nezradím.**

Z Arturových prstů vyšla slabá záře a veplula do Alysiny ruky. Alysa vykřikla, ale Artur ji nepustil, dokud slabá záře nezmizela.

„Co se děje?** zeptal se pomalý, hluboký hlas.

Artur se rozhlédl. Jeden z Kouzelných nadpočetníků se přikradl blíž a teď větřil.

„Shora spadlo něco svítícího a někam se to odkutálelo po podlaze,“ pravil Artur rychle. „Ale myslím, že není čas to hledat, když je tahle všeobecná mobilizace a všechno tohle, že jo, šéfko?**

„Ano,** řekla Alysa pomalu. Rázně zavrtěla hlavou, až Arturovi a Suzy přistály na tvářích kapičky vody. „Není času nazbyt…“ „Něco shora? Něco svítícího?** zeptal se Nadpočetník. Okamžitě si klekl a začal očichávat podlahu. Artur a ostatní odešli.

„Není času nazbyt!** křikla Alysa. „Parto, nástup! Jedeme dolů do přízemí a budeme dělat na Vnějším výtahu číslo Jedna!** „Číslo Jedna?** zařval někdo z nakloněné kanceláře dole. „Vnější výtah číslo Jedna?**

„Ano!** zaječela Alysa. „Honem! Zpátky k Velkému řetězu!“ Nadpočetník začal čenichat směrem k Arturovým nohám. Přicházeli další pohřebně vyhlížející Starousedlíci, zaujatí tím, co dělá jejich čenichající kolega.

„Až první dva z nich nastoupí na řetěz, co jede dolů, my dva nastoupíme na ten, co jede nahoru,“ řekl Artur, když spolu se Suzy pospíchal za Alysou. Všechny kanceláře teď byly prázdné, Starousedlíci i jejich deštníky zmizeli. „Dostanem se do té nádrže na vodu, seberem Šestou část Vůle a vypadnem odsud.** „A co nějaký to Zatrachtilý beranidlo a stará Sobota, jak se probourává do Zahrad a todle všecko?** zeptala se Suzy.

„Musíme to vzít popořadě,” řekl Artur. Velký řetěz byl jen tucet kanceláří před nimi. Ohlédl se. Všichni Nadpočetníci byli na podlaze, kde předtím Artur stál - veliká, ošklivá hromada černě oděných Starousedlíků, kteří se všichni snažili očichat podlahu. Připomínali mu svíjející se hromady larev pilatek, které jim doma na zahradě padaly z ovocných stromů.

Doufám, že se dostanu zpátky včas, abych se mohl ujistit, že ještě mám domov, pomyslel si. Ačkoli lidi jsou důležitější než místa a náš dům je nejspíš dost daleko, takže jaderný útok přežije. Ale Lístka a ostatní - jsou příliš blízko, a já vlastně ani nevím, co jsem udělal nebo jak dlouho to vydrží. Teď na to nemůžu myslet. Musím se soustředit na to, co je přede mnou…

„Jakou barvu deštníků mají v patře 61300?“ zeptal se Artur. „Jestli už nebudou pryč…”

„Modrožlutě kostkované,” řekla Alysa.

„Budeme muset počítat odsud,” zadíval se Artur vzhůru. Viděl řady pohybujících se Starousedlíků, ale deštníky měli složené a v klidu u stolu neseděl žádný. „Ty pojedeš dolů první, Alyso. My to obejdeme k řetězu, který jede vzhůru.”

„Tak do smrti dobrý,” řekla Alysa.

„Mluv za sebe,” odtušil Artur.

Vrátím se a strašlivě ji potrestám, pomyslel si a pak ten krátký záchvat hněvu potlačil. Jsou důležitější věci na práci. Zapomeň na to.

„Těbůh, Alyso,” pravila Suzy. „Ať se ti nezvohne francouzák!”

Když Alysa, doprovázená ještě jedním olejovým opičákem, vkročila do článku řetězu jedoucího dolů, vesele jim zamávala. Artur spěchal okolo šachty a postavil se k jejímu okraji těsně k řetězu, který mířil vzhůru.

„Hezky polehoučku,” řekla Suzy. Artur ji vzal za ruku a oba tam nějakou chvíli stáli a dívali se, jak řetěz uhání vzhůru, a odhadovali, kdy mají nastoupit.

„Teď!” řekla Suzy a udělali krok. Buďto nebyla Suzy tak dobrá v odhadu rychlosti jako Alysa, nebo šlo Arturovi nastu

pování s otevřenýma očima hůř než se zavřenýma, protože načasování se jim trochu nepovedlo a řetěz jimi trhl. Arturovi zůstala jedna noha za okrajem článku, ale pak získal rovnováhu a chvatně vtáhl nohu dovnitř.

„Jejkote mankote,“ řekla Suzy. „S tímhle řetězem je ale sranda. U nás v Nižším Domě by se nám taky ňákej hodil, počítám.14

„Zádný Nižší Dům už není,44 řekl Artur. Pokoušel se počítat podlaží, která svištěla kolem.

„To je pravda,44 řekla Suzy. „Já zapomněla. No jo.44

Artur na ni zíral. Jak na to mohla tak snadno zapomenout? Občas ho napadalo, že Pištcovy děti nejsou o nic méně nelidské než Starousedlíci, bez ohledu na to, že kdysi byly smrtelnými dětmi.

Jak se nad tím zamyslel, zapomněl počítat.

„Sakra! Doufám, že nebude vadit, když se o pár poschodí netrefíme. Ta Přídavná dešťová nádrž je veliká, aspoň podle té příručky. Měl jsem si ji nechat.44

„Proč se chceme dostat k Přídavné dešťové nádrži?44

„Chytni do dlaně trochu deště a podívej se na něj hodně zblízka.44 Artur si udělal z ruky misku a Suzy ho napodobila. Dávala přitom pozor, aby nevystrčila ruku příliš daleko z řetězu, kde by jí ji mohl useknout nějaký výčnělek trčící z podlaží.

„Co mám hledat?44 zeptala se, když měla ruku po okraj plnou čisté vody.

„Písmena a slova,44 napověděl jí Artur.

„Ano! Vidím je!44 zvolala Suzy. „O-r-l-g-w-x-s-t-r-e… orlgwxst-re… hmmm… to zní dost povědomě, skoro to mám na jazyku

„To není žádné slovo!44 řekl Artur. „Je to jenom náhodný, po-motaný kousek Vůle. Je roztroušená do všech těch dešťových kapek. Proto potřebuju najít místo, kde se nahromadí spousta vody, protože tam bude víc, nebo dokonce většina, Šesté části Vůle.44

„Skvěle!44 přikývla Suzy. „Takže ji sebereš a zdrhnem?44

„Nejspíš. Pořád si myslím, že je to ta nejrozumnější věc, kterou můžem udělat, i když bych rád věděl, proč se chce Sobota dostat do Jedinečných zahrad a proč tam prostě nemůže vyjet výtahem. Ach ne!“

„Co je?!“ Suzy se rozčileně rozhlížela kolem.

„Zase jsem přestal počítat. Možná tu věc uvidíme, jestli budou kanceláře prázdné.”

Všechny kanceláře, které zatím míjeli, prázdné byly, ale Arturovu pozornost upoutal nějaký pohyb o pár pater výš.

„Támhleto patro bylo plné - ale stáli u svých stolů, neseděli.”

„Tady taky. Co to vyvádějí?”

Podlaží je míjela příliš rychle, aby si Artur mohl být jist, ale pokud dokázal rozeznat, okolní kanceláře byly plné Starousedlíků provádějících cosi jako tai-či - stylizovaný, pomalý tanec, v jejich případě provozovaný vedle psacího stolu. Také oni měli deštníky složené, takže tančili v dešti a rozstřikovali kolem sebe spršky vody, jak se pomalu otáčeli a poskakovali.

„Nemám ponětí, co to dělají,” řekl Artur. Zamračil se a dodal: „Doufal jsem, že všichni Starousedlíci už budou u výtahů a pojedou tam, kam mají namířeno. Dávej pozor na něco, co by vypadalo jako nádrž s vodou. Už musíme být blízko.”

Minuli několik dalších pater čarodějů tančících u svých stolů, pak se objevilo více prázdných podlaží a v některých viděli v dálce čaroděje odcházející do hlubin věže.

„Ty se dívej tímhle směrem, já se budu dívat opačným,” řekl Artur. „Nějak teď nevím, kterým směrem je sever. Vážně jsem si měl nechat tu příručku. Nevím, co jsem si vlastně mýšlel.”

„Ze ji Alysa potřebuje?” napovídala Suzy. „Klatě! Není to támhleto?”

Artur se otočil, což uvnitř článku obrovského, rychle se pohybujícího řetězu nebyl moc dobrý nápad. Téměř ztratil rovnováhu a spadl na Suzy, která se zapotácela u okraje článku a málem se pustila svého kruhu.

Když se Artur narovnal, spatřil v nějaké vzdálenosti uvnitř věže skleněnou stěnu, která se modře třpytila vodou nashromážděnou za ní. Stěna i voda pokračovaly i v dalším patře, které projeli, i v patře nad ním.

„Jedeme dál?“ zeptala se Suzy.

„Až k okraji té nádrže,“ odpověděl Artur, který teď počítal velice soustředěně. „Připrav se, je devětačtyřicet pater vysoká.”

Vystoupili o devětačtyřicet pater výše a čekali, že tam najdou prázdné kanceláře nebo kanceláře, v nichž pracují čarodějové. Ale ve zdejších kancelářích chyběly stoly. V každé kanceláři o hraně tři metry stála malá lenoška a obvyklá lampa. Lenošky byly potaženy rozmanitými materiály od černé kůže až po pestré látky s květinovými motivy a lampy měly stínítka v odpovídajících barvách.

„Rajón Důmyslných povalečů,” zašeptala Suzy.

„Jo,” přisvědčil Artur. Pozorně se rozhlížel. „Ale žádní tu nejsou.”

Vyrazil k nádrži na vodu. Přestože kvůli dešti pořádně neviděl, rozeznával průzračnou skleněnou stěnu nádrže táhnoucí se přes několik pater a před sebou viděl její otevřený vršek s deštěm poďobanou hladinou čisté modré vody. Vypadala jako ohromné akvárium a Artur si říkal, jestli jsou v něm ryby. Nebo něco jiného…

„Takže tam akorát strčíš ruku, nebo co?” zeptala se Suzy, když došli na okraj obří nádrže a podívali se na vodní rozlohu.

Jsme tři tisíce metrů vysoko ve věži a tahle, cisterna’ na vodu je asi stopadesát metrů hluboká, pomyslel si Artur, a má plochu asi jako šestnáct olympijských bazénů. To už je nějaká zásobárna vody!

Sklonil se a smočil si ruku ve vodě. Šestá část Vůle okamžitě promluvila přímo v jeho mysli.

Arture! Potřebuji tvou pomoc, abych se shromáždila. Vstup do vody! Není času nazbyt!

17.

„Chce po mně, abych tam vlezl,” řekl Artur Suzy. Pohlédl na provazy deště a pak na prázdné lenošky za sebou.

„Tak je tády?” zeptala se Suzy. I ona se neustále ohlížela.

„Ano,” odpověděl Artur. „Myslím, že tam teda vlezu. Ty hlídej.”

Suzy přikývla a vytáhla francouzák. Poplácala si jeho těžkou posuvnou hlavicí o otevřenou dlaň.

Stopadesát metrů, pomyslel si Artur. To je hóóódně hluboko… ale Vůli si odvést musím.

Sebral odvahu a sklouzl z mřížkované železné podlahy do vody. Byla studená, ale ne tak studená, jak čekal. Docela určitě nebyla tak studená, jak by v takové výšce měla být, ale to ostatně nebyl ani vzduch. Sobota možná měla ráda déšť, ale zjevně nechtěla, aby tu panoval chlad, jaký této nadmořské výšce příslušel.

Skvělé! rozezněla se Vůle. Doplav doprostřed a povolej mě!

Artur pár minut šlapal vodu. Kdysi absolvoval záchranářský kurs a oblečený už plaval, ale obutý ne. Už se chystal boty odkopnout, ale pak se rozhodl nechat si je. Zůstat nad hladinou mu nedělalo žádné potíže. Asi proto, že neměl žádné potíže s dechem a sílu a výdrž měl daleko větší než kdykoli předtím.

Pustil se doprostřed nádrže; plaval raději prsa místo volného stylu, aby viděl, kam plave. Bylo to pomalejší, ale bezpečnější.

Když byl v polovině cesty, obrátil se na záda a udělal pár temp naznak, aby viděl Suzy. Zamávala mu a on jí také.

Dobrá práce, Arture! Teď mě v duchu povolej.

Artur šlapal vodu a pozoroval déšť a představoval si drobné zlomky Vůle uvězněné v každé kapce.

Šestá části Architektčiny Vůle, slyš mě, Artura, Právoplatného dědice, pomyslel si, obočí svraštělé soustředěním. Spoj se dohromady a přijď ke mně!

Vodou začaly žhnout a vlnit se dlouhé žilky textu a splétaly se dohromady jako úponky svítících mořských rostlin. Déšť zářil vnitřním světlem a jeho provazce se začaly ohýbat směrem k Arturovi, místo aby padaly kolmo dolů mřížkovanými podlahami. Nad ním se kapky, které už na podlahu dopadly, daly samy do pohybu, rozkutálely se a hledaly nejbližší otvor, kterým by znovu propadly dolů.

O šedesát pater níže zírala nějaká čarodějka užasle do zrcadla. Na okamžik zaváhala, potom otevřela malý tajný šuplík uprostřed stolu a stiskla zaprášené bronzové tlačítko.

Všechna zrcadla okolo ní zazářila. Starousedlíci, kteří byli dosud spíše nepozorní, se nakláněli kupředu, zavírali knihy a pouštěli z rukou pera. Nad jejich hlavami náhle zabafaly a zakašlaly trubky potrubní pošty a na stoly začaly padat červené kapsle.

V patře, kde čarodějové tančili, zůstali všichni stát v půli pohybu. Rozevíraly se deštníky, odsouvaly se židle, jak všichni usedali, a tisíce malých zrcátek se pootočily, jak si je všichni posouvali, aby lépe viděli.

Výš ve věži, tak vysoko, že výš se v tuto chvíli, dokud nebude nasazeno útočné beranidlo, nikdo ani dostat nemůže, zazvonil telefon a sluchátko zvedla mléčně bílá, hedvábná ruka.

Artur pozoroval, jak se vodou proplétají řetězce písmen a dál volal v duchu Vůli. Řádky textu na sebe pozvolna začaly brát tvar - tvar velikého ptáka. Zbarvil se tmavě, lesklou černí, a vystrčil zobák, hlavu a načepýřený krk z vody.

„Výborně, lorde Arture,” zakrákal havran. Jedno textem poseté křídlo zamávalo nad hladinou, zatímco druhé se ještě skládalo z beztvarých řádků. „Jsem téměř úplná. Musí spadnout a nasbírat se ještě trochu deště.”

„Arture!”

Artur pohlédl zpět na Suzy. Na něco ukazovala klíčem.

„Důmyslní povaleči! Spousta Povalečů!”

„Jen ještě pár minut,” pravil havran. „Volejte mě dál, lorde Arture!”

Artur se pokusil povyskočit z vody, aby viděl to, co Suzy, ale ať kopal sebevíc, nedokázal se vynořit o víc než deset centimetrů. Ale to stačilo. Všude v kancelářích za nádrží vylézali Důmyslní povaleči zpod svých lenošek. Byli tam celou dobu, ukrytí a nehybní.

Teď se blížili k Suzy, v rukou své zakřivené šavle z modré oceli a křišťálové dýky otrávené Ničím.

Suzy si odhodila kapucu pláštěnky dozadu a pozvedla klíč.

„Soustřeďte se, Arture! Volejte mě!” velela Šestá část.

Artur sklouzl do vody a zamířil k Suzy nejrychlejším kraulem, jaký uměl.

„Arture! Bez vás nemohu uniknout!”

Artur havrana ignoroval a plaval rychleji; prořezával vodu jako delfín. Ale dokonce ani když plaval rychleji, než se mu kdy v životě povedlo, nebyl břehu blíž ani po tuctu temp, a po dalším tuctu cítil, jak jej něco velmi silně táhne zpět. Převrátilo jej to a tlačilo nazpátek také ze strany. Kroužil kolem dokola a cítil silný tah za kotníky.

Byl uprostřed vodního víru. Voda vytékala z nádrže a on spolu s ní.

„Suzy!” zaječel Artur. Hladina klesala tak rychle a vír jím otáčel v takových obrátkách, že zahlédl jen Suzyinu hlavu. „Použij křídla. Uleť pr-”

Voda mu zacpala ústa. Artur mlátil kolem sebe rukama a stěží

se mu povedlo dostat se znovu nad hladinu. Sací síla byla neuvěřitelná, účinek tun a tun vody, které se řítily do tři tisíce metrů dlouhé výlevky. Zoufale se zadíval na břeh, ale Suzy neviděl, jen blyštění šavlí Důmyslných povalečů; ušima plnýma vody zaslechl třesk kovu o kov a výkřiky a jediné, v půli uťaté zaječení.

Potom už dokázal myslet jenom na sebe. Topil se, neúprosně jej to táhlo pod hladinu a do plic mu vtékala voda. Právě se naplňovaly všechny jeho dávné noční můry o dlouhé, pomalé smrti pod vodou.

Zašátral po sumce na opasku a strčil do ní prsty, aby se dotkl váčku s Pátým Klíčem. Nepokoušel se klíč vyjmout, protože věděl, že kdyby to zkusil, určitě o něj přijde. Cítil jeho sílu, přestože přes kovový obal byla slabá, a soustředil se na to, aby použil jeho kouzelnou moc, jenže pak jím něco mrštilo tak divoce, že se přetočil vzhůru nohama a proud mu strhl paže za záda; hnal se hlavou dolů výlevkou.

Voda mu úplně vyplnila plíce a z úst mu vyšla poslední dojemná bublina.

Odmítám zemřít, pomyslel si Artur. Nejsem už človék. Jsem Právoplatný dědic Architektky. Budu dýchat vodu.

Otevřel ústa a nasál hluboký, osvěžující doušek vody. Pocit, že se dusí, úplně zmizel; ústa, před pár okamžiky zkroucená do němého, panického výkřiku, se uvolnila do něčeho, co bylo téměř úsměvem. Znovu se nadechl vody a udělal kotrmelec, takže byl zase hlavou nahoru a nohama napřed; v této poloze uháněl čímsi, co muselo být obří potrubí.

Suzy nejspíš jenom zajali, řekl si. Přežiju tohle a osvobodím ji. Bude to v pořádku…

Voda, která jej hnala dolů, náhle změnila směr. Artur narazil do něčeho velice, velice tvrdého. Vyjekl, ale neozval se žádný zvuk, jen mu z úst vyrazila voda. Pak ho znovu sebral proud a praštil s ním ještě silněji, a otloukal a odíral jej, jak se voda valila a spirálovitě vířila potrubím a unášela Artura s sebou.

Pořád křičel a schoulil se do klubíčka, aby se chránil před nárazy - a jako s klubíčkem s ním voda pohazovala dál a dál, dolů obrovitým okapem na dešťovou vodu, který se v serpentinách vinul tři tisíce metrů.

Než voda dotekla až dolů, trvalo to půl hodiny. Během ní to Arturem asi stokrát praštilo o stěnu potrubí. Strašlivě ho bolelo celé tělo, ale ta hrozná cesta, která by zabila každého smrtelníka, Artura nezabila.

Na spodním konci vytékal z potrubí vodopád, který padal do velikého podzemního jezera vytesaného v kamenném valu pod Horním Domem. Artur proletěl vodopádem, klesl ke dnu a chvíli tam jen tak ležel, dokud bolest, která jej ničila, nepřešla z oslepujícího bodání do stálého, vysilujícího pobolívání.

Hýbat se jej bolelo pořád, ale Artur se přesto přinutil vyplavat na povrch. Když se vynořil z vody, bál se, že možná nebude schopen dýchat vzduch, ale šlo to a nijak se to nelišilo od dýchání vody.

Unaveně šlapal vodu a rozhlížel se. Viděl veliké potrubí a vodopád, který z něj stále ještě vytékal, ale už ne takovou silou. Byla tu mlha, nebo snad pára, která halila všechno kolem. Když mu z uší vytekla voda, uvědomil si, že slyší hluk, monotónní, pravidelné údery mohutných strojů.

Znovu v podzemí, pomyslel si. Uprostřed spousty vody. To musí být ten ústřední dešťový rezervoár…

„Šestá části?11 zachroptěl Artur. „Vůle. Jsi tu taky?“

Z vody se vynořila havraní hlava, nebyla však lesklá ani černá a místy se přes ni táhly prázdné čáry, kde části Vůle úplně chyběly. Hlava otevřela zobák a zakrákala: „Většina mě tu je, lorde Arture, ale některé fragmenty musejí teprve dorazit. Ve skutečnosti se obávám, že pár odstavců, které tvoří můj ocas, ještě stále padá v dešti a nedorazí sem dříve než za hodinu nebo déle.”

„Pochybuji, že bychom měli celou hodinu,“ namítl Artur. „Byl jsem příliš důvěřivý. Scamandros mě varoval, že dokážou

vypátrat každé kouzlo, které provedu. Jenom mě prostě nenapadlo, že se mezi kouzla počítá i přivolání Vůle.“

„Sobota musela na sledování sebemenších náznaků kouzelnictví vyčlenit velmi vysoký počet svých Starousedlíků,“ pravila Vůle. „Je to překvapivé, protože zároveň soustřeďuje síly do útoku na Jedinečné zahrady. Pokud budeme mít štěstí, bitva o ně začne v nejbližších okamžicích a odvede od nás pozornost. V každém případě jsme tu hluboko pod zemí a Sobotini služebníci se do těchto končin vydávají pouze neradi.11

„Ale krysolapky ne,“ poznamenal Artur. „Můžeš se z tohohle jezera vynořit na kterémkoli místě?*1

„To ano,“ řekla Vůle. „Proč?**

„Pak to tedy udělej někde poblíž pevné země. Musím vylézt z vody. Je mi, jako kdyby po mně přeběhl mamut. Kterým směrem je nejbližší břeh?**

„Pojď za mnou,** řekla havraní hlava a dala se do pohybu. Vypadalo to docela strašidelně, jen ptačí hlava a část krku, jak se ženou po hladině bez jakéhokoli viditelného pohonu.

Artur pomalu a vyčerpaně plaval za havranem a přemýšlel o Suzy a o Lístce. Měl pocit, jako by je obě nechal napospas osudu, ale on to přece udělat nechtěl. Tak to prostě dopadlo samo od sebe.

Ne, že by mě to omlouvalo, pomyslel si sklesle. Možná, že je Suzy v pořádku - nejspíš ji jenom vzali do zajetí A možná, že čas tam u Lístky ještě pořád stojí. Zdá se to tak zbabělé, čekat na Vůli a pak se s ní vrátit do Citadely… ale co jiného můžu dělat?

Před ním se roztrhla oblaka páry a odhalila dlouhé kamenné přístaviště či plošinu, která byla jen pár centimetrů nad vodní hladinou. Artur se na ni vyšplhal a zhroutil se na zem. Vůle jej pozorovala z vody a začala si protahovat konec levého křídla.

Artur neodpočíval příliš dlouho, když tu zaslechl něco jiného než jednotvárné vrčení a řinčení parních strojů. Mnohem

kradmější zvuky - jako kdyby někdo zametal podlahu, k tomu slabě dupal nohama a snad i pískal…

Posadil se a rozhlédl se po přístavišti. Pískání bylo velice tiché, ale Artur už asi věděl, co to je, a jeho odhad se potvrdil, když se z oblak páry vynořil Štětichlup. Krysák držel v jedné tlapce malou kuši a druhou za sebou táhl síť, která byla čehosi plná.

„Štětichlupe!” zavolal na něj Artur.

Povolaný krysák poskočil, upustil síť a pozvedl kuši oběma tlapkami.

„Lorde Arture! Kde se tu berete?11

„Dostal jsem se sem výlevkou. Ale rád vás vidím. Potřebuji nějakého průvodce. Co to děláte?”

Štětichlup na něj mířil kuší a zároveň odmítavě vrtěl hlavou. Artur si fascinovaně a přitom s hrůzou uvědomil, že šíp vložený v kuši má špičku z Nehmotného skla, podobnou zapečetěné lahvi, a uvnitř se svíjí malý kousek Ničeho.

„Je mi líto, lorde Arture. Kéž bych vás tu nebyl potkal! Mám ty nejpřísnější rozkazy

„Ne!“ vykřikl Artur.

Štětichlup stiskl spoušť a Ničím otrávený šíp vyrazil přímo do Arturovy hrudi.

18.

Artur neměl čas přemýšlet ani se přikrčit. Nepotřeboval to. Bez jakékoli myšlenky se převalil na stranu a chytil kolem letící střelu přímo uprostřed dříku. Lahev s Ničím na konci šípu zůstala neporušená.

Artur šíp obrátil a uchopil jej jako ruční zbraň; vykročil ke Stětichlupovi, který chvatně natahoval kuši, aby mohl vložit nový šíp.

„Nejpřísnější rozkazy,“ funěl Krysák. „Zastřelit každýho, kdo by se sem připlet. Nechci vás zastřelit, ale musím!“

Artur se zastavil. Něco - a byla to víc než jedna postava - se vynořovalo z oblaků páry. Sest krysolapek, které dlouhými tykadly ohmatávaly půdu před sebou a prohledávaly přístaviště.

Stětichlup uviděl výraz na Arturově tváři a otočil se právě ve chvíli, kdy nejbližší krysolapka vyrazila. Krysák odhodil kuši, zvedl síť a mrštil ji do vody. Pak se pokusil vytáhnout svůj dlouhý nůž, ale hozením sítě ve skutečnosti vyčerpal všechen čas, který měl na obranu. Levé klepeto krysolapky jej sevřelo kolem krku a cvaklo. Přiblížil se další automat, omotal kolem oběti svá tykadla ostrá jako žiletky a začal je utahovat.

To byla chyba. Štětichlup už byl tak jako tak skoro určitě mrtvý, ale utahující se tykadla rozmačkala lahve s Ničím, které měl ve speciálním dřevěném pouzdře na zádech. Nic vybuchlo a tykadla krysolapky se okamžitě rozpustila. Automaty poplašeně

bzučely a skřípěly, zatímco Nic se hnalo jako rtuť po jejich klepetech a pak po tělech a rozpouštělo vše, čeho se dotklo.

Během několika vteřin nezůstalo po Stětichlupovi a dvou krysolapkách ani stopy. Nic opět splynulo s temnotou a začalo se provrtávat kamenným válem; vyhlodalo ve zpevněném materiálu Domu hlubokou šachtu.

Artur sledoval zbývající čtyři automaty a připravil se na jejich výpad. Ale krysolapky nezaútočily. Mávaly kolem sebe tykadly a rudá, očím podobná světla uprostřed hlav jim žhnula, a pak se všechny čtyři stroje otočily a vytratily se zpátky do teplé mlhy.

„Poznaly, že nejsi Krysa,” poznamenala Vůle. Měla teď už obě křídla a poskakovala po hladině jezera, ačkoli jí chyběl ocas i pařáty. „Což je štěstí. Domnívám se, že mají občas potíže rozpoznat svou legitimní kořist.”

„Chudák Stětichlup,” řekl Artur. „Nechtěl mě zastřelit, nebo přinejmenším nechtěl zastřelit zrovna mě. Co to hodil do jezera?”

„Podívám se,” řekla Vůle. Přeběhla po hladině a chytila do zobáku plovoucí síť. Pak ji přitáhla k Arturovi, který seděl na břehu a nechával si vodou omývat nohy. Během rychlé pouti výlevkou nakonec stejně přišel o boty a kombinézu měl pod koleny a pod lokty roztrhanou na cáry. Opasek naštěstí zůstal, kde byl, a Artur poklepal na sumku, aby se ujistil, že váček s Klíčem, Námořníkovým přívěskem a Slonem je stále na svém místě.

„Jsou to čarodějné předměty,” pravila Vůle, když upustila síť poblíž Artura. „Nevím, k čemu slouží.”

Artur síť zvedl. Byly v ní tři velké, kulaté skleněné plováky. Jeden červený, jeden modrý a jeden zelený. Vypadaly, že jsou vyrobeny ze stejného druhu skla jako simultánní lahve.

„Hodil tohle do vody, i když to znamenalo, že nebude mít čas tasit zbraň,” řekl Artur. „Tak důležité to bylo.”

„Pak bychom to měli vložit zpátky do vody,“ poznamenala Vůle. „Abychom respektovali poslední přání umírajícího.”

„Cože?” zeptal se Artur. Na takovéhle chování nebyl od kterékoli dosavadní části Vůle zvyklý.

„Měli bychom je dát zpátky,” opakovala Vůle. „Je to otázka úcty. A, do jezera právě ukápl text na jedno z mých ocasních per. Hned budu zpátky.”

Nechala Artura se sítí v ruce a uháněla k vodopádu, který vytékal z obří výlevky.

Artur zvedl červený plovák a prohlížel si jej. Nevypadal nějak zvlášť čarodějně. Asi minutu síť s plováky držel a přemýšlel o něčem, co jeho matka kdysi řekla jeho sestře Michaeli, aniž by věděla, že ji Artur slyší: „Neexistuje nic takového jako jediná absolutně správná věc, kterou můžeš udělat. Jediné, co můžeš udělat, je ctít to, več věříš, a přijmout důsledky vlastních činů, a s tím, co se nakonec přihodí, si poradit, jak budeš umět nejlíp.”

„Vsadím se, že tohohle budu litovat,” řekl Artur nahlas a nechal plováky padnout zpátky do vody. Houpaly se mu u nohou a pak pomalu začaly odplouvat, tak pomalu, že si ani nebyl jist, jestli mají skutečně vlastní pohon nebo jestli je u břehu nějaký proud.

Pozoroval, jak se plováky houpavě vzdalují a pokusil se plánovat, co bude dělat dál. Ale pořád byl ještě celý rozbolavělý - kromě fyzické bolesti cítil také obrovskou tíhu viny.

Mél jsem Suzy říct, ai plave se mnou. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem příliš důvěřivý. Ne - musím tím přestat být posedlý. Už se to stalo. Prostě ji musím zachránit. Tak jako tak musím vyzvat Sobotu, aby mi odevzdala Klíč. Ale ona má příliš mnoho čarodějů. Proto bych se měl vrátit a přivést si Armádu. A dámu První, dámu Kvarto a Něco nebo bůhvíkoho. Přinejmenším ostatní Klíče. Ale jestli se rozhodnu pro tohle, mohlo by to trvat moc dlouho…

O několik minut později přisvištěla Vůle, dotýkala se vody jedním pařátem; Artur ještě zápasil se svým svědomím, svými strachy a zpola utvořenými plány.

„Skoro hotovo!” zakrákala Vůle. „Zbývá jen kus pařátu a jedno pírko do ocasu a můžeme vyrazit!”

„Dobře,” odpověděl Artur. „Jakmile budeš připravena, myslím, že bychom se měli raději vrátit do Citadely

Přestal mluvit a nastražil uši.

„Co je?” zeptala se Vůle. Uhlazovala si zobákem letky na křídlech.

„Parní stroje,” řekl Artur. „Znějí teď blíž.” Vztyčil se a otáčel se kolem dokola. „Blíž a navíc z jiného směru.”

Vůle si přestala uhlazovat peří a pohlédla přes vodu korálkovýma černýma očima.

„Parník,” určil Artur. „Nebo parníky. To je to, co slyším.”

„Já je vidím!” řekla Vůle. „Koukej! Je jich osm.”

Artur upřeně pozoroval jezero. Bylo nad ním příliš mnoho páry a kouře, ale dokonce i když nic neviděl, slyšel rytmický tlukot strojů a zvuk vody čeřené za lodí. Konečně se z mlhy vynořila ostrá příď a Artur spatřil předek parníku Povolaných krys, na němž stáli nastoupeni řadu za řadou Noví Nicníci.

„Pištec!” zvolal Artur. „Musíme odsud vypadnout!”

„Tolik magie!” řekla Vůle. „Sobota bude nucena odpovědět každou vteřinu!”

„Myslím, že odpověď už je tu,” řekl Artur. Ukázal vzhůru na oblaka kouře nad nimi. Nad loďmi se začal formovat veliký prstenec ohně, prstenec o rozměrech atletického stadionu, o průměru dobrých čtyřistapadesát metrů. Začaly z něj padat plameny. Nejprve malé, jako ohnivý déšť, potom se začaly zvětšovat a také - podle toho, jak měnily barvu z rudožluté na modrobílou - mnohem více pálit. Lodě odpověděly tím, že zrychlily. Mířily přímo k přístavišti, kde stál Artur, a z komínů se jim valil kouř jako o závod, protože motory běžely na plný výkon.

„Najedou na mělčinu přímo tady!“ zvolal Artur. „Jsi kompletní?”

„Ne tak docela,” řekla klidně Vůle. „Jen jeden krátký odstaveček a můžu vyrazit, ale je to důležitý odstavec, bude z něho ramenní letka…”

„Pospěš si,” pobízel ji Artur. Jak se k nim lodě blížily, přilétal nad ně i ohnivý kruh a liják zápalného deště nabíral na síle a zuřivosti.

Ale déšť lodě nezapálil, všiml si Artur, a dokonce ani nezasáhl Nové Nicníky na palubách. Klouzal po neviditelné překážce, která sahala od stožárů k bokům lodí, po nějaké kouzelné bariéře, jež - alespoň pro tuto chvíli - dokázala odolat Sobotinu útoku.

My tuhle bariéru nemáme, uvědomil si Artur. Ten oheň bude za chvíli až moc blízko…

Cítil už teď, jak jej na tváři pálí žár plamenného deště. Kapky byly tak horké, že je viděl hořet i několik metrů pod vodou, neuhašené, hasly mnohem déle, než by měly.

„Jsi připravena?” vyštěkl znovu Artur. „Musíme utéct!”

„Už, už, už to bude,” broukal si havran.

Kapky žhoucího deště syčely do vody tři metry od nich. Lodě, ženoucí se plnou parou, byly necelých tři sta metrů daleko. Nějaká skupinka vojáků si ukazovala na Artura a náhle se ve vzduchu objevily šípy, které mířily přesně, ale nedostaly se přes ohnivou smršť.

„Hotovo,” řekl havran. Vzlétl a usadil se Arturovi na rameni. „Jsem úplná. Jsem Šestá část Vůle Ar-”

Artur dál nečekal. Otočil se a běžel podél přístaviště tak rychle, jak jen to šlo, a o skálu za ním se rozpleskávaly ohnivé sliny. Slyšel troubení sirén parníků a válečný pokřik Nových Nicníků, který si ještě moc dobře pamatoval z bojů ve Velkém bludišti.

Přes všechen ten hluk, přes údery parních strojů, ječení sirén, syčení a burácení ohnivého deště a přes výkřiky slyšel ješ

tě jeden zvuk. Ten jasný a od všeho odlišný zvuk, jejž slyšet bylo nádherné i hrozné.

Melodii píšťal, na které hrál Pištec.

„A,” poznamenal havran. „Architektčin neposlušný třetí syn.“

„Neposlušný!” odfrkl si Artur. „Ten je něco mnohem horšího než neposlušný!”

Přístaviště končilo kolmou skalní stěnou, v níž očividně nebyl žádný průchod. Artur na ni chvíli zíral a pak se začal pídit po výstupcích nebo takových částech skály, které vypadaly, že do ní nepatří. Rychle jednu takovou část našel, stiskl ji - a vběhl do dveří, které se otevřely ve skále.

Jeskyně za dveřmi obsahovala různou výstroj a nářadí, podél stěn se táhly regály s mnoha rozličnými kovovými nástroji, které by jindy Artura zaujaly. Vzhledem k tomu, že mu za zády právě přistávala Pištcova armáda, jim však stěží věnoval pohled.

„Jak tyhle dveře zamknu?” zeptal se Vůle, když se ujistil, že z jeskyně existuje ještě jeden východ.

„Nemám tušení,” odvětila Vůle.

„Strávila jsi tu posledních deset tisíc let! Copak ses o tomhle místě nic nedozvěděla?”

„Můj obzor byl poněkud omezený,” vysvětlil mu havran. „Neřku-li mimořádně roztříštěný.”

Artur popadl několik dlouhých železných tyčí a zapříčil jimi dveře; dupl na ně nohou, aby se pořádně zaklínily do podlahy.

„Tohle by jim mohlo pár minut zabrat,” řekl. „Pojďme!”

„Kam jdeme?” zeptala se Vůle.

„Pro začátek někam pryč.” Artur otevřel druhé dveře a pohlédl vzhůru na točité schodiště z tepaného železa, se schody a zábradlími zdobenými zlacenými růžicemi. „Pištci chvíli potrvá, než vylodí všechny své vojáky, ale určitě hned pošle výzvědné oddíly, a řekl bych, že Sobota zase vyšle nějaké síly dolů. Nesmíme se připlést do cesty ani jedné z obou stran.”

„Sobota by mohla být celkem zaneprázdněna vysoko nahoře,“ řekla Vůle. „Její věž dosáhla spodní strany Jedinečných zahrad a drasily přestaly růst.11

Artur začal utíkat nahoru po schodech; bral je po třech. Havran letěl za ním a čas od času mu usedl na hlavu.

„Proč se chce do těch Jedinečných zahrad dostat?*1 zeptal se Artur v běhu.

„Protože Jedinečné zahrady jsou prvním místem, které Architektka stvořila, a budou také posledním, které padne,“ zakrákoral havran.

„Ale i proto, že Sobota je přesvědčena, že v Zahradách měla odedávna vládnout ona. Závidí lordovi Neděle a chce se dostat na jeho místo.**

„Přestože přitom zničí Dům?** zeptal se Artur. Schodiště se vinulo mezi železnými chodníky, stejnými jako ten, na který se Suzy vylétli ze simultánního Nabuchadonozzora.

Bylo by skutečně snadné dostat se zrovna teď na Nepravděpodobné schodiště, pomyslel si Artur. Když jde člověk po těchhle schodech, je opravdu snadné si ho představit…

„Sobota věří, že Jedinečné zahrady přežijí, i když se zbytek Domu rozdrolí do Nicoty,“ pravil havran. „Dokonce může mít i pravdu. Nechat spodní části Domu padnout byl jediný způsob, jak mohla zastavit růst drasilů.**

„Takže se tam dostane? Nemůže ji lord Neděle zastavit?**

„O současných schopnostech lorda Neděle nevím nic,** podotkla Vůle. „A právě tak ani o jeho záměrech. Musíme najít a osvobodit Sedmou část, aby nám s tímhle pomohla. Ale nejdříve, samozřejmě, musíš vznést nárok na Šestý Klíč u Soboty, samozvané Vrchní kouzelnice.**

„Já vím,** řekl Artur. „Ale jak bych to měl udělat?**

„Kde je Vůle, tam je i

„Zavři zobák!“ ohradil se Artur. „Když tohle slyším, dělá se mi zle.**

„Ano?“ zeptala se Vůle. „Už jsi to slyšel? To se tedy skutečně omlouvám.”

„Co takhle něco trochu konkrétnějšího?” zeptal se. „Jako třeba pro změnu plán nebo nějakou inteligentní radu?”

„Hmmm,” udělal havran. „Chápu to správně, že ti mé nižší části příliš nepřirostly k srdci?”

„Ne tak docela,” řekl Artur. „Některé kousky byly lepší než ty ostatní. Jak dlouho bude tohle schodiště ještě pokračovat?”

„Vlastně nějaký plán mám,” řekla Vůle po dalších padesáti schodech.

„Fajn, a jak zní?” Artur neměl ani ten nejmenší problém s dechem, přestože vyběhl už tolik schodů. Pořád mu to ještě připadalo neuvěřitelné.

„Tvoje kamarádka, to Pištcovo dítě - chceš se pokusit o její záchranu?”

„Ano,” řekl Artur. Pokud je Suzy ještě naživu…

Zastavil se a havran mu téměř vletěl do tváře, ale pak se mu podařilo přistát na Arturově rameni. „Víš určitě, že jsi součástí Vůle?” musel se Artur zeptat. „Zbytek tvé bytosti se obvykle moc nestará o… no, vlastně o nikoho.”

„Všechno je to součástí mého plánu,” ujistila jej Vůle. „Víš, když jsem se vznášela v dešti, podařilo se mi navštívit hodně koutů a škvír, které skutečně málokdy navštívil někdo jiný. Včetně závěsných klecí, kam se dávají vězni.”

„Závěsných klecí?” Tohle Arturovi neznělo moc dobře.

„Ano,” pokračoval havran nedočkavě. „Totiž, na jižní a západní straně věže jsou všechny ty velké jeřáby a výtahy a tak dál. Severní strana je úplně holá a kolmá a není tam nic. Proč, to nevím. Ale na východní straně je spousta malých výběžků, plošinek, balkónků, jeřábů přimontovaných ke stěně a podobně. Blízko ke špici, okolo patra 61620, mají Interní auditoři takovou podpěru, která vyčnívá asi patnáct metrů z věže, a z té podpěry zavěšují klece s uvězněnými. Tam teď nejspíš tvoje

kamarádka je. Pokud ji Důmyslní povaleči rovnou nezabili. Jsou to krůt aci, a ty jejich Ničím otrávené dýky

„Předpokládejme, že je naživu,“ přerušil Vůli Artur. Potom váhavě dodal: „Chci ji zachránit - ale jak se dostat k těm klecím a neupoutat pozornost Interních auditorů? Bude se tu odehrávat bitva - možná dvě bitvy…”

„To nám právě pomůže,” řekla Vůle. „Ale jak se tam dostat, to je snadné. Přestrojíme se za člena Koupelnové služby.”

„My?” zeptal se Artur. „Za člena Koupelnové služby?”

„Ano,” zakrákal šťastně havran. „Jsi skoro tak vysoký jako nějaký menší člen Koupelnové služby a já se můžu proměnit v jeho masku.”

„Ale proč by tam někdo z Koupelnové služby vůbec chodil?”

Artur se zachvěl, když si vzpomněl na zlaté masky členů Koupelnové služby, kteří jej kdysi umyli mezi ušima a dočasně jej připravili o paměť.

„Protože je to Interní auditor,” vysvětlovala Vůle. „Tedy, všichni z Koupelnové služby jsou Interní auditoři, ačkoli ne všichni Interní auditoři jsou členy Koupelnové služby.”

„Chceš říct, že Koupelnová služba pracuje pro Sobotu? To Sobota chce mít všechny Pištcovy děti bez vzpomínek?”

„Ano, ano,” přitakávala Vůle. „Všechno to má co dělat se snahou oddálit objevení se Právoplatného dědice. Nebo, pokud by tě sejmuli, tak dalšího dědice, a tak dál.”

„My se tedy převlečeme za Koupelnovou službu, dostaneme se do kanceláří Interních auditorů a zachráníme Suzy ze závěsné klece. Ale jak jde tohle dohromady se získáním Klíče od Soboty? Nebo s čímkoli jiným, když jsme u toho?”

„No, oni by tam žádní Interní auditoři být neměli,” řekla Vůle. „Jsou to Sobotiny nejlepší jednotky, takže budou nahoře, připravené probojovat cestu do Jedinečných zahrad. Jak jsem říkala, je to východní strana, takže tam bude klid. Zachráníme tvou kamarádku, pak budeme pozorovat boj Pištcových vojsk

se Sobotinými vojsky a v pravý čas otevřeš výtahovou šachtu do Citadely a přivedeš jí svá vlastní vojska.”

„Já neumím otevřít výtahovou šachtu,” řekl Artur.

„To je snadné - nebo to v tu chvíli snadné bude, protože všichni Sobotini čarodějové, kteří blokují výtahy, budou zaměstnáni něčím jiným. Nebo, pokud nebudou, dostaneš nás zpátky Pátým Klíčem, pak se zformujeme a vrátíme se zpět stejnou cestou. Co na to říkáš?”

„Je to riskantní,” řekl Artur. „Ale ta část s přestrojením by vyjít mohla. Pokud jenom zachráním Suzy a všichni tři se odsud dostaneme pryč, bude to prozatím stačit. Musím se taky vrátit zpátky na Zemi. Je tam něco důležitého, co musím

„Zemi nech plavat!” trval na svém havran. „Země bude v pohodě. Obávat se musíme o Dům.”

„Není to totéž?” zeptal se Artur. „Chci říct, jestli padne Dům, padne všechno.”

„Né,” řekl havran. „Kdo ti tohle řek?”

„No… všichni…” zakoktal se Artur. „Architektka stvořila Dům a Druhotné říše…”

„To jsou celí Starousedlíci,” řekl havran. „Architektka stvořila většinu Domu až po tom, co stvořila Vesmír. Vsadím se, že tu povídačku o druhotných říších’ vymyslela Sobota, holka jedna mazaná. Architektka udělala Dům proto, aby pozoroval a zaznamenával, co se děje venku ve Vesmíru, protože to bylo náramně zajímavé. A ne naopak.”

„Většinu Domu,” připomněl Artur Vůli soustředěně. „Řeklas ,většinu Domu’”.

„Ano, ovšem, Jedinečné zahrady se z Prázdnoty vynořily jako první.”

„ Zahrady jsou středem Vesmíru? Co se stane, když budou zničeny Jedinečné zahrady?”

„Všecko zmizí, konec stvoření, sranda skončila.”

„Takže pravdu měli v podstatě všichni,“ uzavřel to Artur. „Prostě to znamená, že dokud poslední kousek Domu - tedy vlastně jeho první kousek - nebude zničen, pak zbytek Vesmíru přetrvá.44

„Tak nějak,44 pravil havran. „Jestli to chceš formulovat exaktně. Nejsou támhle dveře?44

Letěl napřed, vzhůru středem spirálovitého schodiště.

Artur jej následoval o něco pomaleji v hlubokém zamyšlení.

19.

„Počkej! Neotvírej je!“ řekl Artur, ale už bylo pozdě. Havran vyskočil na kliku a svou vahou ji stiskl; potom strčil do dveří zobákem. Když uslyšel Arturův výkřik, otočil se a hleděl na něj. Dveře zůstaly pootevřené.

„Ano?“

Artur doběhl ke dveřím a opatrně jimi vyhlédl, ven na dlážděné nádvoří u paty věže. Pouhý metr přede dveřmi stáli dva Kouzelní nadpočetníci, naštěstí otočení k Arturovi zády. Náměstí bylo k prasknutí zaplněno Starousedlíky. Muselo jich být alespoň dva tisíce, včetně stovek Kouzelných nadpočetníků a mnoha dalších řádných čarodějů různého společenského postavení. Navzdory dešti měli všichni deštníky zavřené.

Starousedlíci stáli zády k Arturovi. Všichni se dívali na velkou železnou plošinu u paty věže. Byla asi čtyři metry vysoká a široká i dlouhá byla jako fotbalové hřiště. Protože byla snýtovaná z tisíců různých plátů, vypadala jako paluba velmi staré bitevní lodi zbavené trupu i stožárů.

Obří plošina stála blízko věže a měla kola, rozmístěná podél dvou stran. Bylo jich dohromady asi tucet, měla průměr čtyři metry a byla z bronzu. Ve všech čtyřech rozích plošiny se tyčily nezastřešené věžičky nacpané čaroději.

Ale Starousedlíci na náměstí se nedívali na plošinu. Zírali vzhůru na konstrukci, která stála na plošině a vypadala jako

obrovitá střela. Byl to přes sto metrů vysoký válec, jehož spodní polovina byla z bronzu a horní připomínala barokní ptačí klec z bronzových prutů. Kleci podobná část byla rozdělena do osmi podlaží s vyplétanými proutěnými podlahami jako v balonovém koši. Podlahy byly propojeny úzkými kovovými žebříky, které se táhly po celé výšce válce od spodního „nábojni-cového“ dílu až po otevřenou část.

Na špici této rakety, či co to bylo, seděl asi tucet chobotnicovitých konstrukčních automatů a protahoval si chapadla. Ve vzduchu kolem automatů poletovalo asi padesát nebo šedesát olejových opičáků s křídly. Většina z nich třímala lesklé kousky kovu.

Opičáci, stejně jako přihlížející Starousedlíci, se také dívali vzhůru. Artur si nemohl pomoci a zadíval se tam také, ale trochu přivřel dveře, aby nebyl všem tak na očích.

Přes dešťovou kapku, která mu právě spadla do oka, spatřil Artur tvar tak temný, že musel být utvořen z Ničeho. Zvolna se vynořoval z proudů deště, klesal k válci z bronzových prutů tak pomalu, až se Arturovi zpočátku zdálo, že se prostě sám od sebe vznáší. Ale jakmile Arturovy oči přivykly temnotě tohoto objektu, spatřil na jeho povrchu tenké světelné čáry, stopy Nehmotných lan, na nichž několik set létajících Starousedlíků spouštělo tu věc nad bronzovou raketu.

Lana zářila, ale Artura přesto bolely oči právě z temného tvaru. Okamžitě věděl, co to je: hrot z kouzly zpevněného Ničeho, podobný tomu, který použil Pištec, aby zastavil pohyb Velkého bludiště. Tenhle byl ale mnohem, mnohem delší, i když byl také štíhlejší. Artur odhadoval, že je dlouhý asi třicet metrů; na konci měl neuvěřitelně tenkou, ostrou špici.

Létající Starousedlíci nastavili hrot přesně nad válec z bronzových prutů. Když se jim to povedlo, jeden z nich vykřikl rozkaz a všichni naráz uvolnili lana. Hrot spadl těch pár decimetrů dolů, kde jej zachytily automaty. Chapadla měly obalena nějakým ochranným povlakem, který při manipulaci s Ničím jiskřil

a zářil. Automaty otáčely hrotem, posouvaly jej do správné polohy a spouštěly dolů. Okamžitě přilétli olejoví opičáci a vsunuli pod hrot prstenec z jiskřícího průsvitného materiálu - nejspíše z Nehmotného skla - aby držel hrot na vrcholu válce.

„Sobotin dopravní prostředek, kterým propíchne spodek Jedinečných zahrad,“ pravila Vůle hlasitěji, než bylo Arturovi příjemné. Zavřel dveře a obrátil se k havranovi.

„Musíš být tišší a opatrnější,“ zašeptal. „Tam venku jsou tisíce Starousedlíků.11

„Myslela jsem, že jsem tichá dost,“ řekla Vůle jen o trochu tišeji. „Už celé věky jsem nebyla takhle hmotná. Je těžké zvyknout si na to, že máš hrdlo… a zobák.”

„No dobře… tak se víc snaž být potichu,” pokáral ji Artur.

„Zajisté,” zakrákal havran tak tichým hlasem, že mu Artur sotva rozuměl. „Chtěla jsem říct jenom to, že jestli je tohle Sobotin dopravní prostředek, kterým propíchne Zahrady, tak je pravděpodobné, že všichni ti Starousedlíci tady dole do něj nastoupí. A až do něj nastoupí, my se budeme moci vydat na cestu.”

„Musí to být to útočné beranidlo, o kterém se psalo v Alysi-ných rozkazech. A tohle je Vnější výtah číslo Jedna nebo jak se to jmenuje.”

„To je jedno, jak se to jmenuje,” řekla Vůle. „Pokud to odletí. Čím dřív začne Sobota bojovat s Nedělí, tím lépe pro nás, protože my potom proklouzneme na druhou stranu věže.”

„Fajn.” Artur pohlédl na svou roztrhanou kombinézu a bosé nohy. „Musím si sehnat nějaké šaty.”

„Zádný problém!” řekla Vůle. Než ji Artur stačil zadržet, při-hopsala ke dveřím, vypáčila je zobákem a odhopsala ven; zároveň se proměnila v malého, mimořádně rozcuchaného olejového opičáka.

Artur slyšel, jak Vůle něco říká nejbližšímu Starousedlíkovi, který odpověděl dost hlasitě na to, aby jej uslyšel nejen Artur, ale i každý další Starousedlík na patnáct metrů daleko.

„Určitě? Ptal se konkrétně na mě? Woxrotha?”

„Ano,” odpovídala Vůle. „Takhle to bylo. Woxroth. Jen prosím pojďte dovnitř.11

Artur se přitiskl zády ke zdi a zalitoval, že si s Vůlí nedohodl nějaká jasnější základní pravidla. Neměl s sebou dokonce ani francouzák a lámal si hlavu, zda by opravdu dokázal toho Starousedlíka uškrtit nebo ho jen praštit pěstí, když tu Kouzelný nadpočetník vstoupil, těsně následován Vůlí, která za oběma zabouchla dveře.

Nadpočetník pohlédl na Artura, který pozvedl obě ruce, potom pěst. Když na něj Starousedlík prostě jen dál se smutným výrazem ve tváři zíral, Artur ruce svěsil a řekl: „Já jenom potřebuju váš kabát, klobouk a boty. Dejte mi je.“

„Cože?“ zeptal se Starousedlík. „Copak ty pro mě nemáš dopis?”

„Ne,“ řekl Artur. Cítil, jak se v něm opět rodí znechucená zášť, vztek, který se dostavoval, když jeho záměry mařily bezvýznamné osoby. „Jsem Artur! Dej mi

Ozvalo se hlasité iuk a Starousedlík se náhle zhroutil k zemi. Havran mu seskočil z týla a upustil dlažební kostku, kterou právě se skvělým účinkem použil.

„Proč jsi se s ním vybavoval?” zeptal se. „Měl jsi mu prostě jednu fláknout.”

„To jsem chtěl,” bránil se Artur, když se skláněl, aby svlékl bezvládnému Starousedlíkovi kabát. „Jenže on vypadal tak smutně a dojemně.”

Když si Artur nazul boty a oblékl kabát, přizpůsobily se jeho velikosti, a měl tedy pro začátek dva kusy oděvu, které mu celkem padly. Artur se podíval na své tělo a říkal si, jestli snad kvůli tomu, že potřebuje vypadat jako Starousedlík, během posledních pár minut ještě nepovyrostl. Pokud se Vůle domnívala, že by prošel jako Koupelnová služba, musel teď měřit asi sto osmdesát centimetrů. Byl téměř tak vysoký jako jeho starší

bratr Eric, basketbalová hvězda. Když si to Artur uvědomil, melancholicky ho bodlo u srdce.

Eric je možná už mrtvý; jestli budou nemocnici bombardovat a město s ni, tak zemře. Neměl bych být takhle vysoký, ještě pár let ne. Připadám si, jako by mé bývalé já někam mizelo… rychleji a rychleji… a já už nikdy nemohl být znova normální.

Právě se oblékl, přesunul svůj drahocenný váček do kapsy kabátu a zvedal černý deštník, když se dveře náhle rozlétly. Vůle se rychle jako blesk proměnila v pokrývku a přehodila se přes bezvládného Starousedlíka na podlaze.

Dovnitř nahlédla čarodějka se žlutým deštníkem.

„Pospěšte si, pitomče!” křikla na Artura. „Nastupujeme do útočného beranidla! Pojďte!”

Stála tam a sledovala Artura, jak si stahuje krempu klobouku dolů, aby zakryl tvář a oči, a pokouší se něco vymyslet. Když se nehýbal, zachmuřila se a mávla deštníkem.

„Nemáme na to celý den! Ještě chvíli a nahlásím vás. Woxroth, že ano?”

„Pardon,” zamumlal Artur. Vyrazil k ní a napadlo ho, že by ji mohl zatáhnout dovnitř a zabouchnout dveře, a Vůle že by ji mohla omráčit tou svou dlažební kostkou. Jenže za čarodějkou nakukovali do dveří její kolegové, přilákáni křikem. A tak se Artur raději vypotácel ze dveří. Když je za sebou zavíral, zahlédl nějaký rychlý pohyb a otřásl se, protože cítil, jak mu Vůle vběhla do rukávu v podobě něčeho jako šváb.

Starousedlíci venku už nečekali jako neuspořádaný dav hledící na bronzovou raketu. Stáli seřazeni v dlouhatánské frontě, která se cik-cak vinula po celém náměstí. Fronta končila v útočném beranidle a Starousedlíci, kteří došli až tam, lezli nahoru po žebřících připevněných zvnějšku na jednolitý povrch bronzové části a pak se rozmisťovali podle svého společenského postavení do různých pater.

Artur se postavil na konec fronty. Byl poslední v dlouhé

řadě. Starousedlice před ním, která také patřila ke Kouzelným nadpočetníkům, se na něj krátce ohlédla, ale jen si truchlivě povzdychla a dál se vlekla po dlažbě. Artur napodobil její postoj, vlekl nohy po zemi a bradu si téměř přitiskl na prsa, takže mu klobouk zakrýval tvář.

Dojít až k raketě nějakou dobu trvalo. Artur měl čas odhadnout počet čarodějů, kteří do útočného beranidla lezli. Spočítal, že až budou všichni na palubě, bude jich tam asi pět tisíc. Většina z nich byli řádní čarodějové, někteří z nich se zlatými a stříbrnými deštníky, což znamenalo, že jsou z vyšších pater, která ještě Artur nespatřil. A úplně nahoře, kde možná seděly už od začátku, byly tucty Starousedlíků v lesklých saténových cylindrech Interních auditorů, stejných jako ti, které Pištec zabil ve Skriptoriu lady Pátkové ve Středním Domě. V jednom ze středních pater seděl u kraje rakety oddíl Důmyslných povalečů a kopal nohama ven mezi bronzovými pruty.

Když se přiblížili k základně beranidla, všiml si Artur čaroděje s duhovým deštníkem, který si každého odškrtával ze seznamu. Ale co bylo ještě horší, stál tam také velice nadutě vyhlížející a přes dva metry vysoký Starousedlík v neposkvrněném stříbrném fraku, kalhotách černých jako noc a botách lesklých jako zrcadlo. Přes ramena měl přehozený sivý zimník se sedmi pelerínami a každá kapka, která se k zimníku přiblížila na půl metru, zasyčela a přestala existovat.

To musí být Sobotní Soumrak, pomyslel si Artur. Určitě mě pozná… a pak bude mít na povel pět tisíc čarodějů, aby mě dodělali.

Artur se pokusil vypadat nenuceně - pozvedl ruku ke tváři a poškrábal se na nose. S částečně zakrytými ústy pak zasyčel: „Vůle!11

Bílý šváb, který měl na zádech červenými písmeny napsáno Vůle, vylezl Arturovi po zápěstí do dlaně.

Můžeme mluvit v duchu, řekla Vůle neslyšně. Nemusíš mluvit.

No jo, odpověděl Artur. Já zapomněl. Tam vpředu je Sobotní Soumrak. Myslím, že budu potřebovat, abys odlákala jeho pozornost. Vezmi na sebe třeba podobu Povolané krysy a utíkej. Potom asi zachraň Suzy, protože já nebudu mít šanci -

To nemůžeš vědět, řekla Vůle. A taky si nemyslím, že by tě Sobotní Soumrak poznal. Všude kolem je tu až moc magie, než aby tě vyčmuchal. Ta bronzová věc kouzly úplně smrdí, nemluvě o té plošině, na které to stojí. Mají tu dvě stě padesát čarodějů výkonné třídy, kteří se připravují na to, aby tu věc zvedli nahoru, chápeš. Prostě jen drž hlavu skloněnou.

Stejně chci, abys šla a zachránila Suzy! trval na svém Artur. Běž hned, dokud je ještě šance.

Ne, odtušila Vůle v Arturově hlavě. Můj úkol byl najít Právoplatného dědice a teď, když se mi to povedlo, se tě nepustím. Možná máme dokonce šanci na Klíč. Teď, když je dole Pištcova armáda a nahoře hmyz lorda Neděle, se může stát cokoli.

Chci, abys šla a zachránila Suzy! Přikazuji ti to udělat!

„Jméno?11 zeptal se čaroděj se zlatým deštníkem.

Artur svěsil ruku a Vůle mu vběhla do rukávu.

„Ehm, Woxroth,” zamumlal Artur.

„Poslední z posledních,” řekl čaroděj. „Vylezte po žebříku a najděte své místo.”

Když se Artur škrábal po žebříku, čaroděj se otočil k Sobotnímu Soumraku, který si vložil do pravého oka monokl a zíral do nýtované podlahy.

„Nalodění je téměř dokončeno, pane.”

„Nemáme ani vteřinku rezervy,” odpověděl Soumrak. „Pištcovy síly se vylodily a pohybují se směrem vzhůru. Nu, přízemí si mohou nechat. Moc vysoko do věže se nedostanou a my budeme brzy v Zahradách.”

„Jsou skutečně tak nádherné a úžasné, jak se říká?” zeptal se čaroděj, když se pustil po žebříku a Soumrak jej následoval. Byl asi pět metrů pod Arturem a chlapec slyšel každé jeho slovo.

„To brzy uvidíme,” pravil Soumrak. „Přišel náš čas, řekl bych.”

Chytil se žebříku jen jednou rukou a druhou si přiložil k ústům, aby zavolal na dalšího čaroděje se zlatým deštníkem, který vyhlížel z nejbližší rohové věžičky na plošině.

„Zvedněte to!“ zakřičel Soumrak. „Letíme až na vrcholek věže!”

20.

Kouzelní nadpočetníci měli místa v nejnižším poschodí rakety, hned nad jednolitým bronzovým trupem. Škvírami v pletené podlaze viděl Artur kov. Nechtěl přemýšlet o tom, co se může ukrývat ve spodní části rakety. Asi nějaká pohonná hmota, uvažoval. Bylo jasné, že útočné beranidlo bude odpáleno pod spodní stranou Jedinečných zahrad a nepravděpodobnější místo, odkud to mohli udělat, byl vrcholek věže.

Artur měl štěstí, že nastoupil jako jeden z posledních, protože to znamenalo, že seděl přímo u bronzového mřížování. Starousedlíci se mačkali jeden vedle druhého, ale on se alespoň mohl otočit a vyhlížet ven.

Mezi čaroději okolo Artura panovalo mlčení. Díval se mříží na kouzelníky v jedné z rohových věžiček na plošině pod ním. Právě zastrčili své zlaté a stříbrné deštníky do děr v železném kování. Když to udělali všichni, vyklopili držadla deštníků do strany a vytvořili si tak něco jako stojánek na noty, a pak všichni jako jeden muž položili na držadla otevřené knihy a bez jakéhokoli slyšitelného či viditelného pokynu do nich začali pavími brky psát.

Ať už psali cokoli, Artur cítil jejich moc. Začalo mu být trochu špatně a celé tělo ho svrbělo. Jak čarodějové psali, plošina se tiše odlepila od země a začala stoupat podél stěny věže.

Když stoupala, Kouzelní nadpočetníci si začali navzájem špitat.

„Všichni zemřeme.”

„Vsadím se, že já zemřu první.”

„Zemřeme všichni společné.”

„Možná ne. Možná jen utržíme strašlivá zranění a pak nás znovu degradují na nižší pozici.”

„Ty jsi hrozný optimista, Edelberte.”

„Ne, to nejsem. Ve skutečnosti smrt Očekávám.”

„Jsem překvapena, že nás dali sem dolů. Myslela jsem, že budeme na řadě jako první.”

„A, ztráta času, dávat nás nahoru. Takové ty věci, co vypadají jako velcí brouci, nás rozsekají v cuku letu.”

„Jací brouci?”

„Ticho!” zaburácel panovačný hlas odkudsi ze středu davu Starousedlíků.

Artur se zachvěl, protože ucítil, jak z píšících čarodějů ve věžičkách vytryskla další vlna kouzelné moci, a plošina zrychlila. Byl na straně odvrácené od věže, takže neviděl přesně, jak vysoko už vystoupili, ale soudě podle pohledu dolů museli urazit už dvě nebo tři stovky poschodí.

„Jak to, že jsi najednou trochu menší, Woxrothe?” zeptal se Starousedlík za Arturovými zády.

„Speciální degradace,” zabručel Artur.

Odpovědí bylo užaslé mlčení, následované mrmláním: „A já myslel, že jsem na tom špatně. Být degradován a ještě zabit broukem, všechno za jeden den.”

Náramní optimisti, že ano? řekla Vůle v Arturově mysli.

Možná mají jen střízlivý pohled na věc, pomyslel si Artur. Máš nějaký nápad, co bych měl udělat?

Čekej, až přijde tvůj čas, a hledej jakoukoli příležitost. Až ji uvidíš, tak se jí chop.

To mi opravdu pomohlo.

„Čarodějové, kteří mají jasný výhled ven, připravte se!” poručil nějaký hlas zevnitř a rozkaz byl opakován na vyšších podlažích.

Starousedlíci po obou Arturových bocích se přišourali blíž k zábradlí a mačkali se, aby mohli prostrčit deštníky mřížemi ven. Artur je napodobil, i když nevěděl, proč to dělají.

„Blížíme se k patru 61600, stavba byla zakončena patrem 61850. Buďte připraveni na protiútok. Pokud to bude zelené a duhově lesklé, střílejte!“

„Woxrothe,“ zašeptal Starousedlík po Arturově levici. „Když začínáme sálavé vymýcení hmoty, je prvním krokem představovat si žhnoucí řeřavý uhlík nebo špičku plamene svíčky? Nemůžu si to přesně vybavit…“

„Hm, nevím,“ zamumlal Artur. Pokoušel se mluvit hlubokým a utrápeným hlasem jako skutečný Woxroth.

„Uhlík, samozřejmě,” řekl Kouzelný nadpočetník po Arturově pravici. „Copak jsi propadl ze všeho?”

„Skoro ze všeho,” odtušil Nadpočetník po levici. „Uhú! Co je tohle? Žhnoucí uhlík, žhnoucí uhlík…”

„Počkej,” řekl Starousedlík po pravici. „To jsou naši. Aspoň na téhleté straně.”

Artur hleděl mřížemi ven. Plošina unášela raketu vzhůru rychleji, než si původně myslel, přinejmenším stejně rychle jako řetěz, na němž nedávno jel. Takže spatřit něco venku bylo těžké, protože mřížemi fičel vzduch, raketa se mírně kolébala a všichni Starousedlíci do sebe neustále trochu naráželi.

Několik set metrů nad sebou - ale čím dál blíž - viděl oblohu zbrázděnou křížem krážem pruhy kouře a zdobenou náhlými, jiskřivými výbuchy světla, které rozkvétaly zářivými barvami jako ohňostroje a po pár vteřinách opět hasly. Slyšet však nebylo nic než dech Starousedlíků kolem něj a hluboké hučení pohybující se plošiny.

Ta jiskřící světla odpalovaly tisíce létajících Starousedlíků, kteří utvořili okolo věže prstenec o průměru několika set metrů. Nejdřív nemohl Artur rozeznat, na co svá tichá a jiskřivá kouzla vrhají, tolik bylo na obloze kouře a záblesků. Potom

spatřil zelený šlahoun, který musel být nejméně stopadesát metrů dlouhý a tři metry tlustý, jak náhle vyšlehl z oblak a udeřil letce, který se odvážil příliš vysoko. Šlahoun práskl jako bič a Artur i všichni Starousedlíci sebou při tom nečekaném zvuku a při pohledu na rozdrcená letcova křídla trhli. Slehnutí šlahounu muselo čaroděje také strašlivě poranit, protože padal přímo dolů jako bezvládný kus hmoty.

„Být rozsekán na kusy plevelem, to bude fajn,“ pravil jeden z Arturových kolegů.

„Ale né,“ řekl někdo jiný. „To bylo dobrých pět set metrů nad námi. Tuhle raketu s námi odpálí ze špice věže, což je mimo dosah plevele, a my se těmi šlahouny prořežem jak horký nůž krémovým dortem. I když potom, to se rozumí, z nás bude snadná kořist pro brouky.”

„Nikdy jsem neviděl krémový dort.”

Artur naslouchal nářkům kolem sebe i za sebou jen na půl ucha. Díval se, jak šlahoun znova zaútočil, a opět sebou trhl při prásknutí biče, přestože teď už ránu čekal. Ale Starousedlík, který tvrdil, že se nedostanou na dosah, měl pravdu. Plošina hodně zpomalila a teď se začala pohybovat do strany. Artur cítil, že čarodějové v řídících věžičkách nyní vynakládají méně magické energie.

Plošina se rovněž otáčela. Artur si toho všiml, protože se mu měnil výhled. Uviděl nejprve roh věže a pak celou jednu stranu. Byli teď na úrovni vrcholku; zem nebyla na dohled, zmizela nejméně pět tisíc metrů pod nimi.

Tady nahoře byla věž mnohem, mnohem užší než v patrech, která Artur dosud navštívil. Posledních patnáct pater bylo nejužších a strany věže tu měly šířku pouhých pět kanceláří. Na samém vrcholku, uprostřed věže, spočívala jediná, mnohem větší kancelář, velká jako čtyři běžné krychle dohromady. Ačkoli měla železnou kostru, stěny byly z průzračného křišťálu a střecha také.

Kdosi v té křišťálové kanceláři stál, pozoroval plošinu a raketu, jak zvolna plachtí k… k ní, pochopil Artur.

K Lepší Sobotě. Musela to být ona. Zdálo se, že je nejméně dva a půl metru vysoká a Artur nedokázal rozeznat, jestli má zářivé blonďaté vlasy nebo kovovou přílbu. Určitě na sobě měla jakési brnění, náprsní krunýř rudozlaté barvy, který zářil jako zapadající slunce, a brnění na pažích a na nohou v opět jiných odstínech večerních slunečních paprsků.

Plošina se otáčela tak, aby dveře v nejnižším patře rakety mířily na Sobotinu kancelář. Dveře, poblíž kterých stál Artur. Dveře, jimiž Lepší Sobota zcela očividně zamýšlela vstoupit…

„Ustupte z cesty! Udělejme uličku!” zvolal ten panovačný hlas. Starousedlíci se tlačili na Artura, odsouvali jej ode dveří a namačkali jej ještě těsněji mezi jeho kolegy. Vytvořila se ulička mezi dveřmi a vnitřním žebříkem, který vedl do dalšího patra rakety.

Nějaký Starousedlík vecpal záda Arturovi přímo do obličeje, ale chlapec si nestěžoval. Posunul se trochu doprava a vyhlížel pěticentimetrovou škvírou mezi rameny dvou čarodějů před ním.

Lepší Sobota se dotkla stěny kanceláře a křišťál se rozpadl, roztříštil se na drobná zrnka světla, která zakroužila kolem a spředla se do dvou zářivých křídel, jež se jí snesla na ramena. Sobota jimi dvakrát mávla a přelétla prázdný prostor, který ji dělil od průchodu mezi bronzovými pruty, sloužícího jako dveře do rakety. Přistála, jako kdyby tančila balet, a kráčela uličkou, aniž pohlédla na kohokoli ze Starousedlíků, kteří skláněli hlavy a pokoušeli se jí klanět navzdory omezenému prostoru a mnoha bolestným lebečním srážkám.

Tam, v její ruce! zvolala Vůle. Klíč. Mohl bys jej povolat. Ne, jak o tom tak přemýšlím, raději ještě ne.

Určitě ne, pomyslel si Artur. Stál na špičkách a natahoval krk, aby zahlédl, co to vlastně Sobota drží v ruce. Nebyl to dešt

ník a dokonce ani nic tak velkého jako třeba nůž, bylo to něco krátkého a tenkého…

Je to pero, pomyslel si Artur. Psací brk.

Klíč se mu ztratil z očí a Sobota také, protože vylezla po žebříku nahoru. Plošina se vznesla o nějakých sedm až deset metrů a pomalu doplula nad střed věže. Potom se za mávání pavích brků a skřípání železa o železo usadila na vrcholku věže. O minutu později vylezly nahoru tucty automatů a zdola přilétli olejoví opičáci. Začali připevňovat plošinu k věži.

Artur pohlédl šikmo vzhůru. Bylo těžké to odhadnout, ale měl za to, že mraky visí pouhých dvě stě padesát až tři sta metrů nad nimi, a šlahouny, které stále útočily, dosáhly jen asi sto metrů hluboko. Dělila je tedy bezpečnostní vzdálenost dvě stě metrů. Útočné beranidlo zřejmě muselo být umístěno tak blízko, aby vůbec mělo šanci se spodkem Jedinečných zahrad provrtat.

Hluboko dole někdo zakřičel. Artur pohlédl pod raketu. Olejoví opičáci a automaty opouštěli plošinu.

„Připravit na start!“ zvolal rozkazovačný hlas uvnitř rakety.

Starousedlíci okolo Artura se chytili mříží a ti, kteří stáli dál, se chytli jeden druhého. Artur pevně sevřel nejbližší mříž a pokrčil kolena.

„Kujte pikle!“ zvolal hlas.

Artur přesně neviděl, co se stalo potom, ale někde dál ke středu rakety náhle cosi vybuchlo, vertikální výtrysk doběla rozžhavených jisker, který sahal až k pletené podlaze patra nad nimi, avšak nějakým kouzlem nic nezapálil.

„Pět… čtyři… tři… dva… jedná!11 zvolal hlas. „Pal!“

Ozval se zvuk, jako když něco splaskne, a nic se nestalo.

„Pal?“ opakoval tentýž hlas jaksi méně rozkazovačně.

„Co se to děje tam dole?“ otázal se jasný, studený ženský hlas, z něhož Arturovi přeběhl mráz po zádech. „Copak musím všechno dělat sama?“

„Ne, milostpaní,“ odpověděl první hlas, který zněl nyní prosebně. „Máme ještě jedny pikle. Ukuji je sám.“

O minutu později se objevil další divoký proud jisker.

„Pět… čtyři… tři… dva… jedna… hm…“

Do rakety udeřila strašlivá síla, která srazila všechny Starousedlíky na kolena. Arturem to smýkalo se strany na stranu, narážel do okolních čarodějů a rukojeti jejich deštníků jej tloukly do žeber a do stehen.

Zespoda se vyvalila ohromná mračna kouře a pak se raketa odlepila od plošiny a vyřítila se vzhůru rychleji než cokoli, na čem se Artur doposud vezl.

O čtyři vteřiny později uslyšel shora příšerné prásknutí šlahounu, po němž okamžitě následovalo několik dalších.

Prásk! Prásk! Prásk!

S každým úderem se raketa otřásla a bronzová klec se rozezněla jako zvon. Útočné beranidlo se však neodchylovalo od svého kursu a mířilo přímo vzhůru na břicho Jedinečných zahrad.

„Připravit! Připravit na náraz!“

Pro většinu Starousedlíků přišlo varování pozdě. Jen velice málo jich ještě stálo na nohou a celé okolí Arturovi připomínalo obzvlášť vydařenou partičku twistru.

Když útočné beranidlo narazilo do Zahrad, všichni udeřili o strop a pak žuchli zpět na podlahu. Do Artura třískaly všechny možné kombinace loktů, kolen, špiček deštníků i jejich rukojetí, a kdyby byl ještě člověkem, už by měl stoprocentně polámané všechny kosti v těle a nejspíš by byl i několikrát probodnut.

Ale on člověkem nebyl, což bylo jen dobře, protože lidská mysl by teď zažívala stejné peklo jako lidské tělo. Raketa se zakousla do spodní strany Jedinečných zahrad a uvnitř se náhle setmělo. Potom, protože někteří méně popletení Starousedlíci rozsvítili své deštníky různobarevnými světly, spatřili, jak se dovnitř přes mříže valí kyprá temná zemina, zemina, která tekla jako voda a hrozila je zavalit a zadusit.

„Ošetřit boky!“ křikl někdo. Deštníky se rozevřely a Starousedlíci začali pronášet zaklínadla; jejich slova propichovala Arturovi čelo, ačkoli to, co cítil, nebyla tak docela bolest.

Rozevřené deštníky a zaklínadla zarazily příval hlíny. Raketa začala zpomalovat a znervóznělí Starousedlíci v nižších patrech uslyšeli shora radostné hlasy a výkřiky. Potom se raketa zastavila úplně, ale okolo nebylo vidět nic než kyprou zem.

„Horní patro prorazilo skrz!“ zavolal nějaký Starousedlík seshora. „Provrtali jsme se podložím!11

„Pojďme!11 vykřikl někdo jiný. „K žebříkům a k vítězství!”

Artur se s deštníkem v ruce vyškrábal na nohy. Ještě se ani nenarovnal, když jej znovu srazila k zemi Starousedlice, která padala a ječela a v rukou zoufale svírala ohromnou žížalu se zubatou tlamou, jež na ni zaútočila přes mříže. Žížala byla alespoň zčásti Nicníkem, protože v otevřené tlamě nebylo vidět masitý jícen, ale temnotu Ničeho.

Artur červa propíchl špičkou svého deštníku.

Zemři! pomyslel si přitom zuřivě. Žhnoucí uhlík… plamen svíčky… cokoli, prostě chcípni!

21.

Vybuchl zářivý, doběla rozpálený dvoumetrový plamen, zasáhl červa a běžel po celé jeho délce, aniž se dotkl Starousedlice, kterou chtěla žížala sežrat. Čarodějka ještě zlomek vteřiny svírala v náručí zuhelnatělé zbytky a pak, když se rozpadly v prach, zatleskala a řekla: „Sakra!”

„Takže ty jsi z pokročilého odpalování nepropadl,” řekl někdo jiný. „Nicméně, v něčem jsi selhal, stal ses jedním z nás… ouvej! Ještě jeden!”

Mřížemi se začaly prodírat další veliké zubaté žížaly a z mnoha deštníků vystřelily plameny, spršky jisker a proudy mrazu. Starousedlíci křičeli, ječeli a bojovali, mnoho z nich však bylo žížalami uškrceno, padli za oběť Ničím otráveným kousancům a nebo podlehli kouzlům svých kolegů.

„Nahoru! Nahoru!” řval kdosi. „Pochopte to! Tohle není ta pravá bitva!”

„Vida, skoro jsem se nechal napálit,” zavrčel kdosi vedle Artura a výbuchem odmrštil dalšího útočícího červa zpátky do země, odkud se vynořil.

„Nahoru!”

Artur uposlechl rozkazu a couval k žebříku, který vedl středem rakety. Starousedlíkům za ním a Kouzelným nadpočetníkům po jeho boku byl dopřán ten luxus, že se mohli otočit, ale červů vylézalo čím dál víc. Jediné, co je drželo na

uzdě, byl svrkávající se kruh Starousedlíků a nepřetržité magické útoky.

Nakonec zbyl jen Artur a čtyři další Starousedlíci u paty žebříku. Všichni zoufale pálili do kypící záplavy červů, kteří se svíjeli a vzpínali okolo nich.

„Nemůžeme vylézt - jakmile se jeden z nás pustí nahoru, dostanou všechny ostatní!11 řekl nějaký Starousedlík. „Věděl jsem, že to skončí takhle

„Drž hubu!11 zaječel Artur. Červů bylo příliš mnoho a jeho ohnivá kopí jich dokázala zabít jen pár najednou.

Je tady tolik magie, pomyslel si. Nikdo si přece nemůže všimnout, když jí ještě trochu přidám.

Sáhl levou rukou do kapsy svého kabátu, zatímco druhou odpálkoval nějakého červa deštníkem podobným už jenom změti kovu a látky. Šmátravě otevřel váček s Pátým Klíčem a vsunul do něj dva prsty, jimiž se dotkl chladného, hladkého povrchu zrcadla.

„Mocí Pátého Klíče,” zašeptal tak tiše, že se přes odporné syčení škvířících se žížal stěží sám slyšel, „znič všechny červy kolem mě. Ať zmizí tak, jako by nikdy nebyli existovali!”

Objevil se oslepující záblesk světla doprovázený jediným čistým tónem nádherné hudby, a červi zmizeli. Zmizel dokonce i popel a ohořelé zbytky žížalího masa, jako by tu nikdy nebyly ležely.

„Tak,” řekl Artur. Shora dál slyšel výkřiky, výbuchy, syčení ohně a ničivá zaklínadla. „Nahoru!”

Zbylí Starousedlíci na něj pohlédli, pak se otočili a vylezli po žebříku rychlostí, která by jim u Alysy vynesla to nejvyšší uznání.

„Jsou víc vyděšení z tebe než z těch červů,” chichotala se Vůle. Vylétla z Arturova rukávu v podobě pěticentimetrového havrana a když mu přistála na rameni, zvětšila se do správné velikosti. „Měla bych chvíli počkat, než vyletím nahoru. Ona teď už ví, že tu jsi.”

„Cože?11 zeptal se Artur. „Ale já myslel, že když je tu tolik magie..

„Jenže ne takové magie, jakou umožňují Klíče,” podotkla Vůle. „Nicméně je to vhodná doba. Právě ji sužují obránci lorda Neděle. Napadneme ji, až oni dokončí své dílo. Nejlíp bude počkat do té doby tády.”

„Tady?” zeptal se Artur. Jakoby v odpověď na jeho otázku se celá raketa zatřásla a podlaha náhle klesla o metr a naklonila se k jedné straně.

„Možná ne,“ připustil havran. „Rychle! Nahoru!”

Artur vyšplhal po žebříku a pak po dalším a pak ještě po jednom tak rychle, že si skoro sám připadal jako raketa. Potom však musel zpomalit, protože se dostal na konec fronty Starousedlíků, kteří lezli nahoru. Také oni šplhali rychle, protože raketa se chvěla a posouvala. Když se Artur ohlédl dolů, do pater osvětlených hasnoucí září deštníků mrtvých Starousedlíků, viděl, že kusy útočného beranidla odpadly… a nebo byly odervány.

„Pospěšte si!” zakřičela Starousedlice nad Arturem. „Beranidlo se rozpadá!”

Pak se ohlédla a spěšně se opravila: „Chci říct, že se propadá dolů!”

Artur se tam podíval. Spodní podlaží rakety už byla pryč. Místo nich zel pod Arturem otvor zhruba o průměru rakety a na jeho druhé straně viděl chomáče mraků. Hluboko pod nimi spatřil mlhavou zelenou skvrnu, což byl vrcholek věže.

„Pospěšte si!” zaječela Starousedlice znovu a všichni skutečně spěchali, protože z rakety pod nimi odpadávaly další a další kusy, mizely v díře a pak zřejmě dopadaly na věž, nebo snad letěly ještě dál - celých těch šest nebo sedm tisíc metrů na dno Horního Domu.

Artur se vyřítil do nejvyššího patra beranidla jako bublina ze dna vany. Hrot vytvořený z Ničeho zmizel, spotřeboval se

při plnění svého úkolu, jímž bylo prorazit cestu spodkem Jedinečných zahrad.

Jenže bohužel nezvládl urazit svou dráhu celou, nebo to spíš nedokázala raketa. Artur se rychle rozhlédl kolem; mžoural očima v měkkém, lahodném slunečním světle. Spice beranidla zůstala trčet asi čtyři metry pod okrajem díry, kterou vypálil hrot. Starousedlíci odervati několik žebříků zevnitř rakety a opřeli je

0 okraj jámy. Podle výkřiků a všeobecné vřavy, která se ozývala shora, si Artur domyslel, že všichni už jsou právě tam.

Podlaha pod Arturovýma nohama se propadla asi o metr. Rozběhl se k žebříku a vyskočil až do jeho poloviny. Podlaha klesala a Artur uháněl po příčkách, které bral po čtyřech. Tři příčky před vrcholem žebříku se vymrštil vzhůru s energií a soustředěním olympijského skokana o tyči. Vůle mu pomáhala tak, že sevřela pařáty jeho hlavu a mávala křídly, seč mohla.

Artur to stihl jen taktak; přistál na kraji otvoru s nohama visícíma dolů a rukama se držel za měkké zelené drny, které vypadaly, že se každou chvíli uvolní. Potom se vydrápal nahoru do bezpečí, zatímco nejvyšší patro útočného beranidla a s ním

1 tucet nešťastných Starousedlíků zmizelo v hlubině.

Než se Artur vzpamatoval, málem jej překousl vedví pár dlouhých obřích kusadel. Zoufale se překulil na bok a šermoval deštníkem před čtyři metry dlouhým, duhově lesklým zeleným broukem, který se tyčil nad ním.

Brouk popadl deštník a rozkousal jej na padrť, což by proti normálnímu čaroději byla skvělá taktika. Arturovi to ale jen poskytlo čas vytáhnout z váčku Pátý Klíč. Pozvedl jej, soustředil do něj svou mysl a brouk se zrcadlově převrátil a stal se svým vlastním odrazem. Pak se scvrkával jako vzdalující se hvězda, až z něj zbyl jen malý světelný bod.

Kolem bylo brouků mnohem víc, ale žádný nebyl dost blízko na to, aby jej mohl ohrozit. Artur si dopřál pár vteřin na zhodnocení situace.

Stál na nádherném, zeleném anglickém trávníku tvořeném dokonalým pravým pažitem. Zatravněná plocha měla tvar oválu dlouhého alespoň míli a obklopoval ji nízký val vřesu a lučních květin. Za ním se táhl pás majestátních stromů zbarvených podzimně do zlatoruda, které bránily dalšímu výhledu.

Pouhých osmdesát metrů odtud stál kruh velkých stříbrných kroketových branek a právě v něm se Sobota a její zbývající síly bránily náporu brouků s dlouhými kusadly. Od díry, kde stál Artur, se ke kroketovým brankám táhla dlouhá řada těl Starousedlíků, převážně bezhlavých. Poblíž Artura tvořila těla slušnou hromadu, a tak k ní přeběhl a skrčil se za touto improvizovanou zdí. Zádný brouk se k němu zatím nevydal.

„Tak tobě se nic nestalo,“ pravil nějaký hlas u Arturova kolene. S hrůzou ucukl, protože na něj zírala hlava Starousedlíka bez těla. „Typické. Všichni ostatní mají vždycky štěstí, jsou povyšováni a tak dál. Já můžu dodat jedině to, že bychom měli vyhrát. Vyhráváme?11

„Nevím,“ odpověděl Artur. Bylo těžké poznat, co se vlastně děje. Naživu bylo stále ještě nejméně tisíc čarodějů plus samotná Sobota. Utvořili z deštníků jakousi štítovou hradbu a zpoza ní vystřelovali ohnivá a ničivá, explozivní a implozivní, rozpadává a proměňující zaklínadla. Ale brouků bylo nejméně stejně tolik a dlouhými kusadly vyškubávali čaroděje zpoza hradby jako pinzetami a překusovali je.

„Tohle kolo Sobota vyhraje,” pravila Vůle. „Používá na ně Klíč a zároveň i obyčejnou magii. Podívej.”

Sobota se tyčila uprostřed svých oddílů a po boku jí stáli dva Starousedlíci bezmála stejné výšky. Třímala Šestý Klíč téměř ležérně, jako kdyby byla dirigentkou, která řídí orchestr. Právě teď pečlivě něco psala do vzduchu. Z pera se vinula řádka krasopisně psaných písmen a vytvářela proužek, chvějící se ve vzduchu.

Když Sobota dopsala a švihla perem, stužka slov přelétla hlavy čarodějů a zabodla se přímo do jednoho brouka, a pak do

dalšího a dalšího a dalšího, jako kdyby to byla nit, která se táhne za jehlou hbité švadleny. Ať už prošla kudykoli, hlavou, nohou či krunýřem, brouk padl na zem a už se nepohnul.

„Myslím, že teď máš příležitost,” řekla Vůle. „Nárokuj si Klíč. Přiletí k tobě, když jej povoláš.”

„Ale ona má pořád ještě haldu čarodějů a ti brouci padají jako… jako mouchy,” namítl Artur.

„Já vím, ale co jiného se dá dělat?” zeptala se Vůle. „Říkala jsem ti, že mi plány moc nejdou. Kromě toho si nás za vteřinku všimne.”

„Myslet. Musím myslet,” mumlal si Artur. Rozhlédl se. Kam by mohl utéci, kdyby získal Klíč? Stromy byly příliš daleko a pravděpodobně v nich žil další strašlivý hmyz. Co leží za nimi, Artur netušil. Netušil ani to, jestli se lord Neděle do věci vloží, a pokud ano, na či straně.

Sobotin útok pomocí Klíče už téměř rozhodl bitvu, a to probíhal jen pár vteřin. Nejméně polovina brouků ležela mrtvá nebo nehybná okolo obranného prstence deštníků. A další se za radostných výkřiků Sobotiných čarodějů káceli k zemi.

„Všimla si nás,” řekla Vůle. „Promiň. Myslím, že jsem příliš zamávala křídly.”

Sobota zírala přímo na Artura a stejně tak i její dvoučlenná družina, její Poledne a Soumrak.

Artur se ohlédl a pak se rozhodl. Jediným rychlým pohybem přesunul Pátý Klíč do levé ruky, pravici vztyčil a zvolal tak hlasitě, jak dokázal:

„Já, Artur, pomazaný Dědic Království, vznáším nárok na Šestý Klíč

Ze Sobotiny ruky vyšlehl blesk. Rozdvojil se a přeskočil na její Poledne a Soumrak, potom se opět rozvětvil a přeskočil na čaroděje okolo nich, a pak se opět rozvětvil a přeskočil na další skupinu čarodějů. Během vteřiny měl sto větví a během další vteřiny asi tisíc, takže síla Sobotina zaklínadla exponenciálně

vzrostla. Když všechny větve blesku opustily poslední řadu čarodějů, opět se spojily do blesku většího, než jaký kdy vytvořila kterákoli přírodní bouře.

Blesk uhodil přímo do Artura. Chlapec pozvedl zrcadlo v naději, že jím blesk odvrátí nebo odrazí, ale ten byl příliš silný. Náraz srazil Artura k zemi a odhodil jej osm… deset metrů… Vůle krákala a vřeštěla vedle něho.

Artur padl na zem na samém okraji díry. Vteřinku balancoval na hraně propasti. Klobouk mu ulétl; Vůle jej držela za paži tak silně, až jí pod pařáty vytryskla zlatá krev. Havraní křídla tepala vzduch.

„A s ním i na vládu nad Horním Domem,” zaječel Artur, který nakonec ztratil rovnováhu. „Uplatňuji jej na základě krve, kosti a klání…”

Padal, ale ještě když padal, dořekl větu a slyšel svá slova odrážet se ozvěnou nahoru k Sobotě a jejím čarodějům.

„Za pravdu v závěti a navzdory všem obtížím!”

Lístce se podařilo převézt teprve dvacet lidí, když se Martina vrátila. Starší žena nepodala žádné vysvětlení svého chování, dokonce ani nepromluvila. Prostě se jen objevila ve chvíli, kdy se Lístka zarputile pokoušela naložit jednoho ze spáčů na postel, a vystřídala ji. Lístka se vděčně spokojila s úlohou zvedače nohou, zatímco Martina brala spáče v podpaží a zvedala je za trup.

Během hodiny přesunuly do komplexu operačních sálů padesát lidí a Lístka začínala doufat, že mají šanci na záchranu všech. Byla to jen malá naděje, ale pořád jí připadala lepší než bezútěšná odevzdanost osudu, která jí předtím ležela na prsou jako studený balvan.

Převezly padesátého prvního, padesátého druhého a padesátého třetího spáče, když tu začaly hodiny znovu jít.

„Ach ne!“ vykřikla Lístka, když viděla, jak se číslice na displeji pomalu - velmi pomalu - změnily z 11:58 na 11:59.

„Pořád ještě je pomalý,“ řekla. „Cas. Plyne pomaleji. Máme víc než minutu. Možná poběží opravdu pomalu; můžem se vrátit zpátky nahoru

Martina s náhlou energií rozjela postel, strčila do ní silněji než předtím, tak rychle, že to bylo nebezpečné, a postel se rozjela jako blesk a nepříliš jemně narazila do protější zdi. Martina strčila i do Lístky, protože dívka váhala a přemýšlela o tom, že

možná, možná by opravdu dokázala doběhnout zpátky nahoru a naložit ještě pár spáčů, zachránit jich ještě pár…

Hodiny ukázaly 12:00.

Lístka s Martinou běžely k posteli.

„Arture, musíš se vrátit a zastavit to, hned!“ vykřikla Lístka ke stropu. „Nemůžeš dopustit, aby se tohle stalo!“

Martina popadla postel a namířila ji ke komplexu operačních sálů. Lístka zavzlykala a polkla slzy, pak se opřela do postele a pomáhala ji tlačit.

Byly v půlce chodby, když se zem otřásla a všechna světla zhasla. Zemětřesení trvalo nejméně minutu a všude se ozýval hrozný rachot a údery věcí, které padaly na podlahu, včetně dlaždic pěnové izolace, které se odlepily od stropu a spadly na Lístku.

Potom se zem hýbat přestala. Lístka se choulila v temnotě vedle postele a držela se Martininy ruky. Neměla v hlavě jedinou myšlenku, nenapadalo ji, co by měla udělat, mysl měla ochromenou tím, co se stalo.

„Nemůžu uvěřit, že to udělali,“ řekla. „A Artur se nevrátil. A my jsme zachránily jenom… zachránily jsme jich tak málo… chci říct, zachránit se před Pátkovou a pak umřít, aniž by se člověk mezitím vůbec probudil…‘1

„My ale nevíme, co se vlastně stalo,” řekla Martina cizím a skřípavým hlasem. „Budeme to muset zjistit.”

Lístka se rozesmála, bylo to hysterické chichotání plné strachu a úzkosti, které se jí jakžtakž podařilo ovládnout. Potlačila smích; vtom zablikala zelená světla nouzového osvětlení a osvětlila obličej Martiny, která se nad ní skláněla.

„Promiň, že jsem utekla,” řekla Martina. „Jsi statečnější než já, víš.”

„Fakt?” zeptala se Lístka. Polkla zavzlykání, které hrozilo vyrazit na povrch. „Vrátila ses.”

„Ano,” přisvědčila Martina. „Myslím, že Artur se taky vrátí.”

„To by teda měl!“ vyštěkla Lístka. Postavila se a zkontrolovala jejich tři spáče. Když nepočítáme jemný poprašek ze spadané omítky a několik kousků pěnové izolace, byli v pořádku.

„Slyšíš to, Arture!“ řekla Lístka a pohlédla na obnažené kabely nad svou hlavou. „Ty se musíš vrátit a dát všechno do pořádku! Ty… se musíš vrátit!*1