Garth Nix

Staré království 0. Za Zdí

Předmluva

Jednou před čtyřmi lety, po vánočním obědě, nechal můj mladší bratr kolovat velice útlou knížečku. Tvořily ji čtyři listy secvaknuté sešívačkou a našel ji prý, když matce pomáhal uklízet ve sklepě. Svazek obsahoval čtyři povídky napsané nejistými tiskacími písmeny a dvě neumělé ilustrace nakreslené pastelkami. Na přední straně bylo napsáno „Povídky“ a „Garth Nix“.

Mezi povídkami byly takové skvosty jako „Déšť mincí“. Povídka byla velice krátká a vypadala následovně:

chlapec vyšel ven

začaly pršet mince

sesbíral je

Na povídku ani knížečku jsem si vůbec nepamatoval a zprvu jsem si myslel, že ji můj bratr vyrobil jako vtip, ale rodiče si vzpomněli, že jsem psal povídky a vydával je takhle vlastním nákladem už od raného věku.

„Déšť mincí“ a ostatní povídky v té sbírce jsem napsal před nějakými pětatřiceti lety a od té doby píšu pořád. Ovšem ne vždycky beletrii. Během své různorodé spisovatelské kariéry jsem psal všechno možné, od projevů výkonných ředitelů přes brožury o zednictví až po články o nových internetových technologiích.

Jako první mi tiskem vyšly články a scénáře ke hrám „Dungeons and Dragons“ a „Traveler“, když mi bylo šestnáct nebo sedmnáct. Psal jsem pro magazíny jako Multiverse a Breakout! v Austrálii a White Dwarf ve Spojeném království. Snažil jsem se dostat do magazínu Dragon ve Spojených státech, ale nikdy mi nic nevzali.

Tyhle drobné úspěchy s psaním článků a scénářů mě vedly k tomu, abych zkusil některé své povídky vydat. Pár neúspěšných povídek jsem už měl za sebou, ale více psát jsem začal v devatenácti, když jsem cestoval po Spojeném království a Evropě a rozšiřoval si obzory. Všude jsem jezdil v otlučeném Austinu 1600, na zadním sedadle malý kovový psací stroj Silver-Reed, několik sešitů a spoustu knih od jiných lidí. Každý den jsem si něco napsal do sešitu a večer nebo ráno jsem to naťukal na stroji. (Takhle se ustálil můj způsob psaní a vydržel mi víc než dvacet let: většinu svých románů napíšu v ruce, každou kapitolu přepíšu do počítače, až když mám v posledním černočerveném sešitě hotový hrubý návrh. Teď už mám takových sešitů víc než dvacet, mezi nimi trčí jeden modrobíle pruhovaný, který jsem si pořídil během papírenské krize v roce 1996.)

Úplně všechno ale v ruce nepíšu; někdy si sednu rovnou ke klávesnici. Většina mých kratších prací začíná ručně psanými poznámkami a třeba několika klíčovými větami, které si zapíšu svým věrným plnicím perem Waterman, ale pak pokračuji na klávesnici.

Pero zase přijde ke slovu později, když si práci vytisknu a dělám změny a korektury, pak se znovu vracím k počítači. K tomuhle procesu často dochází, když mám napsanou jenom část povídky. Většinou kontroluji první třetinu nebo jinou malou část povídky šestkrát či sedmkrát, než dopíšu zbytek. Oprav bývá mnoho, protože někdy nechám povídku dlouho nedokončenou a musím si znovu pročíst už napsanou část, abych se zase dostal do děje.

Všechny mé krátké i dlouhé práce obvykle začínají lehce načrtnutou scénou, postavou, situací nebo kombinací všech tří prvků, které se mi právě honí hlavou. Například si najednou představím velký starý mlýn na břehu široké řeky: mlýnské kolo se zvolna otáčí a skřípot mlýnských kamenů podkresluje bublání řeky. Nebo mě napadne postava: muž středního věku provozoval v mládí čarodějnictví, ale odvrátil se od něj, protože ho začínalo děsit, teď je však okolnostmi donucen se k němu zase vrátit. Nebo se z podvědomí vynoří situace, kdy muž, nebo něco, co kdysi mužem bývalo, sleduje ze skalního ostrohu skupinu pocestných a přemýšlí, jestli je má oloupit.

Všechny tyhle začátky se mohou spojit do povídky o mlynáři, dříve čaroději, který se proměnil v nestvůru, protože se pokusil vyzrát na magickou smlouvu. Musí tedy opustit svůj poklidný život, stát se lapkou a doufat, že u některého z čarodějů nebo kněží, které oloupí na cestě, najde magický aparát, jenž mu znovu navrátí lidskou podobu.

Anebo se třeba nespojí. Mám mraky poznámek k povídkám a spoustu jsem jich načal a zůstaly rozpracované. Některé fragmenty možná použiji ve svých románech nebo se alespoň stanou zárodkem jiného prvku. Některé samostatné nápady budou pokračovat a rozrůstat se, až se z nich stanou povídky. Většina mých nahozených nápadů, představ a útržků textu nebude nikdy ničím jiným než několika řádky v černočerveném sešitě.

Povídky zařazené v tomto souboru se dostaly za stádium poznámek, rozrostly se na několik odstavců, pak stránek a nakonec se nějak dovalily k závěru. Představují jakési jádro více než patnácti let psaní, od neopeřeného začátečníka, který napsal „Down to the Scum Quarter“, po zřetelně uhlazenějšího jednačtyřicetiletého autora novely „Nicholas Sayre a stvoření ve vitríně“.

Naštěstí jste byli ušetřeni některých mých raných pokusů, včetně povídky silně ovlivněné T. H. Whitem, kterou jsem v patnácti vydal ve svém školním časopise, a také mé první publikované povídky, kterou jsem v devatenácti považoval za úžasný triumf, ale v porovnání s mými pozdějšími pracemi je trochu mimo.

Doufám, že vás některé povídky pobaví, zamyslíte se nad nimi nebo vám uvíznou v podvědomí, přestože nebudete chtít. Ale jestli se vaší nejoblíbenější povídkou stane „Déšť mincí“, nepište mi prosím, že to s mým psaním jde od mých šesti let z kopce.

Předmluva

k „Nicholasi Sayreovi a stvoření ve vitríně“

Ancelstierre a Staré království jsem trochu probádal ve svých románech Sabriel, Lirael a Abhorsenka a při tom zkoumání jsem se toho o nich mnoho dozvěděl (protože právě tak to cítím, i když je vymýšlím já) o zdejších lidech, různé havěti a příbězích.

Daleko víc toho ale nevím a ani se nedozvím, dokud to nebudu potřebovat do nějakého příběhu. Na rozdíl od spousty spisovatelů fantasy nevěnuji hromadu času zapisování milionů detailů o světech, které si vymýšlím. Prostě píšu příběh a tu a tam se zamyslím nad podrobnostmi nebo údaji, které potřebuji znát, aby fungoval. Některé z těchto informací se do příběhu dostanou, třebas skrytě, tajemně nebo jen letmo. Daleko víc mi jich zůstane v hlavě nebo v zápisníku, dokud je nepotřebuji jinde nebo dokud se s něčím nespojí.

Kdykoli se vrátím do Starého království a Ancelstierre, začnu slepovat nepoužité zbytky s nově vymyšlenými kousky, které se mi k nim hodí.

Psát „Nicholase Sayrea a stvoření ve vitríně“ bylo obzvlášť zajímavé, protože jsem tu spojil útržky informací o Ancelstierre a ne o Starém království. Jako vždy je pro mě nejdůležitější příběh, ale v této novele se blíže seznámíte i s ancelstierrskými lidmi, zvyky, vládou, technikou a krajinou.

Jako skoro všechno, co píšu, je to dobrodružná fantasy, tentokrát se špetkou venkovské detektivky, meziválečné špiónky a nenápadné legrace, kterou mohou ti, kdo na ni nejsou zvědaví (nebo ji nechápou) klidně ignorovat. Někteří čtenáři si možná všimnou vlivu autorů mimo žánr fantasy, jak jej dnes chápeme, z nichž obdivuji mimo jiné Dorothy Sayersovou a P. G. Wodehouse.

Původně zamýšlený jako delší povídka, narostl „Nicholas Sayre a stvoření ve vitríně“ až do rozsahu novely a zabral mi o mnoho měsíců déle, než jsem předpokládal. Začal těmito poznámkami:

Nicholas a strýček do venkovského sídla

Samé dluhy a pošetilí mladíci

Věc ve vitríně, očima sleduje Nicka

Otava

věc vezme Nickovi krev?

úkryt v řece, věc zavře jez

seno hoří v kruhu

silná, ale jedovatá

jak daleko jsme od Zdi?

To byl základ, z něhož se deset měsíců líhla novela. Nevím, proč jsem napsal zrovna ji a ne něco jiného. Nechystal jsem ji k publikaci, neměl jsem termín, zato spoustu naléhavější práce. Ale už týden od uvedených poznámek jsem na jeden zátah napsal první tři nebo čtyři stránky. A pak jsem se k psaní vracel, často jako v úloze čtenáře, tak i spisovatele, zvědavý, co bude dál.

Nicholas Sayre

a stvoření ve vitríně

„Vracím se do Starého království, strýčku,“ řekl Nicholas Sayre. „Ať ti otec napovídal, co chtěl. Takže se zbytečně snažíš připoutat mě sem zaměstnáním hodným Sayrea nebo vhodným sňatkem. Jedu s tebou jenom proto, že mě ta nejspíš příšerná sešlost dostane aspoň o několik set kilometrů blíž ke Zdi.“

Nicholasův strýc Edward, známější spíš jako Nejctihodnější Edward Sayre, první ministr Ancelstierre, sklapl červený pořadač na dopisy s mnohem větším důrazem, než zamýšlel, protože jejich silně pancéřované auto nadskočilo na nerovné silnici. Nečekané klapnutí přimělo bodyguarda na předním sedadle, aby se rozhlédl, ale řidič nespouštěl oči z úzké venkovské cesty.

„Říkal jsem snad něco o práci nebo o ženění?“ opáčil Edward a zahleděl se přes svůj dlouhý aristokratický nos na devatenáctiletého synovce. „Kromě toho, bez mnou podepsané propustky se nedostaneš ani na kilometr k hranici, natož k samotné Zdi.“

„Propustku můžu dostat od Lewise,“ řekl Nicholas rozmrzele, maje na mysli nově pomazaného Dědičného arbitra. Předchozí arbitr, Lewisův dědeček, zemřel na infarkt před půl rokem během Coroliniho pokusu o státní převrat.

„To nemůžeš, a dobře to víš,“ řekl Edward. „Lewis má dost rozumu, aby se kromě ceremonií do vládních záležitostí nijak nemíchal.“

„Pak budu muset projít bez propustky,“ prohlásil Nicholas nakvašeně a ani se nesnažil skrývat nespokojenost, narůstající posledních šest měsíců, které musel strávit v Ancelstierre. Většinu času litoval, že neodešel s Lirael a Samem hned po Ničitelově porážce a místo toho se rozhodl vzpamatovat se v Ancelstierre. Jeho rozhodnutí bylo ovlivněno slabostí a strachem, a navíc touhou nechat strašlivou minulost za sebou. Ale teď už věděl, že to není možné. Nemohl zapomenout na následky svého střetu s Hrázem a Ničitelem ani na návrat do života v rukou ? nebo drápech ? Nezbedné Fenky. Stal se někým jiným, ale kým, na to mohl přijít jen ve Starém království.

„Kdyby ses pokusil přejít ilegálně, nejspíš by tě zastřelili,“ ozval se Edward. „To je osud, který by sis bohatě zasloužil. Zvlášť proto, že mi nedáváš možnost, abych ti pomohl. Nechápu, proč by ses ty nebo kdokoli jiný měl chtít dostat do Starého království ? ten rok, co jsem u hranice strávil jako pobočník generála Horta, mě dokonale naučil, že je to místo, kterému je lepší se vyhnout. I když, třebaže bych nechtěl sužovat tvého otce nebo trápit tvoji matku, jsou zde určité okolnosti, za kterých bych ti mohl povolení k překročení hranice zajistit.“

„Cože? Vážně?“

„Ano, jistě. Vzal jsem někdy předtím tebe nebo některého ze svých synovců či neteří na letní sídlo?“

„Ne, pokud vím…“

„Je mým zvykem navštěvovat slavnosti pořádané někým jako je Alastor Dorrance tam, kde lišky dávají dobrou noc?“

„Myslím, že ne…“

„Pak bys tedy mohl použít svoji inteligenci k vyřešení otázky, proč jsi tu teď se mnou.“

„Jsme před branou, pane,“ přerušil je bodyguard, když vůz projel táhlou zatáčkou a zpomalil. „Poznávací signál je v pořádku.“

Edward s Nicholasem se naklonili přes otevřenou přepážku, aby dobře viděli čelním sklem. Jen několik set metrů před nimi přímo ze silnice vyrůstala rozložitá stavba brány, obě dřevěná křídla byla dokořán. Po stranách brány stály dva břidlicově šedé vozy značky Heddon-Hare a kolem nich postávalo několik ozbrojených mužů v nepromokavých pláštích. Jeden z nich provedl několik prostocviků se žlutým praporkem, kterým Edward nepochybně bez námahy porozuměl. Mělo to asi znamenat, že je všechno v pořádku.

„Pokračujem!“ štěkl první ministr. Vůz ještě víc zpomalil a řidič obratně podřadil s meziplynem. Když je vůz míjel a projížděl bránou, muži v nepromokavých pláštích zasalutovali. Jakmile následoval zbytek kolony, připažili. V těsném závěsu za autem jelo šest policistů na motocyklech, za nimi dvě další auta, navlas stejná jako to, které vezlo Nicholase a jeho strýce, pak zase šest motorizovaných policistů a nakonec čtyři náklaďáky s rotou plně ozbrojených vojáků. Coroliniho pokus o puč sice selhal a strana Naše země od té doby kupodivu nedělala žádné další potíže, ale vláda byla stále úzkostlivá, pokud šlo o bezpečnost prvního ministra.

„Tak o co jde?“ vyzvídal Nicholas. „Proč jsi tu? A proč jsem tady já? Chceš, abych něco udělal?“

„Konečně, aspoň záblesk myšlenky. Přemýšlel jsi vůbec někdy o tom, co Alastor Dorrance vlastně dělá, krom toho, že se třikrát nebo čtyřikrát do roka objeví v Corvere a předvádí ty svoje výstřednosti veřejně?“

„Nestačí to?“ opáčil Nick a pokrčil rameny. Pamatoval si na novinové články o poslední Dorranceově návštěvě města, bylo to jen pár týdnů. Pořádal na Holyoak Hill piknik pro všechny učedníky z Corvere a hostil je tučnou pečení, úctyhodným množstvím piva a především laciným, odporným vínem, což mělo snadno předvídatelné následky.

„Ty jeho výstřelky, to je jen divadlo,“ řekl Edward. „Klamání tělem. Ve skutečnosti je hlavou Třináctého oddělení. Dorranceho sídlo je hlavním výzkumným pracovištěm oddělení.“

„Ale Třinácté oddělení je jenom instituce vymyšlená pro filmy. Ve skutečnosti neexistuje… hm… nebo ano?“

„Oficiálně ne. Ve skutečnosti ano. Každý stát potřebuje špióny. Třinácté oddělení cvičí a řídí ty naše a vykonává různé úkoly, které by se nehodily pro běžné vládní úřady. Ale ujišťuji tě, že je pod bedlivým dohledem.“

„Ale co to má společného se mnou?“

„Třinácté oddělení velice úspěšně sleduje všechny naše sousedy a má detailní záznamy o všech a o všem důležitém v těchto zemích. S jednou nápadnou výjimkou. Starým královstvím.“

„Nebudu špehovat své přátele!“

Edward si povzdechl a podíval se z okna. Cesta se za bránou kroutila mezi pokosenými loukami, seno už bylo v kopách, připravené, až je sedláci vidlemi naloží na vozy a svezou na stohy. Za loukami přes koruny starých dubů, které silnici lemovaly, vykukovaly komíny rozlehlého venkovského sídla.

„Nebudu dělat špióna, strýčku,“ opakoval Nicholas.

„To jsem po tobě nežádal,“ odpověděl Edward a pohlédl zpět na svého synovce. Nicholas byl bledý a pažemi si pevně objímal hruď. Ať se mu ve Starém království přihodilo cokoli, byl ve velice zuboženém stavu a dosud se nezotavil. Přestože lékaři v Ancelstierre nenašli žádné vnější známky závažnějších poranění, byly paprsky X po průchodu jeho tělem podivně zamlžené a podle všech lékařských zpráv byl Nick ve stejném stavu jako člověk, který utrpěl vážná bojová zranění.

„Chci po tobě jen to, abys tu strávil víkend s několika techniky oddělení,“ pokračoval Edward. „Budeš odpovídat na jejich otázky ohledně svých zážitků ve Starém království a podobně. Pochybuji, že z toho něco vzejde, a jak víš, přísně se držím moudré zásady svých předchůdců, nechávat to místo na pokoji. Ale když na to přijde, posledních dvacet let nenechávají oni na pokoji nás. Staré království bylo pro Dorranceho vždycky broukem v hlavě a hodně tomu pomohla ta… hm… příhoda u Forwinského mlýna. Je možné, že ve tvém vyprávění objeví něco užitečného. Takže jestli odpovíš na jeho otázky, budeš mít propustku na hranici v pondělí ráno. Tedy pokud jsi pořád rozhodnut, že se tam vydáš.“

„Dostanu se přes Zeď, tak nebo tak,“ prohlásil Nick energicky.

„Pak navrhuji, abys použil můj způsob. Víš, když byl tvůj otec v tvém věku, chtěl být malířem. Podle starého Menreea měl i talent. Ale rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Myslím, že to byla závažná chyba. Ne že by nebyl užitečným politikem a pro mě velikou oporou. Ale srdcem je jinde, není možné dosáhnout velikosti bez vkladu celého srdce.“

„Takže se po mně nechce nic jiného než odpovídat na otázky?“

Edward vzdychl, jak starší a moudřejší muž vzdychává před mladším, nepozorným a netrpělivým příbuzným.

„Pochopitelně, že se budeš muset objevit na slavnosti. Nějaká ta večeře. Snad trochu kriketu nebo veslování po jezeře. Takové to klamání tělem, jak jsem ti už říkal.“

Nicholas popadl Edwarda za ruku a pevně ji stiskl.

„Jsi úžasný strýček.“

„Jistě. Jsem rád, že jsme se dohodli,“ řekl Edward. Pohlédl z okna. Duby už minuli a pod koly vozu skřípal štěrk příjezdové cesty. Mířili ke schodišti vchodu se šesti vysokými sloupy. „Takže tě teď vysadíme a uvidíme se v pondělí.“

„Ty tu na slavnost nezůstaneš?“

„Nebuď naivní! Nesmím se zdržovat na žádných slavnostech. Ubytuji se U Zlatého snopu. Je to skvělý hotel a není odsud nijak daleko. Často se tam uchyluji, abych si pročetl tajné dokumenty. Mají tam vlastní golfové hřiště. Napadlo mě, že bych si dal zítra jedno kolečko. Tak si to užij!“

Nicholas už poslední slova sotva slyšel. Dveře vozu na jeho straně se otevřely a Edwardův osobní bodyguard mu energicky pomáhal ven. Zamžoural do odpoledního slunce, které teď už netlumila kouřová skla vozu. O několik vteřin později mu ležela zavazadla u nohou a vzápětí kavalkáda prvního ministra vyrazila po příjezdové cestě tak rychle, jak přijela. Vojenské náklaďáky zanechávaly ve štěrku hluboké koleje.

„Pan Sayre?“

Lokaj v cylindru se chápal jeho zavazadel, ale mluvil jiný muž. Plešatějící urostlý chlapík v tmavě modrém obleku, s tak nakrátko zastřiženými vlasy, že měl skoro mnišskou tonzuru. Všechno na něm prozrazovalo policajta, buď aktivního, nebo krátce ve výslužbě.

„Ano, já jsem Nicholas Sayre.“

„Vítejte na sídle Dorranceů, pane. Jmenuji se Hráz…“

Nicholas ucukl před nabízenou rukou a málem přepadl přes lokaje. Ještě než znovu získal stabilitu, uvědomil si, že muž řekl Hráz a pak následovala ještě jedna slabika.

Hrázný. Ne Hráz.

Nekromancer Hráz byl s konečnou platností, úplně a navždycky mrtvý. Lirael a Nezbedná Fenka ho porazily a Hráz odešel za Devátou bránu. Nemohl se vrátit. Nick věděl, že je před ním v bezpečí, ale to vědomí bylo čistě rozumové. Někde hluboko v něm bylo jméno Hráz natrvalo spojeno s téměř prvotním strachem.

„Omlouvám se,“ hekl Nick. Napřímil se a potřásl muži rukou. „Podjel mi kotník. Co jste říkal?“

„Jmenuji se Hrázný. Jsem asistent pana Dorranceho. Ostatní hosté dorazí později, pan Dorrance má za to, že byste se tu možná rád porozhlédl.“

„Hm, jistě.“ Potlačil náhlé nutkání rozhlédnout se, jestli někdo neposlouchá, a když stoupali po schodech, musel odolávat pokušení plížit se ze stínu do stínu jako filmový špión.

„Sídlo bylo vystavěno za doby posledního z Trouin-Durvilleů, před nějakými čtyřmi sty lety, ale z původní stavby se zachovalo velice málo. Převážnou část sídla v dnešní podobě nechal vystavět děd pana Dorranceho. Nejzajímavější je knihovna, která tvoří hlavní sál starého domu. Můžeme začít tam?“

„Děkuji,“ odpověděl Nicholas. Hrázného proměna v turistického průvodce byla velmi přesvědčivá. Nicholas uvažoval, jestli to pro náhodné návštěvníky dělá často, jako součást toho, čemu strýc Edward říkal „klamání tělem“.

Knihovna byla impozantní. Zatímco Hrázný zavíral obě křídla dveří, Nick zíral na vysokou klenbu s malbou znázorňující bouři na moři. Bylo docela zneklidňující dívat se vzhůru na vlny, zmítané lodi a nízko hnaná oblaka. Všechny stěny pod klenbou byly obloženy policemi s knihami. Sahaly dvacet, možná i pětadvacet stop od podlahy. Na kolejničkách byly po obvodu zavěšeny žebříky, ale nikdo je právě nepoužíval. V knihovně vládlo ticho; dvě pohovky ve tvaru půlměsíce uprostřed místnosti byly prázdné. Okna kryly těžké sametové závěsy, ale plynové lampy nad policemi hořely velmi jasným plamenem. Celé to budilo dojem, že zde lidé běžně čtou, třídí knihy nebo dělají něco podobného. Nepanovala tu temná, zaprášená atmosféra nepoužívané knihovny.

„Tudy, pane,“ řekl Hrázný. Přešel k jedné z polic, natáhl se a povysunul nenápadný, objemný tmavý svazek, ozdobený jen erbem Dorranceů, stříbrným řetězem v azurovém poli.

Kniha vyklouzla jen z poloviny, ale dál to nešlo.

Hrázný k ní vzhlédl. Nick také.

„Mělo by se něco stát?“

„Občas se trochu zašprajcuje,“ odpověděl Hrázný. Znovu za knihu zatáhl a tentokrát ji dostal ven celou. Pak ji otevřel a z dutiny vyříznuté ve stránkách vyňal klíč, o polici níž odsunul stranou dvě knihy, objevila se klíčová dírka. Do ní klíč vsunul a otočil jím. Kromě cvaknutí zámku se nestalo nic dramatického. Hrázný uložil klíč zpět do knihy a vrátil svazek na polici.

„Kdybyste nyní ráčil tudy,“ řekl Hrázný a vedl Nicka zpět do středu knihovny. Tichý mechanismus odsunul obě pohovky stranou, dva podlahové segmenty zajely do ocelových pouzder a odkryly točité kamenné schodiště. Na rozdíl od jasných plynových lamp v knihovně tam svítily mdlé elektrické žárovky.

„To je jak v příbězích pláště a dýky,“ poznamenal Nick, když vykročil na schodiště s Hrázným za zády.

Hrázný neodpověděl, ale Nick si byl jist, že mu záda provrtal nesouhlasným pohledem. Schodiště vedlo hluboko dolů, Nick odhadoval, že jeho výška odpovídá přinejmenším třem, možná čtyřem poschodím. Schody skončily před ocelovými dveřmi se zakrytou špehýrkou. Hrázný stiskl matný bronzový knoflík zvonku a o několik vteřin později se špehýrka otevřela.

„Seržant Hrázný a pan Nicholas Sayre.“

Dveře se otevřely. Za nimi nikdo nebyl. Jen dlouhá, ponurá, bíle vymalovaná betonová chodba, která se táhla nějakých třicet nebo čtyřicet metrů k dalším ocelovým dveřím. Nick prošel dveřmi a nějaký drobný pohyb ho přiměl pohlédnout doprava. Byla tam alkovna se stolem a červeným telefonem, židle a strážný, další policajt v civilu, stejného typu jako Hrázný, tentokrát jen v košili, a nijak neskrýval podpažní pouzdro s revolverem. Pokývl Nickovi, ale neusmál se ani nepromluvil.

„K těm dalším dveřím prosím,“ řekl Hrázný. Nick opětoval kývnutí a šel dál betonovou chodbou. Ozvěna jeho kroků se míjela s ozvěnou těch Hrázného. Za sebou uslyšel lehké cinknutí zvednutého sluchátka a pak tichý hlas, slovům ale nerozuměl.

U dalších dveří se procedura se špehýrkou opakovala. Za nimi byli dva policisté, ve větší a lépe vybavené alkovně. Seděli v polstrovaných křeslech a deska stolu byla potažená kůží, ale zjevně pamatovala lepší časy.

Hrázný strážným pokývl, ti uvážlivě pokývnutí oplatili. Nick se usmál, ale sám se žádného úsměvu nedočkal.

„Těmi dveřmi vlevo prosím,“ řekl Hrázný a ukázal. Na výběr byly dvoje dveře, oboje z trochu odpudivé oceli, s řadami nýtů velikosti bříška palce.

Hrázný odešel těmi napravo, zatímco Nick zatlačil na levé, které se však otevřely dřív, než vůbec vyvinul nějakou sílu. Za nimi byla mnohem příjemnější místnost, velice podobná pracovně jeho učitele v Sunbere. Kolem stolu stály čtyři veliké klubovky a po jedné straně bar s velikým, černě glazovaným rádiem na horní desce. U baru postávali tři muži.

Ten nejbližší byl vysoký, draze oblečený muž s prázdným výrazem a mohutnými licousy, v němž Nick poznal Dorranceho. Prostřední byl muž kolem padesátky ve sportovním tvídovém saku s koženými nášivkami na loktech. Kůže na krku mu přetékala přes límec a jeho obličej byl trochu veliký na půlkulaté brýle, které mu trůnily na nose. Za těmito dvěma se ztrácel všední, trochu nezdravě vyhlížející pomenší chlapík oblečený úplně stejně jako Hrázný, ale mnohem neupravenější, vypadal jako policista ve službě nebo mimo službu.

„Ach, tady máme pana Nicholase Sayrea,“ řekl Dorrance. Došel k Nicholasovi, potřásl mu rukou a vedl ho doprostřed pokoje. „Já jsem Dorrance. Je od vás laskavé, že nám chcete pomoct. Tohle je profesor Lackridge, který dohlíží na náš vědecký výzkum.“

Muž s tlustým obličejem napřáhl ruku a vlažně, zato se zdrcujícím stiskem si potřásl s Nickem. Nicka napadlo, že někdy ve vzdálené minulosti musel být profesor Lackridge nadšeným hráčem ragby. Nebo boxerem. Teď bohužel ztloustl, ale svaly mu pod tukem zůstaly.

„A tohle je pan Malthan, který je… nezávislým poradcem v otázkách Starého království.“

Malthan sklonil hlavu a rukama naznačil pohyb, jako kdyby si chtěl z čela odhrnout téměř neexistující vlasy. Ten pohyb v Nickovi probudil poznání.

„Vy jste ze Starého království, že?“ zeptal se. Bylo neobvyklé narazit na někoho ze Starého království takhle daleko na jihu. Jen málo pocestných dostalo povolení jak od krále Touchstonea, tak ancelstierrské vlády k překročení Zdi a hranice. A ještě méně se jich dostalo dál než do Bainu, který byl přinejmenším dvě stě devadesát kilometrů severněji. Zpravidla to nedělají rádi. Nevypadá to dobře, říkával vždycky Sam.

Ale tenhle muž neměl na čele Výsadní znamení, které by mu pobyt na téhle straně Zdi mohlo usnadnit. Nick si instinktivně odhrnul z čela černé vlasy, aby ukázal své znamení, a přejel po něm prsty. Znamení bylo na dotek klidné, nevykazovalo žádné známky spojení s magickými silami Starého království.

Malthan si toho všiml, ale ostatní patrně ne. Přistoupil blíž k Nickovi a zadýchaně šeptal: „Jsem obchodník z Belisaere. Vždycky jsem trochu obchodoval s lidmi v Bainu, stejně jako můj otec a před ním jeho otec. Máme povolení od krále a propustku od vaší vlády. Sem chodím jen občas, když mám něco speciálního, co by mohlo zajímat lidi, jako je pan Dorrance. I můj děd to kdysi dělával pro děda pana Dorranceho…“

„A za to, co nás zajímá, platíme velmi dobře, pane Malthane,“ přerušil ho Dorrance. „Nemám pravdu?“

„Ano, pane. Já jen…“

„Malthan byl velice užitečný,“ přerušil ho profesor Lackridge. „Přestože musíme odmítnout mnoho jeho… hm… cestovatelských báchorek. Naštěstí nám kromě svých barvitých pozorování přináší zajímavé předměty.“

„Vždycky jsem mluvil pravdu,“ prohlásil Malthan. „Tenhle mladík vám to může dosvědčit. Má Výsadní znamení. Zná to.“

„Ano, znamení té sekty,“ poznamenal Lackridge a věnoval letmý pohled Nickovu čelu. Znamení bylo už téměř schované pod vlasy. „Ze sociologického hlediska je to samozřejmě zajímavé. Bohužel je to velice rozšířený jev zvlášť u průzkumné jednotky severní hranice. Předpokládám, že u vás je to jen přetvářka, mladý muži. Neodrodil jste se nám?“

„To není jen věc náboženství,“ odpověděl Nick opatrně. „Znamení je spíš spojení… jak to říct… spojení s neviditelnými silami. S magií…“

„Ano, ano. Věřím, že vám to připadá jako magie,“ řekl Lackridge. „Ale většina z toho se dá snadno vysvětlit jako masová halucinace, vliv drog, hysterie a tak podobně. Jen pár věcí přesahuje lidské chápání, ale vznikají pak zřetelné fyzikální efekty, které nás zajímají ? třeba ta exploze ve Forwinském mlýně.“ Podíval se přes své půlkruhové brýle na Nicholase.

I Dorrance se na něho náhle napjatě zahleděl.

„Naše výzkumy na místě prokázaly, že síla výbuchu se rovnala přibližně explozi dvaceti tisíc tun nitrocelulózy,“ pokračoval Lackridge. Udeřil pěstí do stolu. „Dvacet tisíc tun! Neznáme nic s tak obrovskou výbušnou silou, zvlášť když se o té bombě mluví jako o dvou kovových polokoulích, ne větších než tři metry v průměru. Je to tak, pane Sayre?“

Nick nasucho polkl. Cítil, jak mu na čele vyráží pot a v hrudi a pravé ruce se ozvala známá drásavá bolest.

„Já… já vlastně nevím,“ řekl po několika dlouhých vteřinách. „Byl jsem moc nemocný. Měl jsem horečky. Ale nebyla to bomba. Byl to Ničitel. Nic, co by naše věda dokázala vysvětlit. To byla moje chyba. Myslel jsem si, že všechno dokážu vysvětlit našimi přírodními zákony, naší vědou. Mýlil jsem se.“

„Jste unavený a zjevně ještě ne úplně v pořádku,“ řekl Dorrance. Jeho hlas zněl laskavě, ale oči měl chladné. „Máme samozřejmě mnoho otázek, ale ty mohou počkat do rána. Profesore, ukažte to tady Nicholasovi, ať se zorientuje. Pak přijďte nahoru a můžeme pokračovat jako obyčejně. Což mi připomíná ? Nicholasi, všechno, o čem se zde dole mluví, je přísně důvěrné. Jakmile se vrátíte do hlavního domu, nesmíte se ani zmínit o existenci těchto prostor. Přirozeně, že uvidíte mě, profesora Lackridgea a ostatní u večeře, ale v našich veřejných rolích. Většina hostů nemá tušení, že pod jejich nohama číhá Třinácté oddělení, a my chceme, aby to tak i zůstalo. Věřím, že vám nebude dělat problém nechat si naši existenci pro sebe.“

„Ne, vůbec ne,“ zamumlal Nick. V duchu ale uvažoval, jak by se mohl vyhnout otázkám, a přesto získat propustku k překročení hranice. Lackridge zjevně nevěřil na magii Starého království, což zase nebylo žádné velké překvapení. Koneckonců, Nick na tom byl ještě nedávno stejně. Ale Dorrance podle řeči i chování takovou nedůvěru nesdílel. Nick se rozhodně nechtěl bavit o Ničiteli a jeho podstatě s někým, kdo mohl zjistit, co se skutečně stalo u Forwinského mlýna.

Bez podrobných instrukcí se nechtěl plést do ničeho, co by mohlo souviset s magií Starého království, dokonce ani tady, tři sta kilometrů jižně od Zdi.

„Pojďte se mnou, Nicholasi,“ řekl Lackridge. „Vy taky, Malthane. Chci vám ukázat něco, co se týká těch fotografických desek, které jste pro nás našel.“

„Musím stihnout vlak,“ mumlal Malthan. „Moje koně… ustájený u Bainu… výdaje… už se chci vrátit domů.“

„Dostanete příplatek,“ řekl Dorrance a z jeho tónu bylo jasné, že Malthan nemá na výběr. „Chci, aby Lackridge viděl, jak budete reagovat na jeden z předmětů, které jsme našli. Uvidíme se u večeře, Nicholasi.“

Dorrance na rozloučenou potřásl Nickovi rukou, mávnutím propustil Lackridgea a Malthana naprosto ignoroval. Když se Dorrance opět obrátil ke svému stolu, všiml si Nick těžítka. Byl to kousek kamene s vyrytými komplikovanými symboly. V takovéhle vzdálenosti od Starého království nezářily ani se nepohybovaly, ale Nick je poznal, přestože neznal jejich dřímající sílu ani význam. Byla to Výsadní znamení. Samotný kámen vypadal, jako by byl úlomkem většího.

Nick znovu pohlédl na Dorranceho a umínil si, že i kdyby musel vymýšlet jiný způsob, jak se dostat přes hranici, neodpoví na žádnou z Dorranceho otázek. Nebo spíš bude odpovídat mlhavě a špatně a celkově se chovat jako dobromyslný hlupák.

Hráz byl původně Ancelstierran, vzpomínal Nick, když vycházel za profesorem a Malthanem. Připadalo mu, že by se Dorrance mohl nechat zlákat na stejnou cestu jako Hráz.

Vyšli dveřmi, kterými Nick přišel, pak zamířili do dveří protějších, kličkovali spletí krátkých chodeb a procházeli mnoha stejnými, kovovými nýtovanými dveřmi.

„Je to tu trochu zmatené, co?“ poznamenal Lackridge. „Chvíli to trvá, než se člověk zorientuje. Dorranceho otec vybudoval původně tunely pro svoji podzemní elektrickou dráhu. Podle metra v Corvere. Ale od té doby byly tunely ještě výrazně prodlouženy. Právě se jdeme podívat do našeho skladiště na věci přinesené z oblastí severně od Zdi nebo nalezené blízko ní na naší straně.“

„Zmínil jste se o fotografických deskách,“ řekl Nick. „Opravdu za Zdí nefunguje žádné fotografické zařízení?“

„To se ještě musí pořádně vyzkoušet,“ odpověděl Lackridge stroze. „V každém případě jsou tohle otisky z negativních skleněných desek, na které byla v Bainu nafocena kniha přenesená přes Zeď.“

„Co je to za knihu?“ zeptal se Nick Malthana.

Malthan se podíval na Nicka, ale do mladíkových očí nepohlédl. „Ty fotografie pořídila moje bývalá společnice. Nevěděl jsem, že tu knihu má. Kniha shořela sama od sebe jen minutu po tom, co ty fotografie udělala. K tomu se polovina desek roztavila dřív, než jsem se s nimi dostal dost daleko na jih.“

„Jak se ta kniha jmenovala?“ zeptal se Nick. „A proč bývalá společnice?“

„Sho… shořela i s knihou,“ zajíkavě šeptl Malthan a otřásl se. „Nevím, jak se jmenuje. Nevím, kde k ní Raliese přišla.“

„Tady vidíte, jaké s ním máme problémy,“ řekl Lackridge s pohrdavým úšklebkem směrem k Malthanovi. „Nejspíš ty desky koupil na nějaké školní slavnosti v Bainu. Ale jsou zajímavé. Ta kniha byla nějakým druhem bestiáře. Zatím neumíme přečíst text, ale jsou tam nádherné leptané ilustrace zvířat.“

Profesor se zastavil, aby velikým mosazným klíčem odemkl dveře, ale jenom je pootevřel. Obrátil se na Nicka a Malthana a řekl: „Ty fotografie jsou důležité, protože už máme nezávislé svědectví o tom, že nejméně jedno ze zvířat vyobrazených v knize opravdu ve Starém království žije nebo žilo.“

„Nezávislé svědectví o jednom z těch stvoření?“ zachraptěl Malthan. „Jaké…“

„Tohle,“ řekl Lackridge a otevřel dveře dokořán. „Mumifikovaný vzorek!“

Skladiště za dveřmi bylo přecpané krabicemi, skříněmi a volně ležícími věcmi. Nickův pohled na okamžik upoutaly dvě veliké zvětšeniny fotografií Forwinského jezera, opřené o stěnu vedle dveří. Na jedné byla průmyslová scenérie z minulého století a druhá ukazovala zkázu způsobenou Orannisem-Ničitelem.

Ale veliké fotografie upoutaly jeho pozornost jen na kratičký okamžik. Nebylo totiž pochyb, o čem Lackridge mluvil. Uprostřed místnosti stál skleněný válec zhruba tři metry vysoký, metr a půl v průměru. Uvnitř, podepřená ocelovým rámem, spočívala noční můra.

Vypadalo to přibližně lidsky, mělo to hlavu, tělo, dvě paže a dvě nohy. Ale kůže měla podivně fialový nádech, byla křížem krážem protkána rýhami podobně jako krokodýlí a vypadalo to, že je velice silná. Nohy měly kolenní klouby obrácené dozadu a končily hákovitými kopyty. Paže dosahovaly téměř ke dnu válce, nebyly však zakončeny rukama, ale výrůstky podobnými palicím, pahýly byly porostlé trny dlouhými asi tři centimetry. Trup mělo stvoření útlý a válcovitý, podobný víc vosímu než lidskému. Hlava byla podobná lidské asi nejvíc z celého těla, až na to, že byla posazena na dvojnásobně dlouhém krku; místo uší měla úzké štěrbiny a černé oči s fialovými zřítelnicemi ? skleněné, patrně práce zručného preparátora ? měly hruškovitý tvar a zabíraly polovinu obličeje. Ústa, dvakrát tak široká jako lidská, byla skoro zavřená, ale Nick viděl, že se v nich lesknou černé zuby.

Blyštěly se jako leštěný jantar.

„Ne!“ zaječel Malthan. Běžel chodbou až ke dveřím, kterými přišli, ale ty už byly zamčené. Bušil pěstmi do ocelového plátu a chodbou se rozléhalo kovové dunění.

„Promiňte,“ řekl Nick tiše a jemně odstrčil Lackridgea stranou. Srdce v hrudi mu divoce bušilo, nebylo to však strachem. Bylo to vzrušením. Ten pocit už prožíval, ale nepoznal ho od chvíle, kdy vykopal kovové koule Ničitele.

Naklonil se, aby se mohl dotknout válce, prsty mu proběhlo elektrické chvění a vyběhlo palci. Ve stejnou chvíli pocítil bodavou bolest za čelem, dost silnou, aby ucouvl a pevně si přitiskl dva prsty mezi oči.

„Není to špatný vzorek,“ poznamenal Lackridge. Mluvil konverzačním tónem, ale přistoupil těsně k Nickovi a velice bedlivě ho pozoroval. „Jeho historie je poněkud temná, ale v zemi je přinejmenším tři sta let a v Bibliotéce v Corvere posledních třicet pět. Jednou z věcí, které moji lidé dělají na Třináctém oddělení, je prověřování všech záznamů a vyhledávání předmětů a informací o našich severních sousedech. Když jsme získali Malthanovy fotografie, Dorrance si náhodou vzpomněl, že vzorek jedné z těch bytostí někde viděl jako dítě. Prošel jsem záznamy v Bibliotéce, našel tu věc a přivezli jsme ji sem.“

Nick nepřítomně přikývl. Bolest v hlavě ustupovala. Připadalo mu, že vychází z jeho Výsadního znamení, ale to by takhle daleko od Zdi mělo být v naprostém klidu. Pokud se od severu nežene dunivá bouře, to se mohlo stát poté, co sestoupil do podzemního pelechu Třináctého oddělení. Nedalo se nijak poznat, co se děje ve světě nad nimi.

„Ta věc byla nalezena asi šestnáct kilometrů od Zdi, na naší straně, a byla spoutána třemi řetězy,“ pokračoval Lackridge. „Jeden byl stříbrný, druhý olověný a třetí spletený ze žlutých kopretin. To říkají záznamy, ovšem řetězy už nemáme, abychom to dokázali. Pokud ten stříbrný existoval, musel stát jmění. Bylo to dlouho před vytyčením hranice, nějaký čas před tím, než tam úřady prosadily svůj vliv. Podle záznamů chtěli místní tu věc odtáhnout zpátky ke Zdi, ale naštěstí tam právě dlel kapitán-inkvizitor, který ji odvezl na jih. Kapitánů-inkvizitorů jsme se nikdy neměli zbavovat. Nevadilo by mi být jedním z nich. Počítám, že teď už je nikdo zpátky nepřivede. Současná vláda je banda zbabělců… samozřejmě kromě vašeho strýce…“

„I můj otec zasedá v radě,“ řekl Nick. „Ve vládních lavicích.“

„No ano, jistě, všichni říkají, že mé politické názory jsou příliš doprava od starého Arbitra Werrise Modronose, tak se na mě nezlobte.“ Vyšel zpátky na chodbu a zakřičel: „Vraťte se, pane Malthane. Neukousne vás to!“

Zatímco Lackridge mluvil, Nickovi se zdálo, že se oči stvoření pohnuly. Jen neparně, ale pohyb to nepochybně byl. Jeho vzrušení okamžitě zmizelo a na jeho místo pronikl narůstající strach.

Je to živé, pomyslel si Nick.

Vrátil se ke dveřím, téměř zakopl o Lackridgea a mysl mu pracovala na plné obrátky.

Ta věc je stále živá. Tichá. Takhle daleko od Starého království si udržuje svoji energii. Musí to být nějaká volnomagická bytost a jenom čeká na příležitost…

„Děkuji vám, profesore, ale teď bych si hrozně rád dal šálek čaje,“ vyhrkl Nick. „Myslíte, že bychom se mohli vrátit a prohlédnout si exponát zítra?“

„Mám se postarat, aby se válce dotkl Malthan,“ odpověděl Lackridge. „Dorrance na tom velmi trval. Chce znát jeho reakci.“

Nick kousek couvl a vyhlédl na chodbu. Malthan se choulil u dveří.

„Myslím, že jste jeho reakci viděl,“ poznamenal. „Cokoli navíc by bylo pouze kruté a sotva vědecké.“

„Je to jen obchodník ze Starého království,“ řekl Lackridge. „V podstatě tu ani není legálně. Podmínečné vízum. Můžeme si s ním dělat, co chceme.“

„Cože?“ vyhrkl Nick.

„V rozumných mezích,“ dodal Lackridge spěšně. „Myslím tím, nic drastického. Tak lidsky.“

„Myslím, že potřebuje stihnout vlak na sever a vrátit se do Starého království,“ opáčil Nick pevně. Lackridge se mu minutu od minuty líbil méně a méně a celé Třinácté oddělení bylo nějak pochybné. Jeho strýci Edwardovi se to mluvilo o lidech stojících nad zákonem, prý dělají věci, které vláda dělat nemůže, ale někde je třeba udělat čáru a Nick měl za to, že Dorrance ani Lackridge nevědí kde, a pokud ano, nevědí, kdy ji nepřekračovat.

„Podívám se, jak je na tom,“ dodal Nick. Když kráčel chodbou k roztřesenému muži schoulenému u dveří, začal mu v hlavě klíčit nápad. „Možná můžeme jít spolu.“

„Pan Dorrance velmi trval…“

„Myslím, že mu nebude vadit, když mu řeknete, že já jsem si nedal vymluvit, abych mohl Malthana doprovodit.“

„Ale…“

„Já na tom trvám,“ zarazil ho Nick zostra. „Jak to tak vypadá, asi bych se o tomhle místě měl zmínit svému strýci.“

„Když se na to díváte takhle, myslím, že nemám jinou možnost,“ řekl Lackridge nedůtklivě. „Byli jsme ujištěni, že při našem výzkumu budete plně spolupracovat.“

„Já spolupracovat budu, ale myslím, že Malthan už nemusí,“ řekl Nick. Sklonil se a pomohl obchodníkovi na nohy. Překvapilo ho, jak se ten malý muž třese. Byl v šoku, přestože se trochu zklidnil, když ho Nick vzal za loket. „A teď nás prosím vyveďte ven. Řekněte někomu, aby vzal Malthana na nádraží.“

„Vy nechápete důležitost naší práce. Nebo našich metod,“ řekl Lackridge. „Pozorování reakcí pověrčivých seveřanů a našich vlastních lidí nám poskytuje přesné a potenciálně užitečné informace.“

Byl to jenom formální protest, protože Lackridge při tom odemkl dveře a rychle je vedl chodbami. Po několika minutách Nick zjistil, že už nemusí Malthana napůl nést, ale stačí, když ho jen postrčí správným směrem.

Po mnoha odbočkách a dalších dveřích, které vyžadovaly složité odemykání, nakonec došli k ocelovým dveřím dvojité šířky a se dvěma špehýrkami. Lackridge zaklepal a po krátké kontrole byli vpuštěni na strážnici, kde hlídalo pět policistů. Čtyři seděli pod jednou holou žárovkou kolem stolu s deskou potaženou linoleem, pili čaj a ukusovali z pořádných sendvičů. Pátý byl Hrázný, zjevně stále ve službě, protože na rozdíl od ostatních si nesvlékl sako.

„Seržante Hrázný,“ zvolal Lackridge trochu příliš hlasitě. „Doprovoďte prosím pana Sayrea nahoru a ať některý z vašich podřízených vezme Malthana na zastávku Dorrance Halt a dohlédne, aby nasedl do prvního vlaku na sever.“

„Jistě, pane,“ odpověděl Hrázný. Na okamžik zaváhal a pak se zvláštně nepříjemným důrazem, kterého by si Nick ani nepovšiml, kdyby pečlivě neposlouchal, řekl: „Konstáble Riptone, vemte si na starost Malthana.“

„Ještě okamžik,“ řekl Nick. „Něco mě napadlo. Malthan by mohl doručit vzkaz mému strýci, prvnímu ministrovi, ke Zlatému snopu. Někdo z jeho lidí ho pak vezme na nejbližší nádraží.“

„Některý z mých mužů s radostí vzkaz odnese, pane,“ řekl seržant Hrázný. „A Dorrance Halt je mnohem blíž než Zlatý snop. Ten je nějakých třicet kilometrů odsud.“

„Děkuji,“ opáčil Nick, „ale chci, aby první ministr o některých věcech, které se týkají Starého království, slyšel přímo od Malthana. To by neměl být problém, ne? Malthane, jen vám něco napíšu, dáte to pak Garranovi, hlavnímu tajemníkovi mého strýce.“

Nick vytáhl svůj blok a zlatý krejon a nedbale se opřel o stěnu. Všichni ho sledovali. Policisté své nepřátelství maskovali strojeným nezájmem, Lackridge se tolik nesnažil a Malthan ho pozoroval smutnýma očima zatracence.

Nick si začal nemelodicky pohvizdovat a předstíral, že si nevšímá zadržované agrese moci, která se na něho soustředila. Rychle psal, pak vzdychl a naznačil, že napsané škrtá, vytrhl stránku, zmuchlal ji a začal znovu.

„Tady v tom vašem podzemí se nedá soustředit,“ řekl Lackridgeovi. „Nechápu, jak tady můžete něco udělat. Taky bych řekl, že tu máte šváby… možná i krysy… hele, co je to támhle?“

Ukázal tužkou. Jenom Malthan a Lackridge se otočili. Policisté z něho nespouštěli oči. Nick jejich pohled opětoval, ale cítil, že mu strach pomalu svírá žaludek. Opravdu by si troufli udělat něco synovci Edwarda Sayrea? A přesto… zjevně se chystali uvěznit Malthana, nebo něco ještě horšího. Nick to nehodlal dopustit.

„Byl to jen stín, ale vsadím se, že tady krysy máte. To dá rozum. Podzemí. Čaj a sušenky všude kolem,“ pokračoval Nick, když vytrhával druhou stránku. Složil ji, navrch napsal „Pan Edmund Garran“ a podal ji Malthanovi. Ve stejnou chvíli ukročil stranou, aby clonil všem, kromě Lackridgea, do kterého při tom strčil.

„Och, promiňte!“ vyhrkl, a jak se potácel, vstrčil první zmuchlaný list papíru do stále otevřené Malthanovy dlaně.

„Já… uf… ještě nejsem úplně v pořádku po těch událostech ve Forwinském mlýně,“ zamumlal Nick, když Lackridge polkl kletbu a uskočil.

Policisté udělali krok vpřed, zjevně proto, aby ho zachytili, kdyby padal. Seržant Hrázný už ho jednou viděl klopýtnout. Bylo jasné, že nějaké podezření mají, ale nevědí, co udělal. Doufal.

„Trochu se mi ještě podlamují nohy,“ pokračoval Nick. „Naneštěstí to nemá nic společného s pitím. To by aspoň byl rozumný důvod. Teď musím nahoru převléknout se k večeři. Kdo vezme Malthana do Zlatého snopu?“

„Já, pane, konstábl Ripton.“

„Výborně, konstáble. Jsem si jistý, že to bude příjemná večerní projížďka. Zavolám, že jedete, aby vás strýcovi lidé očekávali a připravili vám večeři.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Ripton toporně. Kdyby si Nick stále pečlivě nevšímal, asi by mu byl unikl rychlý pohyb konstáblových očí nahoru a dolů a pak dvakrát k seržantovi Hráznému ? Nick si to vyložil jako žádost o pomoc od mladšího důstojníka. Chtěl vědět, jak uspokojit své přímé nadřízené, a zároveň se pojistit proti vměšování vyšších autorit.

„Tak do toho, konstáble,“ řekl mu Hrázný. Jeho slova byla stejně dvojznačná jako jeho výraz.

„Pojďme všichni nahoru,“ pobídl Nick s předstíraným veselím, které ještě odněkud vydoloval. „Až po vás, seržante. Jestli vám to nebude vadit, Malthane, doprovodím vás k autu. Rád bych se vás zeptal na pár věcí kolem Starého království, které jistě budete znát.“

„Cokoli, cokoli,“ breptal Malthan. Tiskl se k němu tak blízko, až měl Nick dojem, že ho malý obchodník chce obejmout. „Dostaňte nás nahoru. Tady s tím…“

„Jistě, souhlasím,“ přerušil ho Nick. Ukázal ke dveřím a setkal se s pohledem Hrázného. Všichni policisté se sunuli blíž. Nenápadně. Noha míjela nohu, úhlopříčně se blížili k Nickovi.

Lackridge zachrchlal něco, co znělo jako „Dorrance“, docupital ke dveřím vedoucím zpátky do tunelů, pootevřel je a protáhl se ven. Nicka napadlo, že ho zavolá zpátky, ale okamžitě ten nápad zavrhl. Nechtěl dát nijak najevo slabost.

Ale teď, když byl Lackridge pryč, nebyl tu žádný svědek. Nick věděl, že pro nikoho ze Třináctého oddělení Malthan nic neznamenal.

Seržant Hrázný zvedl nohu v těžké botě a přistoupil k Nickovi a Malthanovi, takže jeho tvář byla jen několik palců od Nickovy. Byl to zastrašovací postoj, tolik oblíbený u seržantů, jak Nick dobře věděl ze školy kadetů.

Hrázný mlčel a měřil si ho divokým pohledem. Nick věděl, že se za ním skrývají úvahy, jak daleko může zajít, aby Malthan zůstal jeho zajatcem, a co by tak mohl udělat Nicholasovi Sayreovi, a nezpůsobit si přitom problémy.

„Můj strýc je prvním ministrem,“ zašeptal Nick velmi tiše. „Můj otec je členem rady, Maršál Harngorm je strýc mé matky. Můj vzdálený bratranec je samotný Dědičný arbitr.“

„Jak přikazujete, pane,“ odpověděl Hrázný hlasitě. Ustoupil a cvakání jeho podpatků na betonu se hlasitě neslo napjatým tichem. „Jistě víte, co děláte.“

Nick věděl, že to je varování před možnými následky. Ale bylo mu to jedno. Chtěl zachránit Malthana, jenže v tuhle chvíli se ze všeho nejvíc chtěl dostat zpátky na slunce. Chtěl stát na zemi a mít mezi sebou a tím tvorem ve vitríně co nejvíc hlíny, betonu a zamčených dveří.

Když ho ale dopolední slunce teple pohladilo po tváři, mnoho klidu necítil. Sledoval konstábla Riptona a Malthana, jak odjíždějí v malé zelené dodávce, která vypadala přesně tak, jak by takové auto k převážení těl vypadalo ve filmu o fiktivním Třináctém oddělení. Když se pak plížil kolem postranního vchodu pro služebnictvo, uviděl přijíždět několik blyštivých, drahých aut, aby vyložila své blyštivé a drahé pasažéry. Většinu hostů poznával. Žádní přátelé. Byli to lidé, které by dříve popsal jako povrchní a teď mu byli úplně lhostejní. Dokonce i krásné mladé ženy vzbudily jen jeho chvilkový zájem. V duchu byl jinde.

Myslel na Malthana a dvě zprávy, které s sebou nesl. V první, adresované Thomasovi Garranovi, hlavnímu soukromému tajemníkovi strýce Edwarda, stálo:

Garrane,

strýc bude chtít s poslem (jmenuje se Malthan, obchodník ze Starého království) asi tak pět minut hovořit. Zajistěte prosím, aby byl potom posel dopraven do Pásma buď Foxeovými lidmi, nebo lidmi kapitána Sverensona, ne 13.O. Požádejte strýce, ať mi neprodleně zavolá.

Nicholas Sayre

V tom druhém, tajném, spěšně naškrábaném, stálo:

Pošli telegram: MAGISTRIX WYVERLEYSKÁ AKADEMIE NICK NAŠEL ZLÉHO TVORA Z KRÁLOVSTVÍ V DORRANCE HALL POŽÁDAT ABHORSENY O POMOC.

Je dost pravděpodobné, že ani jeden vzkaz nenajde adresáta, uvažoval Nick. Všechno záleží na tom, čeho se Dorrance a jeho poskokové odváží. A to závisí na tom, co si myslí, že mohou udělat Nicholasovi Sayreovi, aniž by si způsobili příliš velké potíže.

Nick se otřásl a vrátil se dovnitř. Když se zeptal na telefon, lokaj ho podle očekávání odkázal na majordoma, ten mu ale s úklonami a lítostí oznámil, že linka je bohužel mimo provoz a její oprava patrně potrvá několik dní, protože telegrafní společnost v zemi je pověstná svou liknavostí.

Když tedy Nick zjistil, že tahle cesta je odříznutá, vrátil se do svého pokoje, naoko proto, aby se převlékl k večeři. Ve skutečnosti většinu času strávil psaním hlášení svému strýci a dalšího telegramu na Magistrix Wyverleyské akademie. Hlášení ukryl pod podšívkou svého kufru a vydal se hledat komorníka, o němž věděl, že by měl doprovázet jednoho z hostů, stárnoucího hejska Hericourta Danjerse. Všichni ze stálého personálu na Dorrance Hall budou agenti Třináctého oddělení nebo přinejmenším informátoři, ale u služebnictva hostů to moc pravděpodobné není.

Danjersův komorník byl mezi služebnictvem pověstný svou zručností v práci s leštěnkou na boty ze šampaňského a tajného oleje. Takže on ani nikdo jiný pod schodištěm nebyl příliš překvapen, když ho tam vyhledal synovec prvního ministra s párem bot v ruce. Komorník byl přece jenom trochu překvapen, když v botách našel vzkaz se žádostí, aby šel do vesnice a v tajnosti poslal telegram. Protože ale v lístku byly zabaleny čtyři dvouguineové mince, udělal to s radostí. Samozřejmě až po splnění svých povinností.

Nick se pak vrátil do svého pokoje a rychle se oblékl. Zatímco si vázal motýlka a ruce automaticky vykonávaly navyklé pohyby, přemýšlel, co dál. Hlavou se mu honily všechny možné plány jen proto, aby je okamžitě zavrhl jako nepraktické, šílené nebo takové, které by věci ještě zhoršily.

Když motýlek konečně seděl, šel Nick ke skříni a podal si velkou koženou brašnu. Uvnitř byly tři věci. Dva dopisy, oba pečlivě napsané na silném, lněném ručním papíře, ale každý z nich jinou rukou.

První byl od Nickova starého přítele prince Sametha. Zabýval se především současnými Samovými projekty a na okrajích byl ilustrovaný malými diagramy. Podle toho dopisu trávil Sam většinu času výrobou a začarováváním náhradní ruky pro Lirael a plánováním a vymýšlením rybářské chaty na ostrově v deltě Ratterlinu. Sam nevysvětloval, proč chce stavět rybářskou chatu, a Nick ještě nedostal odpověď na svůj poslední dopis, ve kterém se ptal na důvod. To nebylo nic neobvyklého. Sam nikdy psaní moc nedal a mezi Ancelstierre a Starým královstvím neexistovalo žádné pravidelné poštovní spojení.

Nick se čtením Samova dopisu neobtěžoval, odložil jej stranou, opatrně rozložil druhý, začal jej číst už po sté nebo po dvousté a doufal, že tentokrát v těch nenápadných slovech objeví nějaký skrytý význam.

Tenhle dopis byl od Lirael a byl poměrně krátký. Písmo bylo tak pravidelné, tak dokonale rozvržené a bez jediné kaňky, že Nick uvažoval, jestli to není kopie. Pokud ano, co by to znamenalo? Dělá si Lirael vždycky kopie svých dopisů? Nebo jenom některých?

Milý Nicku,

doufám, že se zotavuješ. Mně už je mnohem líp a Sam říká, že moje nová ruka bude už brzy hotová. Ellimere mě učila hrát tenis, hru z vaší země, ale na to opravdu potřebuji dvě ruce. Také musím začít pracovat s Abhorseny. Myslím se Sabriel, i když si stále nemohu zvyknout říkat jí tak. Pořád se musím smát, když si vzpomenu, jak jsi ji oslovoval „Paní Abhorsenová, madam pane“. Překvapilo mě, že se dokážu smát uprostřed takového smutku a bolesti. Byl to zvláštní den, viď? Čekat, než se všechno prodiskutuje, srovná a vysvětlí natolik, abychom všichni mohli jít domů, my dva vedle sebe na nosítkách a všude kolem tolik shonu. Ulehčil jsi mi to, když jsi mi pověděl o mé kamarádce Nezbedné Fence. Jsem za to moc vděčná. Hlavně proto píšu. Sam říkal, že také něco posílá, takže to možná přijde najednou.

Měj se.

Lirael, Abhorsenka následnice a Správkyně daní

Nick zíral na dopis ještě několik minut poté, co ho dočetl, pak ho opatrně složil a vrátil do brašny. Vytáhl z ní třetí věc, která přišla v balíčku s dopisy před třemi týdny, přestože zjevně opustila Staré království nejméně měsíc předtím. Byla to malá, velmi jednoduchá dýka, čepel i střenka byly vyrobeny z kalené oceli, rukojeť měla ovinutou mosazným drátem a hrušku tvořila jen velká slza kovu.

Nick ji podržel na světle. Na čepeli rozeznával jemně leptané symboly, ale to bylo všechno. Byly to jen jemně leptané symboly. Ne živoucí, pohyblivá Výsadní znamení, zářící a proměnlivá, zlato a slunce v jednom. Nick věděl, že tak obvykle meče s kouzly Výsady vypadají, znamení kloužou a splývají po kovu.

Nick tušil, že by ho to mělo uklidnit. Jestliže jsou Výsadní znamení na jeho dýce tichá a neživá, pak by takový měl být i tvor pod sídlem. Ale cítil, že není. Viděl, jak se jeho oko zachvělo.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Nick rychle zasunul dýku do pochvy.

„Ano!“ Dýku v pochvě stále držel v ruce. Na okamžik uvažoval, že ji vymění za štíhlou automatickou dvaatřicítku, kterou měl ve vnější kapse kufru. Tu myšlenku ale zahnal, když ode dveří uslyšel návštěvníkův hlas.

„Nicholas Sayre?“

Byl to ženský hlas. Hlas mladé ženy s náznakem smíchu. To nebyla služebná. Snad některá z těch krásných žen, které viděl přijíždět. Možná nepříliš úspěšná herečka nebo zpěvačka, které bývaly typickými ozdobami podobných slavností na venkovských sídlech.

„Ano. Kdo je to?“

„Tesrya. Neříkejte, že si na mě nepamatujete. Možná, až na mě mrknete, vzpomenete si. Pusťte mě dovnitř. Mám tu láhev šampaňského. Napadlo mě, že si dáme před večeří skleničku.“

Nick si ji nepamatoval, ale to nemuselo nic znamenat. Věděl, že si ho našla podle zasedacího pořádku večeře. Napadlo ho, že by ji měl alespoň poslat pryč osobně. Zdvořilost k ženám, dokonce i k lovkyním věna, do něho vtloukali celý život.

„Jen jednu skleničku?“

Nick zaváhal a pak zasunul dýku v pochvě za kalhoty. Jednu nohu opřel o dolní hranu dveří pro případ, že by je musel rychle zavřít, pak otočil klíčem a trochu pootevřel.

Dostalo se mu slibovaného mrknutí. Vodové, melancholické oči ve velice bledém obličeji, nucený úsměv křiklavě rudých rtů. Ale vynořili se i dva muži v kápích. Jeden ramenem rozrazil dveře, druhý popadl Nicka za vlasy a na tvář mu přitiskl kus vaty velikosti malého polštáře.

Nick se snažil nenadechnout a prudce sebou trhl dozadu, přičemž přišel o hrst vlasů, ale mdlý a sladký pach chloroformu mu už naplnil nos i ústa. Muži mu neposkytli čas, aby zase získal rovnováhu. Jeden ho přitiskl k nohám postele a druhý mu zápasnických chvatem sevřel pravou ruku. Nick se snažil bránil levou rukou, ale pěst nedopadla tam, kam zamýšlel. Paže měl jako gumové hadice a lokty z rosolu.

Nick se stále oháněl, ale to už měl vatu zpátky na obličeji a všechny jeho smysly se začínaly rozpadat jako roztříštěná mozaika. Nedokázal rozeznat, co vidí a slyší, a jediné, co cítil, byl nasládlý pach, jako když se laciný parfém snaží napodobit vůni květů.

Za několik vteřin ztratil vědomí.

Nicholas Sayre se probíral velmi zvolna. Bylo to jako probudit se opilý po večírku, mysl měl stále zastřenou a žaludkem a hlavou mu cloumala kocovina. Byla tma a netušil, co se děje a kde je. Zkusil se pohnout a na krátký, děsivý okamžik ho napadlo, že ochrnul. Pak ucítil pouta na zápěstích, stehnech a kotnících a něco tvrdého pod hlavou a zády. Byl přivázaný ke stolu nebo nějaké tvrdé lavici.

„Ach, mysl se probouzí,“ řekl hlas ze tmy. Nicka na vteřinu napadlo, že jeho zastřená mysl pomalu zpracovává zvuky. Ten hlas znal. Dorrance.

„Chtěl byste vidět, co se děje?“ zeptal se Dorrance. Slyšel kroky a pak cvaknutí otočného vypínače. Zároveň s cvaknutím vytrysklo tak ostré světlo, že Nick musel pevně zavřít oči a vytryskly mu slzy.

„Pohleďte, pane Sayre. Pohleďte na svoji nejužitečnější práci.“

Nick pomalu otevřel oči. První, co uviděl, byla holá, kulatá elektrická žárovka, která se houpala přímo nad jeho hlavou. Zamrkal, aby se zbavil slz, a podíval se na stranu. Stál tam Dorrance a opíral se o betonovou zeď. Usmíval se a ukazoval na druhou stranu. Sevřenou pěst měl opřenou o hruď a vytrčený ukazovák.

Nick otočil hlavu, vzápětí sebou trhl a opřel se do provazů, které ho za zápěstí, stehna a kotníky poutaly k ocelovému operačnímu stolu s kovovým trubkovým pažením po obvodu.

Tvor z vitríny byl přímo vedle něho. Už nestál ve svém válci, ale ležel na vedlejším stole, o třicet centimetrů nižším, než byl ten Nickův. Nebyl přivázaný. Od Nickova zápěstí vedla ke kovovému stojanu vedle hlavy tvora rudá gumová hadička. Hadička končila asi palec nad jeho pootevřenými ústy. Z hadičky odkapávala krev, malé tmavé kapky kanuly mezi jantarově černé zuby.

Nickova krev.

Nick se ještě vteřinu v panice zmítal, ale lana nepovolila a hadička se nevyvlékla. Vyčerpal se a nechal toho.

„Nemusíte mít obavy, pane Nicholasi Sayre,“ řekl Dorrance. Obešel ho, aby se podíval na tvora, a lehce přitom poklepal na Nickovy nohy v trepkách. „Vezmu si pouze pintu. Ráno to bude jen polozapomenutá noční můra a tucet mužů odpřisáhne, že jste si až příliš dopřával brandy.“

Zatímco mluvil, žárovka nad Nickovou hlavou se náhle rozzářila jasně bílým světlem. V následujícím okamžiku s třesknutím explodovala a rozlétla se v prach. Místnost zahalila tma. Nick zamrkal a před očima stále viděl rozžhavené vlákno jako bílou stuhu nataženou přes místnost. Přesto ale spatřil ještě něco jiného. Dvě fialové jiskry, zprvu mdlé, ale pak jasnější a zářivější.

Okamžitě poznal, že jsou to tvorovy oči. Ve stejný okamžik ucítil štiplavý zápach, měl ho hned plná ústa, pálil ho v nose. Ten kovový pach ihned poznal.

Byl to pach Volné magie.

Fialové oči sebou náhle trhly vzhůru. Nick cítil, jak mu někdo vyrval hadičku ze zápěstí a po ruce mu stéká teplá krev.

Stále neviděl nic jiného, jen tvorovy oči. Znovu se pohnuly, velice rychle, jak si to stvoření stouplo a přešlo místnost. Když bytost Nicka míjela, nevšímala si ho, přestože se v poutech divoce zmítal. Neviděl, co se dělo pak, ale něco… nebo někdo… prudce narazil do jeho stolu, až se skoro převrátil.

„Ne!“ křičel Dorrance. „Neutíkej! Dám ti krev! Jakou budeš chtít…“

Ozval se zvuk, jako když se něco trhá a místnost ozářilo mihotavé světlo. Nick uviděl ve dveřích obrys tvora, který svíral těžké dveřní křídlo vytržené ze závěsů. Odhodil je stranou, vyšel na chodbu, otočil hlavu a vydal tak vysoký syčivý skřek, že Nickovi zazvonilo v uších.

Dorrance za tvorem kousek klopýtal, ale pak se vrátil a otevřel vestavěnou skříň. Když zevnitř vytahoval telefon, světla na chodbě zasyčela a zhasla.

Nick slyšel, že se číselník třikrát otočil. Dorrance zaklel a poklepal na vidlici, než znovu vytočil číslo. Tentokrát telefon fungoval. Dorrance mluvil velmi rychle.

„Haló? Lackridge? Slyšíte mě? Ano… kašlete na praskání. Je tam Hrázný? Řekněte mu: ‚Situace Dora, všechny požární dveře se musí zavřít a aktivujte rošty na východech.‘ Ne, řekněte mu to hned… Dora… Jo, jo, fungovalo to. Až moc dobře. Je plně aktivní a tentokrát jsem Ji poprvé slyšel jasně, mluvila přímo v mojí hlavě, už to nebyl žádný hlas ze sna. Sayreova krev je moc vydatná a něco je s ní v nepořádku. Potřebuje si ji naředit normální krví… Cože? Aktivní! Pobíhá tu! Samozřejmě, že jste v nebezpečí! Je Jí jedno, čí krev… Musíme Ji udržet v tunelech; pak někoho najdu… někoho ze služebnictva. A už sebou hněte!“

Nick mlčel, ale vzpomněl si na dýku za pasem. Jestli dokáže ohnout ruku, aby na zbraň dosáhl, mohl by ji povytáhnout z pochvy natolik, že dosáhne k lanu. Pokud dřív nevykrvácí.

„Tak, pane Sayre,“ řekl Dorrance ze tmy. „Proč je vaše krev jiná než krev ostatních s Výsadním znamením? Mám trochu obavy, že jsem Jí dal nevhodný druh. A to už nemluvím o potížích, které vzniknou díky Její touze spláchnout ten drink.“

„To nevím,“ zašeptal Nick po krátkém zaváhání. Napadlo ho, že by předstíral bezvědomí, ale Dorrance by si to jistě nějak ověřil.

Někde v dálce se ozvalo nepříjemné, pronikavé a vytrvalé zvonění elektrických zvonků. V chodbě zpočátku žádný nezvonil, ale za okamžik jeden naskočil. Ve stejnou chvíli nade dveřmi několikrát zablikalo světlo, rozprsklo se ve snopu jisker a místnost se znovu ponořila do naprosté tmy.

Něco se dotklo Nickovy nohy. Cukl sebou a strhl si kousek kůže o provazy. O několik vteřin později se u jeho hlavy ozvalo cvaknutí, ucítil závan benzínových par a místnost vzápětí částečně osvětlil několikacentimetrový plamen. Dorrance položil hořící zapalovač na polici ve výši hlavy.

Ze stejné police vzal obvaz a začal jím omotávat Nickovo zápěstí.

„Kdo šetří, má za tři,“ pravil Dorrance. „I když máš zkaženou krev, byl to větší úspěch, než jsem se vůbec odvažoval doufat. Dlouho jsem snil o tom, že Ji probudím.“

„Myslíte To,“ zakrákal Nick.

Dorrance utáhl obvaz a pak náhle Nicka udeřil hřbetem ruky do obličeje.

„Nejste hoden, abyste o Ní hovořil! Je to bohyně! Bohyně! Nikdy neměla být poslána pryč! Můj otec byl blázen! To já naštěstí nejsem!“

Nick se rozhodl mlčet a čekal na další ránu. Ta ale nepřišla. Dorrance se zhluboka nadechl a sklonil se pod stůl. Nick natahoval krk, aby viděl, co dělá, ale slyšel jen chrastění kovu o kov.

Muž se pak objevil s párem starých pout v rukou, takových, která se místo uzamykání zašroubovala. Rychle připoutal Nickovo levé zápěstí ke kovovému pažení stolu a vzápětí totéž udělal i se zápěstím pravým.

„Jen jsem předstíral, že nevěřím tvé Výsadní magii,“ řekl, když pevně dotahoval pouta. „Ale Ona mi ve snech říkala něco jiného, a pokud může procitnout tak daleko od Zdi, možná tvoje magie poslouží i tobě… a lana přece tak snadno shoří nebo se předřou. Odpočívej, mladý Nicholasi. Moje paní bude možná brzy potřebovat další drink, ať už jí chutná, nebo ne.“

Když zatahal za pouta, aby se ujistil, že dobře drží, vzal Dorrance z police hořící zapalovač a s nesrozumitelným mumláním vyšel ven. Neznělo to zrovna příčetně, ale Nick nepotřeboval slyšet bizarní breptání, aby mu bylo jasné, že Dorrance není neškodným podivínem, jak se předvádí veřejnosti, ani mazaným špiónem. Je to blázen, který se spojil s volnomagickým tvorem.

Jakmile byl Dorrance pryč, Nick se vzepřel, aby vyzkoušel pevnost pout. Nedokázal ale pohnout rukama víc než několik centimetrů nad stůl, rozhodně to nestačilo, aby dosáhl na šrouby. Zato třemi prsty dokázal nahmatat hrušku dýky. Po několika marných pokusech se mu podařilo čepel vytáhnout a převalováním těla přeřezal provaz na levém zápěstí. Několikrát se přitom mělce řízl.

Snažil se dostat levý kotník k ruce, když uslyšel první vzdálené výstřely a křik. Ozývaly se další a další, ale slábly, byla tedy naděje, že se tvor vzdaluje.

Ne, že by to nějak pomohlo, pomyslel si Nick, když bezmocně chrastil pouty. Sám se osvobodit nedokáže. Měl by vymyslet plán, jak přimět Dorranceho, aby mu alespoň sundal pouta, až se vrátí. Pak by ho Nick mohl nějak překvapit. Pokud se vrátí. Rozhodl se, že do té doby se pokusí odpočívat a sebrat síly. Jestli mu adrenalin v žilách dovolí odpočívat svázanému na ocelovém operačním stole, v tajném podzemí, které ovládá blázen, a s volně pobíhajícím nepřátelským tvorem.

Odhadoval, že tak tiše leží patnáct minut až hodinu, protože ve tmě a napětí byl naprosto neschopný vnímat běh času. Během té doby mu každý zvuk připadal hlasitý a významný a on otáčel a nakláněl hlavu, jako by nastavením uší dokázal zvuky lépe zachytit a identifikovat.

Nějakou chvíli už bylo ticho. Pak uslyšel další výstřely, ale tentokrát žádný křik. Výstřely se ozvaly po několika vteřinách znovu, nyní blíž a hlasitěji, a následovalo je prásknutí, ozvěna zabouchnutých ocelových dveří a rychlé kroky. Byla to víc než jedna osoba.

„Pomoc!“ vykřikl Nick. „Pomoc! Jsem tady svázaný!“

Připadalo mu, že teď se vyplatí křičet. Dokonce i fanatičtí zaměstnanci Třináctého oddělení si už museli uvědomit, že Dorrance je blázen a že na ně vypustil něco hrůzného.

„Pomoc!“

Kroky se přiblížily, do místnosti vklouzl ostrý paprsek světla a oslepil ho. V jeho žluté aureole uviděl obrysy dvou postav. Za sebou tam stáli dva muži.

„Sundejte mu pouta a odvažte ho,“ nařídil muž vzadu. Nick ten hlas poznal. Byl to konstábl Ripton. Muž, který se šoural dopředu a na jehož tvář teď dopadlo světlo, byl profesor Lackridge. Bledý, roztřesený Lackridge teď zápolil se šrouby pout. Ripton na něho mířil revolverem, ale Nick pochyboval, že je to důvod, proč je vědec tak vyděšený.

„Promiňte, že to trvalo tak dlouho, pane,“ řekl Ripton klidně. „Je tu trochu panika.“

Nick náhle pochopil, co se Ripton doopravdy snažil říct těmi rychlými pohledy tam na strážnici. Hlavou mu bleskla strýcova slova.

Ujišťuji tě, že je pod bedlivým dohledem.

„Vy ve skutečnosti nepatříte ke Třináctému oddělení, že? Patříte k lidem mého strýce?“

„Ano pane. Nepřímo. Podléhám panu Foxeovi.“

Když se pouta rozevřela, Nick se posadil a rychle přeřezal provazy. Příliš ho nepřekvapilo, že se Výsadní znamení na dýce začala mírně lesknout, přestože zdaleka nebyla tak jasná a mocná, jako by byla v blízkosti Zdi.

„Dokážete jít, pane? Musíme odsud.“

Nick přikývl. Trochu se mu točila hlava, ale jinak se cítil dobře, měl tedy za to, že ho tvor nepřipravil o mnoho krve.

„Promiňte,“ vyhrkl Lackridge, když Nick sklouzl ze stolu a postavil se. „Nikdy… nikdy mě nenapadlo, že by se tohle mohlo stát. Nikdy jsem Dorrancemu nevěřil, myslel jsem, že je to jen vrtoch… Říkal, že s Ní mluví ve snu, a kdyby byla víc probuzená, tak… Doufali jsme, že objevíte tajemství mentální komunikace… Bylo to…“

„Dorrance chtěl přijít na to, jak ovládat mysl,“ přerušil ho Ripton a poklepal si na kapsu saka. „Mám tady váš zápisník. Ovládání mysli prostřednictvím snů. A vy jste dělal všechno, co po vás Dorrance chtěl, pitomče.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Nick. „Zabilo to někoho?“

Lackridge něco nesrozumitelného zachrchlal.

„Někoho! Zabilo to skoro všechny tady dole a teď to zřejmě zabíjí všechny nahoře,“ řekl Ripton. „Zbraně blízko toho nefungují, střelba z dálky nemá žádný účinek a elektrické rošty udělaly jen pfff, když to na ně stouplo! Jakmile jsem si uvědomil, že se to snaží dostat ven, oběhnul jsem to. Myslím, že teď bychom to měli sledovat ven a pak vzít nohy na ramena, dokud to má práci…“

„To nemůžeme udělat,“ opáčil Nick. „Co hosté? A služebnictvo ? i když většina z nich asi pracuje pro Třinácté oddělení, nemůžeme je opustit.“

„Tady se nedá nic dělat,“ řekl Ripton, který už zdaleka nebyl klidný. „Nevím, co je ta věc zač, ale vím, že už to zabilo tucet špičkově vycvičených a plně ozbrojených agentů Třináctého oddělení. Zabilo a… a vypilo jejich krev. To… to není nic, co bych musel ještě někdy vidět…“

„Já vím, co to je,“ řekl Nick. „Něco. Je to volnomagický tvor ze Starého království. Sám je zdrojem Volné magie, proto v jeho blízkosti nefungují zbraně ani elektřina. Ale čekal bych, že kulky vystřelené z větší vzdálenosti ho alespoň poraní…“

„Odrážejí se. Viděl jsem, jak se mu olovo rozpláclo na kůži… Tady je baterka. Jděte napřed, profesore. Připravte si klíče.“

„Musíme se pokusit zachránit ty lidi nahoře,“ prohlásil Nick, když nervózně vyšli do chodby a paprsky baterek prozkoumávali oba směry. „Určitě už to tu není?“

„To nevím! Prošlo to druhou strážnicí. Východ do knihovny to možná zpomalil. Je to v podstatě otočná, vyztužená betonová deska, něco jako dveře trezoru. Má to vydržet výbuch bomby…“

„Je nějaká jiná cesta ven?“

„Ne,“ odpověděl Ripton.

„Ano,“ opáčil Lackridge. Zastavil a otočil se. V ruce se mu zaleskl bronzový klíč. Ripton couvl a jeho prst, opřený o kryt spouště, sjel na spoušť.

„Kuchyňský výtah!“ vyhrkl Lackridge. „Dorrance má kuchyňský výtah ve vinném sklepě tady pod námi, výtah vede přes jeho kancelář nahoru do spižírny.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Nick.

„Půl osmé,“ odpověděl Ripton. „Nebo tak nějak.“

„Hosté budou na večeři,“ řekl Nick. „Nemohli slyšet, co se dělo tady dole. Jestli se nám podaří vyjet s kuchyňským výtahem do spižírny, můžeme dostat všechny z domu dřív, než ten tvor prorazí východ v knihovně.“

„A co potom?“ zeptal se Ripton.

„To probereme cestou. Teď ke kanceláři, profesore.“

„Není to Mrtvé, takže tekoucí voda moc nezmůže,“ řekl Nick, když se dali do běhu. „Oheň by mohl, ale… Když navršíme seno a zapálíme ho, mohlo by to zabrat. Přinejmenším to upoutá pozornost. Přivede to pomoc.“

„Obávám se, že taková pomoc, jakou potřebujeme, se tady široko daleko nevyskytuje,“ pochyboval Ripton. „Na severu jsem nikdy nebyl, ale znám lidi z průzkumné jednotky severní hranice a tohle je přesně jejich parketa. Takovéhle věci se tady dole nestávají.“

„Nestávají,“ souhlasil Nick. „A nestaly by se ani tentokrát, ale Dorrance nakrmil toho tvora špatnou krví.“

„Tomu nerozumím,“ prohlásil za nimi funící Lackridge. Teď, když mířili k možnému východu, začínal se dávat dohromady. „Nevěřil jsem mu… jenže… Dorrance si myslel, že krev někoho s Výsadním znamením tvora bez nebezpečí trochu probere. Pak jsme zjistili, že jste byl u vyšetřování události ve Forwinském mlýně, a viděl vaše Výsadní znamení. Takové příležitosti se nedalo odolat…“

„Mlčte!“ okřikl ho Ripton. Čím byl Lackridge uvolněnější, tím byl policista podrážděnější.

„Dorrance toho tvora zbožňuje, ale ani já si nemyslím, že chtěl, aby byl takhle aktivní,“ prohlásil Nick. „Neumím vám to pořádně vysvětlit, ale moje krev je nasycená Volnou magií stejně jako Výsada. Myslím, že právě díky té kombinaci je to stvoření tak silné… ale bylo to asi moc syté, proto se to snaží zředit normální krví… zajímalo by mě, jestli ta síla, kterou to získalo z mé krve, vyprchá. Možná jenom o něco zeslábne…“

Lackridge zavrtěl hlavou, jako kdyby i přes důkazy nedokázal uvěřit tomu, co slyší.

„Stejně dobře se může vrátit, aby si to od vás doplnilo,“ řekl Ripton. „Tady je kancelář. Běžte první, profesore.“

„Ale co když tam ten netvor je?“

„Proto jdete první,“ odpověděl mu Ripton. Pokynul revolverem, a když se Lackridge nehýbal, prudce do něho strčil levačkou. Zavalitý bývalý boxer se odrazil ode dveří a zůstal stát, oči se mu leskly a čelist třásla.

„Och, já jdu první!“ prohlásil Nick. Trochu jemněji odstrčil Lackridgea stranou, otočil koulí na dveřích a vešel do Dorranceovy kanceláře. Byla to ta místnost s velikými koženými klubovkami, stolem a barem.

„Nic tu není ? pojďte!“

Když vešli, Ripton zamkl a zasunul horní i dolní západku dveří.

„Myslím, že jsem něco zaslechl,“ zašeptal. „Třeba se to vrací. Mluvte potichu.“

„Kde je ten výtah?“ zeptal se Nick.

Lackridge přešel ke knihovně a stiskl její roh. Celá police se pootočila asi o tři centimetry, takže ji Lackridge mohl uchopit a otočit úplně. Paprsek Nickovy baterky za ní odhalil prostor asi metr vysoký a zhruba stejně široký; malý výtah na jídlo.

„Budeme muset po jednom,“ řekl Ripton. Zasunul revolver do podpažního pouzdra, položil baterku na stůl a odtáhl jedno z těžkých kožených křesel ke dveřím. „Vy první, pane Sayre. Myslím, že nás to zaslechlo nebo ucítilo, venku se určitě něco hýbe…“

„Nechte mě!“ vykřikl Lackridge a vrhl se k výtahu. Ripton se otočil a kopl ho pod koleno. Lackridge se svalil na zem. Při dopadu se rozcinkaly skleničky v baru.

Nick po krátkém zaváhání vlezl do výtahu. Na jeho vnějším rámu byla dvě tlačítka, jedno se šipkou nahoru, druhé se šipkou dolů, ale jak očekával, žádné nefungovalo. Ve stropě však byla dvířka, a když je otevřel, objevila se svislá šachta a v ní silně naolejovaná lana. Šachta byla vyzděná starými žlutými cihlami. Zhruba po půlmetrech nějaká chyběla, takže vznikly sice nepravidelné, ale použitelné opory pro ruce a nohy.

Nick se vyklonil ven a řekl: „Je na elektriku, takže nefunguje. Budeme muset vyšplhat…“

Jeho hlas zanikl v náhlém, jako zvon silném zadunění ocelových dveří kanceláře, které se uprostřed vyboulily, zasažené obrovskou silou z druhé strany.

„Oheň!“ vykřikl Nick a vyskočil z výtahu. „Zapalte u dveří oheň!“

Doběhl k baru, a zatímco stvoření udeřilo do dveří podruhé, trhnutím otevřel dvířka. Druhá rána do dveří urazila horní zástrčku a vrchní část křídla se vpáčila dovnitř. Nad ním bylo vidět černou siluetu s fialově žhnoucíma očima. Ve stejný okamžik se Riptonova baterka na stole na vteřinu jasně rozzářila a pak zhasla úplně.

Druhá baterka ve výtahu ještě nejistě svítila. Nick horempádem metal lahve whisky a ginu na podlahu u dveří a Ripton škrtl sirkou o nohu křesla. Zaklel, když místo aby vyskočil plamen, rozlétly se třísky. Když druhá sirka chytla, hodil ji na křeslo nasáklé alkoholem. Vybuchla modrá ohnivá koule a Riptonovi i Nickovi ožehla obočí.

Netvor vydal strašlivý chrčivý zvuk a couvl. Nick s Riptonem ustoupili ke stěně a krčili se, aby se dostali pod kouř, který už začínal plnit místnost. Lackridge stále ležel na podlaze, nehýbal se a kouř se mu plazil po zádech.

„Běžte!“ zakašlal Ripton a ukázal palcem na výtah.

„A co… ridge?“

„Nechte ho!“

„Jděte vy!“

Ripton zavrtěl hlavou, ale když se Nick začal plazit k Lackridgeovi, vlezl do výtahu. Váha profesorova bezvládného těla na něho byla příliš, musel se postavit, aby s ním pohnul. Když se znovu snažil profesora zvednout, vybuchla za ním neotevřená láhev. Záda a krk mu zasypaly rozpálené střepy. Kouř houstl každým okamžikem a žár nabýval na intenzitě.

„Vstaňte!“ kašlal Nick. „Jinak tu umřete!“

Lackridge se nehýbal.

Plameny mu olízly záda a Nick ucítil pach škvařených vlasů. Pro profesora už nemohl nic udělat. Jenom zhoršoval svoji vlastní vyhlídku na přežití. Chránil si hlavu pažemi a skočil do výtahu.

Doufal, že tam bude čistý vzduch, ale nebylo to o nic lepší. Výtahová šachta fungovala jako komín a nasávala kouř. Nick cítil, jak se mu stahuje hrdlo, svírají plíce a nohy a ruce těžknou. Protáhl se otvorem, vyšplhal na střechu výtahu a šátral po dvířkách. Prudce je zavřel, protože doufal, že se tak do šachty dostane méně kouře. Pak, plivaje a kašlaje, nahmatal první díru po cihle a začal šplhat.

Někde nad sebou slyšel Riptonovo kašlání a kletby. Ale Nick neposlouchal Riptona. Všechny jeho smysly byly naladěné na to, co by mohlo přicházet zdola. Dokáže stvoření projít ohněm a vyšplhat šachtou?

Kouř po chvilce šplhání přece jenom trochu zřídl, pořád byl ale hustý tak, že když vylezl nějakých deset metrů, narazil hlavou do Riptonových bot, protože je neviděl. Vyděšený výkřik, který tak vyvolal, ho ujistil, že i Ripton přemýšlí o tom, kde teď asi netvor je.

„Pardon,“ zasípal Nick. „Myslím, že nás nepronásleduje.“

„Jsou tady dveře. Stojím u nich, ale nemůžu odstrčit tu zatracenou ? už je to!“

Kouř se vyvalil ven a do šachty proniklo světlo. Ostrá záře plynových lamp. Ripton vlezl dovnitř, pak se otočil, aby vtáhl do spižírny i Nicka.

Ocitli se v dlouhé, bíle vymalované místnosti, od podlahy ke stropu zaplněné policemi se všemožně zabaleným jídlem. Plechovky, krabice, lisované balíčky, láhve, kádě a džbány.

Na druhém konci byly dveře. Zely dokořán a od nich na ně s otevřenými ústy zíral kuchařův pomocník v bílé zástěře.

„Hoří!“ křičel Nick a rukama rozháněl kouř, který se rychle valil za ním. Vykročil a ochraptělým polohlasem křičel: „Ve sklepích hoří! Všichni musí rychle… kde je tu nejblíž seno?“

„Na místní louce,“ zakrákal Ripton. Odkašlal si a zkusil to znovu: „Na místní louce.“

„Řekněte personálu, ať opustí sídlo a shromáždí se na místní louce,“ nařídil Nick tím nejrozkazovačnějším tónem, jakého byl schopen. „Já to oznámím hostům.“

„Ano, pane!“ zablekotal pomocník. Ze šachty se stále valilo množství kouře, ačkoliv se Riptonovi podařilo zabouchnout dvířka výtahu. „Kuchař bude zuřit!“

„Rychle!“ vyhrkl Nick. Minul pomocníka a krátkou chodbou zamířil do hlavní kuchyně, kde se půl tuctu bělostně oděných mužů zaujatě věnovalo spořádanému, ale komplikovanému tanci kolem pultů a ploten, který ostrými výkřiky řídil drobný, hubený mužík v nejvyšší a nejbělejší čepici.

„Hoří!“ řval na ně Nick. „Utečte na místní louku! Hoří!“

Křičel to stále dokola a spěchal kuchyní ven lítacími dveřmi těsně za číšníkem, který prokázal dokonalou profesionalitu, když na něho sotva pohlédl.

Jak Nick předpokládal, hosté dělali při večeři sami tolik hluku, že nemohli slyšet nic, co se dělo v podzemí pod jejich nohama. Dokonce i když vyrazil z chodby pro personál a vyskočil na prázdnou židli poblíž čela stolu, která byla zřejmě určena pro něho, ohlédlo se snad jen pět nebo šest ze čtyřiceti hostů.

Pak Ripton dvakrát za sebou vystřelil do stropu.

„Dámy a pánové, prosím o pozornost!“ křičel Nick. „V domě hoří! Prosím vstaňte a následujte pana Riptona na místní louku!“

Po jeho prohlášení následovala asi půlvteřina ticha; a pak Nicka zasypaly otázky, poznámky a smích. Byl to takový zmatek, že nedokázal zachytit souvislou větu, ale bylo zřejmé, že polovina hostů si myslí, že je to nějaká Dorranceho hra. Čtvrtina si chtěla jít pro své šperky, oblíbené kožichy nebo psíčky. Poslední čtvrtina se rozhodla pokračovat v jídle a pití, ať kolem nich hoří, nebo ne.

„Tohle není vtip!“ ječel Nick, ale jeho slova sotva pronikala změtí hlasů. „Jestli hned neodejdete, do patnácti minut zemřete! Už jsou mrtví!“

Slyšelo ho možná deset hostů. Šest z nich odsunulo židle a vstalo. Při jejich pohybu nastal dočasný klid a Nick toho využil.

„Jsem Nicholas Sayre,“ řekl a ukázal na své ohořelé vlasy, očouzenou košili a zakrvácené ruce. „Synovec prvního ministra. Nehraju to pro Dorranceho. Přece se na mě podívejte! Ihned utečte, nebo tu zemřete!“

Veselý zmatek se proměnil v panický chaos. Seskočil ze židle a málem srazil majordoma, který stál vedle, snad aby mu pomohl nebo ho zadržel. Nick nevěděl.

„Vy jste ze Třináctého oddělení, že jo?“ zeptal se urostlého muže. „Dole se stala nehoda. Hoří tam, ale je tam ještě… zvíře… na svobodě. Něco jako tygr, ale mnohem silnější a divočejší. Nezadrží ho žádné dveře. Musíme dostat všechny na louku a tam musejí udělat kruh ze sena. Tak padesát metrů v průměru, všichni se shromáždíme uprostřed a zapálíme ho, aby to zvíře nemohlo do kruhu. Rozumíte?“

„Jistě, pane,“ odpověděl majordomus s lehkou úklonou a letmým pohledem k Riptonovi, ten přikývl. Majordomus se pak obrátil k lokajům, kteří nehybně stáli u stěny. Kolem nich utíkali hosté, někteří ječeli, jiní se smáli, ale většinou byli vyděšení a mlčeli. Nasadil vysoký, pronikavý hlas a řekl: „James, Erik, Lancel, Benjamin! Vy vyvedete hosty na louku. Lukas, Ned, Luther, Zekall! Vy upozorníte paní Kraneovou, pana Rowntreea, pana Gowinga a slečnu Grayneovou, že všichni jejich lidé musejí ihned odejít na louku. Doprovodíte je. Patriku, vy běžte a zvoňte na jídelní gong tři minuty bez přestávky. Pak utíkejte na louku.“

„Výborně!“ křikl Nick. „Ať tu nikdo nezůstává, a jestli můžete na louku vzít pár lahví parafínu nebo technického benzínu, udělejte to! Riptone, teď do knihovny.“

„Ne, pane,“ odpověděl Ripton. „Musím vás odsud dostat. Rychle!“

„Můžeme zapříčit dveře! Co se…“

Nicka náhle někdo zezadu sevřel tak, že nedokázal pohnout rukama. Snažil se vytrhnout, ale kdosi ho držel velice důkladně. Kopal dozadu, ocitl se však ve vzduchu a nohy se mu marně klátily nad zemí.

„Promiňte, pane,“ řekl Ripton, když ustoupil, aby neschytal nějaký kopanec. „Rozkazy. Odneste ho na louku, Llewe.“

Nick prudce zaklonil hlavu, protože doufal, že svého věznitele zasáhne do nosu, ten byl však nejen mimořádně veliký a silný, ale měl také řadu zápasnických zkušeností. Když Nick natáhl krk, viděl, že je v sevření velice vysokého a urostlého lokaje, jehož si všiml už při svém příjezdu. Tehdy v hale leštil brnění, které mu sahalo sotva po ramena.

„Depa, mně neutečete, pane,“ řekl Llew, když rázoval z jídelny jako umíněné dítě s ukořistěnou hračkou. „Sedumkrát jsem vyhrál pás v zápase na trhu v Applethwicku, no jo. Si udělejte pohodlí a vodpočívejte. Hnedle jsme na louce.“

Nick předstíral, že se uvolnil. Připojili se k zástupu lidí, kteří hlavními dveřmi vycházeli ven na štěrkovou příjezdovou cestu a na trávník. Stále bylo docela světlo, veliký přívětivý zlatý měsíc zvěstoval blížící se podzimní rovnodennost. Mnozí lidé zpomalili, protože prvotní nápor hysterie už pominul. Byla nádherná noc a louka vypadala venkovsky laskavě, kopy sena stály, ještě se nezačalo s jeho rozprostíráním do obranného kruhu, ale majordomus už vydával sloužícím příkazy.

V polovině trávníku se Nick pokusil vykroutit se z Llewova sevření, ale neuspěl. Mohutný muž se jen zasmál.

Trávník a louku od sebe odděloval plot osazený na zídce v zářezu tak, aby nerušil výhled. Většina personálu a hostů přecházela po úzké lávce, ve které zřejmě nebyly žádné hřebíky ani šrouby, ale Llew jednoduše slezl dolů. Vylezli asi do poloviny svahu na druhé straně, když se za nimi náhle ozval odporný skřek, pronikavé zavytí, které nepocházelo z lidského hrdla ani od žádného zvířete, o kterém kdy Ancelstierrané slyšeli.

„Pusťte mě!“ přikázal Nick. Nemohl vidět, co se děje, kromě toho, že se lidé vepředu náhle rozeběhli, mnoho z nich různými směry, ne tam, kde doufal, že budou v bezpečí. Kdyby rozprostřeli seno dost rychle a zapálili je…

„Na návrat je pozdě, pane,“ řekl Ripton. „Pusťte ho, Llewe! Utíkejte!“

Běželi ke středu louky a Nick se na vteřinu ohlédl. Z jednoho křídla sídla se valil dým a jako tlustý, nafouknutý červ mířil k obloze, černý a strašlivý. V jeho dolní části se rudě blýskalo. Ale na tohle se nedíval.

Netvor stál na hlavním schodišti, hlavu skloněnou nad lidským tělem, které nedbale svíral pod jednou paží. I na tu vzdálenost Nick poznal, že pije krev.

Za Nickem ještě běželo několik málo lidí, i když ještě před několika vteřinami šli volným krokem, teď se hnali jako o život. Na okamžik Nick doufal, že se všem podařilo dostat z domu. Pak za netvorem zahlédl pohyb. Z domu vyšel muž a zastavil se vedle tvora. Ten se k němu otočil a Nickovi se hrůzou stáhl žaludek, protože čekal, že ho uchvátí. Ale neudělal to. Netvor se dál věnoval své oběti a muž klidně stál vedle.

„Dorrance,“ řekl Ripton. Vytáhl revolver, opřel si hlaveň o levé předloktí, chvíli mířil, ale pak zase zbraň zasunul do pouzdra. „Moc daleko. Počkám si, až bude ten parchant blíž.“

„Teď se o Dorranceho nestarejte,“ řekl Nick a rozhlédl se. Všichni hosté se shlukli uprostřed přibližného kruhu a jenom služebnictvo pod velením majordoma roznášelo seno. Nick potřásl hlavou a zamířil k hostům. Ti se zase hrnuli k němu a mluvili jeden přes druhého.

„Chci vědět…“

„Co se děje?“

„Je to… to zvíře…“

„Zjevně to není úplně…“

„To je neslýchané! Kdo je za to odp…!“

„Mlčte!“ zařval Nick. „Mlčte! To zvíře je ze Starého království! Všechny nás zabije, pokud je nezadržíme ohněm, proto všichni musí začít roznášet seno do kruhu! Rychle!“

Nick nečekal na jejich reakci, rozběhl se k nejbližší kopce, vytrhl z ní náruč sena a utíkal přidat ji do kruhu. Když vzhlédl, někteří z hostů už pomáhali služebnictvu, ale většina si pořád stěžovala nebo se mezi sebou hašteřili.

Podíval se k domu. Tvor už na schodech nebyl. Leželo na nich tělo, ale Dorrance se také ztratil.

„Začněte rozlévat parafín!“ křičel Nick. „Noste seno na kruh! Blíží se!“

Majordomus s několika lokaji se rozeběhli kolem kruhu a polévali seno technickým benzínem ze dvacetilitrových kanystrů.

„Každý, kdo má sirky nebo zapalovač, se postaví ke kruhu!“ křičel Nick. Tvora sice neviděl, ale na čele cítil chvění, a když povytáhl dýku z pochvy, Výsadní znaky na ní začínaly žhnout.

Náhle dva lidé přeskočili seno a rozeběhli se přes louku k příjezdové cestě a hlavní bráně. Mladý muž a žena. Za běhu odhodila boty. Nick si stačil všimnout, že je to ta, která u něho zaklepala na dveře. Tesrya, jak si říkala.

„Vraťte se!“ volal Nick. „Vraťte se!“

Jeho výkřik zmlknul, když se ze zářezu plotu vynořilo něco vysokého a dlouhý stín dopadl na zem. Ruce netvora vypadaly ve večerním šírání neskutečně dlouhé a nohy neměly dva, ale tři klouby. Pomalu, houpavě se vydal za prchajícím párem a Nick na kratičký okamžik uvěřil, že snad mají naději.

Pak tvor sklonil hlavu. Houpavé poskakování se změnilo v běh, pak v bleskový sprint. Dostihl muže i ženu během několika vteřin. Když se přes ně přehnal, srazil je k zemi kyjovitými výrůstky na pažích, pak se otočil a pomalu se k nim vrátil. Zmítali se na zemi jak právě ulovené ryby.

Tesrya ječela, ale její křik ustal v okamžiku, kdy se nad ní tvor sklonil.

Nick pohlédl stranou a uviděl plácek zarostlý vysokými, žlutými květinami. Kopretiny, oklamané ostrým večerním sluncem, otevřely své květy.

…spoutána třemi řetězy. Jeden byl stříbrný, druhý olověný a třetí spletený z kopretin…

„Riptone!“

„Ano, pane!“

Nick nadskočil, protože Ripton odpověděl z těsné blízkosti za ním.

„Sežeňte někoho, kdo umí plést věnce z kytek, ať uplete věnec z těchhle kopretin a taky tady z toho máku. Služky by to mohly zvládnout.“

„Cože?“

„Vím, že to zní divně, ale je možné, že se ten tvor dá spoutat řetězy z květin.“

„Ale…“

„Staré království. Magie. Hlavně ty věnce!“

„Já to umím,“ řekl Llew, sehnul se a obrovskou rukou něžně utrhl kopretinu. „Taky moje neteře tady, Ellyn a Alys. Dělají tu komorné a v kapse zástěry určitě budou mít jehlu a nitě.“

„Tak se do toho dejte, prosím,“ požádal ho Nick. Znovu se podíval do míst, kde padl mladý pár. Tvor tam stál ještě před několika vteřinami, ale teď byl pryč. „Sakra! Viděl někdo, kam zmizel?“

„Ne,“ vyštěkl Ripton a rychle se otočil na místě, aby obhlédl celé prostranství za obranným kruhem.

„Zapalte seno! Rychle zapalte seno!“

Ripton zápolil se svými sirkami a snažil se škrtnout o podpatek, ale jiní byli rychlejší. Hosté cvakali platinovými a zlatými zapalovači a přikládali je k senu; personál kuchyně škrtal dlouhé zápalky s velikými hlavičkami a jeden starý paprika rozčileně vydoloval mechanický zapalovač doutníků.

Za podpory parafínu, brandy a leštěnky kruh sena vzplál. Ale ne všude. Zatímco jinde plameny šlehaly vysoko a kotouče kouře stoupaly k měsíci, asi tři metry dlouhý úsek nechtěl chytnout. Louka byla v těch místech vlhká a parafín se nerozlil rovnoměrně, ale vytvořil hlubokou louži.

„Támhle je!“

Tvor se vynořil ze stínu dubů, které lemovaly příjezdovou cestu. Jeho podivně skloubené nohy ho hnaly přes louku tak rychle, že by snadno dostihl běžícího leoparda. Neskutečně, děsivě rychle se řítil po obvodu obranného kruhu. Nick s Riptonem se také rozeběhli, třebaže věděli, že proti stvoření nemají nejmenší šanci.

Během několika vteřin bude u mezery. Jen jediná osoba byla dost blízko, aby něco zmohla ? služka z kuchyně svírala v pravé ruce zapálenou svíčku a levou si v běhu zdvíhala zástěru.

Tvor byl mnohem rychlejší, ale musel uběhnout větší kus. Ještě zrychlil a proměnil se v rozmazanou, pohyblivou skvrnu.

Všichni v kruhu sledovali ten závod a zoufale si přáli, ať se oheň rozšíří sám od sebe, doufali, že ta fatální mezera v jejich ohnivém štítu nestojí a nepadá s mladou ženou v příliš dlouhé zástěře a se svíčkou, která mohla každou chvíli zhasnout.

Dva metry od nezapáleného sena se zástěra sesmekla a žena šlápla na její okraj. Zapotácela se, snažila se udržet rovnováhu, ale upadla a svíčka jí vylétla z ruky.

Přestože musela být pádem otřesená a trochu potlučená, nezůstala služka ležet. Když netvor napjal svaly k několika posledním skokům k mezeře, mladá žena sebrala stále hořící svíčku a hodila ji doprostřed mezery.

Okamžitě vzplál oheň živený parafínem, který stekl do prohlubně. Modré plameny olizovaly seno a šlehaly k měsíci.

Netvor zklamaně zavřeštěl a patami rval ze země drny, když brzdil svůj překotný úprk. Na okamžik to vypadalo, že se snad pokusí oheň přeskočit, ale pak se otočil a odskákal do zářezu s plotem, kde zmizel z dohledu.

Nick a Ripton se zastavili, ruce v předklonu opřené o kolena, a těžce oddechovali, aby se zotavili po zoufalém běhu.

„Nemá to rádo oheň,“ hekl Ripton po minutě. „My ale nemáme dost sena. Ten oheň udržíme tak hodinu. Co bude potom?“

„Nevím,“ odpověděl Nick. Opravdu věděl, že nic neví. Nic z toho by se nestalo, kdyby se ten tvor nebyl napil jeho krve. Krev, která právě v tomto okamžiku divoce kolovala v jeho vlastních žilách, pro něho byla záhadou. O jejích zvláštních vlastnostech nevěděl zhola nic. Neměl tušení, co může způsobit nebo proč je tak silná, že ji netvor musí ředit krví jiných lidí.

„Můžete použít něco z magie Starého království, o které mluví příhraniční zvědové?“

„Ne,“ řekl Nick. „Obávám se… že tady jsem celkem k ničemu. Plánoval jsem cestu do Starého království, abych se… ještě spoustu věcí naučil. Ale zatím to nevyšlo.“

„Takže jsme v loji,“ řek Ripton. „Až oheň dohoří, ten tvor sem prostě nakráčí a všechny nás pobije.“

„Možná přijde pomoc.“

Ripton se ušklíbl. „Ale ne taková, jakou potřebujeme. Už jsem vám to říkal. Kulky tomu neublíží. A řekl bych, že ani dělostřelecký granát, kdyby se jim náhodou podařilo trefit něco, co se pohybuje tak rychle.“

„Mluvte tišeji,“ zamumlal Nick. Většina lidí v kruhu se shromáždila uprostřed, aby se vyhnuli kouři. A také se cítili lépe, když byli o něco dál od toho tvora. Ale skupinka šesti hostů a sloužících stála od nich jen deset metrů. Sloužící pomáhali služce vstát a hosté jim asistovali. „Myslím pomoc ze Starého království. Poslal jsem po Malthanovi vzkaz. Telegram, má jej poslat člověku, který dokáže rychle dostat zprávu do Starého království.“

Ripton sklonil hlavu a něco nesrozumitelného zamumlal.

„Cože? Co říkáte?“

„Malthan se nikdy nedostal z vesnice,“ zamumlal Ripton. „Na křižovatce jsem ho předal dvěma Hrázného mužům. Rozkazy. Musel jsem to udělat, abych neprozradil svoje krytí.“

Nick mlčel a myslel na smutného, vyděšeného, chamtivého mužíka, který teď zřejmě leží mrtvý někde v příkopu, jen pár kilometrů odsud.

„Hrázný říkal, že se nebudete zajímat, co se s ním stalo. Říkal, že takoví jako vy se nikdy nezajímají. Říkal, že se jen oháníte svým postavením.“

„Zjistil bych si to,“ opáčil Nick. „Nenechal bych kámen na kameni, to mi věřte.“

Zadíval se na ohnivý kruh. Některá místa už pohasínala a hustým kouřem jen občas probleskl plamen.

Jestli se Malthanovi podařilo poslat telegram alespoň před šesti hodinami, je nepatrná šance, že by Abhorsenové… nebo Lirael… nebo někdo schopný vypořádat se s netvorem mohl dorazit dřív, než nebudou mít co zapálit.

„Hrázný je teď už stejně mrtvý. Byl jedním z prvních, které ta věc dostala.“

„Poslal jsem ještě jednu zprávu,“ řekl Nick. „Uplatil jsem Danjersova sluhu, aby šel do vesnice a poslal telegram.“

„Není ho odkud poslat,“ opáčil Ripton. „Je to tak zařízené. Třinácté oddělení má komunikace pod kontrolou. Nejbližší telefon by měl být v domě plukovníka Wralea a to je šestnáct kilometrů odsud.“

„Stejně si myslím, že mu to nevyšlo…“

Nick se zarazil, zadíval se na nejbližší skupinku a pak na shluk lidí uprostřed. Musel si protřít oči, protože mu do nich vítr zanesl kouř.

„Kde je Danjers? Nevzpomínám si, že bych ho viděl u večeře, a to není člověk, který se dá přehlédnout. Jakže se jmenuje majordomus?“

„Whitecracke,“ opáčil Ripton, ale to už Nick rázoval k majordomovi, který udílel příkazy sloužícím, přikrmujícím oheň senem.

„Whitecrackeu!“ zvolal Nick, ještě než k němu došel. „Kde je pan Danjers?“

Whitecracke se zvolna otočil s důstojností lodní dělové věže, poklonil se a vyčkal, až Nick přijde blíž.

„Pan Danjers odešel ze slavnosti v pět hodin,“ odpověděl. „Bylo mi sděleno, že závěsy v jeho pokoji neladí s jeho vestou.“

„Jeho sluha odešel s ním?“

„Zajisté,“ odvětil Whitecracke. „Předpokládám, že pan Danjers zamýšlel odjet vozem do Applethwicku.“

Nicka od hlavy až k patě zalila úleva, cítil, jak se mu uvolnily svaly v ramenou a na šíji.

„Dostaneme se z toho! Danjersův komorník pošle telegram! Takže jestli se dostali do Applethwicku někdy v sedm třicet… telegram mohl být ve Wyverley nejpozději v osm… Nějak předali vzkaz Abhorsenům… Jestli někdo letěl na Papírovém křídle do Wyverley, mají tyhle letadla v pilotní škole, aby mohli létat na jih… i když asi ne v noci, ani při tomhle měsíci…“

Napětí se zase vrátilo, když si Nick uvědomil, že i v případě, že Abhorsenové nebo garda krále Touchstonea dostali vzkaz, není možné, aby se kdokoli z nich dostal na Dorrance Hall dřív než ráno. Přinejlepším.

Nick vzhlédl od prstů, na kterých si počítal, a viděl, že Ripton, Whitecracke, několik lokajů, pár služek a skupina hostů visí na každém jeho slově.

„Pomoc přijde,“ prohlásil Nick rozhodně. „Ale musíme udržet oheň tak dlouho, jak jen to půjde. Musíme shromáždit všechno, co hoří. Každé stéblo trávy, šatstvo, papíry, které možná máte u sebe, i bankovky… to všechno musíme použít. Pane Whitecrackeu, můžete se toho ujmout? Riptone, na slovíčko.“

Nikdo neprotestoval, že Nick převzal velení, a on si to ani sám pořádně neuvědomoval. Často přebíral vedení mezi přáteli na škole a na koleji. Obvykle se dokázal orientovat v situaci rychleji než jeho přátelé a jeho aristokratický původ ho vybavil víc než dostatečným sebevědomím. Když se otočil a zamířil k ohni, Ripton ho následoval jako poslušný stín.

„Přinejmenším do rána nepřijde žádná užitečná pomoc,“ šeptal Nick a jeho hlas se téměř ztrácel v praskání ohně. „Myslím pomoc ze Starého království. Za předpokladu, že Danjersův sluha ten telegram poslal.“

Ripton pozoroval hořící trávu.

„Myslím, že by oheň mohl vydržet do rána, když ho trochu shrábneme do užšího pásu a budeme udržovat žhavé uhlíky a nízké plameny. Myslíte… myslíte, že by ta věc mohla nesnášet slunce stejně jako oheň?“

„Nevím. Ale nespoléhal bych na to. Podle toho, co ve škole říkal můj přítel Sam, mohou se volnomagická stvoření pohybovat za dne stejně dobře jako v noci.“

„Třeba tomu dojde dech,“ poznamenal Ripton. „Říkal jste, že Dorrance ani nečekal, že se to probere, a teď to tady takhle pobíhá…“

„Co je to za zvuk?“ přerušil ho Nick. Mírný větřík k nim z dálky přinášel řinčení. „To je zvon?“

„Ach ne…“ vzdychl si Ripton. „To je sbor dobrovolných hasičů ze vsi. Vědí, že sem za žádných okolností nemají jezdit…“

Nick se rozhlédl po kruhu rudého ohně a zadíval se na mohutný sloup kouře stoupající z Dorrance Hall a prosvětlovaný plameny. Takovému vábení neodolá žádný hasič.

„A to jsou možná jen ti první,“ poznamenal tiše. „Při takovémhle měsíci bude kouř vidět na míle daleko. Za hodinu tu můžeme mít sbory z města a dobrovolníky z okruhu několika kilometrů. Musím je zastavit.“

„To ne! Když vystoupíte z kruhu, netvor vás dostane za pár vteřin!“

Nick zavrtěl hlavou.

„Přemýšlel jsem o tom. Uteklo to ode mě, jakmile se to jen trochu napilo mojí krve. Dorrance křičel něco o tom, že tomu musí dát jinou krev, aby se ta moje naředila. Snadno mě to tam mohlo zabít, ale nezabilo.“

„Nemůžete jít ven,“ řekl Ripton. „Uvažujte! A poslední hodinu se to napilo dost, aby to vaši krev zředilo stokrát! Už to může být připravené na další. A hlavně, vaše krev tomu dodala tolik sil. Zabije vás to, bude to ještě silnější a pak nás pozabíjí všechny!“

„Nemůžeme prostě dovolit, aby to pozabíjelo hasiče,“ opáčil Nick umíněně. Zamířil ke druhé straně kruhu, blíž k příjezdové cestě. Ripton spěchal vedle něho. „Možná, že bych toho tvora mohl zranit… nebo i zabít… tímhle.“

Vytáhl Samovu dýku. Na čepeli se odrážel měsíc a plameny, ale i zelené, modré a zlaté odlesky, jak Výsadní znaky zvolna klouzaly po kovu. Nebyla plně aktivní, ale přesto podivuhodná a nádherná ve svitu ancelstierrského měsíce.

Riptona to zřejmě příliš neohromilo.

„Nikdy se nedostanete tak blízko, abyste ten žabikuch mohl použít. Llewe! Llewe!“

„Teď už se nenechám chytit,“ prohlásil Nick, aniž by zpomalil. Schoval dýku a sebral hrábě, aby si mohl prohrábnout mezeru v planoucí bariéře. Krátce se ohlédl a uviděl rozložitého Llewa, který právě vstával od svého splétání květinového věnce. „Tentokrát byste mě měl nechat jít.“

„Pozdě,“ opáčil Ripton. „Támhle jede stříkačka.“

Ukázal skrz kouř. Po příjezdové cestě jela prastará, koňmi tažená cisterna, jakou už můžete vidět jen v těch nejodlehlejších částech země. Na ní bylo porůznu navěšeno přinejmenším čtrnáct dobrovolných hasičů. Každý byl navlečený do jiné uniformy, ale všichni měli na hlavách blyštivé mosazné přílby. Za stříkačkou jelo několik dobrovolníků na koních a za nimi náklaďák s ještě pestřejší směsí dobrovolníků s plácačkami a vědry. Procesí uzavíraly dva malé vozy se čtyřmi dalšími dobrovolníky v mosazných přílbách.

„Jak se…“

„Na pozemek vede ještě jeden vjezd z vesnice, vedle hájovny. Je to o půl kilometru kratší než hlavním vjezdem.“

Nick hráběmi odsunul snop hořícího sena, musel ale rychle ustoupit před dýmem a žárem. Když se po několika vteřinách vzpamatoval, znovu hrábl a zvětšil mezeru. Takhle ale potrvá několik minut, než se dostane ven, a hasiči v té době už budou na louce.

Po třetím pokusu se znovu ocitl v Llewově objetí. Snažil se ho přetáhnout hráběmi přes nohy, dokud mu je Ripton nevykroutil z rukou.

„Drží pevně, pane,“ řekl Llew.

„Neútočí na ně!“ vykřikl Ripton. „Jen se uklidněte a podívejte se.“

Nick se přestal vzpírat. Stříkačka se zastavila tak blízko, jak to žár lidem a koním dovolil, asi padesát metrů od sídla. Hasiči seskákali na trávník a začali natahovat hadice. Náklaďák a auta za nimi prudce zabrzdily ve sprškách štěrku. Dva hasiči na koních zamířili k louce, podkovy jejich koní klapaly na úzké lávce přes zářez.

„Dostane ty jezdce,“ řekl Nick. „Určitě se to ukrývá v zářezu.“

Ale jezdci bez úhony překonali lávku i louku, až dojeli tak blízko k ohnivému kruhu, že jeden z nich mohl zakřičet: „Co se tady k čertu děje?“

Nick neodpovídal, pořád vyhlížel netvora. Proč neútočí?

Pak ho přes kotouče dýmu uviděl. Nikoho nenapadal, ale vyplížil se ze zářezu a přes louku mířil k příjezdové cestě. Na zádech mu seděl Dorrance jako dítě na bizarní, pohyblivé hračce a svíral jeho dlouhý krk. Ukázal k bráně a netvor se rozeběhl.

„Utíká!“ vykřikl Ripton.

„Utíká,“ opakoval Nick. „Ale kam?“

„Koho to zajímá?“ opáčil Ripton s úlevou.

„Mě,“ řekl Nick. Vyklouzl z uvolněného Llewova sevření, zhluboka se nadechl relativně čistého vzduchu, rozeběhl se a přeskočil kruh v místě, kde se mu podařilo vytvořit jakousi mezeru.

Doskočil čistě a několikrát se rychle překulil, aby uhasil plameny, které ho mohly olíznout. Cítil horko, ale nespálil se a ani se nenadýchal kouře.

Když se ohlédl, viděl Riptona a Llewa, jak zběsile rozhrabávají oheň, ale žádný z nich se neodvažoval skočit za ním. Rychle vstal a pustil se k trávníku, zaparkovaným vozům, stříkačce a hořícímu sídlu.

Byl jen jediný důvod, proč by teď měl tvor utíkat. Nemusel se bát žádných zbraní Ancelstierranů. Mohl tu zůstat, všechny pozabíjet a vypít jejich krev. Utíkal proto, že síla, kterou získal z Nickovy krve, slábla a on se neodvažoval znovu z něho napít. To znamenalo, že zamíří k severu, ke Starému království, aby našel nové oběti a obnovil svoji sílu. Oběti, které mají na čele Výsadní znamení.

To nemohl Nick dopustit.

Doběhl k nejvzdálenějšímu vozu a skočil na sedadlo řidiče, neslyšel řev ohně, hučení pump a svištění vysokotlakých hadic. Ani ve chvíli, kdy stiskl startovací tlačítko, se nikdo z hasičů neotočil po zvuku malého dvousedadlového vozu, který se ztrácel ve všem tom hluku a zmatku.

Vůz byl Branston Čtyři se sklápěcí střechou, velice podobný sporťáku firmy Branston, který si Nick příležitostně pronajímal v Sunbere. S nezbytným meziplynem tam vrazil zpátečku a citlivě uvolnil ruční brzdu. Nick zařadil první ze dvou dopředných rychlostí a zvolna vyjel.

Hasiči si stále ničeho nevšimli. Když ale Nick otevřel klapku ručního plynu, motor vystřelil, auto poskočilo a motor chcípnul. Někdo vykřikl, nejspíš majitel vozu. Nick v bočním zpětném zrcátku viděl, jak se k autu blíží hlava v mosazné přílbě. Po jeho levici se ze zářezu plotu vyřítili Ripton a Llew.

Sešlápl spojku, znovu stiskl startér a doufal, že má páčku plynu ve správné poloze. Auto znovu vystřelilo, poskočilo o dva metry dopředu a pak motor náhle začal sladce, hluboce příst. Ručička tachometru přestala poskakovat nahoru a dolů a zvolna se sunula k maximální rychlosti padesáti pěti kilometrů za hodinu. Vítr, který malé přední sklo nijak nezmírnilo, čechral Nickovi vlasy.

Auto na příjezdové cestě zrychlovalo a mosazná přílba zmizela ze zpětného zrcátka. Ripton a Llew se dostali tak blízko, že se téměř chytili nárazníku, než také zůstali vzadu. Ripton vzápětí zakřičel a Nick cítil, že se mu něco odrazilo od ramene a přistálo na vedlejším sedadle. Rychle mrkl dolů a uviděl věnec ze žlutých kopretin. Vždy zhruba po deseti květech v něm byl vpletený červený mák.

Nick ani nezapínal reflektory. Měsíc svítil tak jasně, že viděl dobře na cestu, a dokonce i na číselníky na přístrojové desce. Jediné, co neviděl, byli netvor a Dorrance, ale předpokládal, že míří k hlavní bráně. Zeď kolem pozemků by nebyla pro tvora asi žádnou překážkou, ale Nick doufal, že pokud ji nebude muset přelézat, neudělá to.

Jeho odhad se potvrdil, když zahnul ven z brány a zastavil se, aby se rozhlédl. Cesta v obou směrech byla temná, z obou stran ji stínily koruny stromů. Ale na mírném stoupání cesty několik stovek metrů odsud Nick zahlédl povědomou siluetu netvora s Dorrancem stále na zádech. Rychle přeběhl vrchol a zmizel.

Nick se hnal za ním, malé auto se třáslo, když dotáhl páčku ručního plynu na doraz. Ručička rychloměru se dostala za ozdobnou číslici 55, která označovala maximální rychlost vozu, a zarazila se o vystouplé písmeno n, zakončující slovo Branston na číselníku. Když se dohnal na vrchol stoupání, byli netvor s Dorrancem stejně pryč. Silnice dál pokračovala velice táhlou levotočivou zatáčkou, a pokud by se Nickova kořist nacházela v okruhu jednoho kilometru, měl by ji v chladném měsíčním světle jasně vidět.

Hlavou se mu honily různé možnosti. Ta nejhorší byla, že se ukryli někde stranou u cesty a netvor se na něho vrhne, jakmile bude projíždět kolem. Ale tuhle myšlenku vzápětí zahnala varianta mnohem pravděpodobnější. Zprvu to přes stromy neviděl, ale těsně před zatáčkou ze silnice odbočovala jiná cesta. Tvor se musel vydat tudy.

Nick vzal odbočku trochu příliš rychle a zadek vozu se smýkl z dlážděné cesty na krajnici. Od zadních kol létaly hroudy hlíny a kousky uvolněného asfaltu. Na okamžik cítil, jak zadek začíná ujíždět a volant se otáčel úplně volně, jako kdyby nebyl k ničemu připojený. Pak pneumatiky znovu zabraly, vozem to hodilo na druhou stranu a ještě nějakých třicet metrů se opile potácel, než se Nickovi podařilo srovnat řízení úplně.

Když se konečně mohl podívat rovnou před sebe, neviděl Nick ani tvora, ani Dorranceho. Ale cesta pokračovala už jen nějakých dvě stě metrů a končila u malé železniční zastávky. Nebylo tam nic než stavědlo, jednoduchoučká čekárna, nástupiště a kousek stranou přednostův domek. Od jihovýchodu se sem stáčela jedna kolej, sledovala nástupiště a pak se znovu vracela k hlavní trati, která se táhla přímo rovně několik minut chůze odsud.

To musela být Dorrance Halt, soukromá železniční zastávka pro sídlo Dorrance Hall. U nástupiště čekal vlak, lokomotiva netrpělivě vyfukovala kotouče šedobílého kouře a zpod jejích kol se valila pára. Vlak měl zvláštní řazení, za lokomotivou bylo připojeno šest plochých vagónů a až na konci Dorranceho soukromý vůz s erbem na dveřích.

Nickovi náhle došel význam erbu se stříbrným řetězem. Dorranceův prapraprapradědeček musel být tím kapitánem-inkvizitorem, který tvora našel a zisk z prodeje stříbrného řetězu byl součástí dědictví Dorranceů.

Také pochopil, k čemu jsou určené ty ploché vagóny. Byly zde proto, aby oddělily lokomotivu od vlivu Volné magie tvora. Dorrance si způsob přepravy velice dobře promyslel. Možná, že vždycky počítal s tím, že tvora odveze vlakem. Konečným cílem netvora je určitě Staré království.

I když Nick hnal malého branstona, jak jen mohl, lokomotiva zapískala a vyjela ze stanice. Když poslední vagón míjel čekárnu, elektrická světla v ní zaprskala a vybuchla. Vlak pomalu nabíral rychlost a kouř se se stále rychlejším supěním valil z komína lokomotivy.

Nick úplně vykloubil páčku plynu, sjel z cesty, v oblaku planěk a vzrostlých rajčat proletěl přednostovou zahrádkou a vřítil se na nástupiště v zoufalé snaze narazit do vlaku a překazit tak netvorovi útěk.

Ale bylo pozdě. Nezbývalo mu nic jiného, než se vší silou opřít do brzdového pedálu. Branston se skřípěním klouzal po nástupišti a před pádem na druhém konci ho zachránil jen náraz do dlouhé řady masivních květináčů.

Nick se postavil a sledoval, jak vlak rachotí na hlavní kolej. Na okamžik se mu zdálo, že v zadním okně vozu zahlédl upřené fialové oči netvora. Když ale vyskakoval z otlučeného branstona s květinovým řetězem kolem krku, říkal si, že to musel být jen odlesk měsíce.

Při zvuku, který vyšel z čekárny, sebou Nick trhl a vytáhl z pochvy dýku. Hned ji ale schoval. Ve dveřích stál muž v nádražácké uniformě přes modře pruhované pyžamo a zíral za odjíždějícím vlakem, přesně jak to před okamžikem dělal Nick.

„Kam ten vlak jede?“ vyzvídal Nick. „Kdy tam jede další?“

„Já… já… já viděl nestvůru!“ řekl ten muž. Měl vytřeštěné oči a Nick si rychle uvědomil, že to není strachem, jak si původně myslel, ale radostí. „Já viděl opravdickou nestvůru!“

„Máte štěstí, že vás nechala naživu, a můžete o tom vyprávět,“ poznamenal Nick. „A teď mi odpovězte! Jste přece přednosta. Seberte se!“

Muž přikývl, ale na Nicka se ani nepodíval. Stále zíral za vlakem, i když ten se už ztratil z dohledu.

„Kam ten vlak jede?“

„Já… nevím. To je soukromý vlak pana Dorranceho. Čekal tu už několik dní a obsluha byla ubytovaná támhle v domě… pokyn k odjezdu přišel teprve před hodinou. Dostal jsem volnou trať na sever, přišlo to přímo z centrály v Corvere, víc nevím. Řekl bych, že míří do Bainu. Víte, nikdy mě nenapadlo, že něco takového uvidím, ty ohromný oči, ty trny na rukou. Že zrovna tady…“

„Kdy jede další vlak na sever?“

„Bainský létající expres,“ odpověděl muž automaticky. „Ale to je expres. Hned tak někde nestaví, a tady už vůbec ne.“

„Kdy tudy má projíždět?“

„V deset nula pět.“

Nick se podíval na hodiny nad čekárnou, ale ty byly elektrické, tudíž přestaly fungovat. Z přednostovy kapsy visel řetízek, popadl ho a vytáhl předpisové nádražácké hodinky. Mechanický strojek neutrpěl Volnou magií a jeho vteřinová ručička vesele poskakovala po ciferníku. Podle hodinek bylo za tři minuty deset.

„Jaký máte signál pro překážku na trati?“ vyštěkl Nick.

„Tři signální pochodně: jedna v kolejišti a dvě po stranách,“ odpověděl muž. Náhle vzhlédl k Nickovi, protože se opět přenesl do reality. „Ale to ne…“

„Kde máte ty pochodně?“

Přednosta zavrtěl hlavou, neubránil se však instinktivnímu pohledu na velikou červenou skříň na stěně, vlevo vedle výdejového okénka.

„Nesnažte se mě zastavit,“ prohlásil Nick rezolutně. „Jděte do domu, a jestli vám funguje telefon, zavolejte policii. Řekněte jim… och, není čas! Řekněte jim, co chcete.“

Pochodně byly zastaralé, asi třicet centimetrů dlouhé válce, vypadaly jako obušky. Musely se sešroubovat ze dvou dílů, aby se smíchaly chemikálie, které pak zapálily magnéziovou náplň. Nick jich hrst popadl a rozeběhl se přes koleje k hlavní trati. Alespoň doufal, že to hlavní trať je. Vedle sebe se tu táhly čtyři páry kolejí a on si nebyl jistý, po kterých Dorranceho vlak odjel k severu.

Předpokládal, že i když se splete, každý strojvůdce, který uvidí tři zapálené pochodně vedle sebe, skoro určitě zastaví. Sešrouboval první pochodeň, hodil ji mezi koleje a pak rychle po jedné na každou stranu.

Pochodně se rozhořely jasně modrým magnéziovým a červeným železitým plamenem. Nick si usmyslel, že se nebude zdržovat vysvětlováním, přeběhl koleje a skrčil se za strom.

Nemusel čekat dlouho. Sotva se stačil ohlédnout na bytnějící sloup kouře nad Dorrance Hall, který už zabíral dobrou čtvrtinu oblohy, když uslyšel vzdálený hluk rychlého dlouhého vlaku. Vzápětí, snad vteřinu po tom, co zaslechl zvuk, už viděl tři reflektory na předku lokomotivy mířící k němu. V okamžiku zaječela píšťala a ozvalo se odporné skřípění kovu o kov, to strojvůdce zatáhl za brzdy. Nouzové brzdy zabíraly postupně na dalších vagónech a skřípění sílilo.

Nick slyšel děsivé skřípění a viděl, jakou rychlostí se k němu světla blíží. Vzpomněl si, jak se Severozápadní dráha chlubila, že její vlaky jezdí průměrnou rychlostí sto osmdesát kilometrů v hodině. Na okamžik se vyděsil, že udělal osudovou chybu. Jedna věc byla riskovat při pronásledování tvora svůj život, vykolejit však Bainský létající expres a zabít všechny v něm, to bylo něco jiného.

Ale přes ukrutný hlomoz a ohromnou rychlost vlak řízeně zpomaloval. S posledním zaskřípěním a snopy jisker od kol zastavil kousek od pochodní.

Ještě než se vlak zastavil úplně, vyskočil strojvedoucí a téměř z každého z patnácti vagónů se vyklonil průvodčí. Poblíž Nicka se nikdo neobjevil, bylo tedy pro něj poměrně snadné vyběhnout zpoza stromu, vyšplhat po schůdcích vozu druhé třídy a dostat se nepozorovaně dovnitř. Aspoň doufal, že nepozorovaně.

Vagón byl uvnitř rozdělený na kupé, ulička vedla po jedné straně. Nick rychle nahlédl do prvního kupé. Uvnitř bylo šest cestujících, zbývala jen dvě volná místa. Většina cestujících se tísnila u okna, aby něco viděli, ale jeden spal a jeden s okázalým nezájmem pročítal noviny. Nicka napadlo, že by mohl vejít, ale okamžitě ten nápad zavrhnul. Cestující jsou spolu nejspíš už několik hodin, a zjevení zakrváceného a očouzeného mladíka s ohořelým obočím by jistě neprošlo nepovšimnuto nebo bez poznámek. Nick pochyboval, že by nějaké jeho vysvětlení uspokojilo cestující, tím méně průvodčího.

Podíval se tedy na zavazadla na polici, která se táhla podélně vagónem. Byla dost plná, ale přece jen objevil méně obsazený oddíl. Ve chvíli, kdy se vyšvihl nahoru a zjistil, že si k odpočinku vybral místo na sadě golfových holí a deštníku, vlak dvakrát zahvízdal, bouchly dveře a objevil se průvodčí se dvěma urostlými, rozladěnými pasažéry, kteří právě znovu nastoupili.

„Kam ty dráhy spějou.“

„Bída a utrpení, to je ono.“

„Pánové, pánové, nic se nestalo. Dojedeme na čas, uvidíte. Máme příjezd dvacet pět minut po půlnoci a Bainský létající expres ještě nikdy neměl zpoždění. Dráha vám v nádražním hotelu koupí jeden nebo dva drinky a všechno bude v pořádku.“

Jen jestli, pomyslel si Nicholas Sayre. Počkal, až muži projdou, pak se přemístil do trochu méně nepohodlné polohy a urovnal si květinový řetěz na hrudi, aby ho nepomačkal. Ležel, přemýšlel o tom, co se stalo a co se stát mohlo, a budoval plán za plánem, stejně jako v dětství stavěl věže ze sirek, aby je všechny odsoudil ke stejnému osudu. V jednu chvíli stejně všechny spadly.

Nakonec mu to došlo. Dorrance a ten tvor utekli. Přinejmenším utekli jemu. Jeho role v tom nešťastném příběhu skončila. I v případě, že Dorranceho zvláštní vlak míří do Bainu, dorazí alespoň patnáct minut před Nickem. A existovala vysoká pravděpodobnost, že se Ripton dostal k telefonu, takže úřady budou v pohotovosti. Policie v Bainu má nějaké zkušenosti s věcmi, které se dostaly přes Zeď ze Starého království. Mohou dostat pomoc ? Výsadní mágy od příhraničních zvědů. Bude tam spousta lidí schopnějších vypořádat se s netvorem, než je Nick.

Alespoň jsem to zkusil, pomyslel si. Až uvidím Lirael… a Sama… a Abhorsenku ? i když doufám, že jí to nebudu muset vysvětlovat ? budu moct poctivě prohlásit, že jsem udělal, co se dalo. I kdyby se mi podařilo spojit se s nimi, nevím, jestli bych mohl udělat víc. Možná, že by moje očarovaná dýka fungovala… možná, že jsem měl zkusit něco jiného.

Nick se náhle cítil hrozně unavený a rozbolavělý, únava ale byla mnohem naléhavější než bolest. Bolely ho dokonce i nohy a teprve teď si uvědomil, že je stále v bačkorách. Byl si jistý, že jeho boty byly nablýskány do vysokého lesku, ale teď lehly popelem spolu s Dorrance Hall.

Nick nad tou myšlenkou potřásl hlavou, odstrčil vak s golfovými holemi, a aniž by chtěl, v tu ránu usnul.

Vzbudil se, něco ho drželo za rameno. Okamžitě máchl pěstí, dopadla na něco měkkého, nikoli tvrdého a šupinatého, jak předpokládala jeho rozespalá mysl.

„Au!“

Mladý muž ve směšně světlém golfovém tvídovém obleku zíral na Nicka a držel se za nos. Ostatní cestující už byli v chodbičce se zavazadly v rukou. Vlak dorazil do Bainu.

„Zlomil jste mi nos!“

„Promiňte,“ omluvil se Nick, když seskakoval dolů. „Je mi to moc líto! Myslel jsem, že jste netvor.“

„No tak!“ vykřikl muž. „Počkat. Nemůžete jen tak někoho praštit a utéct!“

„Mám neodkladnou práci!“ odpověděl Nick, když běžel ke dveřím a proplétal se mezi cestujícími, kteří mu rychle ustupovali. „Jmenuji se Nicholas Sayre. Moc se omlouvám!“

Vyskočil na nástupiště a trochu čekal, že se to tu bude hemžit policisty, vojáky a zdravotníky. Chtěl říct, co ví, někomu, kdo to tady řídí a pak se zapsat do hotelu a pořádně si odpočinout.

Ale na nástupišti narazil jen na obvyklý ruch velkého nádraží o půlnoci, kam konečně přijel poslední důležitý vlak. Cestující vystupovali. Nosiči se chápali zavazadel. Prodavač novin hlučně nabízel poslední vydání Timesů. „Povodeň zabila pět lidí a tři koně. Kupte si noviny! Povodeň zabila…“

V příštím vydání bude jiný titulek, pomyslel si Nick, i když příběh bude pozměněný. Asi to bude „Požár na venkovském sídle“ a ti, co přežili, budou podplaceni nebo přinuceni mlčet. Nejspíš si to přečte u snídaně. To mu připomnělo, jaký má příšerný hlad a že si musí dát pozdní, velice pozdní oběd. Samozřejmě, pokud jde o jídlo, bude potřebovat nějaké peníze a to znamenalo…

„Promiňte, pane, mohu vidět vaši jízdenku?“

Nickův řetěz myšlenek se náhle přetrhl. Těsně před ním stál průvodčí a přísně si měřil rozcuchaného, začouzeného mladíka bez obočí, v potrhaném večerním obleku, s kopretinovým věncem na krku a bačkorami na nohou.

„Ach, dobrý večer,“ odpověděl Nick. Začal se poplácávat po kapsách a snažil se vypadat trochu podnapile a zmateně, což nebylo nijak těžké. „Obávám se, že jsem asi ztratil lístek. A svrchník. A taky kravatu. Ale když si zavolám, určitě dám všechno do pořádku.“

„Student, pane?“ zeptal se kontrolor. „Přátelé vás strčili do vlaku?“

„Něco takového,“ připustil Nick.

„Tak začneme vaším jménem a školou,“ řekl průvodčí netečně. „Pak uvidíme, co s tím telefonem.“

„Nicholas Sayre,“ odpověděl Nick. „Sunbere. I když technicky vzato, tenhle semestr tam nejsem.“

„Sayre?“ opáčil kontrolor. „Nejste náhodou…?“

„To je můj strýc, ano,“ přitakal Nick. „Právě jemu bych potřeboval zavolat. Je v hotelu Zlatý snop poblíž Applethwicku. Jsem si jistý, že jestli bude třeba zaplatit pokutu, vyřeším to.“

„Před odchodem z nádraží si jenom musíte koupit lístek, pane,“ řekl průvodčí. „A pokud jde o ten hovor, pojďte se mnou a můžete…“

Zmlkl, když se Nick náhle otočil a zadíval se na lávku pro chodce nad tratí. Vpravo, směrem k nádražnímu hotelu a větší části města, bylo všechno normální. Lávka byla přeplněna cestujícími expresu, kteří se už konečně chtěli dostat do hotelu nebo domů. Ale vlevo, kde bylo pusto, elektrická světla na tepaných sloupech blikala a zhasínala. Temělo jedno po druhém, jak kolem nich nosiči vezli velice dlouhou, úzkou bednu.

„To musí být… ale Dorrance byl aspoň patnáct minut před expresem!“

„Vy určitě patříte k nějakému žertu pana Dorranceho.“ Průvodčí se usmál. „Jeho vlak právě přijel po staré koleji. Privátní vlaky na hlavní trať nesmějí. Hej! Pane! Vraťte se!“

Nick se rozeběhl, přeskočil zábranu u kontroly jízdenek a nevšímal si křiku průvodčího za svými zády. Ten tvor je tady a on je pořád jediný, kdo o něm ví.

Dva policisté se mu před schody opožděně pokusili zastoupit cestu, ale byli pomalí. Nick bral nahoru tři schody najednou. Na posledním schodu málem upadl, ale ustál klopýtnutí šermířským výpadem a rozeběhl se po lávce.

Nad schody na konci lávky se zastavil a vytasil dýku. Dlouhá bedna ležela pod ním na boku na kraji ulice, byla otevřená. Jeden z nosičů ležel vedle ní s rozhozenými údy a rozervaným hrdlem.

Protější stranu ulice lemovala řada obchodů, všechny byly zavřené, nikde se nesvítilo. Jediná pouliční lampa také nevrhala žádné světlo. Měsíc už klesl níž a stíny se prohloubily. Nick sestupoval po schodech, dýku připravenou, Výsadní znaky tančily po čepeli a svítily vlastním světlem. Za sebou slyšel policejní píšťalky, věděl, že tu budou během chvilky, ale neodvracel pozornost od ulice.

Až do jeho posledního kroku se na ulici nic nepohnulo. Jakmile sestoupil z posledního schodu, tvor se náhle vynořil z výklenku mezi dvěma obchody a upustil druhého nosiče ke svým kopytům. Jeho fialové oči teď zářily vnitřním ohněm a černé zuby lemovaly plameny. Vydal napůl zasyčení, napůl zavrčení a zdvihl ruce s trnitými, kyjovitými výrůstky. Nick se napjal v očekávání útoku a levou rukou šmátral po květinovém řetězu.

V tu chvíli se nad ramenem netvora vynořil Dorrance a zašeptal něco do jeho ušní štěrbiny. Netvor mrkl; přes oči mu přejelo jediné oční víčko, které jen ztlumilo fialovou záři jeho očí, ale nezavřelo je. Pak najednou skočil víc než sedm metrů ? ale ne směrem k Nickovi. Dorrance se ho držel ze všech sil a křičel na Nicka: „Zpátky, Sayre! Chce jenom domů!“

Nick se rozeběhl, ale po tuctu kroků se zastavil, protože netvor zmizel z dohledu. Zjevně ještě nevyčerpal všechnu sílu, kterou získal z Nickovy krve, nebo mu prostě blízkost Starého království dodávala sil.

Zadýchaný Nick se ohlédl. Ze schodů právě sbíhali dva policisté s obušky v rukou. Neváhali, takže netvora určitě neviděli.

Nick zasunul dýku do pochvy a zdvihl ruce. Policisté zpomalili a opatrně kráčeli k němu. Náhle si Nick všiml, že se k němu blíží světlo reflektoru. Motorka. Skočil do ulice a začal divoce mávat rukama, aby jezdce zastavil.

Motorista zabrzdil vedle Nicka. Byl mladý a honosil se pečlivě zastřiženým knírkem, který mu nijak zvlášť neslušel.

„Co se děje, člověče?“

„Není… čas… vysvětlovat,“ supěl Nick. „Potřebuji vaši motorku. Jmenuji se Sayre. Nicholas.“

„Ten rychlý nadhazovač!“ zvolal motorista, když beze spěchu sesedal a držel naprázdno běžící motorku, aby Nick mohl nasednout. Nijak ho nezneklidňovalo Nickovo zvláštní oblečení ani křik policistů, kteří se dali zase do běhu. „Vloni jsem vás tu viděl hrát. Skvělý zápas! Tady je. Hoďte mi pak holku v Wootenům, jestli vám to nebude vadit. St. John Wooten, Bain.“

„S radostí!“ opáčil Nick, když se odrazil a zařadil rychlost. Odrachotil těsně před přibíhajícími policisty. Obušek hozený jedním z nich mu lehce zavadil o rameno.

„Dobrá rána!“ vykřikl St. John Wooten, ale policisté brzy zůstali vzadu, stejně jako Nick zůstal pozadu za tvorem.

Pár minut si Nick myslel, že svoji kořist dostihne poměrně snadno. Motocykl byl nový a silný, něco úplně jiného, než starý Vernal Victrix školního zahradníka, na tom stroji se kdysi učil v Somersby. Ale poté, co několikrát málem dostal v zatáčkách smyk a v plné rychlosti se rozkýval ze strany na stranu, si Nick uvědomil, že limitujícím faktorem je jeho vlastní nedostatek zkušeností, nikoli stroj. Zpomalil na rychlost jen o málo vyšší, než odpovídala jeho schopnostem, ta ale dostačovala jen k tomu, aby občas před sebou zahlédl netvora s Dorrancem.

Jak Nick očekával, brzy opustili předměstí Bainu a zahnuli doprava na bainskou dálnici, mířící k severu. Provoz byl velice řídký a všichni jeli opačným směrem. Alespoň do chvíle, než kolem nich proběhl netvor. Auta a náklaďáky, které nesjely do příkopu, když jejich řidiči uviděli stvůru, zůstaly stát se zničenými elektrickými obvody. Nick projížděl jen asi o minutu později, ale žádného řidiče už nezahlédl. Předpokládal, že takhle daleko na severu okamžitě z místa utekli a hledali tekoucí vodu nebo přátelské stěny.

Brzy dostal jasnou odpověď na otázku, co netvor udělá, až narazí na první kontrolu u hranice. Jakmile Nick uviděl první výstražnou značku, zpomalil, protože nechtěl, aby ho zastřelili. Ale když zvolna dojel k červeně pruhovanému zátarasu, našel tam vyrovnané čtyři vojáky s proraženými hlavami. Netvor je zabil, aniž by zpomalil. Žádný z nich se nedostal ke střelbě, třebaže důstojník držel revolver v ruce. Takhle na jihu na sobě vojáci neměli brnění ani typické přílby s chráničem krku a nosu jako posádky na hranici. Všechny problémy koneckonců přicházely ze severu. Tato nejjižnější kontrola ukazovala při vracení turistů a osob bez povolení přívětivou tvář armády.

Nick by jel rovnou dál, ale věděl, že před vlastní hranicí budou mnohem přísnější kontroly a pravděpodobnost, že ho zastřelí, významně vzroste. Zařadil tedy neutrál, postavil motocykl na stojan a s pohledem co nejvíc upřeným stranou stáhl ten nejčistší kabát uniformy, který náhodou patřil důstojníkovi. Na každém nárameníku měl jednu poručickou hvězdičku. Předchozí majitel mohl být stejného věku jako Nick a ještě před chvílí musel být hrdý, že velí svému malému oddílu, než o něj přišel spolu s životem.

Nick předpokládal, že mu khaki kabát alespoň poskytne trochu času vysvětlit, kdo je, než na něho začnou střílet. Nasoukal se do něho, nechal ho rozepnutý, aby byl vidět květinový věnec, nasedl na motocykl a znovu vyrazil.

Než dojel k dalšímu kontrolnímu místu, uslyšel několik výstřelů a krátké staccato kulometu, po kterém v několika vteřinách vylétla do noci raketa. Rozpadla se na tři rudé světlice a ty se na padáčcích zvolna snášely k severoseverovýchodu, hnané jižním větrem, který obvykle vojákům na hranici přinášel úlevu. Nečekali žádné potíže.

Druhý přechod byl mnohem bytelnější než ten první. Silnici uzavírala mohutná brána z klád spojených řetězy, osazená mezi betonovými bunkry, které označovaly první z mnoha obranných linií hranice; tři řady ostnatého drátu se do výšky pěti cívek táhly do nedohledna na východ i západ.

Jedno z křídel brány bylo vyražené ze závěsů a hned za ním ležela další těla. Mrtví vojáci měli přílby i hrudní brnění, ale nic z toho je nezachránilo. Další vojáci vybíhali z bunkrů a několik jich bylo v palebných postaveních u silnice, i když už nestříleli, aby nezasáhli své druhy severněji.

Nick zpomalil a kličkoval mezi těly, troskami brány a živými, ale otřesenými vojáky, kteří zírali k severu. Právě chtěl přidat, když někdo za ním zakřičel: „Ty na motorce! Zastav!“

Nick měl nutkání přidat plyn a rychle ujet, ale rozum zvítězil nad instinktem. Zastavil a ohlédl se, ušklíbl se, když si tenkou podrážku bačkory roztrhl o kus ostnatého drátu.

Křičící muž k němu doběhl a k Nickovu ohromnému překvapení skočil na zadní sedadlo.

„Za ním!“

Nick si stačil svého neočekávaného spolucestujícího jen velmi zběžně prohlédnout. Byl to důstojník, zřejmě neozbrojený, v modré slavnostní uniformě s tolika miniaturami vyznamenání za statečnost, že to snad ani nebylo možné, protože nevypadal na víc než jednadvacet. Na rukávech měl tři kapitánské hvězdičky a co bylo mnohem důležitější, na výložkách kovové prýmky průzkumné jednotky severní hranice, nebo jak zněl civilnější název, příhraničních zvědů.

„Já vás znám, že je to tak?“ překřikoval kapitán řev motoru a svištění větru. „Nechtěl jste minulý týden ke zvědům?“

„Uhm, ne!“ křikl Nick. Právě si uvědomil, že svého pasažéra také zná. Byl to Francis Tindall, který byl před šesti měsíci u Forwinského mlýna, ještě jako poručík. „Obávám se že… no, já jsem Nicholas Sayre.“

„Nick Sayre! Tak to doufám, že to nedopadne jako při našem posledním setkání!“

„Ne! Ale tohle je volnomagické stvoření!“

„Vypadá to, že má také rukojmí. Takovej vyzáblej bačkora. K ničemu mu není. I tak jsme stříleli.“

„To je komplic. Dole na jihu už to zabilo pár lidí.“

„Jen klid, my tomu zatneme tipec,“ křičel sebejistě Tindall. „Nevíte náhodou, co přesně za volnomagického tvora to je? Myslím, že jsem nikdy nic takového neviděl, ale jenom jsem to zahlíd. Nečekal bych, že něco takového proběhne při večeři kolem okna na přechodu číslo dvě.“

„Ne, ale je to neprůstřelné a získává to sílu pitím krve Výsadních mágů.“

Ať už Tindall odpověděl cokoliv, ztratilo se to v rachotu palby před nimi. Tentokrát to byly dlouhé, opakované dávky automatických zbraní a Nick viděl odražené rudé stopovky mizet obloukem vysoko ve tmě.

„Zpomalte!“ nařídil Tindall. „Ty zbraně pálí křížem z Lizzy a Pearlu. Přestanou, až se ta věc dostane k bráně prvního přechodu.“

Nick poslušně zpomalil. Silnice vedla přímo, ale byla temná, protože měsíc zase o něco poklesl. Jedinou viditelnou věcí byly rudé stopovky, křižující cestu nějakých čtyři sta pět set metrů před nimi.

Pak v unisonu zaduněly těžké zbraně.

„Dělostřelecké světlice,“ řekl Tindall. „Ještě že vane jižní vítr.“

O vteřinu později vzplála čtyři malá slunce. Okolí bylo náhle černobílé, co nezalévalo ostré, jasně bílé světlo, utápělo se v nejčernějším stínu.

Nick uviděl další hlubokou obrannou linii z ostnatého drátu a novou bránu. Zahlédl i netvora, který ale nijak nezpomalil, prostě jen přeskočil deset metrů drátěného zátarasu a srazil dva nebo tři rychlé, ale šílené vojáky, kteří se do něho při doskoku pokoušeli vrazit bajonety.

Dorrance už na jeho zádech seděl.

Nick ho za okamžik uviděl ležet uprostřed cesty. Prudce zabrzdil a na poslední chvíli ztratil vládu nad strojem. Motocykl se zvedl na předním kole a jeho i Tindalla shodil na silnici. Naštěstí v tu chvíli už nejeli nijak rychle.

Nick chvíli ležel s vyraženým dechem. Po minutce se pomalu vysoukal na nohy. Kapitán Tindall už stál, ale jen na jedné noze.

„Kotník je v tahu,“ řekl, když skákal k Dorranceovi. „No ne, vždyť to je ten praštěný vtipálek Dorrance! Co může někdo jako on dělat s takovou nestvůrou?“

„Sloužit Jí,“ zašeptal Dorrance a Tindall i Nick sebou trhnuli. Stařec dostal několik zásahů a vypadalo to, že je mrtvý; oděv na hrudi měl nasáklý krví. Teď ale otevřel oči a podíval se přímo na Nicka, přestože bylo zřejmé, že vidí někoho, nebo něco, jiného. „Od dětství Ji znám ze snů, nikdy jsem netušil, že existuje. Pak přišel Malthan, já uviděl Její kresbu a vzpomněl si, že Ji otec poslal pryč. Byl to blázen, víš? Lackridge mi Ji pak zase našel. Bylo to, jak jsem si pamatoval, Její hlas v mojí hlavě… Chtěla se jenom vrátit domů. Musel jsem Jí pomoct. Musel…“

Jeho hlas odumřel a oči se zadívaly do prázdna. Dorrance už nikdy nebude dělat v Corvere šaška.

„Jestli to chce jít na sever, myslím, že nic nepokazíme, když to prostě necháme přejít přes Zeď.“ Zamával na někoho na přechodu a dvojím zkřížením paží dal signál. „Pokud to tedy dokáže. Můžeme poslat holuba Gardě v Barhedrinu a nechat na nich, ať rozhodnou.“

„Ne, to nemůžu udělat,“ řekl Nick. „Já… už jsem odpovědný za to, že jsem na ně poslal Ničitele a neudělal jsem nic, abych pomohl v boji proti němu. Nemůžu to nechat na Lirael, tedy Abhorsence… nebo někom jiném.“

„Některé věci je lepší nechat na těch, kteří si s nimi umějí poradit,“ řekl Tindall. „Nikdy jsem neviděl volnomagické stvoření takhle utíkat. Nechte to běžet.“

„Ne,“ odpověděl Nick a vykročil po cestě. Tindall s klením skákal za ním.

„Co chcete dělat? Vím, že máte znamení, ale jste mág?“

Nick zavrtěl hlavou a rozeběhl se. Bránou prošel seržant, dva vojáci s nosítky a za nimi vybíhali další vojáci. Vystřelování světlic pokračovalo a Nick za bránou viděl nástupiště posádky s pozorovací věží nebo inspekční tribunou vedle a dál pak shluky nízkých domků, bunkry a spojovací zákopy, které se klikatily k severu.

„Dnešní heslo je Soustředění a odpověď je Soprán,“ křičel za ním Tindall. „Hodně štěstí!“

Nick zamáváním poděkoval a soustředil se, aby ignoroval bolest nohou. Bačkory měl rozervané na kusy, zbyly z nich sotva cáry látky na špičkách a patách.

Seržant mu zasalutoval, když ho míjel, a vojáci s nosítky si ho nevšímali. Dva vojáci u brány však na něho namířili pušky a chtěli heslo. Nick v duchu poděkoval Tindallovi, řekl je a oni ho pustili dál.

„Poručíku, hlášení!“ zařval na něho major, do kterého málem narazil, když skočil do spojovacího zákopu na severní straně nástupiště. Nick si důstojníka nevšímal a protáhl se kolem něj. O několik kroků dál ucítil, že ho do zad udeřilo něco teplého a jeho paže a ruce zazářily zlatým ohněm Výsadní magie. Nijak mu neublížil, naopak se cítil lépe a pomohlo mu to popadnout dech. Běžel dál a nestaral se o překvapeného Výsadního mága za sebou, který ho zasáhl svým nejsilnějším poutacím a znehybňujícím kouzlem.

Vojáci mu ustupovali z cesty, když viděli záři Výsadní magie. Někteří za ním povzbudivě volali, protože viděli netvora, který přes ně přeskočil a měli strach, že by se mohl vrátit dřív, než ho zvědové zneškodní, jako už zneškodnili spoustu divných věcí, které přišly ze severu.

V předsunutém zákopu náhle Nick zjistil, že se ocitl mezi pěší rotou posádky. Všech sto dvacet se jich tísnilo na méně něž šedesáti metrech přímého zákopu, stáli na střeleckém stupni a dívali se před sebe. Vítr stále foukal od jihu, jejich zbraně by proto měly fungovat, ale nikdo nestřílel.

Vyčerpaně vyhlížející kapitán se otočil, aby se podíval, co je příčinou rozruchu mezi vojáky u ústí spojovacího zákopu, a uviděl cizího, velmi zvláštně ustrojeného poručíka s aureolou zlatých plamínků. Ulehčeně vydechl, seskočil ze stupně a postavil se před Nicka.

„Nejvyšší čas, že od vás někdo přišel. Razí si to cestu přes dráty ke Zdi. Rota D na to chvíli střílela, ale nebylo to k ničemu, tak jsme nic nepodnikli. Nechce se to vracet, že ne?“

„Asi ne,“ odpověděl Nick a kapitánovi tak neposkytl kýženou jistotu. Uviděl žebřík a rychle po něm vyšplhal na předprseň.

Zeď byla necelých sto metrů odsud, za pásem holé země křižovaným ostnatým drátem. Místy tam stály vysoké, vyřezávané sloupy, které mezi kovovými sloupky s ostnatým drátem v mírném větru tiše hvízdaly. Větrné flétny Abhorsenů zde uzavíraly cestu Smrti. U Zdi na hranici zemřelo mnoho lidí a pomezí mezi Životem a Smrtí se v těchto místech dalo překročit velmi snadno.

Nick už jednou Zeď viděl, když se na prázdniny loučil se svým přítelem Samem. Ale kromě snové vzpomínky, ve které ji halil divoký zlatý oheň, ji vždy viděl jako starou zeď, jako jakoukoliv středověkou, dobře zachovalou památku. Teď viděl záři milionů Výsadních znamení, která se pohybovala po kamenech, v nich i pod nimi.

Viděl také tvora. Obklopovala ho aureola jasně bílých jisker, jak si rukama s kyjovitými výrůstky prorážel cestu ostnatým drátem a kráčel přímo k tunelu ve Zdi.

„Jdu za tím,“ prohlásil Nick. „Řekněte, ať nestřílejí. Jestli se tu objeví zvědové, ať tu zůstanou. Tenhle netvor potřebuje krev Výsadních mágů.“

„Komu mám říct…“

Nick si ho nevšímal a zamířil zákopem k západu, k místu, kde si netvor začal razit cestu ke Zdi. Nezůstali tam žádní vojáci, jen známky rychlého úprku; zákop byl plný odhozených zbraní a výstroje.

Nick vylezl ven a zadíval se ke Zdi. Ve Starém království byla noc, bezměsíčná a temnější, ale světlo dělostřeleckých světlic dopadalo i za Zeď, viděl tedy, že tam sněží. Ani jediná vločka nezalétla na jih.

Levou rukou si z krku sundal kopretinový věnec a pravou tasil dýku. Květiny byly pomačkané a z květů opadalo mnoho lístků, ale věnec byl díky provázání lněnou nití pevný. Llew a jeho neteře znali svoji práci.

Nick byl v polovině země nikoho, když netvor dospěl ke Zdi. Nevešel však do tunelu, ale na půl minuty si dřepl na zadní, pak se pomalu zvedl a otočil se. Stále ho obklopovala aura bílých jisker a i na třicet metrů Nick cítil kyselý pach rozpáleného kovu. Také se zastavil a připravil se na nenadálý, prudký útok.

Netvor k němu zvolna vykročil. Nick zdvihl věnec a připravil se, že ho tvorovi hodí na hlavu. Ten ale neútočil ani nezrychloval krok. Došel až k němu a sklonil svůj dlouhý krk.

Nick ani na mikrosekundu nespouštěl z netvora oči. Jakmile si byl jistý, hodil mu věnec na krk. Věnec se tvorovi zachytil na ramenou, žluté a rudé květy získaly namodralý odstín od praskajících jisker, které sršely z netvorovy kůže.

„Promluvme si a oddychněme, jak mi káže oko dne,“ ozval se studený, ostrý hlas přímo v Nickově hlavě, nebo tak mu to aspoň připadalo. Kromě větrných píšťal a cinkání plechovek uvázaných na drátech neslyšel nic. „Nejsme ve sporu, ty a já.“

„Ale jsme,“ odpověděl Nick. „Zabil jsi mnoho z mých lidí. A zabiješ další.“

Tvor se nepohnul, ale Nick cítil něco, co odpovídalo nevěřícnému úšklebku.

„Ty bledé, mdlé věci? V tobě koluje více krve velikého, než v kterémkoli z dědiců, z nichž jsem pil dříve. Pojď, odhoď své pomíjivé tělo a putuj se mnou zpět do naší země, za tu vězeňskou zeď.“

Nick byl zmatený a neodpovídal. Část něho cítila, že může opustit tělo a jít s tím tvorem, který byl v jeho očích náhle krásný a svůdný. Cítil, že má schopnost odhodit svoji kůži a stát se něčím jiným, divokým, mocným a zvláštním. Může přeletět Zeď a jít kam chce, dělat co chce.

Proti touze být nespoutaný a volný stály jiné touhy a pocity. Chtěl se změnit, to byla pravda, ale také chtěl dál být sám sebou. Být člověkem, najít své místo mezi lidmi, konkrétně mezi lidmi Starého království, protože věděl, že v Ancelstierre nebude spokojený. Chtěl znovu vidět svého přítele Sama a znovu chtěl mluvit s Lirael…

„Pojď,“ řekl znovu tvor. „Musíme být pryč, než nás napadne někdo z Astaraelů. Poděl se se mnou o trochu své krve, ať mohu překročit tu klatou Zeď bez pohromy.“

„Astaraelové?“ zeptal se Nick. „Abhorsenové?“

„Říkej jim, jak chceš,“ odvětil tvor. „Jeden přichází, ale nebude tu včas. Cítím to v kostech země pod svýma nohama. Dovol mi napít se, jen trochu.“

„Jen trochu,“ přemítal Nick. „Bojíš se napít se víc?“

„Bojím,“ řekl tvor a ještě víc sklonil hlavu. „Kdo by se nebál síly Devíti Jasně Zářících, nejvyššího z nejvyšších?“

„Co když tě nenechám napít a neopustím toto tělo?“

„Tvá vůle náleží jen tobě,“ řekl tvor. „Pak se vrátím a budu sklízet mezi těmi, kteří nesou Výsadu, zesláblé a uvězněné zbytky mého rodu z dávných dob.“

„Napij se tedy,“ řekl Nick. Rozřízl obvaz na zápěstí a s bolestivým úšklebkem nařízl ránu, kterou mu udělal Dorrance. Ihned začala téct krev.

Tvor se naklonil a Nick otočil zápěstí tak, aby krev kapala do otevřené tlamy. Každá kapka při styku s vnitřním ohněm tvora zasyčela. Když skanula dvanáctá kapka, vzal Nick znovu dýku a řízl hlouběji. Krev se vyřinula a rozstříkla se na netvorově tlamě.

„Dost!“ řekl hlas v jeho hlavě. Ale Nick ruku neodtáhl a ani tvor se nepohnul. „Dost!“

Nick držel ruku těsně u tvorovy tlamy, jiskry kolem jeho prstů se dotýkaly zlatých plamenů, modrá a zlatá kroužily a zápasily, Výsadní magie se viditelně snažila přemoci magii Volnou.

„Dost!“ řval hlas v Nickově hlavě a zatlačoval všechny myšlenky a smysly, takže byl náhle slepý a hluchý a necítil nic, dokonce ani překotné bušení vlastního srdce. „Dost! Dost! Dost!“

Víc Nickovo zesláblé tělo nevydrželo. Zavrávoral a jeho ruka se zachvěla. Jakmile krev stekla mimo tvorovu tlamu, jeho zrůdné tělo se také zapotácelo a padlo na bok. Nick se svalil a hlas v jeho hlavě vystřídalo požehnané ticho.

O několik vteřin později se mu vrátil zrak i sluch. Ležel na zádech a díval se vzhůru. Měsíc visel těsně nad západním obzorem, ale takový západ měsíce ještě nikdy neviděl, jeho pravý okraj byl šikmo odseknutý Zdí.

Nick zíral na rozříznutý měsíc a uvažoval, že by měl raději vstát a podívat se, jestli se tvor hýbe, jestli nechce napadnout vojáky, aby znovu rozředil jeho krev. Věděl, že si musí znovu zavázat zápěstí, protože cítil, jak mu mezi prsty stále kape krev.

Ale nedokázal vstát. Ať už to bylo ztrátou krve, nebo prostě jen vyčerpáním z toho, čím prošel, nebo to byl následek ledového hlasu v jeho hlavě, ležel bezvládný a bezmocný jako hadrová panenka.

Seberu síly, řekl si a zavřel oči. Za minutku vstanu. Jen minutku…

Něco teplého se dotklo jeho hrudi. Nick s vypětím pootevřel oči, aby alespoň trochu viděl. Měsíc už byl mnohem níž, teď vypadal jako nedbale ukrojený kousek dýňového koláče.

Vnímal na hrudi stále větší teplo a s teplem se cítil trošku silnější. Podařilo se mu úplně otevřít oči a zvednout hlavu pár centimetrů od země.

Do prsou se mu zvolna zavrtávala spirála ze stovek Výsadních znaků jako nějaký zlatý a stříbrný zářící hvězdný vrták. Pokaždé, když se mu znak vnořil do hrudi, cítil Nick, jak se mu vrací síla i do odlehlejších částí těla. Ruce mu zacukaly, a když je zdvihl, uviděl na zápěstí čistý a pečlivý armádní obvaz. Pak se mu vrátil cit do nohou. Zvedl je a spatřil, že má namísto rozedraných bačkor také obvazy.

„Slyšíš mě?“ zeptal se měkký hlas. Byl ženský, Nick ho znal, ale chvilku nedokázal přijít na to, komu patří.

Otočil hlavu. Pořád ležel nedaleko Zdi na místě, kde padl. Jen několik kroků od něho ležel netvor. Mezi nimi klečela mladá žena a skláněla se nad Nickem. Přes šupinové brnění měla přehozený kabátec se zlatými hvězdami Clayrů a zkříženými stříbrnými klíči Abhorsenů.

„Ano,“ zašeptal Nick. Usmál se a řekl: „Lirael.“

Lirael úsměv neopětovala. Rukou ve zlaté rukavici si odhrnula z obličeje černé vlasy a odpověděla: „Kouzla na tebe působí divně, ale působí. Radši se budu věnovat Hruli.“

„Netvorovi?“

Lirael přikývla.

„Copak jsem to nezabil? Myslel jsem, že by to moje krev mohla otrávit…“

„Nasytila to,“ řekla Lirael. „A až ji stráví, bude mnohem silnější.“

„Tak to radši hned zabij.“

„Nedá se to zabít,“ odpověděla Lirael, ale zdvihla hodně podivné kopí, obyčejný klacek s čerstvě utrženým bodlákem na jednom konci, a přistoupila k tvorovi. „Nic z kamene ani z kovu neprorazí jeho kůži. Ale bodlák to vrátí do země. Na čas.“

Zdvihla kopí vysoko nad hlavu a vší silou je vrazila tvorovi do hrudi. Bodlák se překvapivě nezlomil o kůži, která předtím odrážela kulky, ale prošel jí jako dlaň vodní hladinou. Zabodnuté kopí se chvíli chvělo a pak se rozprsklo jako pýchavka. Prach se snášel na tvora, a kam dopadl, jeho tělo se rozpouštělo a vsakovalo do země. Za několik vteřin nezůstalo nic, dokonce ani odlesk fialových očí.

„Jak jsi věděla, že máš vzít bodlák?“ zeptal se Nick a vzápětí si spílal, že se ptá tak hloupě. A že vypadá tak zuboženě. Znovu zvedl hlavu a zkusil se překulit, ale Lirael k němu rychle poklekla a jemně ho stlačila zpět.

„Nevěděla jsem to. Dorazila jsem před hodinou, když jsem dostala trochu zmatený vzkaz od Magistrixu z Wyverley. Myslela jsem, že tudy jenom projdu, ne, že tady najdu jedno z nejvzácnějších volnomagických stvoření. A… a tebe. Ovázala jsem ti rány, použila pár hojivých kouzel a šla jsem hledat bodlák.“

„Jsem rád, žes to byla ty.“

„Ještě štěstí, že jsem si tak ráda četla v bestiářích, když jsem byla mladší,“ řekla Lirael, ale zatím se mu ještě nepodívala do očí. „Myslím, že ani Sabriel by přesně nevěděla, co je Hrule zač. No, měla bych už jít. Čekají na tebe s nosítky. Teď už budeš v pořádku. Nemáš žádné zranění, které by mělo mít následky. Tedy od Hrule. Vlastně žádné nové trvalé účinky… Vážně bych už měla jít. Zdá se, že dál na jihu je nějaká Mrtvá věc, nebo co ? ten vzkaz byl nejasný…“

„To byl ten tvor,“ řekl Nick. „Poslal jsem vzkaz na Magistrix. Sledoval jsem tu nestvůru celou cestu z Dorrance Hall až sem.“

„Pak se mohu vrátit ke gardistům, kteří mě sem doprovázeli,“ řekla Lirael, ale neměla se k odchodu a jen si zase urovnala vlasy rukou ve zlaté rukavici. „Ještě nevyrazili zpět k Barhedrinu. Tam jsem nechala svoje Papírové křídlo. Teď už můžu letět sama. Tedy, jsem stále…“

„Nechci se vrátit do Ancelstierre,“ vyhrkl Nick. Zkusil se posadit a tentokrát se mu to povedlo, Lirael se natáhla, aby mu pomohla, ale v poslední chvíli ucukla, jako kdyby byl rozžhavený do ruda. „Chci do Starého království.“

„Ale předtím jsi nechtěl,“ řekla Lirael. „Když jsme odešli a Sabriel říkala, že bys měl, kvůli… kvůli tomu, co se ti stalo. Říkala jsem si… tedy, Sam si pak myslel, že jsi nechtěl… tedy, že jsi musel zůstat v Ancelstierre kvůli někomu, tedy něčemu…“

„Ne,“ řekl Nick. „Nic mě v Ancelstierre nedrží. Bojím se, že to je všechno.“

„Bojíš se?“ zeptala se Lirael. „Čeho se bojíš?“

„Nevím,“ odpověděl Nick a znovu se usmál. „Mohla bys mi podat ruku, abych vstal? Och, tvoje ruka! Sam ti vážně udělal novou!“

Lirael zahýbala zlatou, Výsadními kouzly nasycenou rukou, sevřela a otevřela pěst, aby Nickovi ukázala, že je stejně tak dobrá jako ta z masa a kostí, a nabídla mu obě ruce.

„Mám ji teprve týden,“ řekla stydlivě a dívala se do země. Nick stál trochu nejistě vedle ní. „A myslím, že trochu dál na jih už nebude fungovat. Sam je opravdu ten nejužitečnější bratranec. Myslíš, že dokážeš jít?“

„Když mi pomůžeš…“ odpověděl Nick.

Předmluva k „Pod hladinou jezera“

Na člověka, který nemá rád artušovský cyklus, jsem napsal docela dost artušovských povídek (ta druhá, „Po čem srdce touží“, je rovněž v této sbírce). Celý ten humbuk kolem krále Artuše mi prostě vadí a jsem přesvědčen, že se na něm přiživilo už dost a dost povídek i celých knih. Moc se mi líbí The Once and Future King T. H. Whitea, The Hollow Hills a The Crystal Cave Mary Stewartové (i když další dvě pokračování už tolik ne). Mám rád artušovské názvuky v sérii The Dark Is Rising Susan Cooperové. A moc rád bych ještě někdy viděl kreslený televizní seriál z dětství King Arthur and the Square Knights of the Round Table. Pěkných artušovských knih je jistě daleko víc.

Takže s artušovskými legendami jako takovými vlastně problém nemám. Spíš se mi nelíbí, jak se omílají pořád dokola, tytéž příběhy se opakují s minimálními obměnami postav, zápletek, témat a postupů.

Příkladem takové klišovité postavy je paní z jezera. Kolikrát se už objevila jako krásná žena, která vystoupí z jezera, vydá Excalibur a pomůže silám dobra? Nemluvě o šatu z hedvábného aksamitu.

Když jsem byl vyzván, abych napsal povídku do artušovské sbírky, napřed jsem zhrzeně odmítl, ale pak mě napadlo najít něco nového v nějaké artušovské postavě. Za několik měsíců, když začal tlačit termín odevzdání, jsem začal přemýšlet o paní z jezera. Jaké to asi je žít v jezerní hlubině? Proč se tam rozhodla bydlet? Co když to nebyla tak úplně paní? Anebo ještě lépe: ani člověk? A proč by pomáhala Artušovi? Co když nebyla vůbec hodná? Co když to byla opravdová příšera, takový hodně chytrý psychopat?

Odtud se odvinul příběh. Antologie, pro niž jsem ho napsal, nakonec nevyšla, což byla pro mě další urážka. Proti své vůli jsem vypotil artušovskou povídku, a pro nic za nic. Jenže povídky stejně jako lidé dostávají druhou, třetí, čtvrtou šanci. „Pod hladinou jezera“ ji dostala v Magazine of Fantasy & Science Fiction a mně už nikdo neodpáře, že jsem spáchal artušárnu.

Pod hladinou jezera

Merlin opět přišel do míst, odkud světlo odešlo a kde panuje temnota. Temnota a tlak. Sem, kde je voda chladná a tvrdá jako ocel. Sám září, až mě bolí oči a musím je přivírat a odvracet se. Merlin využívá záře, neboť ví, že ji nedokážu snést, že nevydržím to, jak se dívá na stvůru, kterou jsem se stala.

V tom spočívá jeho síla, a i proto ode mne nakonec dostane to, oč přišel žádat. Protože Merlin má moc, a jen on mi může dát, co potřebuji. Ví to, ale stejně jako při každém jednání netuší, ve které fázi vyhraje. Neboť já mám dvě věci, o něž usiluje, a on je s to zaplatit pouze za jednu.

Myslím, že si vybere Excalibur, protože ani jemu se tady dole, pod hladinou jezera, neuvažuje snadno. Oba vidíme vlákna času, jež se odvíjejí od jeho volby, ale mám za to, že Merlin v této temnotě tak daleko jako já nedohlédne. Zvolí si pro svého Artuše meč, i když by mohl získat grál.

Uznávám, že meč se zdá snáze upotřebitelný. Samozřejmě jen společně s pochvou. Ale Merlin svým zrakem nezří do dáli, jen kupředu, a to, co se o meči dozvěděl, tvoří jen malou část příběhu.

Kdyby se rozhodl, že nebude tak oslňovat, mohl by se ode mě dozvědět víc. Ale světlo je kruté a mně se náš rozhovor nechce prodlužovat. Při jeho slovech pouze upřu mysl do minulosti. Je to ten nejúčinnější způsob, jak se vyhnout kouzlu, které tak chytře spřádá za svými slovy. Jenom Merlin by se mne pokusil takto napálit, i když by měl vědět svoje. Ať si mluví a já pošlu jeho kouzlo nazpět. Zpátky do časů, kdy jsem se procházela na slunci v zemi zvané Lyonnesse.

Zpátky do časů, kdy se na líbezných březích Lyonnesse poprvé vylodili barbaři a kdy mne místní lidé přišli poprosit o zbraň, která by je před nimi uchránila. Za oněch dnů se mne nebáli, neboť jsem již dlouho dlela v ženském těle a nikdy jsem neporušila dohodu, již jsem dávno uzavřela s jejich předky. Nikdy mne však nevyhledávali za časů míru a hojnosti, poněvadž si rovněž pamatovali, že za všechno vyžaduji platbu.

Tak tomu bylo i tehdy, když mne požádali, abych jim zhotovila meč, meč, jenž by dokázal udělat hrdinu ze sedláka, válečníka z pijana, spasitele z pasáčka vepřů. Meč, jenž by svému nositeli poskytl sílu řeky Fleeru za jarního tání, rychlost bystřin tekoucích kolem mého kopce a odolnost mohutných kamenů, jež na něm trůní.

Barbarů se obávali, proto zaplatili i požadovanou cenu. Sto panen, jež dovedli k mým studeným kamenným dveřím s přesvědčením, že mi budou sloužit v mém paláci klenutých podzemních jeskyní. Já jsem však chtěla jejich životy, nikoli jejich službu. Jejich roky, kterými jsem se živila, když jsem zkonzumovala ty své, a jejich krev, kterou jsem zakalila meč. Tehdy jsem o lidech uvažovala jako o zvířatech a nic jsem si nedělala z jejich slz a křiku. Neuvědomovala jsem si, že když jsem do kovu spoutala moc řeky, bystřin a kamene, naplnila jsem meč také žalem a zoufalstvím smrti.

Meč nazvali Excalibur a zdálo se, že byl vším, oč žádali. Uběhlo mnoho měsíců, než zjistili, že dostali více i méně. Mnoho mužů jej použilo proti barbarům a meč dosáhl velkých vítězství. Avšak jeho nositele v každé bitvě postihlo bojové šílenství, trudnomyslnost, jež ho v osamění vehnala doprostřed nepřátelského šiku. Všichni byli silní a hbití a neúnavní, nicméně nakonec je vždy skolil tlak přesily nebo množství zranění.

Lidé za mnou opět přišli a žádali mne, abych odstranila šílenství vyvolané mečem nebo obdařila jeho nositele ochranou před zraněními, aby tak mohl být využit plný potenciál meče. Namítali, že jsem nedodržela dohodu, a odmítali dále platit.

Já jsem však tiše dlela ve svém kopci. Dál přicházely tisícovky barbarů a našlo se jen málo odvážlivců ochotných pozvednout Excalibur, neboť věděli, že jistojistě zemřou.

Přivedli mi tedy dvě stě mladíků, o něž jsem je požádala. Někteří přišli dokonce rádi, protože si mysleli, že se setkají se svými milými, jež ke mně přivedli před nimi. Tentokrát jsem byla opatrnější a budoucnost jsem jim odňala bez varování, aby neměli čas na bolest, zoufalství či smutek. Z jejich vlasů jsem utkala pochvu, která měla poskytnout nositeli meče stovku životů mezi úsvitem jednoho dne a úsvitem druhého.

Tehdy jsem nevěděla nic o lidské lásce, jinak bych požádala o mladší hochy, jež by nevěděli nic o dívkách přivedených do mého kopce o rok dříve. Pochva vskutku ochránila svého nositele před mnoha zraněními, ale zároveň také toužila po meči a držela se jej jako milence a nedovolovala mu odejít. Meč mohl vytáhnout jen člověk se silnou vůlí či čaroděj, ale takových bylo v Lyonnesse velice málo, protože jsem tyto lidi nechovala v lásce. Řada samozvaných hrdinů zemřela s Excaliburem stále zasunutým v pochvě. Ani stovka životů nestačí na tisíc zranění.

Meč i pochva se mi pokaždé vrátily, neboť je přitahovalo místo jejich stvoření. Pokaždé jsem je opět předala dobrým lidem z Lyonnesse, kteří pokračovali ve svém většinou neúspěšném boji proti barbarům. Nezáleželo mi na tom, zda vyhraje ta, či ona strana, ctila jsem pořádek a smysl pro tradici.

Za časů války ke mně přicházela řada lidí, kteří pošetile zapomínali na dohodu, v níž byly určeny dny a období, kdy jsem byla ochotna jim naslouchat a ušetřit je na životech. Zatímco jsem je hubila, získávala jsem nové poznatky o lidskosti i o magii, jež se skrývala v jejich krátkých životech. Získala jsem studijní materiál a začala jsem se procházet nocí a učila se jediným způsobem, jejž jsem znala. Zanedlouho jsem se učila většinou jen od barbarů, neboť místní si opět začali vplétat do vlasů větvičky z jeřábu a vzpomněli si, že nemají chodit ven za měsíčního svitu. Děti opět dostaly drobné stříbrné mince, které nosily místo náušnic. Občas jsem v noci posbírala spoustu zakrvácených mincí, ale žádné životy ani nové vědomosti.

Časem se poučili i barbaři, a tak ke mně za jednoho chladného zimního slunovratu přišla v době mezi polednem a západem slunce deputace složená z místních lidí, mně tak dobře známých, a barbarů, které svedl dohromady společný zájem. Chtěli, abych na celém území Lyonnesse prosadila mír, aby nikdo nemohl vést válku proti druhému.

Cena, již byli ochotni zaplatit, mne ohromila. Nabízeli mi tolik životů, že bych se tisíc let skoro nemusela sytit. S ohledem na mou čerstvě objevenou zvědavost o osud lidí mne rovněž uchvátil i jejich cíl, neboť poprvé za svou předlouhou existenci jsem nevěděla, jak bych jej mohla dosáhnout.

Zaplatili mi a sedm dní se ke mně do nitra kopce vinula dlouhá řada mužů, žen a dětí. Už jsem se něco naučila, a proto jsem jim nabídla jídlo, víno a zahalila je kouřem, po němž se jim chtělo spát. Potom, když usnuli, jsem schraňovala jejich sny, zatímco jsem se mezi nimi procházela a lokala jejich dech.

Sny jsem odnesla v síti světla do útrob země, kde hoří samo kamení, a tam jsem se jala hotovit grál. Vznikal předmět takové krásy a takové naděje, že jsem se v zázraku tvoření zapomněla a vlila jsem do něj i něco ze svých snů a velkou část své moci.

Možná se na vytváření grálu podílela i část mé paměti, protože jsem zapomněla, co má moc znamená pro Lyonnesse. Po celou dobu onoho dlouhého výstupu z útrob země jsem se dívala na svůj výtvor a nevěnovala jsem pozornost rachotu a otřesům u svých nohou. V hloubce nebyla země nikdy klidná. Neuvědomovala jsem si, že toto dunění mne následovalo i zpátky na světlo.

Když jsem vystoupila ze svého kopce, zjistila jsem, že deputace odešla ? podlehla panice z otřásající se a burácející země. Pozvedla jsem grál nad hlavu a vykřikla, že přinese mír všem, kdo se z něj napijí. Ale při těchto slovech jsem spatřila, jak se obzor zvedá jako opona, jak se modř oblohy ztrácí ve strašlivé temnotě moře. Moře, vzdouvající se nad můj kopec i nad hory za ním, ohromné a neúprosné vlny, které mi připadaly neskutečné ? dokud jsem si neuvědomila, že se nezvedá moře, nýbrž že klesá Lyonnesse. A tehdy jsem se rozpomněla.

Dávno, pradávno jsem vypodložila samy základy země. Nyní, při vytváření grálu, jsem neúmyslně vzpěry vyškubla. Lyonnesse se měla utopit, ale já jsem nechtěla utonout s ní. Proměnila jsem se ve velikého orla a s grálem v pařátech jsem vzlétla k obloze. Či spíše jsem se o to pokusila. Horečnatě jsem tloukla křídly, ale grál se ani nepohnul. Snažila jsem se jej pustit, ale nebylo to možné a vlna se ke mně hnala dál, až zastínila slunce a na odlet už bylo příliš pozdě.

A tehdy jsem zjistila, že grál nepřináší pouze mír, nýbrž i vynáší rozsudek. Naplnila jsem jej sny tisíce lidí, sny o míru a spravedlnosti. Dopustila jsem však, aby se do něj vkradly i jiné sny, mezi něž patřil i sen, že bílá stvůra, jež požírala lid za měsíčných nocí, bude potrestána za spáchané zločiny a za strach, kterým jej sužovala.

Vlna se na mne snesla, když jsem se proměnila zpět do lidské podoby, rozdrtila mne pod pohořím vody, i s grálem mne strhla na cestu bez vzduchu a světla, již jsem urazila napříč celou Lyonnesse, než mne opět pustila na svobodu. Na konci jsem byla celá rozlámaná a mé lidské podobě již nebylo pomoci. Nabyla jsem jiné podoby, té nejlepší, kterou jsem dokázala stvořit, ačkoli očím mým ani nikoho jiného nebyla vůbec příjemná. Skutečnost, že se jevila jako dostačující trest, vypovídá o míře milosrdenství grálu, neboť až tehdy jsem jej dokázala upustit.

Pustila jsem jej z ruky, avšak ani na chvíli z dohledu. Neboť nyní jsem i v bdělém stavu snila o všech těch lidech z Lyonnesse, kteří zemřeli pod přívaly vody, a pouze grál mi byl schopen dopřát klidný spánek. Ubíhala léta a já jsem vyklouzla z moře do řeky a do jezera, až jsem se, unášena a zmítána grálem, ocitla na tomto místě. Nepřekvapilo mne, že zde na mne čeká Excalibur, zasunutý v pochvě a zářivý, i navzdory svému dlouhému pobytu v hlubinách. Připadalo mi patřičné, aby všechno, co jsem vytvořila, spočinulo u sebe, věci i osud. Dokonce se zdálo, že i grál se spokojeně usadil, jako by očekával budoucnost, již jsem nedokázala zřít.

Už si nevzpomínám, kdy mne zde Merlin poprvé objevil, ale vzhledem k našemu dávnému společnému zrodu to není až tak zvláštní. On zkoumal lidstvo s větší pečlivostí nežli já a svou moc používal s mnohem větší obezřelostí.

Vida! Odrazila jsem jeho kouzlo do své utopené minulosti a nyní dojde k jednání, jak se patří. Výměnou za meč mi prý vrátí mou lidskou podobu. Ví, že takovou nabídku neodmítnu. Co pro mne znamená meč ve srovnání s teplem sluneční záře na hebké kůži, s barvami, které znovu spatřím na vlastní oči, s chladivým vánkem, který mi pohladí tvář?

Ten meč mu dám. Přinese Artušovi vítězství, avšak také žal, jak to dělával vždy, neboť jeho vítězství nebudou nikdy patřit jemu. I tu pochvu, jež ho zachrání i odsoudí k záhubě, protože k muži, který nemůže být raněn, se nemůže upřít láska žádné ženy.

Merlin je chytrý. Sám se meče nedotkne, ale řekne mi, kdy ho mám odevzdat Artušovi. Až tehdy splní svou část dohody. Je zvláštní opět cítit očekávání a něco, co musím označit za naději.

Ani zář mi už tak netrýzní oči, nebo se Merlin možná rozhodl být vlídnější. Ano, nyní hovoří i o grálu a žádá mne, abych mu jej vydala. Myslím, že Merlin nechápe jeho povahu, jinak by se ho nepokoušel získat.

Říkám mu, že grál počká. Přiveď svého krále, svého Artuše. Meč mu dám, i s pochvou, a nechť jich zdárně užívá.

Merlin ví, kdy čekat. Čekání mu vždy šlo. Vyskočí v záplavě světla a já sklouznu zpátky do své jeskyně, abych se schoulila kolem jámy se svými poklady. Grál tu byl včera, ale teď je pryč. Kdybych si myslela, že jej zcizil Merlin, rozlítila bych se. Možná bych ho pronásledovala do teplejších, světlejších vod, abych posoudila, zda je jeho moc stejně velká jako zbytek té mé.

Ale neučiním tak, vím totiž, že grál mne opustil bez Merlinova úskoku, jak se již vzdálil tisíckrát předtím. V minulosti jsem jej vždy následovala, hledala jsem úlevu, již skýtal. Nyní si myslím, že mi stejně poslouží i čas, byť ne tak dobře. Čas a chlad a hlubiny. Zpomaluje myšlenky a otupuje paměť. Uvědomuji si, že pouze Merlinův příchod mne nakrátko probudil, a v tom spočívá ironie naší výměny.

Předám meč Artušovi, leč mám za to, že bez grálu ve své lidské podobě nesetrvám dlouho. Grál mne naučil vině, ale také ji vypil. Bez něj budu muset příliš přemýšlet a příliš vzpomínat. Budu muset žít se světlem, jež mne oslepuje, dokud nezužitkuji všechny životy obyvatel Lyonnesse, které spočívají v mých útrobách.

Ne. Grál je pryč. Až stejně zmizí i Excalibur, vrátím se do tmy a chladu, na místo, kde otupělý had může spát bezesným spánkem. Dokud nebudu muset opět uposlechnout volání síly a žalu, lásky a touhy, spravedlnosti a míru. Všech těch projevů lidské magie, jež jsem neznala, dokud jsem nezhotovila meč a pochvu, a nechápala, dokud jsem nestvořila grál.

Předmluva ke „Králíku Karlíkovi“

„Králíka Karlíka“ jsem napsal, když se chystala, ale ještě nezačala (druhá) válka v Iráku, do antologie charitativního projektu War Child nazvané Kids’ Night In. War Child je síť nezávislých organizací, které po celém světě pomáhají dětem postiženým válkou. Honoráře spisovatelů zařazených do antologie pomohly dětem v různých válkou zmítaných zemích ke školnímu vzdělání, zdravotní péči a nejen k nim.

V „Králíku Karlíkovi“ jsem chtěl samozřejmě vyprávět příběh, ale také ukázat momentku malých dětí uprostřed války. Války blíže neurčené, protože děti trpí bez ohledu na to, kde, kdo nebo za co vlastně bojuje. Děti ve válce často příliš nevědí, o co běží. Jen trpí důsledky.

Hodně jsem o válkách a o bojích přemýšlel, četl jsem všechno od vojenské historie po osobní výpovědi. Čtyři roky jsem sloužil u Záloh Australské armády (něco jako v Americe Domobrana), takže zhruba tuším, co dělá voják v době míru. Naslouchal jsem tehdy spoustě vietnamských veteránů; představoval jsem si, jaké by to bylo, kdybych také musel jít do války, a myslím na to dodnes.

Než jsem ale začal vymýšlet, co napíšu do antologie War Child, nikdy mě nenapadlo, jaké hrůzy musí ve válce prožívat dítě, naprosto bezmocné, naprosto bezbranné, naprosto nevinné.

„Králíkem Karlíkem“ se pokouším lidi upozornit na skutečné děti, které zasáhla válka, i když ji přežily. Na děti jako ty vaše nebo od sousedů, jako děti ze školy přes ulici.

Děti, které by chtěly mít dva rodiče, klidný život a králíka jménem Karlík.

Králík Karlík

Abbase probudilo ječení sirén. Napůl probuzený slezl z horní palandy a zatřásl bráškou, který spal dole.

„Jošuo! Vstávej!“

Jošua otevřel jedno oko, ale žádným jiným svalem nepohnul. Bylo mu šest a nerad poslouchal. Abbasovi bylo jedenáct a proti bratrovi si připadal dospělý.

„Nechci do díry,“ kňoural Jošua. Pořád ještě neotevřel druhé oko.

Abbas z bratra stáhl deku a strhl ho na zem. Králík Karlík vypadl z postele s ním. Veliké měkké uši se rozpleskly Abbasovi po nohách, ale Jošua svého věrného společníka hned zvedl a přitiskl si ho na hruď.

„Je to sklep, žádná díra, a my tam musíme hned teď!“

Jošua si lehl na podlahu a zavřel oči. Abbas ho zvedl do sedu, ale Jošua byl stejně schlíplý jako Karlíkovy uši. Jakmile ho pustil, bratříček se zase svalil.

„Mami!“ vykřikl Abbas a už trochu panikařil. Ze stěn a z podlahy cítil pravidelné rychlé chvění a přes kvílení sirén slyšel něco jako vzdálené dunění hromu. Hrom to ale nebyl. Na jih města dopadaly rakety. Příští vlna dopadne mnohem blíž. Musí dostat Jošuu do krytu.

„Mami!“

Nedovolal se. V polospánku si teprve teď vzpomněl, že maminka byla zraněna při odpoledním náletu a že ji odvezli. Do nemocnice, zoufale doufal Abbas, jestli ještě nějaká stojí. Měla přijít babička s dědečkem, ale do tmy se neukázali. Abbas uložil Jošuu do postele a mnohem později vyčerpáním usnul i on.

Snažil se nemyslet na to, co se mohlo stát dědovi s babičkou, stejně jako nemyslel na tátu, povolaného před půldruhým rokem k vojsku. Jedinou pohlednici, která od něj kdy přišla, měli pořád připíchnutou v pokojíčku na stěně, rohy se kroutily a inkoust ztrácel barvu.

Nikdo mi nepomůže, uvědomil si Abbas. Musím se o Jošuu postarat sám.

„Tak si tu zůstaň!“ křikl na něj. Vyškubl bratrovi králíka a rozběhl se ke dveřím. „Ale Karlík půjde se mnou.“

„Počkej!“ vykvikl Jošua. Vyskočil a natáhl se po králíčkovi. Abbas ho ale zvedl nad hlavu a vyrazil na schody. Jošua běžel za ním, prosil a chytal staršího bratra za pyžamo. Oba seběhli do přízemí, Abbasovi se podařilo nevyletět z pyžama ani z kůže.

Do sklepa se lezlo poklopem v kuchyni, pod nímž byl dlouhý úzký žebřík. Když Abbas poklop zvedl, venku strašlivě zadunělo. Celý dům se otřásl a ze stropu se sesypala smršť prachu a omítky. Žárovka nad sporákem blikla a zhasla, zůstali potmě. Jošua ztratil rovnováhu a upadl, málem zahučel dírou do sklepa. Naštěstí zakopl o Abbase, společně se svalili na zem.

„Slez dolů!“ zařval Abbas, když začal Jošua nabírat. Převalil brášku k poklopu a po hmatu ho spustil na žebřík.

„Karlíku! Karlíku!“ vřeštěl Jošua. Jednou rukou se držel žebříku, druhou sekal po Abbasovi a snažil se mu vytrhnout králíka.

„Karlík půjde s náma! Lez dolů! Dělej!“

Nedaleko dopadla další raketa. Abbas cítil výbuch v celém těle. Došlo mu, že musel na chvíli ztratit vědomí. Ještě ležel v kuchyni na podlaze, ale nemohl nahmátnout poklop ? ani Jošuu. Také nic neslyšel, protože mu v uších řinčelo, jako by měl v hlavě školní zvonek.

Zbavený zraku a sluchu byl tak dezorientovaný, že kolem sebe musel několik okamžiků panicky šátrat, aby zjistil, že se opírá o chladničku. To znamená, že poklop v podlaze má vpravo. Plazil se tím směrem, dokud nenahmátl díru. Ale kde je Jošua?

Pod žebříkem měli připravenou elektrickou svítilnu. Abbasovi došlo, že musí napřed najít ji, a teprve potom bratra. Když prolézal dírou v podlaze, udeřila nedaleko další raketa. Tentokrát Abbas uviděl záblesk výbuchu, což znamenalo, že zatemňovací rolety na oknech jsou pryč. Nebo se mohla zhroutit celá zeď. Rychle slezl dolů a zabouchl nad sebou poklop, ale rachot výbuchů to příliš neutlumilo.

Než dorazil na konec žebříku, začal se mu vracet sluch. Do bolavých uší ho píchal vzdálený pronikavý hlásek. Jošuův hlásek.

„Je tu tma! Kde je Karlík? Karlíku!“

„Nehýbej se!“ překřičel Abbas zbytečně hlasitě zvonění v uších. „Po Karlíkovi se podívám, a najdu světlo.“

Zašátral pod žebříkem. Našel krabici poslední záchrany i velikou elektrickou lucernu, kterou brávali na výlety. Před lety, když ještě bývaly prázdniny a z města se mohlo bez propustky.

Abbas svítilnu zapnul. Nic se nestalo a on se málem rozbrečel. Baterky schválně schovávali právě pro podobný případ. Nemohly se přece vybít…

Než stačil Abbas vzlyknout, objevilo se chabé světélko a pomalu zesílilo v jasné bílé světlo. Abbas zamaskoval pláč odkašláním a rozhlédl se. Jošua už zvedal králíka Karlíka. Kluk byl špinavý, ale podle všeho zdravý, i když musel spadnout z půlky žebříku.

„Nebolí tě nic?“ zeptal se Abbas.

Jošua zavrtěl hlavou a schoval obličej v králičích uších.

Abbas se ještě jednou rozhlédl. „Díra“ byla bývalá ledárna a spíš než sklep připomínala jeskyni nahrubo vykutanou v tvrdém jílu pod domem. Tam, kde kdysi ležely bloky ledu, stál teď improvizovaný kryt, dva masivní stoly s uřezanýma nohama opřené o sebe jako stan, nahoře sešroubované, dole zatížené pytli s pískem.

Blízko explodovala další hlavice, země se otřásla. Ze stropu se zase snesl prach.

„Do krytu!“ zasípal Abbas a postrčil bratra k dřevěnému přístřešku. Jošua ho projednou poslechl, dokonce vzal lucernu, aby mohl Abbas přitáhnout těžkou záchrannou krabici. Byly v ní dvě staré deky, nějaké jídlo a láhev vody.

Abbas urazil ke krytu jen dva kroky, když raketa zasáhla sousední dům. Výbuch otřásl celou ulicí a pobořil všechny domky jako kladivo model ze sirek.

Abbasovi ucukla země pod nohama a vzduch kolem něj se strašlivým řevem vylétl pryč. Poryv ho zvedl a odmrštil téměř až ke krytu. Přistál ošklivě, na boku, ale nebyl čas myslet na bolest. Vzduch přestal řvát, zato se ozvalo hrozivé sténání, téměř lidské úpění, ale daleko hlasitější, než by ze sebe kdy člověk dokázal vydat.

Byl to dům. Abbas se podíval na strop a viděl, jak se prohýbá, jak každý trám naříká pod nesnesitelnou vahou. Celá stavba se za chvíli zhroutí.

Abbas neváhal, hodil krabici do krytu a sám se vrhl za ní. Tam, kde ještě před vteřinou byl, dopadl těžký stropní trám.

Za trámem se poroučela kuchyňská podlaha a sklep zasypaly trosky domu, polámané trámy, parkety, omítka, střešní tašky a cihly z komína, kusy nábytku, knihy, dokonce i vana.

Dřevěné stěny krytu se pod tím přívalem otřásaly a duněly. Abbas zatlačil Jošuu až dozadu, protože vchodem se do přístřešku vevalily trosky a napřed prach, lepkavý jemný prach, v kterém se téměř nedalo dýchat a který utopil i světlo lucerny.

Trosky padaly a Jošua ječel. Abbas ho už chtěl okřiknout, ale uvědomil si, že ječí taky. Ovládl se, uzavřel ten řev v sobě, a odtáhl brášku s králíkem Karlíkem na konec krytu.

Padajících trosek ubývalo, Jošua už neječel, jen vzlykal. Abbas se k němu tiskl, potřeboval to stejně jako bráška. Kdykoli na přístřešek dopadlo něco těžkého, oba se lekli a otřásli. Vydrží? Může to vydržet?

Vydržel. Konečně přestala pršet suť. Ve vchodu jí ještě přibývalo, ale na spojené stoly shora už nic nepadalo.

Jošua dovzlykal. Zakašlal a zamumlal pár slov. Abbasovi chvíli docházelo, že se ptá: „Jsme mrtví?“

„Ne, jsme…“ Taky se rozkašlal. Ve vzduchu bylo tolik prachu, že sotva dýchal, natož aby mohl mluvit.

„Nejsme mrtví!“ zasípal. „Nehýbej se. Přinesu… vodu.“

Přelezl k záchranné krabici. Byla pohřbená pod polámaným dřevem a zednickou sutí, ale Abbasovi se ji podařilo vyhrabat a přitáhnout. Za krabicí byl vchod do krytu úplně zavalený troskami. Nemohli ven.

Abbas se pokusil otevřít láhev s vodou, ale příliš se mu třásly ruce. Sevřel ji mezi koleny a zkusil to znovu, konečně ji odšrouboval. Zkusmo se napil a vyplivl bláto. Podal láhev Jošuovi a hlídal, aby bratr moc nevypil nebo nevylil.

„Ještě!“ chtěl Jošua.

Abbas zakroutil hlavou a zašrouboval víčko.

„Teď ne,“ řekl potichu. „Později.“

Jošuovi se roztřásla bradička, ale nehádal se. Jen pevněji přitiskl králíka Karlíka a zamračil se nad tou nespravedlností.

Abbas ze svítilny otřel prach. Světla přibylo, ale nijak jim to nepomohlo. Ukázalo se, že nemají víc místa, než kolik ho vsedě zabírají.

Byli úplně pohřbení pod troskami domu.

Podle neustálých otřesů Abbas poznal, že ostřelování ještě neskončilo, ale rakety dopadají někde dál. To znamenalo, že na záchranu mají jen mizivou naději. Ve městě jsou teď tisíce pobořených domů. Pod tímhle nikdo hledat nebude. Nikdo o nich neví.

Jošua něco zamumlal, ale slova se ztratila v uších králíka Karlíka.

„Už se neboj,“ řekl mu Abbas. Rád by to uměl říct přesvědčivěji. Odkašlal si a zkusil to ještě jednou. „Teď jsme tady v bezpečí.“

„Kde je máma?“ zeptal se víc nahlas Jošua. „Já chci maminku.“

Abbas na chvíli zavřel oči. Musím být statečný. Musím být statečný.

„Nic se jí nestalo. Přijde… ráno si pro nás přijde.“

„Kdy bude ráno?“

„Až zadlouho. Zkus ještě usnout.“

Jošua se na bratra nevěřícně podíval.

„Nemůžu spát.“

„Povím ti pohádku.“

„O králíkovi Karlíkovi?“

„Asi jo. Počkej chviličku, musím si vzpomenout.“

Jošua přikývl. Miloval pohádky.

Abbas se nesnažil vymyslet pohádku. Snažil se vzpomenout si na všechno, co mu kdy táta řekl o krytu, o tom, co má dělat. Ale to bylo před rokem a půl a on moc pozorně neposlouchal.

„Kdo tam ještě bude?“

„Co?“

„Kdo bude v té pohádce vedle Karlíka?“

Abbas zakroutil hlavou. Nedokázal se soustředit, ale Jošua potřebuje pohádku. Musí přijít na jiné myšlenky.

„Dva kluci,“ začal. „Jmenovali se…“

„Abbas a Jošua!“

„Dobrá, Abbas a Jošua. Bydleli dávno předávno ve městě plném bílých květin v krásném a mírumilovném království. Všichni byli šťastní a měli spoustu jídla a dobrého pití, třeba horké čokolády. Abbas a Jošua chodili do školy, kde byla spousta knížek a na každý předmět jiný učitel. Jednoho dne ale přišel strašlivý obr a chtěl po každém ve městě polovinu jeho zlata, jinak ?“

„Jinak že je sežere?“

„Ne… jinak zničí město. Obr byl tak veliký a strašný, že lidé neměli na výběr. Abbas a Jošua zlato neměli, ale jejich rodiče museli vydat polovinu všeho, co si za život naspořili. Obr vzal zlato, odešel a všichni byli zase šťastní.“

„Nepoprosili o pomoc králíka Karlíka?“

„Ne, ještě ne. Mysleli si, že když dali zlato, obr už nepřijde. Jenže napřesrok se vrátil, a tentokrát si přivedl kamarády. Tři veliké obry, kteří dupali a hulákali a žádali všechno zlato, jinak že lidi roztrhají na kusy.“

„Proč nebojovali? Vsadím se, že Abbas a Jošua by se bránili.“

„Nemohli se bránit. Obři byli moc velcí a dovedli z dálky házet veliké kameny. Lidé z města tedy vydali zlato a doufali, že obry už nikdy neuvidí.“

„Ale oni se vrátili?“

„Ano, oni se vrátili. Tentokrát nechtěli zlato. Řekli, že město srovnají se zemí a nikdo s tím nemůže nic dělat…“

„Jedině králík Karlík!“

„Ano, ale nikdo nevěděl, kde Karlík je. Odešel a ještě se nevrátil.“

„Ale vrátil!“

„Takže, Abbas a Jošua se ho rozhodli najít. Než ale stačili vyrazit na cestu, obři začali na město házet kamení. Veliké balvany, větší než domy, padaly z nebe a všechno roztloukaly napadrť.

Když dopadl první kámen, Abbas a Jošua byli doma. Věděli, že ven nemůžou, tak po žebříku slezli do jeskyně. Z jeskyně vedla tajná chodba až za městské hradby. Zatímco ale byli ještě v jeskyni, přímo na ně spadl velikánský balvan!“

Jošua zatajil dech. Oči měl vykulené, zíral na Abbase, nemohl se dočkat pokračování.

„Jeskyně na ty dva kluky spadla. Byli v pasti.“

„Co se stalo pak?“

„Pak…“ začal Abbas, ale nedokázal mluvit dál. Třásla se mu brada a do očí mu vhrkly slzy. „Pak…“

„Pak se vrátil králík Karlík,“ převzal Jošua vyprávění. „Králík Karlík vyčenichal kluky v chodbě a vyhrabal je. Pak králík Karlík přeskočil obry a nakopal je velikýma tlapkama. Bum! Bum! Bum! Bum! Bum! Obrové utekli a všichni byli šťastní a králík Karlík si dal mrkvičku.“

Abbas přikývl.

„Ano… tak to bylo.“

„Jdu spát,“ ohlásil Jošua. Vytáhl z krabice jednu starou deku a složil se na ni. „Vzbuď mě, až nás králík Karlík přijde vyhrabat.“

„Vzbudím,“ slíbil Abbas. Propadl naprosté bezmoci. Kdyby tak skutečně měli tajnou chodbu nebo opravdického králíka Karlíka…

Tajná chodba. Druhý východ.

Abbas si vzpomněl, co mu táta říkal. Mají druhý východ. Úkryt je naražený na stěnu pod starou násypkou na led, kterou se kdysi spouštěly ledové bloky z ulice.

Abbas se zhluboka nadýchl a hned se rozkašlal. Na pořádný nádech bylo ve vzduchu moc prachu. A třeba dochází vzduch. Nadechl se opatrněji a prolezl kolem brášky dozadu. Stěnu tu tvořil stejně tvrdý jíl jako všechny ostatní.

Abbas na ni zaklepal a ozvala se dutina. Samým štěstí vzlykl a pustil se do hrabání. Za jílem byla dřevěná dvířka tak zetlelá, že se mu rozsypala pod rukama. Abbas na ně zuřivě zaútočil a rval latě nedbaje třísek.

Za dvířky byla úzká šachta. Abbas do ní vlezl, ohlédl se po Jošuovi a musel ho obdivovat, že dokázal usnout. Mám ho vzbudit? Nebo se napřed podívám, jestli šachta vede až nahoru na ulici?

Abbas zaváhal, pak opatrně vycouval. V přístřešku uslyšel, jak si Jošua sedá. A ozval se ještě jeden zvuk, škrundání někde pod sutí. Nedokázal si ho zařadit.

„Abbasi! Je tu mokro!“

Abbasovi chvíli trvalo se ve stísněném prostoru otočit. Než se rozkoukal, už cítil vodu kolem kotníků. Byla ledová a stoupala velice rychle.

Prasklá roura. Možná hlavní potrubí. Vodovod. Musíme ven!

„To nic, Joško,“ řekl rychle. Zvedl lucernu a ukázal Jošuovi násypku. „Našel jsem chodbu. Tu tajnou chodbu. Jdi první. Rychle.“

Jošua se vydrápal do skluzové šachty. Byl tak rozespalý, že zapomněl vzít Karlíka. Abbas se vmáčkl za něj, ale předtím ještě sebral králíka. Jošua si na něj určitě brzy vzpomene a bude ho potřebovat.

Když Abbas lezl do šachty, voda už mu bublala u kolen. Stoupala velice rychle, až moc rychle. Abbas strkal Jošuu do nohou, aby lezl rychleji.

„Pospěš si!“

Vylezli nahoru aspoň deset metrů, voda ale Abbasovi stále šplouchala na nohy a někdy mu sahala až ke kolenům. Jošua nedržel rychlost a Abbas ho musel strkat.

Pak se Jošua zastavil úplně a když ho Abbas strčil, ohradil se.

„Co je? Lez dál.“

„Dál to nejde,“ řekl Jošua.

Abbas posvítil nahoru. Viděl horní poklop. Byl ale rozbitý, visel do šachty a tam, kde měl být vzduch, ležel veliký kus betonu, z něhož jako utrhané kořeny trčely armovací dráty.

Byl to strop autobusové zastávky odnaproti. Výbuch ho musel utrhnout a donést až sem na bývalou ledovou násypku. Takže jim opravdu nezbyla žádná cesta.

Abbas se otočil. Voda mu pomalu vířila kolem stehen. Ledová černá voda, a stoupala.

„Lehni si na bok.“ Jošua se převalil a Abbas dolezl vedle něj. Oba se sem jen tak tak vmáčkli. Králík Karlík se zase ocitl mezi nimi a Jošua ho vděčně chytil za uši.

Abbas otočil lampu a posvítil na betonový panel, který jim přehradil cestu. V jednom rohu byla mezera menší než házenkářský míč. Abbas zkusil z okrajů odrolit beton, ale jen si rozedřel prsty do krve.

„Joško… protáhneš se tam?“ zeptal se s nadějí Abbas. Vody už měl zase po kolena, i když se nacpal nahoru k Jošuovi.

Jošua zavrtěl hlavou. Mezera na to byla moc malá.

Abbas přiložil ruku na stěnu. Nechvěla se výbuchy. Ostřelování muselo skončit. Na ulicích už jsou záchranáři. Jak ale přilákat dostatečně rychle jejich pozornost? Za deset dvacet minut se tady utopí.

„Pomoc!“ vykřikl dřív, než si to stačil rozmyslet. Jošua se toho hluku lekl. „Pomoc!“

Křik se odrážel mezi betonem a vodní hladinou, ale Abbasovi bylo jasné, že se nahoru nedostal. Nikdo ho neslyšel.

„Je mi zima,“ kňoural Jošua. „Je tu mokro.“

„Snažím se sehnat pomoc. Snažím se…“

„Králík Karlík…“

„Přestaň mlít o králíkovi!“ zařval Abbas. Měl takový vztek, že Karlíka chytil a chtěl mu utrhnout uši. „Králík Karlík je hračka!“

Jošua se dal zase do breku, každý usedavý vzlyk mu projel celým tělem.

Abbas přestal rvát plyšákovi uši a zadíval se mu do okaté chlupaté tvářičky. Králík Karlík byl hračka. A ne ledajaká hračka.

„Šššš, nic se neděje,“ spustil Abbas mírněji. „Omlouvám se. Karlík nám pomůže.“

Jošua popotáhl.

„Opravdu?“

„Opravdu,“ přisvědčil Abbas. Utrhl z rozlomeného poklopu dlouhý kus dřeva a strčil ho do mezery v panelu. Pak otevřel králíkovi Karlíkovi dvířka na zádech. „Jenom budeme muset chvíli sedět potmě, protože Karlík potřebuje baterky ze svítilny. Budeš statečný i za něj?“

„Jo…“

Abbas položil Karlíka mezi ně, zhasnul svítilnu a opatrně z ní po jedné vyndal dlouho syslené baterie.

Teď mi jednou uklouzne prst, jednu baterku upustím… musím se soustředit… tohle se musí povést…

Vložil baterie, posunul potenciometr na „maximum“ a zavřel dvířka. Bude ještě Karlík fungovat? A pokud ano, bude to k něčemu? Voda už mu sahala po pás a byla tak studená, že necítil nohy.

„Jošuo,“ zašeptal. „Nahmátni Karlíka. Otoč mu čumáčkem.“

Slyšel, jak se Jošua hýbe. Najednou se rozsvítilo a ozval se hluk. Králík Karlík sebou škubl a z očí mu zazářilo jasně zelené světlo. Packami mával nahoru dolů a vestavěný reproduktor začal broukat.

Abbas posadil králíka Karlíka do mezery a pak ho dřevem vystrčil na ulici. Jakmile byl venku, spustil plyšák naučenou písničku:

„Hopky hop tlapka čumáček

já jsem ten šťastný králíček,

mrkvičku, salát, ředkvičky,

máte moc rádi králíčky?

Hopky hop spolu všichni jdem,

budeme šťastní s králíčkem…“

Písnička najednou utichla.

Abbas čekal, tajil dech, doufal, že ta blbost zase spustí, někdo na ně zavolá nebo něco. Ale bylo ticho. Ledovou vodu měl po prsa, stoupala stále rychleji.

„Jošuo,“ řekl tiše Abbas, „vylez, co nejvýš to půjde a dej pusu na tu škvíru. Přitáhni si nohy, abys je neměl ve vodě.“

„Králík Karlík sežene pomoc,“ prohlásil s důvěrou Jošua a schoulil se do klubíčka.

„Ano,“ pravil Abbas do tmy. Zavřel oči a položil hlavu na stěnu kousek nad hladinou vody. Byla mu taková zima, že už mu začínalo být všechno jedno. „Králík Karlík sežene pomoc.“

„Hopky hop spolu všichni jdem, budeme šťastní s králíčkem,“ zpíval Jošua. „Hopky hop a hopky hop… Abbasi!“

„Co je?“

„Koukej, Abbasi, světlo!“

Abbas otevřel oči. Betonový panel se zvedal, stoupal k nebi. Do šachty proudilo ostré bílé elektrické světlo, tak silné, že si musel zaclonit oči. Čísi ruce vytáhly napřed Jošuu a pak i samotného Abbase; na ulici z něj crčela voda. Všude kolem volaly cizí hlasy, kladly otázky, na Abbase to bylo moc hluku najednou a přes křik rozeznával jen jediný hlásek. Jošua překřičel všechny.

„Karlíku! Kde mám králíka Karlíka?!“

Předmluva k „Z majáku“

K téhle povídce mlčí jak má paměť, tak mé záznamy. Myslím, že jsem ji napsal do antologie Paula Collinse Fantastic Worlds, ale v ní jsem si našel, že na rozdíl od všech ostatních zařazených povídek, otištěných poprvé v roce 1998, nese ta má copyright 1996. Což znamená, že se někde objevila už předtím, a já mám velice matný dojem, že před vydáním ve Fantastic Worlds opravdu vyšla někde jinde.

To úplně rozkládá můj výklad vzniku povídky. Když jsem si ještě myslel, že poprvé vyšla ve Fantastic Worlds, chtěl jsem napsat, že jsem jistě začal krajinou, to kvůli názvu antologie, představou ostrova uprostřed ledu, chráněného Letním polem. Jsem si vcelku jistý, že jsem opravdu začal kulisami a několika bližšími rysy města i jeho obyvatel, ale název antologie mě k tomu inspirovat nemohl.

„Z majáku“ je jedna z mých povídek, které teoreticky spadají pod science fiction, protože je v ní jakž takž vysvětlená technika, ale stejně působí jako fantasy. Možná je to science fantasy, šikovná škatulka pro jeden z mnoha průniků překrývajících se žánrů. Nikdy jsem nenapsal žádnou hard science fiction, v níž by věda snesla přezkoumání nebo vycházela ze současného stavu poznání. Rád si namlouvám, že to není pouhá lenost nebo intelektuální únava, ale spíš láska k příběhu, který je u mě vždy na prvním místě. Vymyslet vědu stejně funkční jako všechno ostatní je zřejmě úkol nad mé síly. Hard sci-fi ale rád čtu, takže to bude asi přece jen obyčejná lenost.

Mám dojem, že jsem chtěl stejné prostředí navštívit ještě v jednom příběhu, a matně si vzpomínám, že jsem si zapsal pár poznámek o ostrově a jeho obyvatelích. Poznámky se ale ztratily jako všechno ostatní okolo této povídky (až na pár dopisů spojených s antologií Fantastic Worlds). Když jsem ale ostrov Lisden nechal odpočívat deset let, jistě ještě počká, než mi z podvědomí vybublá příběh, který se tam bude chtít nebo potřebovat usadit, a tehdy znovu vymyslím všechno, co jsem měl již vymyšlené.

Z majáku

1. Příjezd

Když ledoloď se zlatým trupem přistávala, všichni se shromáždili v přístavu. Ne že by museli, ačkoli někteří měli dojem, že dostali pokyn nebo pozvání. Přivedla je prostá zvědavost.

Lovci kranů uvítali jachtu nějakých pět relmil od břehu, a když se kranům nechtělo vyplavat děrami a den nevypadal slibně, zformovali kolem ní eskortu. Vesničané viděli lovce bruslit ve dvou řadách kolem veliké lodi s plachtami barvy slunce a přirozeně se šli podívat, co to ulovili.

Marcus Kilman to viděl úplně jinak. Ze zádi Podnikavého ováda zamával levou rukou jako vladař svým novým poddaným. Prsty pravé ruky pošlapoval mezi knoflíky naškrobeného bílého saka. Na zlatých podpatcích měřil sto šedesát centimetrů, a protože každý večer cvičil s olověnými závažíčky, lalůčky uší měl tak dlouhé, že vypadaly skoro dobře.

Když se Podnikavý ovád uvázal k molu vystrčenému z Letního pole ostrova do ledu, posádka nastoupila na přední palubě a bocman, vysloužilec ze Senátního loďstva, zapískal na píšťalku melodii, kterou měl Kilman za oslavnou píseň, ale ve skutečnosti byla úvodem komické opery Veliký kran z hlubin. Lodníci se jako vždy důležitě uculovali a smích maskovali jako suché pokašlávání. Lodní chrchlohoj je na Kilmanův rozkaz často vyšetřoval kvůli plicnímu bolu a krčnímu uřknutí. Ani jedno ale chrchlohoj nikdy nenašel.

Kilman sestoupil ze zádi a objevil se na lodní lávce. Shromáždění ostrované, mlčenliví ze zdvořilosti, ne z bázně, mu udělali nesmírnou radost. Úcta! Konečně země nezkažená rovnostářskými ideály. Bude tu králem a oni jeho nevolníky.

„Lidé lisdenští!“ provolal a hlas mu přeskakoval jako trumpeta, když se do ní špatně foukne. „Jsem Marcus Kilman a koupil jsem tento ostrov. Jsem váš nový majitel.“

Toto odhalení přijali ostrované nevzrušeně. Kilman byl připraven ponechat deset sekund na frenetický potlesk, ale musel pokračovat už po šesti vteřinách trapného ticha.

„Lidé lisdenští! Přináším vám novou epochu míru a prosperity, nižší daně a dobrou vládu.“

To už vyvolalo jistou reakci. Obecenstvem proběhl od jednoho k druhému šum, jako když vodoměrka běhá od leknínu k leknínu. V Lisdenu vládl mír, taková prosperita, že víc by byl luxus, daně se neplatily, protože všechny služby hradilo z případného zisku Lovecké družstvo, a jedinou vládu představovalo totéž Družstvo, do něhož patřili všichni dospělí ostrované. Teoreticky se o jejich záležitosti staral vládní výbor na pevnině a nad ním Pokorný a poslušný lidový senát, ale ten i onen lisdenskou složku před mnoha lety ztratily a od té doby popíraly samu existenci ostrova.

Kilman reakci pochopil jako potlačovanou radost a zrovna se chtěl pustit do dalších velkolepých prohlášení, když z davu na lávku vyšla žena. Byla daleko mladší než Kilman, nápadně krásné tváře i postavy, a mohlo jí být stejně dobře šestnáct jako třicet. Měla aspoň sto devadesát centimetrů a v prostých černých šatech s dlouhou stříbrnou šálou přes jedno rameno vypadala ještě vyšší.

„Pane,“ spustila tak čistou kontinentálštinou, že to nemohla být její mateřská řeč, „mohu se vás zeptat, od koho jste ostrov koupil?“

„Inu, slečinko,“ odpověděl Kilman z výšky horního konce lávky a doufal, že domorodka nepůjde blíž, „ostrov jsem koupil od Lisdenské rybolovné společnosti za jedna celá sedm milionu zlatých bezantů.“

„Aha.“ Žena věděla, že před sto šedesáti sedmi lety vystřídalo Lisdenskou rybolovnou společnost Lisdenské rybářské družstvo, a tak mohla těžko někomu něco prodávat. Otočila se k shromáždění a místním jazykem mu vysvětlila, že ten chudáček se špatně padnoucím příčeskem je bláznivý milionář, který naletěl podvodníkovi. Měli by jeho vrtochům vyhovět, pokud to nebude příliš náročné. Ušetřit ho rozpaků, prosila je. Budeme laskaví, a až přijde čas, řekneme mu o té koupi pravdu.

Ostrované přikývli, něco řekli nebo zamávali na znamení souhlasu, rozešli se, cestou si povídali a smáli se. Kilman to viděl a nespokojeně se šklebil.

„Co to dělají?“ štěkl. „Neřekl jsem, že můžou jít.“

„Odcházejí připravit pro našeho nového majitele patřičné uvítání,“ vymyslela si žena, když viděla, jak je dotčený.

Bylo jí ho líto, že musí nacpat ego veliké jako legendární Kranolovec z Remmu do těla o málo většího než třpytka, jaké lovci spouštějí do děr v ledu. Couvla po lávce o trochu níž a trochu se nahrbila.

„Co ty jsi vlastně zač?“ zeptal se jí hrdý majitel Lisdenu. Probudila v něm zájem, ba počínající náklonnost. Už nevypadala tak povýšeně jako na začátku.

„Jmenuji se… na pevnině byste řekli Maletta, možná Maryen… nebo i Margon.“

„Oukej, Margalletto,“ zahuhlal Kilman, protože nikdy neměl paměť na jména. „Seženeš mi kouleče a provezeš mě po mých nemovitostech?“

„S největší radostí,“ odvětila Margalletta (už se s novým jménem smířila). Shrbila se ještě níž a zachytila se zábradlí, jako by přemáhala slabost.

2. Prohlídka

Kouleči ? a jejich teoreticky nemožný pohon založený na neschopnosti rotovat spolu s planetou ? na Lisden ještě nedorazili. Místo nich přijel parní vůz, dvě stě let starý vehikl pochybného původu. Na ostrově ho několikrát opravovali, takže oplechování, ačkoli jedinečné, už neupomínalo na žádného konkrétního výrobce. Stejně zmizely i všechny značky, ozdobné výfuky a ornamenty, které snad kdy nesl. Z radlice před kotlem visel vycpaný papouch, ale ten se tam jistě neocitl v továrně.

Margalletta seděla, přesněji řečeno hrbila se u volantu. Kilman trůnil vzadu. Místo koženého čalounění měl na sedadle lemovaný koberec. Margalletta mu řekla, že je to místní tradice ? vládce ostrova měl v kočáře vždy tenhle koberec, jako se pod sedlo na koně či na velblouda dávala čabraka a na slona pod plošinu jakbysmet. Kilmana to srovnání potěšilo; ani ho nenapadlo, že je to holý výmysl. Sloni a velbloudi se na Lisdenu vyskytli jen v několika hodně starých knížkách.

Přes prapodivný vzhled byl parní vůz solidní. Jakmile vytvořil dostatečný tlak, aby pojistný ventil poplašně zapískal, připojila Margalletta všech šest poháněných kol a vystřelila na silnici, energicky řezala serpentiny na nejvyšší horu ostrova a jela chvíli po jedné, chvíli po druhé straně cesty.

Když se Kilman vztekle, to aby zakryl strach, vyptával na bezpečnost silničního provozu, dostalo se mu odpovědi, že toto je jediné vozidlo na ostrově a všichni vědí, že ho veze na horu. Takže nehrozí nebezpečí srážky s koňským potahem nebo divokým velbloudem. No ano, dvorní velbloudi se v divočině množí…

Kilman měl nos kolmo k okénku. Vyhlížel velbloudy, ale také viděl, jak modrošedozelené moře prudce přechází v bleděmodrý led, viděl malebnou rybářskou vesničku na konci klínovité zátoky a pomerančové a citronové sady na terasách. To všechno bezpečně udržovalo Letní pole, jež před tisíci lety vytvořilo tuto oázu uprostřed moře v důsledku chybného použití Zimního pole. Dávní učenci, kteří vynalezli obě pole, je uměli velice úspěšně spustit, ale naprosto se jim nedařilo je zastavit.

Ne že by někdo chtěl vypínat lisdenské léto. Nebo je rozprášit, protože už vlastně nikdo nevěděl, co pole tvoří. Někdo říkal nebeská zrcadla, jiní mínili, že ledoví a ohniví džinové.

Kilman na své oáze rozhodně nechtěl nic měnit. Ačkoli o ní nikdo nevěděl, ležela jen osmnáct dní plavby z Republiky a mezi bohatými občany rostla touha po cestování a přiměřeně bezpečném dobrodružství.

Lisden této poptávce skvěle vyhoví. Kilman už v duchu viděl pobřeží plné hostinců a houlových zahrad. Bude pořádat lovy na krany s parními harpunami a chytání chatů do sítí. Citronové sady ustoupí libosadu s bludištěm, kde se bude rozpustile dovádět v maskách a ceny občerstvení a profylaktik porostou do závratné výše.

Margalletta měla stejně ostrý sluch jako zrak a slyšela ho, jak si pro sebe šeptá, jak se mu pohybují rty a na dolním se sbírá slina, jako by si chtěl naslinit prst a počítat peníze. Už jí ho nebylo líto. Naopak lehce poplašena otevřela difuzéry ještě víc a vyjela ze zatáčky nebezpečnou rychlostí. Ostrov Kilmanovi ve skutečnosti nepatřil, ale on si myslel, že mu patří, a pro takového člověka to může být dost, aby omyl obrátil ve skutečnost.

„Na vrcholku hory je rozhledna,“ oznámila Margalletta, když přibrzdila před další serpentinou. „Z ní uvidíte celý ostrov… celou svou zemi.“

„Mou zemi…“ opakoval Kilman, vystrčil bradu a pravou ruku zase zasunul mezi třetí a pátý naleštěný bronzový knoflík u saka. „Mou kořist!“

Margalletta se málem znechuceně otřásla. Tak „kořist“! Ten chlap je horší, než si myslela, a rozhodně ho není co litovat. Také je nebezpečný. Bohatství je pro něj zbraň, a jemu schází morálka i moudrost, aby ji dokázal používat rozumně.

Když ale nazval ostrov svou kořistí, ujasnil Margallettě její roli.

Kdo chce kořist, musí přemoci nepřítele. Kdyby byl ostrov opravdu jeho kořistí, Margalletta by byla jeho nepřítel. Ačkoli si zatím jen myslí, že ostrov dobyl, může se to jednou skutečně stát. Tehdy bude jeho nepřítelem, tak se tak může začít chovat už teď. Logika nebyla její silnou stránkou, ale málokdy ji potřebovala, protože místo ní měla intuici a selský rozum.

„Tahle silnice se bude muset rozšířit,“ prohlásil Kilman za chvíli, když řezali další ostrou zatáčku. „Aspoň na čtyři pruhy. Nebo sem natáhneme takovou tu tramvaj na laně… víš, co myslím.“

Margalletta věděla. Na rozdíl od většiny ostrovanů ji rodiče vláčeli po celém světě, protože věřili, že cestování je daleko lepší než školní vzdělání.

Dodnes nerada vzpomínala na zážitek na starodávné lanovce na klíček, kdy se celé hodiny houpala dvě stě pídí nad ledovou průrvou a pod netěsnícími dvířky skučela meluzína. Všichni pasažéři se střídali a šest hodin znovu natahovali péro. V nočních můrách ji stále strašila zima, výška a pomalu se otáčející klíč.

Její mlčení Kilmana neodradilo od dalších úvah. O pár serpentin výš, asi ve dvou třetinách kopce, najednou vyskočil jak Archimédes na péro z maličké vany.

„Horská železnice! Mohla by obtáčet celou horu a zastavovat každých pětačtyřicet stupňů. Vyhlídkové terasy. Bary. Restaurace na vrcholu. Kilmanův expres.“

„Železnice?“ zeptala se Margalletta. „Jednu jsme tu měli. Natahovací vlečku na hlušinu z glazmiového dolu.“

„Glazmium! O glazmiu mi nikdo neřekl!“ vykvikl Kilman. V hlase se ozýval stejnou měrou strach i chamtivost, ale vážky se už nachylovaly. Margalletta se jim rozhodla pomoci.

„Teď už tu glazmium není,“ prohodila vesele. „Jenom hlušina z dolu. Použili jsme ji jako štěrk do vlnolamu. A pod vesnici. Nemluvě o téhle silnici.“

Kilman chvíli mlčel, pak vyklepal z pravého rukávu lehce ukoptěnou holubici a třásl s ní, dokud se neprobrala.

Byla to moderní holubice z krve a papíru, krátkodechá, ale rychlá. Podle zvyku potajmu jí něco pošeptal do ucha a vyhodil ji z okénka. Ve větru se nafoukla, ožila a zamířila k ukotvené lodi.

Margalletta řídila s novou chutí. Odrazila ho tak snadno, lží asi stejně stravitelnou jako tlustá lisdenská treska.

V další zatáčce byla holubice zpátky. Poslušně slétla Kilmanovi na klín, dodýchala, proměnila se zase v papír, na němž se rudě leskla odpověď.

„Vlnolam i vesnice?“ podivil se Kilman, když zprávu dočetl. „Tak to musela být hodně chudá glazmiová ruda. Můj chrchlohoj na Ovádu říká, že mu v hlavě skoro nešumí. Pokládali jste ho hodně dávno, Margalletto?“

Nečekaný protiútok je nejúčinnější. Margalletta sebou trhla, nepřesvědčivě přikývla a trochu se narovnala, takže byla hned o půl hlavy větší. Kilman ji naplňoval odporem a teď i strachem, když se ukázal být chytřejší, než si myslela. On měl zase nepříjemný pocit z jejího náhle vyššího stínu, a počáteční náklonnost, nahlodaná glazmiovým nebezpečím, ho už úplně opustila. Měl plné zuby silnice, vozu i jeho řidičky.

„Jak je to ještě daleko na tu krtinu?“ zeptal se naštvaně, jako by ráno vynechal snídani a pár jídel před ní. „A co tam vůbec je tak zajímavýho?“

„Už jsem myslím mluvila o výhledu,“ odpověděla škrobeně Margalletta. „Z majáku je nádherný.“

„Z majáku! Proč jsi to neřekla dřív? Miluju majáky!“

Nelhal, ačkoli se nikdy neobtěžoval do nějakého majáku vkročit. Líbily se mu obrázky majáků a myšlenka majáků. S majáky byl jen ten zádrhel, že stály peníze, místo aby je vydělávaly. Proto představovaly přirozený monopol vlád. Podle Kilmanova světonázoru bylo všechno, co stojí peníze a nevytváří zisk, záležitostí Republiky.

Netušil, že z lisdenského majáku plynou tučné dividendy. Svůj život započal z rozmaru liruganského koloniálního guvernéra, dospěl za Hamalana a Tretonec si ho předělal na střílení racků. Kam až ale paměť všech živých sahala, sloužil především jako obří žebříček pro popínavou mučenku, jež dvakrát ročně vydávala chutnou, vydatnou a výnosnou sklizeň.

Kilmanovi to na první pohled připadalo, že je maják natřený na zeleno. K druhému pohledu se nedostal, protože si ho už představoval ověšený plamenným nápisem KILMANOVO OBSERVATORIUM. Bude obrovský, uvidí ho všichni návštěvníci ostrova ze všech úhlů, bude zářit na pozadí všech nákladných organizovaných zábav…

Popínavých úponků si nevšiml, ani když zastavili u dveří a Margalletta vyskočila odemknout.

3. Odjezd

„Maják je vysoký šedesát čtyři merady neboli sto osmdesát devět pídí.“ Margalletta rázovala po točitém schodišti. „Schodů je dvě stě sedmdesát sedm a mají různou výšku, protože je v průběhu sedmasedmdesáti století dělali různí stavitelé rozdílnými postupy.“

„Kde je altivátor?“ zeptal se Kilman a zahihňal se na znamení, že to měl být vtip. V majácích se vyznal. Měl nákresy v řezu. Knihy se stavebními plány. Skleněnou kouli, v níž na jakýsi slavný maják v Boritém oceánu padaly umělé sněhové vločky. Jméno už zapomněl.

Margalletta běžela první vražedným tempem, s radostí poslouchala supění za sebou a modlila se, ať ho klepne pepka. Ne že by jako většina ostrovanů věřila v jediného Boha. Jenom se modlila. Modlit se je dobré, i když to nezabere.

Kilman sípal, ale byla to jen kosmetická slabost. Infarkt ani zdaleka nehrozil. Nahoru oba dorazili brunátní a udýchaní, ale cévy vydržely. Margalletta otevřela dveře, dozadu sčísnuté vlasy odolaly větru díky velkému černému hřebenu a pečlivé ranní přípravě. Kilmanův neposlušný příčesek se odchlípl od lebky a pleskal jako hadr na holi, dokud si ho jednou rukou nepřiplácl a zahanbeně neproklouzl kolem Margalletty.

Chvíli počkala, pak zavřela dveře a sešla dolů. Parní vůz byl naštěstí na opačné straně majáku než balkon, takže nebude třeba opravovat plechy. Mučence se moc dobře nedařilo, zjistila Margalletta, když obcházela věž. Nahoře byly úponky úplně otrhané. Zvláště ošklivá holá skvrna byla tam, kde míval balkon zábradlí, dokud ho Tretonec nenechal odstranit s tím, že je hamalanské a že mu překáží při střelbě.

Kilmanovi kupodivu vypadla z druhého rukávu další holubice z krve a papíru. Zdálo se, že jí pád neublížil. Margalletta ji zvedla a zašeptala jí něco do ouška, holubice dechem pomalu ožila.

„Dobrý den. Je to loď pana Kilmana? Bohužel se mu stala nehoda. Vysvětlila jsem panu Kilmanovi okolnosti jeho posledního obchodu a on…“ Vzlykla.

Vypustila holubici do větru a zbytek nechala na adresátově fantazii. Dívala se, jak slétá k zlaté lodi, a smála se, šíleně se smála, smích obtáčel maják jako popínavky a stoupal k jasně modré letní obloze.

Předmluva ke „Kopci“

„Kopec“ jsem napsal pro zajímavý mezinárodní projekt, v němž se skupina evropských nakladatelů a Allen & Unwin v Austrálii rozhodli současně vydat stejnou sbírku povídek o začátku nového tisíciletí, a to v angličtině a čtyřech dalších evropských jazycích.

Já byl jedním ze dvou přizvaných australských spisovatelů a v „Kopci“ jsem se pokusil vyprávět veskrze australský příběh ? to ke mně nesedí, protože skoro všechno, co jsem napsal, se odehrává ve vymyšlených světech. To se ukázalo jako problém, protože moje hlavní postavy byly částečně aboriginové a já se pokusil zapojit vedlejší příběh složený z aboriginských mýtů a jejich pojetí země. Věděl jsem, že to nebude tak jednoduché, ale rozhodně jsem nečekal reakci svého australského nakladatele, že jako bílý Australan prostě nesmím použít aboriginské postavy ani aboriginské mýty. Já se původně naivně domníval, že jako autor fantasy bych měl mít možnost se inspirovat kdekoli, že mohu libovolně čerpat z dějin, mytologie i náboženství.

Po několika diskusích s nakladatelem a s aboriginským spisovatelem jsem nahlédl, nakolik je to složité; mnoho aboriginů by mohlo mít dojem, že se jejich mýty neinspiruji, ale odcizuji jim něco cenného, jednu z mála hodnot, o které je kolonizace nepřipravila. Dotklo by se jich to, protože jako Australan bych měl vědět, že někteří aboriginové to budou považovat za další v řadě krádeží.

Fantasy prvek, inspirovaný domorodými mýty, byl tedy odstraněn a já „Kopec“ přepsal o něco přímočařeji. Vinou jistého nedorozumění a komplikací v mezinárodním projektu ale byla pro norské, švédské, španělské a německé vydání přeložena původní verze povídky. Liší se jen tato, anglická verze.

Zatím jsem si neujasnil stanovisko k používání mýtů, legend a historie, ale jestli se ještě někdy rozhodnu inspirovat bohatou slovesnou tradicí původních obyvatel Austrálie, napřed poprosím o dovolení.

Kopec

Rowan nakrčil nos, protože ze dveří Domova se vyvalil nemocniční smrad. Směs dezinfekce a nemoci, naděje a zoufání, zvířená klimatizací nastavenou pokaždé o stupeň výš nebo níž, než by bylo příjemné.

Recepci minul, což nebylo těžké, protože v ní nikdo neseděl, a schody nahoru bral po dvou nehledě na starce, kteří ho sledují a vzpomínají, jaké to bylo chodit po schodech.

Pradědeček měl první pokoj vlevo hned za sesternou, ale tam ho Rowan nenašel. Prohlédl kouty, aby si mohl být jistý, a pokračoval do televizní klubovny na konci chodby. Na prahu zaváhal, nechtěl zas vidět ty stařečky, kterým Alzheimer nebo demence brání v řeči i v pohybu, takže jen sedí a civí na telku. Nebo ani to ne, jsou k ní jen otočení. Rowan nevěděl jistě, jestli tyhle případy ještě něco vidí.

Byli tu, ale jeho pradědeček ne. Sestra Amy pomáhala jedné staré paní zpátky na židli. Uviděla Rowana a usmála se na něj.

„Hledáš pradědu? Je na zahradě.“

„Díky,“ řekl Rowan. „A je…?“

„Dneska je na tom dobře. Hotový čtverák. Chtěla bych v jeho letech vypadat jako on. Jestli se toho vůbec dožiju. Tak jdeme na to, paní Rossiová!“

Když ji Amy zvedala, paní Rossiová jí poslintala celé rameno. Rowan zamumlal nashledanou a vyletěl pryč, aby se už mohl nadechnout čerstvého vzduchu. Byl rád, že je na tom praděda dobře. Všechno půjde líp. Když na tom byl špatně, s nikým nemluvil, snad ani nemohl, a také nikoho neposlouchal.

Jak ale řekla Amy, i když měl zrovna špatný den, byl praděda hotový div. Pokud měl chuť si povídat, mluvil chytře a jasně. Pokud měl chuť se projít, chodil o dvou holích. Ale na svůj věk vypadal báječně. Albert Salway byl nejstarším klientem Domova, nejstarším občanem města, nejstarším člověkem v kraji a možná dokonce v celé zemi. Narodil se v posledním desetiletí devatenáctého století a scházel mu jen jeden den do jedenadvacátého. Ve svých sto osmi letech byl ve skutečnosti Rowanův prapradědeček. Vždycky ale říkal, že je to mockrát pra, a ať mu Rowan říká Berte.

Seděl na lavičce u růží a díval se, jak se okvětní plátky třepetají ve větru. Ven si vždy oblékal slušné moleskinové kalhoty, flanelovou košili, tvídové sako a klobouk. Obě hůlky z černého dřeva měl opřené o lavičku, mosazné rukojeti se blýskaly na slunci.

„Ahoj, Berte,“ pozdravil ho Rowan. Posadil se a opatrně stařečkovi stiskl křehkou ruku, sotva se ho dotkl. Bert se usmál, ukázal na jedné straně zlatý zub a na druhé díru. S těmito výjimkami měl ještě kompletní vlastní chrup. Přežil čtyři zubaře, kteří nedovedli pochopit, jak může mít tak zdravé zuby, a spoustu dalších doktorů, co nechápali, jak se mohl dožít takového věku v takové síle.

„Něco tě trápí, chlapče,“ řekl Bert. „Poznám to na tobě. Něco ve škole?“

„Ne,“ odvětil Rowan. Odkašlal si, ale jak dál nevěděl.

„Hmmm. Takže nevíš, jak mi to máš povědět. Je v tom děvče?“

„Ne,“ ohradil se v rozpacích Rowan. „Táta.“

„Aha,“ vzdychl Bert. „Copak můj pravnuk provedl tentokrát?“

„Chce… prodává Kopec!“ Rowan věděl, že to Bertovi musí povědět, ale měl strach, že špatná zpráva pradědovi ublíží. Že ho může i zabít.

Bert na něj upíral oči, jako by se nedíval na něj, ale skrz něj někam do dálky. Až na Kopec, pomyslel si Rowan. Kopec jediný zbyl z rodinných pozemků. Veliké sedlo z hlíny a kamene, na vršku háj starých blahovičníků, hotový král okolních placatých polí.

Kopec byl středem a nejdůležitější částí z pěti tisíc akrů, které Salwayům patřily od roku 1878.

„Tenhle kus země nesmí prodat,“ řekl nakonec Bert.

„Už ho prodal!“ vykřikl Rowan. „Včera jsem ho to slyšel říkat mámě. Dostane tři miliony dolarů a odstěhujeme se do Sydney. Jenže já tam nechci. A taky nechci pustit Kopec.“

„Tenhle kus země nesmí prodat,“ opakoval stařec. Scvrklýma rukama chytil hole a pokusil se vstát. „Podepři mě, Rowane.“

„Co chceš podniknout?“ lekl se chlapec.

„Pomůžeš mi zabalit,“ řekl Bert, opřel se o hole a Rowan ho zachytil při prvním nejistém kroku. „Pak odjedeme na Kopec. Musíš sehnat pár věcí, Rowane. Už jsem tam několik měsíců nebyl.“

„Tys byl v poslední době na Kopci?“ podivil se Rowan a samým překvapením pradědečka málem pustil. „Jak? Mě tam táta letos vůbec nevzal. Naposled jsem musel jet na kole a byly to tři hodiny cesty. Když jsem se vrátil, seřval mě a zakázal mi tam jezdit.“

„Taxi,“ řekl Bert. Při chůzi se mu na delší mluvení nedostávalo dechu.

Dostat se ven z Domova nebylo tak jednoduché, ale vrchní sestra ? nyní titulovaná „Vedoucí zdravotní péče o klienty“ ? se s Bertem znala už hodně dlouho. Krátce si promluvili a sestra dokonce sama objednala taxík.

„Nesmí se namočit nebo nachladit,“ uložila Rowanovi, když pomáhala Bertovi do auta. „Zlomte vaz, Berte.“

Cestou se zastavili nakoupit zásoby, balenou vodu, deky a petrolej do starého sporáku v chajdě. Bert s sebou měl slušnou sumu ve starých papírových padesátidolarovkách, které už před lety nahradily menší polymerové bankovky. Slečna u pokladny je napřed nechtěla přijmout, zvláště od Rowana, ale když jí ukázal Berta v taxíku a vysvětlil, že děda nemá rád „nové peníze“, ustoupila.

Taxíkem to na Kopec trvalo půl hodiny. Rowan čekal, že brána bude zamčená, a dělalo mu starosti, jak se Bert dostane pěšky nahoru, ale brána byla nejen odemčená, dokonce otevřená dokořán. Cesta vypadala dost rozbitá, ale taxikář prohlásil, že je mu to jedno, protože to stejně není jeho auto.

„Kromě toho,“ dodal, „když tam vyjel takový veliký mercedes, my taky vyjedeme.“

Ukázal přes kapotu dopředu a Rowan s Bertem uviděli vedle chajdy parkovat dlouhatánský tmavomodrý mercedes. U něj stáli dva muži. Rowan v jednom poznal svého otce a knedlík, který ho celou dobu tlačil v krku, ho začal dusit. Druhého muže neznal, měl oblek a lesklé sluneční brýle.

„Táta už je tady!“ vyjekl.

„Ne nadlouho,“ odtušil Bert. „Zajeďte k té chatce, mladíče.“

Oba muži se podívali, kdo to jede, a Rowan si uvědomil, že se instinktivně krčí. Muži se tvářili nechápavě. Vtom otec zrudl vzteky, do nosu a do tváří se mu nahnala krev. Přihnal se k nim, prudce otevřel dvířka a vytáhl Rowana za límec.

„Co tady sakra vyvádíš, kluku?“ utrhl se na něj.

„Pomáhá mi,“ řekl Bert, když mu taxikář pomáhal z druhého sedadla. „Pusť ho, Rogere. Pak máte se svým kamarádíčkem dvě minuty, abyste opustili můj pozemek.“

„Váš pozemek?“ usmál se cizí muž v obleku. Podíval se na Rogera. „To se asi mýlíte.“

Bert se zasmál a zlatý zub se zablýskl.

„Tenhle chytrák z města si nezjistil, co měl. Asi bych se měl představit. Albert Salway.“

„Salway?“ zarazil se muž. „Salway!“

Podíval se na Rogera Salwaye a sebevědomý úsměv mu ztuhl na rtech. I on se už zlobil.

„To je váš příbuzný, Rogere? Má nárok na tyhle pozemky?“

„Je to můj praděda,“ zabručel Roger, nepodíval se muži do očí a neodpověděl na jeho druhou otázku.

„Je to moje země,“ opakoval Bert. „Patří mi už skoro sedmdesát let. A jak jsem řekl, máte dvě minuty, abyste opustili můj majetek.“

„Vypadá to, že jsme vykročili špatnou nohou,“ zkoušel to zase s úsměvem obchodník. „Dovolte, abych se představil. John Ragules, zastupuji První kosmickou společnost. Chystáme se tady vybudovat zařízení na vypouštění družic, prostě kosmoport. Zdejší kopec potřebujeme na… řekněme odpalovací můstek.“

Rowan žasl. Poprvé v životě slyšel, že by se z Kopce měly vypouštět družice. Vesmír miloval skoro stejně jako Kopec a chvíli si říkal, jak by bylo báječné mít tak blízko kosmoport. Pak si vzpomněl, že se stejně budou stěhovat do Sydney a že kosmoport se tu postaví, jen když přijdou o Kopec.

„Kopec není na prodej,“ prohlásil Bert. „Ten svůj kosmoport si můžete postavit kdekoli jinde, pane Ragulesi. Někde na zničené půdě.“

Opřel se o jednu hůl a druhou ukázal celou šíři šedivých blahovičníků, které stály na vršku jako vojsko obrů a šeptaly listím ve větru.

„Některé stromy jsou tu stovky let staré,“ vysvětlil Bert. „Z farem a z města sem utekla zvěř. Jsou tu ptáci, které už nikde jinde nenajdete. A příběhy, v kamenech a v červené hlíně, v kůře a v listí, v mravencích a v pavoucích, v klokanech a v ledňácích. Postavíte si kosmoport a tohle všechno zmizí. Zbývá vám třicet vteřin. Rogere, rovnou mi dej i klíč od brány.“

„Tos uhod,“ odsekl Roger. Přiskočil ke staříkovi a málem jím zatřepal, ale taxikář ho bez mrknutí oka sledoval a po svalnatém předloktí mu nervózně lezl vytetovaný had. Roger se tedy k pradědovi jen sehnul a zašeptal: „Můžeme to tu prodat za tři miliony dolarů, Berte. Za tři mega! Takový peníze už nám nikdo nenabídne.“

„Tahle země není na prodej,“ opakoval Bert. „Stejně tu žádný kosmoport nepotřebujeme.“

„Co to meleš, dědku bláznivá?“ ucedil Roger. „Tři miliony! A já to tu prodám, i kdybych tě měl nechat zbavit svéprávnosti!“

„Kopec ti stejně nebude patřit.“ Bert zvedl hůl a klepl Rogera přes lýtko. „Pakuj se z mého pozemku.“

„Já se vrátím!“ zahulákal Roger a krev se mu z tváře rozlila jako vyrážka i do uší a do krku. „Vrátím se se soudním příkazem, podle kterýho budu tvůj poručník a strčím tě do toho Domova, dokud tam neshniješ. Měl jsem to udělat už dávno!“

Zase se zdálo, že do Berta strčí, ale otočil se na podpatku a vyrazil za Rowanem. Chlapec se schoval za nejbližší strom.

„A ty si to slízneš, až přijedeme domů!“ zařval a skočil po něm. Rowan už ale utíkal do lesa, proskakoval podrostem, trhal pavučiny, lámal větvičky a trnité keříky. Jakmile měl dojem, že je dost daleko, otočil se. Bolest z desítek oděrek se slila ve větší bolest uvnitř.

„Já se nevrátím!“ zakřičel. „Už nikdy se nevrátím!“

Jedinou odpovědí mu byl dobře modulovaný zvuk motoru a rachot kol mercedesu na štěrkové cestě u brány. Pak se rozhostilo ticho, ticho buše. Rowan si našel pohodlnější cestu zpátky k chajdě.

Taxikář vytáhl z chatky kolečkové křeslo, teď do něj pomáhal Bertovi a vykládal všechen náklad. Když mu Rowan přišel pomoci, napřáhl pravici.

„Já jsem Jake. Tvůj táta je pěknej neřád, co? Dej si na něj bacha.“

„Já jsem Rowan. Jo. Dobře že jste tu byl, jinak by se obul i do Berta.“

„Jak dlouho tu chcete zůstat?“ zeptal se Jake, když vyložil poslední deku a zabouchl kufr.

„Nevím,“ odpověděl Rowan a pokrčil rameny, aby zakryl úzkost. „To asi záleží na Bertovi.“

Podíval se na staříka. Pradědeček na kolečkovém křesle čelem k lesu zřejmě usnul, hole rozpřažené jako vesla.

„Na trampování mi připadá trochu starý,“ dumal Jake. „Počítáš, že ho tvůj táta zbaví svéprávnosti nebo o čem to mluvil?“

„Je mu sto osm,“ oznámil hrdě Rowan. „A vždycky vydržel daleko víc, než si kdo myslel. Ve městě má spoustu známých, lidí, co ho znají celý život. Počítám, že ho táta jen tak nevyřídí.“

„U soudu možná ne,“ mínil Jake a podíval se na Berta. „Ale třeba to zkusí jinak. Poslyš, co kdybych se tu ještě stavil, jak se vám vede?“

„Já nevím…“ pokukoval Rowan po vytetovaném hadovi. Jake byl sympaťák a už ho jednou před otcem zachránil. Ale viděl všechny Bertovy peníze…

„Jenom bych si rád popovídal s Bertem,“ dodal Jake. „Člověk tak často nenarazí na někoho, kdo prožil celý století. Zítra to už bude jeho třetí! Nemohl bych přivézt i manželku?“

„Dobře,“ přitakal Rowan po chvilce váhání. Řekl si, že to bude bezpečnější, než kdyby tu byl s Bertem sám. „Tak na shledanou.“

„Přijedeme, až skončím v práci. Kolem osmý.“

„Jasně.“ Rowan pomyslel na otce a dodal: „I dřív, když budete chtít.“

Jake odjel a Rowan zkontroloval Berta. Zdálo se, že mu nic neschází. Jenom seděl, díval se do lesa, občas mrkl a něco si broukal. Rowan odešel uklidit v chajdě a vyklepat z hamaků pavouky a mravence.

Zrovna rázně zametal, když uslyšel auto. Vyšel se smetákem ven, srdce mu už bouchalo. Přesně jak se obával, byl to jeho otec ve staré červené dodávce. Auto zastavilo u brány a Roger ji vyskočil otevřít.

„Co budeme dělat?“ pošeptal Rowan Bertovi.

„Co bude třeba,“ vzdychl stařec. „Když jsem byl ještě kluk, táhl se les až k městu. Nebyla auta, letadla, rádio, televize, nebyly počítače. V tvém věku jsem neviděl ani telefon. Začalo dvacáté století a já si myslel, že se nic moc nezmění. Samozřejmě jsem se pletl. Zítra začne jedenadvacáté a všichni čekají, co se všechno změní. Změny, změny, změny, a nikdo se neptá, o co přijdeme, co nejde nahradit. Viděl jsem, jak ses zatvářil, když ten člověk řekl, že tu postaví kosmoport. Ty bys to chtěl, viď?“

„Ne, kdyby měli zničit Kopec,“ odvětil bázlivě Rowan a dál sledoval cestu. „Můžou si ho postavit někde jinde. Ale co uděláme s tátou? Zabije mě.“

„Nezabije,“ prohlásil Bert. „Pomoz mi na nohy.“

Jakmile vstal, začal se stařec šourat do lesa. Rowan šel vedle něj a snažil se předejít pádu. Roger Salway za nimi skočil zpátky do náklaďáčku a rozjel se vzhůru.

„Kam jdeme?“ zeptal se Rowan. „Přece nás musí dohnat!“

„Já chci, aby nás dohnal. Až bude čas.“

Zastavil se a rozhlédl po skalách a velikých blahovičnících, jako by zapomněl, kam chtěl jít. Pak se mu do očí vrátila jiskra a zamířil doprava, Rowan šel za ním, ale stále se ohlížel na cestu. Otec už běžel od auta za nimi, probíjel se vegetací a ani se nesnažil hledat pěšinu.

Rowanovi připadalo, že Bert mu jen nahrává, aby ho Roger mohl zmlátit beze svědků. Ocitli se na svahu, kam od chajdy nebylo vidět. Ba co hůř, nebylo odsud kam utéct. Svah končil několika prudkými srázy a Rowan nechtěl ani pomyslet, jaké by to bylo lézt po nich dolů, když na ně otec pouští z výšky kamení. Bert by po nich stejně lézt nedokázal.

„A jsme tu,“ prohlásil Bert, zatímco se Rowan zoufale snažil něco vymyslet. Lehnu si na zem, říkal si, a budu doufat, že mě táta moc nezkope.

„Cože?“ Rowan přeslechl, co Bert řekl.

„Jsme tu,“ ukázal Bert na rozsedlinu ve skále, tak úzkou, že ji v šeru nebylo těžké přehlédnout. „Jenom přeběhneme tady po kládě. Vsadím se, že tvůj táta už na Puklinu zapomněl.“

Rowan se podíval na trhlinu, které odjakživa říkali Puklina. Černá a ošklivá, tenká tlama natažená kolem celého Kopce. Ani nebyla moc hluboká. Rowan ji mnohokrát zlezl. Když byl malý, táta mu pomáhal nahoru i dolů, sám stál ve stinném kapradí na dně. „Určitě nezapomněl.“

„Zapomněl,“ trval na svém Bert. „Jinak by to tu nechtěl prodat.“

Stařec váhavě vstoupil na starou kládu spadlou přes Puklinu.

„Berte…“ začal Rowan, ale když se z křoví vyřítil Roger, rudý vzteky, ztratil řeč. V hrůze přeběhl kládu.

Roger se valil dál, pod nohama mu praskaly klacky, větve šlehaly. Řval, mával pěstmi, Rowan se jich bál už teď. Možná je tak bez sebe, že uhodí i Berta.

„Ne!“ křičel Rowan. „Ne!“

Sám nevěděl, jestli ho chce varovat před Puklinou nebo se snaží chabě bránit před jeho soustředěným hněvem a strašnými pěstmi.

Bylo to jedno, protože Roger už ve svém vzteku nevnímal. V jedné chvíli byl přímo před nimi, brunátný jako zapadající slunce, ústa plná slov tak pokřivených, že zněla jako řev zvířete.

A vzápětí zmizel, zavládlo ticho.

Bert se došoural ke kraji trhliny a shlédl dolů. Za chviličku se podíval i Rowan, jedno oko zavřené, snad že se tak lépe vyrovná s tím, co uvidí.

„Je živý,“ poznamenal Bert, když se z Pukliny ozvalo sténání. „Jsi celý, Rogere?“

Rowan zatajil dech a čekal na odpověď. Dočkal se slabého hlásku, všechen vztek z něj vyprchal.

„Snad jo… asi jsem si zlomil ruku.“

„Zapomněl jsi na Puklinu, co?“ prohodil Bert nevzrušeně. „Jako kluk jsi do ní tolikrát lezl. To ty sis tam zlomil loket, nebo tvůj táta?“

„Táta,“ řekl Roger. Rowan měl dojem, že o sobě moc neví. Roger už dávno nemluvil takhle tiše.

„A teď sis zlomil ruku ty,“ řekl Bert. „Teče ti krev? Zlomil sis ještě něco?“

„Ne. Jenom zápěstí.“

„To bude v rodině,“ usoudil Bert, vyhrnul si rukáv a ukázal Rowanovi starou jizvu na předloktí. „Nebyla zlomená, ale pořádně jsem si tady roztrhl kůži.“

„Sám nevylezu,“ sténal Roger. Už ho ani neviděli, v Puklině byla úplná tma. Na nebi jasněly hvězdy, taková spousta, jakou ve městě neuvidíte, protože tam je moc světla.

„Vypadá to tak,“ pravil Bert. „Tak pěkně seď a poslouchej, já ti něco povím.“

„Poslouchám,“ řekl Roger. Rowan slyšel, jak se přesouvá a sedá si na kámen.

„Zaprvé, Kopec se prodávat nebude,“ začal Bert. „Ne, dokud jsem naživu, a potom taky ne. Před deseti lety jsem zaplatil právníkům, aby se o to postarali. Rodina bude majetek jenom spravovat. Kdyby ses mě obtěžoval zeptat, řekl bych ti to.

Zadruhé mám dojem, že se přestáváš ovládat. Dával jsem si stranou peníze. Nejsou to tři miliony, ale dost. Všechno odkážu Rowanovi. Když se mu bude chtít, třeba ti něco dá. Takže jestli ti jde o peníze, koukej se naučit se svým synem mluvit a ne na něj pouštět hrůzu. Taky budeš žít déle, vztekat se není dobré na srdce.“

Dlouho bylo ticho.

Rowan se díval na hvězdy a nevěřil vlastním uším. Kopec se nebude prodávat. Táta s ním bude muset mluvit, ne ho mlátit.

Když Roger pár minut stále nic neříkal, přešel Bert po kládě zpátky, ruce rozpažené. Rowan šel kousíček za ním, aby ho podržel, kdyby bylo třeba.

„Kam jdete?“ zeptal se Roger. Bylo slyšet strach.

„Řekl jsem si, že tě tu chvíli nechám, aby sis to promyslel. Čekáme návštěvu. Je Silvestr, zapomněls?“

„A co já?“

„Vrátíme se v příštím století,“ řekl Bert. „Samozřejmě napřed musíš slíbit, že budeš hodný.“

Uchichtl se a vykročil na Kopec.

„Počkejte!“ volal Roger. „Souhlasím! Slibuju!“

Bert šel dál. Rowan se podíval napřed na něj, pak na Puklinu. Táta teď volal jeho, byl zoufalý. Z dálky uslyšel auto. To musí být Jake, přijel dřív.

„Jdeme,“ zavelel Bert. „Půjdeme Jakeovi naproti. Pro Rogera se vrátíme.“

„Ale co táta?“

„Nenecháme ho tu moc dlouho. Jen tak dlouho, aby mu došlo, co zmůže sám.“

„Co?“ zeptal se nervózně Rowan.

„Nic. Právě to si musí uvědomit.“

„Takže bude líp?“

Bert pokrčil rameny a rozpřáhl roztřesenou náruč, až do ní pojal Rowana, Kopec, noc i hvězdy.

„Nikdy nevíš, co přinese nový rok, i když jsi jich už viděl víc než stovku. Někdy vidíš, co se blíží, a nemůžeš s tím vůbec nic dělat. A někdy můžeš.“

Zastavil se, nasál plné plíce eukalyptové vůně, objal prapravnuka a dodal: „Právě teď a tady mám dojem, že bude tak dobře, jak jen může být.“

Předmluva k „Bleskonoši“

Na bouřku se vždycky rád podívám, ale pokud možno z okna v pohodlí domova. Jak nelákavé je bližší seznámení s bleskem jsem zjistil, když uhodilo do okapové roury pár kroků ode mě. Nevím přesně, co se stalo, protože jsem přišel k sobě na promoklé rohožce u zadních dveří, seděl jsem, v uších mi zvonilo a před očima jsem měl hvězdičky. Kamarádka, která byla tou dobou uvnitř, vyprávěla, že hrom otřásl celým domem, nádobí nadskakovalo a ona si myslela, že mě to muselo zabít, když proběhla kuchyní a uviděla mě bezvládného za dveřmi.

Navzdory této nepříjemné zkušenosti mě blesky dál fascinují, jak asi poznal každý, kdo ode mě přečetl jednu nebo dvě knížky. Pár neděl předtím, než jsem napsal tuto povídku, mě doslova uchvátil televizní dokument o blesku. V tom dokumentu byl úžasný záběr „krokových kanálů“, které se natahují vzhůru ode všeho, co stojí na zemi. Ty se spojí s kanálem blesku spuštěným z bouřkového mraku. Viděl jsem přízračné kanály stoupat od stromů, od budov, od korouhviček, ale hlavně od lidí.

Čím je krokový kanál delší a silnější, tím větší je pravděpodobnost, že se spojí s bouřkou. Když k tomu dojde, projede z mraku vodičem do země elektrický výboj. Pokud je vodičem hromosvod, nic se neděje. Člověk ale není stavěný na to, aby svedl elektrický proud, který má ve svém jádru stejnou teplotu jako povrch slunce.

Zhruba jsem věděl, jak blesk funguje, ale všechno do sebe zapadlo, až když jsem uviděl ty světélkující kanály blesku stoupat z vertikálních staveb. Zároveň jsem užasl, jak moc se tyto kanály liší dokonce u dvou stejně vysokých lidí: Někteří je měli silnější.

Také jsem věděl, že některé lidi blesk zasáhl vícekrát, ale nezabil je. Kdysi jsem slyšel o muži, kterého v průběhu mnoha let zasáhl blesk sedmkrát. Zrovna šel na poštu z dopisem, v němž měl důkazy pro Guinnessovu knihu rekordů, když ho blesk srazil poosmé. I to přežil, ale shořely na něm šaty a některé dokumenty výboj ožehl.

To všechno mě přivedlo k představě lidí, kteří kanály blesku vidí a dovedou různými způsoby ovládat elektrickou energii. Nenápadně a potajmu, třeba ovlivňovat energii v lidském mozku, nebo okázale a viditelně, například přivolat blesk. To byl ústřední nápad. K němu jsem musel vymyslet příběh.

V té době jsem potřeboval napsat něco do antologie Love & Sex editora Michaela Carta, tak jsem do té povídky také musel dostat sex. Zkombinovat nápady na ovládání vůle a blesků se sexem a láskou slibovalo docela zajímavý příběh. Výsledkem je „Bleskonoš“.

Bleskonoš

Bleskonoše jsem viděl poprvé před šesti lety za jednoho pošmourného dne pár neděl po svých desátých narozeninách.

To jméno jsem mu vymyslel už tenkrát, ale nechal jsem si ho pro sebe a nikdo jiný ho nikdy nepoužil. Lidi v městečku mu říkali „pan Jackson“. Sami nevěděli, proč „pan“, když vypadal jako obyčejný vandrák. S takovými se obyčejně nebavili, leda by je potřebovali vykázat z pozemku ? jakmile si mohli být jistí, že už přijela policie.

Já viděl, že je jiný, hned na první pohled. Tu vzpomínku mám zařazenou jako fotografii v albu. Vyšel jsem ze školy, a on tam byl, opřený o motorku. O černočerný motocykl, který vypadal jako Harley-Davidson, ale nebyl. Neměl na sobě jediný nápis. Opíral se o něj, protože byl hodně vysoký, o dvě hlavy větší než já, dobrých sto devadesát centimetrů. Pod černým trikem pevné svaly, na předloktích vytetované modré blesky. Dlouhé vlasy někde mezi plavou a zrzavou barvou stažené pod červenobílým puntíkovaným šátkem.

Já si ale všiml hlavně jeho aury. Většina lidí má auru takovou matnou, jen kolem nich uboze blikají různé barvy. Jeho aura byla plná modrých jisker, které sršely, jako by chtěly zabít proudem každého, kdo přijde moc blízko.

Vypadalo to, že s ním budou problémy. Pak se usmál, a kdybych neviděl tu jeho auru, řekl bych si, že je vlastně dobrák, motorkář se zlatým srdcem, tulák co pomáhá stařenkám nebo tak něco.

Já ale viděl, jak mu do toho úsměvu přechází část energie z aury, střílí z něj jako stovky hadích jazyků a s jiskřením olizuje matné barvy lidí kolem něj.

Očarovával je, tak to bylo. Viděl jsem, jak ty jazyky vyskakují a rozsvěcují šedé dny větších dětí. A pak se všechny ty elektrické proudy spojily a zaměřily na jedinou žačku, Carol, nejpěknější holku v celé škole.

Tenkrát mi samozřejmě bylo teprve deset, takže jsem neuměl ocenit, co všechno na ní je tak extra. Ano, věděl jsem, že s těmi havraními vlasy a velikýma hnědýma očima vypadá jako filmová hvězda, a s poprsím přesně té správné velikosti a pasem, co se dokonale zužuje, a s nohama, co si nejspíš vypůjčila u barbíny. Ale v tom věku jsem to měl z druhé ruky. Věděl jsem, že ji všichni mají za krasavici, ale sám jsem nevěděl proč. Teď dovedu opravdu ocenit, jak vypadala, když hrála basket v tom vypasovaném tričku a plizované sukýnce… aspoň dokud si nevzpomenu, jak dopadla.

Toho dne vypadala zvlášť dobře. Teď si uvědomuji, že právě poznala, jak se líbí mužům, a načerpala z toho sebevědomí. Jako kočka, která pochopila, že patří k těm kočkám, co vždycky slíznou smetanu.

Když se po ní natáhl Bleskonošův úsměv, zastřely se jí oči a ona k němu náměsíčně došla, jako by na světě nic jiného nikdy neexistovalo. Chvíli si povídali, pak šla dál. Dvakrát se ale ohlédla a z vandráka dál sršela elektrika, prskala kolem ní a ovíjela veliké bílé knoflíky školní uniformy, jen je rozepnout.

Zmizela za rohem a já si uvědomil, že všichni ostatní už odešli. Zbyl jsem tu jen já a Bleskonoš opřený o motorku. Díval se na mě, neusmíval se, modrobílá chapadla se zase stáhla do zářivé lastury kolem něj. Pak se rozesmál, zaklonil hlavu, vystřelil k nebi gejzír modrobílé energie.

Ten smích mě k smrti vyděsil a já si najednou připadal jako králík, kterému došlo, že celou dobu zíral přímo do dálkových světel přijíždějícího náklaďáku.

Stejně jako spousta králíků jsem si to uvědomil příliš pozdě. Než jsem stihl udělat první krok, už se tyčil nade mnou a zarýval mi prsty do ramen jako strom kořeny do skály. Jako by mě nehodlal pustit, dokud mi je nevrazí do těla a nerozmáčkne mě jako shnilé jablko.

Spustil jsem křik, ale tak se mnou zatřepal, že jsem hned přestal.

„Poslyš, kluku,“ řekl hlasem řezavým a ochraptělým, jako by si včera léčil nastydnutí celou flaškou whisky. „Nic ti neudělám. Ty vidíš, viď?“

Bylo mi jasné, že nemluví o normálním zraku. Přikývl jsem a on povolil sevření.

„Dám ti grátis jednu radu,“ řekl hodně vážně. Kleknul si na jedno koleno a podíval se mi přímo do očí, ale já uhnul, takže se mi ty divoké žluté oči propalovaly do mozku jenom vteřinu.

„Jednou můžeš být jako já,“ šeptal a hlas mu sršel maličkými blesky, elektrika mi olizovala hlavu. „Viděls, jak se na mě ta holka koukala? Dneska bude moje. Dostanu každou ženskou, dostal bych i každýho chlapa, kdybych byl na kluky. Nikdo se mě nedotkne. Dělám si, co chci. A víš proč? Protože jsem se narodil s Mocí. S Mocí nad vším viditelným i neviditelným, Mocí nad lidmi i nad půdou, nad větrem a nad vodou. I ty ji máš, chlapče, ale ještě nevíš, co dokáže. Když se o ni nebudeš starat, může tě zase opustit. Musíš ji pěkně dobíjet. Musíš ji používat. Tak to je. Moc musíš krmit!“

Pak mě políbil na čelo, lebkou mi proskočil oheň, začpěly spálené vlasy a já křičel a křičel a svět se točil a točil a mně se chtělo zvracet, ale jen jsem si lehl a před očima se mi zatmělo.

Když jsem se probral, Darlyho dvojčata mi obracela kapsy naruby, jestli v nich nemám peníze. Ještě se mi motala hlava, ale jednomu jsem dal ještě na zemi pěstí, on spadl na bráchu, tak jsem stačil vstát a pořádně je nakopat.

Udělalo se mi líp a říkal jsem si, že to nejhorší mám pro dnešek za sebou a že už to může být jenom lepší.

Byl jsem vedle.

V noci jsem nemohl spát. Nikdo nemohl spát. Bylo vedro, dusno, nad obzorem visely bouřkové mraky, hřměly si pro sebe, ale nechtělo se jim přilétnout blíž a udělat něco s horkem. V televizi nic nedávali, tak jsme tam seděli, přepínali programy a nadávali, až mamce došla trpělivost a zkusila všechny poslat na kutě, včetně táty, jenže ten už taky neměl náladu, pohádal se s ní a my utekli do postele, protože naši na sebe jinak skoro nekřičeli.

Vzpomínám si, jak jsem si myslel, že ani neusnu, ale usnul jsem. Na chvíli. Zdál se mi hrozný sen o Bleskonošovi, jak se plíží po domě a nahoru k nám, kolem zvednutých špiček kovbojských bot mu srší jiskry. Právě když ke mně natahoval pracky s vytetovanými blesky a chtěl mě uškrtit, zaduněl strašlivě hlasitý hrom a já se s pláčem probudil.

Hrom byl skutečný, přehlušil můj křik a přinesl s sebou ledový vítr, který v kontrapunktu k bleskům roztřásl okenice. Zbytek byl ale jen sen. V pokoji nebyl nikdo kromě mého bratra Thomase, a ten spal dál.

Stejně mě to asi dost rozhodilo, protože jsem šel k oknu a podíval se ven. Když máte noční můru, normálně byste něco takového rozhodně nedělali, abyste náhodou neuviděli strašidlo.

Já strašidlo uviděl. Bleskonoš stál s motorkou dole na ulici a díval se přímo do okna. Měl s sebou Carol, objímala ho kolem mohutné hrudi. Na sobě měla texasky a světle červenou bundu, místo helmy červeného kulicha. Vypadala jako pomocnice Santa Klause, kdyby Santa hodně četl Penthouse.

Bleskonoš se na mě usmál a zamával. Pak vydechl pár slov, a já mu rozuměl, i když jsem nic neslyšel, vstoupila mi přímo do hlavy za doprovodu vzdálených blesků.

„Můžu mít všechno, co chci, chlapče. A ty můžeš být jako já.“

Vzal za plyn a zmizeli, jeli po silnici k hoře, blesky je stíhaly.

Carol už nikdy nikdo neviděl. Našli ji za pár dní spálenou na škvarek, bez života, po kráse veta.

„Zabil ji blesk,“ konstatoval koroner. „Nehoda.“

S Bleskonošem jsem ji viděl jenom já. Kromě mě si všichni mysleli, že to byla tragická nehoda. Bláznivá holka šla ven v bouřce, tak pozdě v noci stejně neměla co chodit z domu. Někteří dokonce říkali, že měla kliku, když ji zabil blesk.

Jenom já jsem věděl, že neměla na výběr a že ji nezabil obyčejný blesk. Nikomu jsem to ale neřekl. Komu taky?

*

Rád bych teď napsal, že jsem od toho dne na Bleskonoše nepomyslel ? a na to, co mi řekl ?, ale lhal bych. Šest let jsem na něj myslel každý den. Když mě začala zajímat děvčata, myslel jsem na něj snad každých pět minut. Bránil jsem se tomu, ale nedokázal jsem vyhnat z hlavy, jak se na něj Carol dívala. Chtěl jsem, aby se i na mě takhle dívala nějaká holka jako Carol, a nejen dívala.

Na Bleskonoše jsem myslel před školními večírky, kam se mnou žádná nešla. Což byly upřímně řečeno všechny. Až před dvěma měsíci jsem se seznámil s Anyou. Ano, nedívala se na mě, jako se Carol dívala na Bleskonoše, ani nevypadala jako Carol. Ale byla hezká, měla pěkný obličej a chytré oči a vždycky věděla, na co myslím. Jako když jsem jí chtěl rozepnout podprsenku a ona se natočila přesně tak, abych nedosáhl na háčky, i když jsem k nim ještě ani nenatáhl ruku.

Štvalo mě to, ale stejně se mi líbila. Navíc měla zajímavou auru, trochu jako meruňkový džem. Tím myslím barvy meruňkového džemu, a pevnou, ne takovou tu řídkou auru jako ostatní. Často mě napadalo, jestli taky umí vidět aury a jak vypadá ta moje, ale neodvážil jsem se jí zeptat. Což byl trochu problém, protože jsem se neodvážil mluvit ani o sexu a tušil jsem, že právě proto se ošívá, kdykoli jí chci sáhnout tam, kam se normálně sahá. A proč se se mnou nikdy nelíbala déle než minutu.

Prostě si myslím, že by mi to dovolila, kdybych si s ní o tom promluvil. Možná. Jednou jsem ji líbal dál, i když se odtahovala, strkal jsem jí jazyk do pusy a ruce vzadu pod džíny. Začala se kolíbat, já si myslel, že je to vzrušením, ale pak mi došlo, že propadá panice a že se mi snaží vykroutit. Pustil jsem ji a hned jsem se omluvil, protože jsem na její auře poznal, že se opravdu bojí, tak jsem taky dostal trochu strach. Pak se mnou týden nemluvila a dva týdny se nenechala ani vzít za ruku.

Jen pár dní po tom, co jsme se zase začali vodit za ruce, se objevil Bleskonoš. Čekal před školou na černé motorce, úplně stejně jako před šesti lety. Když jsem ho uviděl, srdce se mi zastavilo, jako by na světlo vylezlo strašidlo z noční můry. Letitá hrůza se stala skutečností.

A hrůza to byla, protože se usmíval na Anyu. Na moji Anyu! A všechna ta elektrická chapadla se natahovala k ní, objímala ji a laskala tak, jak jsem ji chtěl objímat a laskat sám, kdybych uměl začít.

Snažil jsem se ji zadržet, ale byl jsem pro ni vzduch. Chvěla se slastí jako pes, když ho podrbete na správném místě. Vytrhla mi ruku, odstrčila mě a zadívala se na Bleskonoše přesně jako před šesti lety Carol, ústa pootevřená, mezi rty špičku jazyka, prsa vystrčená, až se knoflíčky napínaly…

Zařval jsem a vrhl se na něj, ale on se jen zasmál a s tím smíchem do mě udeřila modrá elektrika, praštila mě jako pěst, vyrazila mi dech a shodila mě na zem. Smál se dál, tloukl mě Mocí, takže jsem se jen tak tak odplazil vyzvracet do křoví. Zvracet, dokud ze mě nešlo nic než černá žluč, která mě dusila a pálila, až jsem měl dojem, že mi sežere hltan a vnitřek nosu.

Když jsem se konečně postavil na nohy, Bleskonoš byl s Anyou dávno v trapu. Na chviličku jsem zadoufal, že šla domů, ale věděl jsem, že ne. Neměla šanci. Jestli ji Bleskonoš chce, tak si ji vezme. A udělá si s ní, co bude chtít, a až ho omrzí, dopadne jako Carol. Další čárka do statistiky zabitých bleskem.

Asi tehdy mi došlo, že se mi Anya jenom nelíbí, ale že jsem do ní zamilovaný. Z Bleskonoše jsem měl hrůzu šest let, hrůzu z toho, co dokáže, a ještě temnější strach, že bych mohl jednou být jako on.

Teď jsem myslel jen na Anyu a na to, jak ji dostat zpátky do bezpečí dřív, než se bouřkové mraky z obzoru přivalí nad městečko a přes horu. Protože jsem věděl, že právě tam Bleskonoš míří. Cítil jsem to někde uvnitř. Jede vstříc mrakům a svolává bouři. Bouřka poslouchala, na nebi se hromadilo napětí, kopírovala veliký nárůst proudu na zemi. Brzy se s ním spojí.

Zhruba tehdy mi ruplo v bedně. Chytil mě rapl. Darlyho kluci pak tvrdili, že mě viděli utíkat po silnici k hoře bez košile, poškrábaného do krve a s pěnou u huby. Tu pěnu si podle mého přimysleli, ale poškrábaný jsem byl.

Proměnil jsem se ve zvíře, řídil jsem se jediným smyslem, který mě mohl dovést k Anye. Sledoval jsem stopy její meruňkové aury a modré jiskry odpadlé od Bleskonoše. Jedny byly smíchané s druhými a já někde v podvědomí tušil, že se líbali, že ji svíral těma rukama silnýma jako stromy a že ona na něm visela tak, jak se na mě nikdy nepověsila.

Asi při téhle představě začalo zvíře ve mně výt… ale hned přestalo, protože jsem potřeboval všechen dech. Nade mnou se valily první bouřkové mraky, studeně foukalo, padaly veliké dešťové kapky a za nimi se hnaly blesky.

Běžel jsem ještě rychleji, v boku mě píchalo, plíce bolely, ale to už jsem dosupěl na vyhlídkové parkoviště a proti bleskům uviděl černou siluetu jeho motorky. Rozhlížel jsem se na všechny strany, čmuchal jsem po stopách aury jako pes. Vtom jsem je uviděl, Anya ležela na žulovém pomníčku toho či onoho místního hrdiny, Bleskonoš na ní. On byl oblečený v černé kůži, ona nahá, školní uniformu vzala bouře, objímala ho, hladově se k němu přisávala. Neschopen pohybu jsem sledoval, jak mu rozepíná poklopec a svírá mu svalnatý zadek.

Zvednul jí kolena a přirazil, ruce vztažené k nebesům. Tím druhým zrakem jsem uviděl z jeho prstů tryskat elektrické oblouky, které se vší mocí snažily spojit se zkusmými kanály blesku, vztaženými z mraků k zemi. Až se spojí, Bleskonošovýma rukama ? a Anyou ? projede milion voltů.

Rozběhl jsem se k nim, skočil jsem Bleskonošovi na záda, zvedl jsem ruce a ukradl mu jeho výboje. Ztratil rovnováhu, Anya se zpod něj skutálela kousek níž po svahu.

Blesk uhodil. V jediném doběla rozpáleném zlomku sekundy mě naplnil čirým světlem, nabil mě Mocí, Mocí tak velikou, že ji nešlo udržet, Mocí, která chtěla ven.

Byla to bolest odříkané slasti, tisíckrát zesílená chvilka na hranici orgasmu. Musel jsem ji vypustit dřív, než mi rozkoš spálí všechny smysly. Najednou jsem věděl to, co on: jaké potěšení je nenechat si všechnu Moc v sobě, ale část jí vypustit, ať si dělá, co chce.

„Vidíš!“ kokrhal Bleskonoš, krčil se u mě, clonil si oči před pekelnou výhní, v niž se proměnila moje aura. „Vidíš! Vem si ji, pusť do ní Moc! Ať ji stráví!“

Podíval jsem se na Anyu, poprvé jsem ji viděl nahou, bílá kůže ostře kontrastovala s asfaltem parkoviště. Bála se, Bleskonoš ji už tolik neovládal.

Vykročil jsem k ní a ona spustila křik. Někde uprostřed té planoucí proudící Moci se mi vybavila její hrůza ? a ještě něco.

„Já ji miluju,“ řekl jsem Bleskonošovi. A políbil jsem ho doprostřed čela.

Nevím, co bylo dál, protože jsem ztratil vědomí. Anya tvrdí, že jsme se proměnili v domodra rozpálený kulový blesk, který se odrážel přes celé parkoviště, spálil jí vlasy a motorku i bronzovou plaketu na pomníčku sežehl na uhel. Z Bleskonoše nezbylo vůbec nic.

Když jsem přišel k sobě, byl jsem trochu dezorientovaný, protože Anya mi držela hlavu na klíně a já se na ni díval zdola, ale bez ofiny jsem ji hned nepoznal. Také si mezitím zase oblékla červené šaty, nebo to, co z nich zbylo. Byly potrhané docela zajímavě, ale v tu chvíli jsem to nedovedl ocenit.

„Radši uteč,“ zaskuhral jsem a vlastní hlas mi zněl stejně strašně jako Bleskonošův. „Mohl by se vrátit.“

„To těžko,“ odvětila a houpala mě v klíně, jako bych potřeboval utěšit nebo co. Ale bylo to příjemné.

„Jsem jako on,“ zašeptal jsem, protože jsem ji tehdy nechtěl přestat líbat, protože jsem poznal Moc, chtěl jsem ji použít tak, aby mi nedokázala odolat, chtěl jsem chtíč Moci i svůj ukojit na Anye, udělat z ní pouhou nádobu rozkoše…

„Nejsi,“ usmála se na mě Anya. „Tys mi dal vždycky na vybranou.“

Zamyslel jsem se nad tím, bílé hvězdičky před očima už začínaly mizet a zvonění v uších zesláblo zhruba na úroveň školního zvonku.

„Anyo… ty vidíš aury?“

„Občas, když někoho dobře znám.“ Sehnula se, políbila mě na obě oči a prsem mi zavadila o ucho.

„Jakou barvu má moje aura?“ Najednou jsem to hrozně potřeboval vědět. „Není modrá a taková… pod napětím?“

„Ne!“ prohlásila rozhodně a políbila mě na rty, jak se sluší. „Je oranžová, trochu do zlatova. Vypadá hodně jako marmeláda.“

Předmluva k „Výpravě do špatné čtvrti“

Tohle je moje nejstarší práce v této sbírce. Napsal jsem ji v roce 1986 nebo 1987 a vyšla ve dvou australských časopisech pro hráče, Myths and Legends a Breakout! Není to úplně povídka, ale interaktivní vyprávění, jinak „knihoautomat“, v němž se protagonistův příběh vyvíjí podle libovůle čtenáře od odstavce k odstavci.

Na rozdíl od skutečných gamebooků ale nenabízím vážně míněný příběh. „Výprava do špatné čtvrti“ je laskavá parodie četby po číslovaných odstavcích. Je to také svým způsobem pocta jedné z mých oblíbených knih, Třem mušketýrům Alexandra Dumase, a jejímu nejlepšímu filmovému zpracování, diptychu Richarda Lestera Tři mušketýři a Čtyři mušketýři podle scénáře George McDonald Frasera (jehož romány jsou stejně skvělé).

Protože je většina mých knih vážná až ponurá, občas někoho překvapí, že píšu i humoristické povídky a že při projevech rád pobavím posluchače. I v těch nejtemnějších románech se snažím mít občas odlehčení, protože i život přináší humor a smích uprostřed beznaděje a zoufalství. K psaní humoru naopak přistupuji vážně a snažím se komiku podložit solidní realitou.

„Výpravu do špatné čtvrti“ jsem napsal čistě pro sebe a teprve pak jsem se začal ohlížet po někom, kdo by ji vydal. Možná je to smutné přiznání, ale i po sedmnácti letech mě dovede rozesmát. Snad díky tomu, že dobrodružství v číslovaných odstavcích se k parodii samo nabízí.

A když jsme u číslování, musím čtenáře upozornit, že ve „Výpravě do špatné čtvrti“ je několik odstavců, k nimž vás žádný jiný neodkáže. Například odstavce 96 a 97. Když jsem je psal, myslel jsem si, že na ně čeká vlastní zápletka, ba ještě dnes mám ten dojem.

Ale dost řečí. Únosci se zmocnili blahorodé slečny Oiseaux a noc je ještě mladá. Připněte si rapír, naražte chocholatý klobouk do čela a vzhůru za dobrodružstvím!

Výprava do Špatné čtvrti

Rozverné dobrodružství pro jednoho čtenáře

Návod ke hře

1

Rozhodněte se, jestli budete švindlovat, nebo ne. V gamebooku většina lidí fixluje, i když to nepřiznají. Pokud nechcete švindlovat, opatřete si šestistrannou kostku.

2

Zajděte si do půjčovny pro kostým ve stylu Tří mušketýrů. Tomu se říká „dostat se do role“.

3

Zletilí se cestou z půjčovny staví v krámě pro pár lahví laciného červeného vína.

4

Půjčte si Tři mušketýry na videu. Pusťte si je a cvičte odsekávání hrdel vinných lahví umělohmotným kordíkem. Tomu se říká „nasát atmosféru“.

5

Až kordík zlomíte, nechte toho a otevřete láhev vývrtkou. Vypijte ji.

6

Přečtěte si „Předehru“.

7

Ze soupisu výstroje si vyberte pět položek (pokud nefixlujete; v tom případě u sebe máte vždy to, co potřebujete).

8

Pokračujte na „Vstříc dobrodružství!“

9

Pečlivě zvažte situaci, zvolte postup a nalistujte příslušný odstavec; podle potřeby házejte kostkou.

*

Zjednodušená metoda:

Pořiďte si kostku a přeskočte kroky 2-5.

*

Předehra

Vaše divukrásná milostenka, urozená slečna Oiseaux, byla unesena. Dovést vás k ní může jen jedna chatrná stopa ? krátký vzkaz naškrábaný bledězlatou tužkou na obočí z rubu jejího uneseného palankýnu:

Jaká hrůza! Někdo mě právě unáší! Chtějí mě v dražbě prodat náčelníkovi z pouště, nejspíš o půlnoci někde u řeky, a já kvůli tomu prošvihnu bál. A to jsem si chtěla vzít nové šaty s rubíny na zlatém plátně a ten vějíř z pavích per od…

Těch několik slov a brožurka „Na prodej“ ve vaší jelenicové rukavičce vás vede k podezření, že milostslečnu Oiseaux vězní v nechvalně proslulém Nábřeží navoněných krys, plovoucím nevěstinci, který uvízl na bahnité mělčině v řece Sleině.

Jen zarazíte svůj věrný kord do pochvy, zahalíte se pláštěm a vyrazíte mezi noční stíny vstříc Sleině a nebezpečné, odporné, nechutné… (víření bubnů) …Špatné čtvrti Starého města!

Odhodlání vám vydrží pár kroků, pak se horempádem vracíte do svého městského sídla. Jen naprostý pitomec by se vypravil do nebezpečné, odporné, nechutné Špatné čtvrti bez pistolí a bez dýky, lépe dvou. Možná byste měl povolat kumpány z šermířské školy… na to ale není čas. Než zase vklouznete mezi noční stíny, vyberte si z následujícího soupisu pět položek.

*

Výstroj a výzbroj

dýka

pistole (s prachem a pěti kulemi)

měšec s dvaceti bezanty

podobizna urozené slečny Oiseaux (zvící tří stop)

navoněný kapesník

halapartna

dvacet stop provazu

cibule se zvonkohrou

láhev El Superbeau cognacu

dva páry hedvábných punčoch

maňásek Cyrana z Bergeracu

sádrový svatý

flakon parfému Oposum č. 5

pětihrotá harpuna

*

Vstříc dobrodružství!

1

Po prostranném bulváru Múz kloužete ze stínu do stínu a připadáte si opravdu jako neohrožený dobrodruh, jenž chvátá zachránit svou vyvolenou. Při tom samolibém fantazírování si ani nevšimnete, že váš klikatý běh ze stínu do stínu sleduje šestice strážných, až vás ze stínů vyžene záře jejich luceren.

Pokud máte halapartnu nebo pětihrotou harpunu, jděte na 50.

Pokud ne, jděte na 30.

2

Co si to namlouváte? Že jste vysněné dítě Tří mušketýrů s Michaelem Yorkem? Hoďte si.

1-3 Aspoň jste naznačil výpad proti něčímu levému oku. Bohužel svému vlastnímu. Pak jste si zapíchl kord do levé nohy… Hrdlořez se slituje a nechá vás odbelhat pryč. Z důvodu zranění a blbosti si od všech budoucích bojových hodů odečtěte 1. Jděte na 52.

4 Oba vcelku slušně šermujete, pokřikujete „carramba!“ a „tumáš!“ a „tuhle fintu neznáš!“, až vás to tak vyčerpá, že se opřete o kord a jen šeptáte: „Nečestný padouchu!“ a podobně. Hrdlořeza to přestane bavit a odejde. Vy chvíli odpočíváte, pak jdete svou cestou na 52.

5-6 Váš učitel šermu by z vás měl radost ? všechno je jednou poprvé. Podnikáte falešné i nefalšované výpady, parírujete a předvádíte takové riposty, jako byste se v dětství důvěrně znal s Errolem Flynnem a snažil se držet si ho od těla. Hrdlořez inkasuje několik škrábanců a zkrvaven se béře k nejbližší pradleně. Vy jdete dál svou cestou na 52.

3

O patro níž se ocitáte v lazebnické oficíně obložené zrcadly. Vidíte čtvery dveře, šestnáct odrazů a poklop v podlaze.

Vejdete do dveří s obrázkem tygra? Odstavec 85.

Vejdete do dveří s obrázkem dámy? Odstavec 39.

Vejdete do dveří s dámou i tygrem? Odstavec 34.

Do dveří se dvěma dámami a tygrem? Odstavec 92.

Nebo do padacích dveří v podlaze s obrázkem jehněčí kotletky? Odstavec 58.

4

V nozdře císaře Augusta to není jako doma v pokojíčku. Dobrých sto let sem chodí na záchod nějakých pět set netopýrů. Pár minut čekáte, pak lezete ven proměněn v hroudu guana. Balon nezmizel, ale ten, kdo v něm sedí, vás nepoznává. Ke všem budoucím bojovým hodům přičtěte 1 za odpudivý zjev. Míříte na jih. Jděte na 54.

5

Nechutně se culíte a přecházíte k tygrovi se slovy: „Hodná kočička… či či či čí…“ Chcete ho pošimrat na bříšku, on vás drapne oběma tlapami a ukousne vám hlavu. Vaše duše se v podobě křehkého motýlka odebírá na přestupní stanici a vy si říkáte, že jste měl zamlada číst Knihy džunglí.

Konec.

6

Západní val

Západní val měl původně odrážet barbary, ale když zcivilizovaní barbaři při sérii pozemkových podvodů skoupili město, přestali ho udržovat. Polorozpadlé trosky hradeb obývají zloději, vrahouni a vyloučení kněží, nikdo jiný sem nezavítá.

To všechno se vám vybavuje, když se na vás vrhá odpadlý kněz a ve vražedném úmyslu roztáčí kadidelnici.

Vytáhnete pětihrotou harpunu, nasadíte krvelačný škleb a zeptáte se: „Kolik špiček chceš, neřáde, a kam, ti je mám fouknout?“ Jděte na 77.

Utečete zpátky k Vyhřezlému oblouku? Jděte na 99.

7

Stojíte frontu před hlavním vchodem Nábřeží navoněných krys, velikého načančaného hausbótu uvízlého na bahnitém nánosu uprostřed Sleiny. U brány dva vazouni nápadně podobní bobrovi vybírají pět bezantů vstupného.

Zaplatíte? Jděte na 55.

Řeknete: „Uhni, pizizube, já jsem z mravnostního“? Jděte na 36.

Nabídnete jim láhev koňačku El Superbeau? Jděte na 17.

8

Visíte na jedné ruce, druhou přivazujete provaz k lopatce a slézáte po něm na její sousedku. Z ní přelezete oknem dovnitř do mlýna. Jděte na 35.

9

Vypáčíte dveře a proskočíte. Ale utečete tygrovi? Hoďte si.

1-3 Mordyjé kopyto! Dál to nejde. Otáčíte se, abyste osudu čelil jako muž, ale tygr vás povalí na zem a vy místo boje chabě kníknete. Naštěstí přesně tak kňučí osiřelé tygří kotě. Tygr nechápavě couvá a vy se plazíte k východu. Jděte na 79.

4-6 Zabouchnete dveře a tygr do nich vrazí z druhé strany. Podpíráte je a potíte se strachy. Jděte na 79.

10

Vytáhnete špunt z flakonu Oposuma č. 5 a cáknete na babiznu pár kapek. Pokoj naplní krásná vůně, ona ucouvne, prská a pyskuje. „Odstup, satane!“ křičíte na ni, cákáte ještě pár kapek a ty se jí prožerou nataženou pazourou jako kyselina ? vrhnete tedy celý flakon a vyrážíte k východu. Neotáčíte se. Jděte na 79.

11

Právě když se chystáte skočit přes pokoj a vrazit kord ubohé nic netušící ženě do srdce, zaduní veliký gong a čas se zastaví. Sotva odezní ozvěna, naplní celou místnost unavený hlas: „Věk rytířů oficiálně prohlašuji za mrtvý.“ Čas se zase rozběhne, ale vy už do útoku nedáváte celé srdce, tak podniknete výpad jen proti tygrovi. S vrčením ustupuje, vy ho opatrně obcházíte a vrháte se do druhých dveří. Žena vám hází panenku na hlavu. Ode všech příštích bojových hodů odečtěte 1 kvůli popálení horkým voskem v obličeji. Jděte na 79.

12

Drůbková ulice

A to jste si myslel, že to na Rybím trhu smrdí. Právě tady končí rybí vnitřnosti, které už žebráci nesnědí ani na druhý pokus. Na konci uličky stojí hotový obr, v ruce obušek opatřený hřeby.

Zeptáte se ho na cestu k Sleině? Jděte na 57.

Vrátíte se na Rybí trh? Jděte na 41.

13

Sotva sáhnete na jílec, zalapáte po dechu a vyvalíte bulvy, protože babizna má černou zástěru mistra sekung-fu, smrtonosného bojového umění, s nímž se naprosto nemůžete měřit. Jděte na 62.

14

Není nad pěknou vyjížďku na loďce! Vlastními silami zdolávat nástrahy přílivu, jenž se dere z ústí proti proudu, nebo nával přítoku z městské stoky. Leč hle! Na levoboku vidíte přezdobený hausbót dnem pevně zaklesnutý v bahně. Množství falešné růžové kožešiny kolem oken a kočičího zlata na okapech vás přesvědčuje, že jste dorazil k nechvalně proslulému Nábřeží navoněných krys.

Rozhodnete se heroicky vyskočit z loďky, udělat ve vzduchu tři přemety a přistát na fórové palubě hausbótu s přezíravým úšklebkem? Jděte na 26.

Nebo k bordelu raději opatrně dobidlujete, uvážete lodičku a vpližíte se na palubu jako krysa? Jděte na 26.

15

Ocitl jste se v dlouhé chodbě s reprodukcemi zachycujícími nejrůznější kratochvíle na Nábřeží navoněných krys. Po pravé ruce máte dveře s nápisem „Zboží ku dražbě“. Po levé ruce dveře s nápisem „Tady není zboží ku dražbě“.

Jdete doleva? Odstavec 80.

Jdete doprava? Odstavec 23.

16

Řeka Sleina

Vykroutil jste se nadháněčům u Jižní brány a vyklouzl výpadovou brankou. Před vámi se prostírají modravé meandry řeky Sleiny oplývající rybami a vodním ptactvem… Dokud neprokouknete a nedojde vám, že se díváte na plakát připíchnutý na branku. Otevřete dveře a stanete před nadmutým tokem černým jako uhel, vedle nějž vypadá dobře i stoka pod koželužnou ? před skutečnou řekou Sleinou. K řece vedou schůdky a pod nimi je vidět cosi jako loďka.

Sejdete dolů? Jděte na číslo 27.

Nebo se zbaběle otočíte zády a necháte se zabít albatrosem, který padá z nebe zasažen bleskem? (Tomu se říká výstraha.) Jděte na 45.

17

„Než klesneme k primitivnímu kšeftování,“ spustíte líbezně, „snad si se mnou dáte kapku koňačku El Superbeau.“ Podržíte jim láhev před nosem, a když se po ní lačně natáhnou, hodíte ji do Sleiny! Strážní se vrhají do kalu a snaží se láhev ulovit dřív, než klesne do černých hlubin. Dav nadšených zákazníků vás při úprku na hausbót srazí a podupe. Unaveně vstáváte a kulháte za nimi. Jděte na 61.

18

Kupčík couvá, z levého ucha mu trčí kostlín.

V hrůze mečí a boří vedlejší stánek. Za pár vteřin se Platejsové náměstí promění ve vír rozvaděných trhovců, zákazníků a létajících ryb. Utíkáte k Vyhřezlému oblouku. Jděte na 99.

19

Hoďte si.

1-3 Muž v černém je okouzlen. Prsty dokonale ovládáte Cyranovy paže, jeho maličký kordík švihá sem a tam a blýská se v záři dvousetwattového svícnu u stropu. Z uchvácen přichází blíž a blíž… výpad! Maňáskův kord mu usekl půl knírku! Z s křikem utíká a mizí za dveřmi. Jděte na 100.

4-6 Jste trochu nervózní a Cyrano sebou jen tak škube jako loutka v představení, které objíždí školky. Z se chvíli dívá, pak zvolá: „Non! Non! Tak se Thibault pšese nedělá! Déžte mi to!“ Předáte mu maňáska. Z s ním zkouší všech sedmasedmdesát výpadů seňora Ricarda. Proklouznete ke dveřím. Jděte na 100.

20

„Dvacet!“ zvoláte a prokážete tak znalost dějin, ke kterým ještě nedošlo, protože se píše alternativní rok zhruba 1624. Přesto si ale pro sebe zamumláte: „Co znamená drobný anachronismus mezi opravdovými přáteli?“ Z to považuje za hádanku a důkladně se zamyslí. Po šesti hodinách bezvýsledného přemýšlení omdlí vyčerpáním. Překročíte ho a vstoupíte do dveří. Jděte na 100.

21

Třída bohatýrů

Široký a zelený městský bulvár plný agresivních fanoušků závodů oslích spřežení. Množství drsňáků z řad zelených i modrých tu hledá, s kým by se porvali.

Jste od hlavy k patě v modré barvě? Jděte na 33.

Máte jiné oblečení? Stejně jděte na 33.

22

Stojíte a čumíte s otevřenou pusou. Stín balonu se stále zvětšuje, smrad mrvy nejde vydržet. Člověk v proužkovaném obleku si vás prohlédne a řekne: „Ne, ten na to nemá,“ a balon odletí. Někdy se hodí být za blbce. Jděte na 54.

23

Za dveřmi s nápisem „Zboží ku dražbě“ narážíte na hihňavého kleštěnce, kterého jste možná už měl to neštěstí potkat. Vychrtlý zažloutlý mužík vedle něj má v jedné ruce brašnu a v druhé naleštěný skalpel. Eunuch zašvitoří: „To je on, doktore!“ a vrhá se na vás s rozevřenou náručí.

Chcete kleštěnci podrazit nohy, využít ho jako odrazový můstek, vrhnout se vzduchem, dát doktorovi hlavičku, udělat přemet, zapískat „Let čmeláka“ a přistát na nohou? Jděte na 68.

Nebo uděláte ladnou piruetku a vypadnete, odkud jste přišel? Jděte na 47.

24

Ještě jste ani pořádně nevytasil a černokabátník vám už z oblečení nadělal cupaninu. Na každém kousku látky i kůže se skvěje maličké vyříznuté „z“. Spadly vám kalhoty.

Pokusíte se v té frašce zvané souboj pokračovat? Jděte na 73.

Nebo řeknete: „Pardon, spletl jsem si dveře,“ a vycouváte s kalhotami v rukou a kordem v zubech? Jděte na 94.

25

„Určitě má jenom pět hrotů?“ ptá se velitel. „Šestihrotá harpuna je úplně jiný šálek…“

„Halapartny?“ navrhnete.

„Správně. Úplně jiný šálek halapartny. Tak se rozejděte, tady není nic k vidění.“

Velitel se svými muži se dohadují, jak by mohl vypadat šálek halapartny. Vy pokračujete na Rybí trh. Jděte na 41.

26

Doplul jste k jižnímu konci načančané příšernosti a opatrně uvázal loďku. Přes zábradlí vás sleduje několik hlídačů, ale to byste nesměl být znalcem Mandragory. Párkrát hypnoticky mávnete a už jsou přesvědčení, že jste neškodný blázen, který se pokládá za krysu. Za frenetického pištění lezete po přídi na palubu ? vyhlodat v nejbližších dveřích kukátko je pak otázkou několika okamžiků.

Jděte na 44.

27

Skáčete do loďky úplně jako kapitán Silver blahé paměti (jenže ten měl jednu nohu dřevěnou, u něj se to dalo pochopit). Když se zase vyhrabete na nohy, chopíte se vesel, nahodíte stěhovku, utáhnete vratičku, odrazíte a zaseknete vrátky. Jakmile to máte hotovo, odpíchnete se starým bidlem do proudu. V dálce vidíte na hladině růžová světýlka a cítíte lacinou voňavku. Toť nechvalně proslulé Nábřeží navoněných krys. Bidlujete dál. Jděte na 14.

28

Hoďte si kostkou.

1-2 Sotva vypláznete jazyk, uklouznete na slizké rybě a ukousnete si špičku (ne ryby, jazyka). Strašně to bolí! Odhazujete kord a vyjete jako smečka vlků. Obr v hrůze utíká. Jděte na 95.

3-4 Abychom to zkrátili, obr vám jich pár vrazí, a než ho zaženete několika nepřesvědčivými seky na obličej, máte pořádný monokl. Ode všech budoucích bojových hodů odečtěte 1, protože vidíte jen na jedno oko. Jděte na 95.

5-6 Jazyk z pusy ? kord do prsou. Obr je zaskočen. I vy jste zaskočen a v úleku pouštíte jílec. Obr se potácí pryč s kordem zaraženým v hrudi. Běžíte za ním, a když dodýchá, berete si zbraň. U mrtvoly při zběžném ohledání nacházíte dlouhé stříbrné kleštičky na cukroví. Jděte na 95.

29

Když si sednete, tygři dají pokoj a ženy vysvětlují, že hrají místní variantu pokeru, v níž se srdcové dvojce říká tygr a platí za žolíka. Mají spoustu dalších zvláštních pravidel, ale vy jste si jistý, že všemu rozumíte. Hoďte si.

1-3 Přišel jste o všechny peníze i výstroj kromě oblečení a kordu. Je vám jasné, že se nehrálo poctivě, ale kdykoli jste začal někoho bedlivěji sledovat nebo jste se pokusil podívat pod stůl, tygři vám přišli zafunět do ucha a hladově zamlaskat. Za hodinu se čestně vypaříte druhými dveřmi a konečně odmítnete prosbu o „ještě jednu poslední hru“. Jděte na 79.

4-5 Za čtvrt hodiny vidíte, že nehrají poctivě. Tygři vám čumí do karet a poškubáváním fousy ženám signalizují, co máte v listě. Díky tomu dokážete omezit ztráty a prohrát jen polovinu peněz. Asi po deseti hrách se zvednete, abyste si „protáhl zápěstí před rozdáváním“ a vystřelíte druhými dveřmi, tygry v patách. Jděte na 79.

6 Konečně se vám vyplatily všechny ty návštěvy u dědečka na cele 3B v Pastille. Zapojil jste všechny jeho triky a v šestnácti hrách vyhrál dvacet bezantů. Elegantně se ukláníte, děkujete dámám za pěknou hru a přesouváte se k východu, opojený čerstvě nabytým bohatstvím. Jděte na 79.

30

„Ale copa se nám to tady vyloupnulo?“ ptá se velitel hlídky oním prapodivným nářečím společným všem strážím. „Bude tu řešená osoba, jenž se pohybuje s účelem hledání a zřejmě provádí zjišťování místa jeho pohřešované družky.“ Zatímco se ostatní členové hlídky snaží velitelův projev přeložit do obecné řeči, vyklouznete jim a jdete si svou cestou. Pokračujte na 41.

31

Vytesané hlavy dávných císařů

Vytesané hlavy dávných císařů kdysi platily za čtyři sta šestnáctý div světa. Ze šedesáti hlav vytesaných do Východní hradby jich jde poznat už jen dvacet. Zběžně si je prohlížíte, ale zezadu se stále blíží montgolfiéra.

Schováte se v kamenné nosní dírce císaře Augusta X? Jděte na 4.

Zlezete profil Jeho Veličenstva Alfreda (známého co „Alfredo plochá brada“)?Jděte na 89.

32

Saháte pod kamizolu a baba zvedá sekáček, ale jakmile uvidí hedvábné punčochy, pouští zbraň na zem. „Na tomhle se budou krásně učit vrahouni!“ volá vítězoslavně, váže na punčoše kaťák a hledá krk, na kterém by oprátku vyzkoušela. To už jste ale dávno pryč, utíkáte jako hříbě (tedy nejistě) protějšími dveřmi. Jděte na 79.

33

Nenuceně si to šinete po bulváru ve své modroučké kombinéze (nebo co máte na sobě) a vtom na vás vyskočí hrdlořez s taseným kordem. Sotva si všimnete, že je celý v zeleném, už na vás útočí.

Rozklepete se strachy, srazíte kolena a začnete mektat? A až se rozchechtá, vytáhnete pistoli a střelíte ho do obličeje? (Na to potřebujete pistoli!) Jděte na 76.

Nebo naznačíte výpad na levé oko, vykryjete v sixtě, předvedete ripostu přes rameno a proklajete mu srdce? Jděte na 2.

34

Na první pohled drsná ženština zvedá hlavu od vúdú panenky a ječí: „Zloděj! Vem si ho, Tigi!“ Z plošiny nade dveřmi na vás skáče tygr.

Utíkáte zpátky? Jděte na 9.

Přeletíte místnost jako šíp a probodnete ženu kordem? Jděte na 11.

Zastřelíte tygra pistolí? Jděte na 43.

35

Jste v prvním patře větrného mlýna. Je to tu strašidelné, všude moučně bílo a v každé skulině se ozývá vrzání lopatek a převodů. Nepředvídatelně se tu pohybují páky a ozubená kola, uprostřed nepřirozeně rychle rotuje hlavní hřídel.

Na podlaze leží kus papíru. Zvednete ho? Jděte na 60.

Nebo ho raději přejdete, zakopnete a spadnete šachtou mezi mlýnské kameny? Jděte na 70.

36

Podívají se na vás, vezmou v potaz váš laciný kabát, sestřih za tři bezanty, zablácené boty a fakt, že tu jako jediný nemáte palankýn v barvě červeného Ferrari. „Pro tebe deset bezantů, že jsi takovej chytrák,“ říká jeden, drtí v pěsti kámen a drť šňupe, aby bylo vidět, jaký je tvrďák.

Zaplatíte deset bezantů? Jděte na 55.

Vrátíte se na konec fronty? Jděte na 7.

Nebo se vydáte po řece na západ v naději, že najdete jiný vchod? Jděte na 52.

37

Ruce vám už vypovídají službu, zvedá se vítr a začíná pršet. Několikrát jste málem spadl. Nezbývá vám než zkusit slézt. Bohužel uklouznete, sjedete po střeše, ze střechy… no dobrých patnáct metrů. Naštěstí přistanete na hrbáčovi a jen si zlámete obě nohy. Odplazíte se, než hrbáč přijde k sobě. Tohle dobrodružství pro vás skončilo a je načase začít jiné. (Viz sešit 27 této série „Strašlivánský účet od věhlasného ortopeda Fu Manchu“.)

38

Hoďte si.

1-6 Couváte a couváte a couváte ? ten maník mává obuškem tak rychle, že by mohl zaskakovat za větrný mlýn. Zažene vás na Platejsové náměstí, kde ho přestanete zajímat. Jděte na 83.

39

V protějším koutě stojí ošklivě podrápaná figurína a z plošiny nade dveřmi se ozývá hrozivé vrčení. Jděte na 85.

40

Tygr se zarazí na místě a rozhlédne ze strany na stranu, jako by se ujišťoval, že se nikdo nedívá. Pak se otočí na záda a začne příst.

Přejdete k němu a pohladíte ho po břiše? Jděte na 5.

Nebo utečete jako vítr (jako větry) druhými dveřmi? Jděte na 79.

41

Rybí trh

Tahle ulice opravdu pořádně smrdí. Hnijí rybí droby, hnijí ryby, lidi smrdí, jako by už pár let hnili v moři, a vypadají ještě hůř. Pospícháte pryč, v každé nosní dírce strčený jeden cíp kabátu, což je na Rybím trhu rozšířená móda.

Na konci ulice ukazuje porcelánová ropucha k Drůbkové ulici a socha nahé mořské panny (s otočnými ploutvemi) kyne k Platejsovému náměstí.

Pokud míříte k Drůbkové ulici, jděte na 12.

Pokud kráčíte k Platejsovému náměstí, jděte na 83.

42

Sotva řeknete: „Díky, nemám zájem,“ agentovi vystřelí z proužkovaného obleku rozeklaný ocas a rohy. Z pouzdra v podpaží vytáhne vidle… pozdě. Modře se zablýskne a z obchodního zástupce firmy „Vyberte si vlastní dobrodružství“ je kaluž slizu. Přichází k vám muž v bílém obleku, na náprsní kapse se mu lesknou zlatě vyšitá křídla. Vyfoukne kouř z hlavně propisovačky magnum a strčí ji zpátky do kapsy. „Tak dělej,“ pobízí vás. „Dotáhni to, potřebuju prachy.“

Přikyvujete a míříte na jih. Jděte na 54.

43

Tygr se vrhá do vzduchu, vy jediným plynulým pohybem tasíte pistoli, točíte kolečkovým zámkem rychleji než kolo závodního žebřiňáku, natahujete jako blesk, míříte a… Hoďte si kostkou.

1-3 Gratuluji. Všechny ty zběsilé pohyby tygra zhypnotizovaly. Nevěřícně na vás civí, oči vykulené. To vás tak zaskočí, že nestisknete spoušť, ale rovnou pokračujete k dalším dveřím. Jděte na 79.

4-6 Tygr po vás skočil, než jste stačil vypálit, takže musíte tasit, natáhnout kolečkový zámek a všechno ostatní ve spárech dvoumetrákového bengálského tygra. Ještě že jste hrdina ? vystřelíte, tygr umře a vy si nadosmrti ponesete na těle stopy jeho drápů. Zaškrtíte si krvácející malíček a smutně prohlížíte ránu. Tam bude jizva, říkáte si zoufale a míříte k druhým dveřím. Jděte na 79.

44

Salon

Otevřete dveře do salonu, vklouznete dovnitř a hned za sebou zavřete. Uvnitř je tma a vy se pár vteřin rozkoukáváte. Z kouta se ozývá zvuk, jako by někoho škrtili, a vy už už tasíte rapír, když vám dojde, že to má být svůdné oddechování. Už jste se rozkoukal, poznáváte tedy vyhlášenou kurtizánu Yvette. Rozvaluje se na kanapi, síťové punčochy jí svítí na pozadí rudého plyše. Vláčně k vám natahuje štíhlou ruku a kyne vám.

Rozhodnete se vzdát úkol, zavelet: „Každému, co jeho jest!“ a skočit na ni? Jděte na 67.

Necháte se svést, zaplatíte, a pak budete pokračovat v pátrání? Jděte na 53.

Povoláte ku pomoci panického rytíře sira Galahada, aby vás zocelil proti pokušení? Jděte na 71.

45

Vracíte se k Jižní bráně. Oblohu křižují blesky. Chodbičkou k výpadové brance, v níž se schováváte před padajícími albatrosy, duní hromobití. Dávný námořník vás střelí z kuše. Ten blb ještě utrousí poslední slova, která na tomhle světě uslyšíte: „To jsou mi věci, přísahal bych, že to byl albatros. To bude těmi blesky.“

Konec.

46

Bukač kolem vás líně krouží, drží se z dosahu vašeho kordu. Už si myslíte, že jste ho porazil, a sunete se přes náměstí. Právě v tom okamžiku bukač zaútočí a ošklivě vás klovne do levé hýždě. S křikem utíkáte pryč a držíte se za sedák, abyste nedostal ještě jednu. Jděte na 93.

47

Zabouchnete dveře a opřete se o ně právě včas, aby je eunuch svou nemalou vahou nevyrazil.

Počkáte na další výpad, ale tentokrát mu otevřete dveře před nosem? Jděte na 75.

Nebo do dveří střelíte z pistole (pokud ji máte)? Jděte na 87.

48

Mácháte halapartnou ze strany na stranu, jako byste sekal trávu, ale daří se vám obra jen ještě víc naštvat. Na zádech mu praská košile, z oblečení mu lezou svaly a z důlků oči, nasazuje si brýle. V hrůze sledujete, jak halapartnu láme na špejle a s jednou zvlášť ostrou třískou v pazouře a nebezpečným úsměvem na rtech jde po vás… ne, to vám jen strach nakukal. Neměl jste halapartnou máchat tak vehementně! Ve skutečnosti se polekal, sotva jste ji vytáhl. Jděte na 95.

49

Babizně překáží mršina a nemůže vám zastoupit cestu. Její bezmocné nadávky vás ženou za dveře, po schodech nahoru a ven. Jděte na 79.

50

„Alealeale,“ povídá velitel stráže. „Copa to tu máme, fešáku? Nemáte náhodou pod kabátem halapartnu?“

Řeknete: „Ne, to je pětihrotá harpuna“? Jděte na 25.

Řeknete: „Ano, jdu na návštěvu ke tchýni“? Jděte na 72.

Řeknete: „Tumáš, neřáde!“ a zaútočíte na něj? Jděte na 65.

51

Když se natahujete po světci, uklouzne vám ruka a vy už už padáte. Naštěstí do plátna zaseknete běloskvoucí heroický chrup. Prosíte o pomoc vyšší moc (v duchu), ale je to na vás moc. Pustíte sošku a chytíte se lopatky. Svatý spadne hrbáčovi na hlavu, ten se podívá nahoru a znovu spustí větrný mlýn. Ladně seskočíte, elegantně přistanete a pokřižujete se. Hrbáč vám dá ránu hlavou do toho nejcitlivějšího místa (výš nedosáhne) a když se zhroutíte, posype vás rozbitou sádrou. S úpěním se belháte pryč. Jděte na 54.

52

Jižní brána

Ponurý soubor věží, hradeb, hladomoren a podzemních kobek se před několika lety proměnil v zábavní park, kde najdete nejrůznější atrakce od Kola štěstí po Bezhlavého břichomluvce. Za pouhých dvacet bezantů zabavíte celou rodinu, za dalších dvacet se jí zbavíte nadobro… ale to vás zrovna vůbec nezajímá. Myslíte jen na svoji vyvolenou… jak se to jen jmenuje… Oiseaux. Jižní bránu minete a jdete

na jih (zhruba) 16

zřejmě na východ 88.

53

Pěkný pokus, ale na Nábřeží navoněných krys se dávají prachy na dřevo. Protože v žádném případě nemáte sto bezantů, které požaduje, zvoní Yvette na maličký zvoneček. Za chviličku se objeví veliký kleštěnec a vyprovodí vás do haly. Jděte na 61.

54

Nábřeží navoněných krys (břeh řeky)

Konečně jste se dostal k Sleině! Přes odrbaná skladiště a přístavní kůlny ji nevidíte, ale tak silný smrad rozkladu a neředěných splašků nemůže znamenat nic jiného. Za sklady jakž takž vidíte chatrný mostek a nad ním ze sta luceren složený nápis „N´b zí avonˇný h k ys“ (původně bylo luceren sto čtyřicet). Rozepínáte řemínek na pochvě a jdete dál. Pokračujte na 7.

55

Stráže vaše bezanty podezíravě přijmou, zkusí je hlodáky a jen nerady vám označí hřbet ruky datovkou a firemním razítkem s obrázkem potkana. Pustí vás na nedůvěryhodný mostek a upozorní vás, ať se nepřibližujete ke starému trollovi, který žije pod ním. Rychle přebíháte řeku a vstupujete na… Nábřeží navoněných krys! Jděte na 61.

56

Hoďte si.

1-3 Utíkáte jako o život, když vám dojde, že už neslyšíte bukače. Zpomalíte, ohlédnete se a zjistíte, že přešel do tichého režimu, plachtí a kormidluje jen vypouštěním vzduchu z koutků zobáku. Příliš pozdě se zase rozbíháte… ale to už vás nabral v plné rychlosti do koulí! Nevěříte svému štěstí ? ještě že jste se ráno chystal na petanque a vzal si výbavu. Oddechnete si a přidáte do kroku. Jděte na 93.

4-6 Na konci náměstí máte na bukače veliký náskok ? navíc se ukazuje, že je to jen neškodný kukač. Kukač je bukači velice podobný, ale má měkký zobák a peří za krkem tvoří vzor zlaté mříže. Dále má značně odlišné potravní návyky, obzvláště o středách, kdy vysedává na prahu té či oné drahé restaurace, vyzobává zbytky paštiky z husích jater a snaží se vysát kapky z lahví od šampaňského. Právě tady se mu hodí jeho pružný zobák. Kukač nalezený v láhvi Dom Peřichoň ‘47 měl zobák dlouhý půldruhé pídě (v nataženém stavu) a svinutý na hlavě sotva třetinový. Na ornitologická bádání ale nemáte čas. Jděte na 93.

57

Přistupujete k hromotlukovi. Zblízka vidíte, že je nazelenalý ? komu by se z toho smradu neudělalo zle, že ano. „Dobrý den, nýmande,“ začínáte zdvořile. „Ukaž mi, kde je řeka Sleina, a fofrem.“ Zavrčí, krkne a zvedne svůj primitivní palcát.

Utečete na Platejsové náměstí? Jděte na 83.

Klidně se mu podíváte do očí, vypláznete jazyk a vyřídíte ho prvním výpadem? Jděte na 28.

Couvnete a vyčíhnete si příležitost? Jděte na 38.

Vytáhnete halapartnu (pokud ji máte) a seknete mu po čéškách? Jděte na 48.

58

Sjedete po dlouhé násypné klouzačce několika zatáčkami a zahučíte do špatně osvětlené místnosti. Stará babice vytahuje z jiné násypky mrtvolu, uprostřed na ohni bublá veliký smrdutý kotel, na stole jsou rozložené formičky na cukroví a všemu kraluje podepsaná podobizna na první pohled nebezpečného holiče.

Běžíte ke dveřím? Jděte na 49.

Zkusíte se vyškrábat násypkou zpátky nahoru? Jděte na 78.

Napadnete babu kordem? Jděte na 13.

59

Kolonie u Maminy

Na sever severozápadní linkou dorazíte do zahrádkářské kolonie U Maminy, kde starší ženy pěstují zeleninu. Na konci zahrad se vznáší nádherná rudozlatá montgolfiéra, z jejíhož koše jakýsi mužík rozhazuje hnojivo ? je to práškovací balon. Přilétá blíž a vzduchoplavce zdá se zajímáte.

Utečete k Vytesaným hlavám dávných císařů? Jděte na 31.

Zůstanete tam stát jako pitomec? Jděte na 22.

60

Přidržíte si papír na světle u okna ? nepřidržíte, protože tu žádné okno není. Rozhlédnete se po stěnách bez jediného okénka a v šeru na listu rozluštíte pozvánku. „Pojď strávit zbytek života v páně Moorcockově Mlýnském labyrintu.“ Vzdychnete si a otevřete nejbližší poklop v podlaze. Proč musí být v každém dobrodružství nějaké bludiště? ptáte se sám sebe. Jděte na 3.

61

Vstupní hala

Vcházíte do haly Nábřeží navoněných krys a jímá vás bázeň! Bazilika svatého Petra, Visuté zahrady Semiramidiny, bájné Eldorádo, s těmi tohle nelze srovnávat. Hala je prostě a pouze výtečnou přehlídkou špatného vkusu. Na stěnách i na zemi růžové kožešiny podobné plísni mezi sochami Éróta a Afrodíty. Na postříbřených řetízcích se houpou a z papírového kapradí vykukují sklenění amorci. Podél stěn stojí rudé plyšové pohovky, kde zákazníci a zákaznice listují katalogy dam a pánů špatné pověsti a obstarožní bordelmamá je stále kropí měchy laciné kolínské z olbřímího rozprašovače.

Projdete halou a vydáte se dveřmi na druhém konci? Jděte na 44.

Nebo projdete halou a vydáte se dveřmi na druhém konci s nejasným pocitem, že váš život určují nadpozemské síly? Jděte na 44.

62

Tasíte kord a očekáváte rychlou smrt v rukou mistra sekung-fu. Babice se ale kupodivu ani nehne a vám dochází, že tentokrát budete šťastným řízením osudu ušetřen. Obcházíte ji a odcházíte. Jděte na 79.

(Poznámka: na jedno dobrodružství je povoleno jen jedno šťastné řízení osudu.)

63

Prosvištíte kolem tygra jako démon adrenalinu.

Zjevně se vás snažil oklamat, protože se na vás hned vrhá a cení zuby. Rozrazíte dveře a vypadnete na ulici blekotaje: „Hodný tygroušek. Hodný tygřík nekousne, ne ne ne. Přispívám na ochranu přírody. Šedesát bezantů o každém úplňku. Hned s tím začnu. Od nového roku. Přísahám, pane tygr…“ Přestanete blekotat, protože si všimnete, že se za vámi dveře pevně zabouchly. Jděte na 79.

64

Když je loďka hausbótu nejblíže, odrážíte se z přídě! Hoďte si.

1-2 Žbluňk. Udělal jste jeden a půl přemetu a vstoupil tupým úhlem do Sleiny. Kurtizány, gigolové a hosté se u zábradlí smějí, jak bojujete s proudem, házíte sebou a nadáváte. Smrtelně ztrapněn se rozhodujete klesnout ke dnu a udělat tomu všemu konec. Dno je ovšem tak odporné, že si to rozmyslíte a vyplavete na břeh. Jděte na 7.

3-5 S odrazem se moudře rozhodujete nechat přemety na pokoji a hladký skok vás donese až na příď plovoucího bordelu, kde se držíte zuby nehty. Chystáte se dalším skokem přenést do centra dění, ale jste tak vyčerpaný, že raději podlezete zábradlí a vplížíte se na palubu. Jděte na 44.

6 Vzlétnete k nebesům, uděláte tři přemety, smeknete klobouk a přistanete na palubě mezi několika zákazníky. Zatímco žasnou, zapálíte si tenký doutníček a namíříte si to k salónu. Jděte na 44.

65

Marně se snažíte vytáhnout halapartnu zpod kabátu. Velitel ustupuje, všichni čtyři strážní zvedají arkebuzy a pálí.

Než opustíte toto slzavé údolí, vaše poslední myšlenka patří svařenému vínu, které jste asi zapomněl na ohni. To už se vyvařilo…

Konec.

66

Vy zmije podraznická! Jak chcete, vydejte milostslečinku Oiseaux napospas pozornostem nějakého náčelníka beduínů, nechte si utéct rozkoše Nábřeží navoněných krys a… a… na to slova nestačí! Doufám, že skončíte jako návnada na Mínótaura v „Dobrodružství podle Vašeho gusta č. 288: Théseus v Knóssu“. A láhev koňaku nám tu nechte.

67

Vrhnete se na krásnou Yvette, ale narazíte na zvednuté koleno. Odrážíte se, sténáte, ona klidně zvoní na zvoneček. Vstoupí obrovský kleštěnec, zasměje se, zvedne vás a zašišlá: „Další chče meži náš, paní.“ Yvette se usměje a vás s pláčem vlečou pryč. Jděte na 90.

68

Nezdařilo se! Zkusíte to, ale eunuch není tak pomalý, jak vypadá. Ve zlomku vteřiny vám nasadí kravatu. Marně se zmítáte v jeho pevném sevření. Doktor otevírá kabelu, vytahuje nůžky a zle se zubí. Do všech svalů v těle vám najednou vystřelí adrenalin a promění vás v bestii, vedle níž vypadá Arnold Schwarzenegger jako batole. Se strašlivým bojovým rykem zvedáte přerostlého kleštěnce nad hlavu, vrháte ho na doktora a zdí procházíte do dalšího pokoje. Jděte na 93.

69

„Za zničené šaty mi zaplatíš dvacet bezantů, ty obludná bečko sádla!“ utrhujete se na trhovce. Podlézavě si mne ruce, milionkrát se omlouvá a začíná smlouvat.

Za pět minut odcházíte bez bezantů, zato v zářivě modré přiléhavé kombinéze s bronzovými knoflíčky, která bude podle kupčíka ideálním přestrojením do chudinských čtvrtí u řeky. Kráčíte k vyhřezlému oblouku s dobrým pocitem, že jste trhovce přechytračil. Jděte na 99.

70

Opravdu jste mohl být tak blbý? Včas jste zakopl a chytil se železného kruhu v padacích dveřích. Takto zachráněn před jistou smrtí lezete zpátky a zvedáte papír. Jděte na 60.

71

Voláte: „Sire Galahade, stůj při mně!“ Místnost zaplní bílé světlo, strop vybuchne bělostnými okvětními plátky, kolem se prožene sněhová bouře a veliký zvon odzvoní hranu. Zjeví se muž, ukloní se. Má dva metry, je neskutečný fešák a jeho úsměv oslepuje na třicet kroků bez míření. To nemůže být nikdo jiný než… sir Galahad! Mrkne na Yvette (ta se chrání brýlemi proti slunci) a řekne: „Já se o ni postarám!“

Yvette odvětí: „Ano, prosím!“ a vy odcházíte s nejasným podezřením, že Galahad možná není tak čistý a ctnostný, jak se říká. Pak ale vidíte, jak vytahuje modlitební knížku a ukazuje vybraný ilustrovaný žalm, můžete se tedy spolehnout, že padlou ženu napraví. Otevíráte další dveře a vrháte se vstříc dalším dobrodružstvím na cestě k urozené slečně Oiseaux. Jděte na 15.

72

Velitel hlídky povytáhne obočí, ale brzy vám ukáže, že máte jít dál. Pokračujete na Rybí trh, jímž začíná Špatná čtvrť. Strážní za vámi debatují o halapartnách a možná i tchyních.

„Jo, se dřevem se to musí umět…“

„A když je ostrá, tak se drž zpátky…“

Jděte na 41.

73

Nemá smysl chodit okolo horké kaše. Řeknu vám to na rovinu, bez odboček, vykrucování, okolkování a uhýbání. Je to špatné, ale to je dneska všechno, že ano. El Superbeau se platí čtyři sta bezantů za bečku, král laškuje v pomerančových sadech, s vlastí to jde od desíti k pěti… je to špatné. A ano, Z ? ? O vás zabil. Rovnou do srdce. Pích! A je po parádě… a to jste byl tak blízko…

Konec.

74

Za pobořenou zdí slyšíte sténat kleštěnce i nunváře. Mozek vám přes hukot hormonů říká, že to ještě bude hodně bolet. Vidíte další dveře.

Prudce je otevřete? Jděte na 80.

Nebo s nově nabytou silou zbouráte zeď vedle nich? Jděte na 93.

75

Slyšíte eunucha couvat a pak se znovu těžkopádně rozbíhat proti zavřeným dveřím. Prudce je otevřete, ukročíte mu z cesty a veliké tučné tělo narazí do protějších dveří, u nichž se zhroutí. Doktor, takto zbavený ochránce, škemrá o milost.

„Kde je zboží ku dražbě?“ ptáte se přísně. Roztřesenou rukou ukazuje na dveře s nápisem „Tady není zboží ku dražbě“. Přikyvujete, ale z očí ho nespouštíte. Nasadíte zlověstný úsměv Clinta Eastwooda, seberete mu z bezvládné ruky nůžky a dvakrát cvaknete. Nunvář hrůzou omdlí. Přistřihnete si mušketýrskou bradku, překročíte omráčeného eunucha a zkusíte protější dveře. Jděte na 80.

76

Hoďte si, jaké nanejvýš realistické vyústění situace vám padne:

1-3 Nesměje se. V očích máte hrané slzy a v hlavě nic než mektání, sotva si tedy všimnete, že vás rozpáral kordem. Už mektáte doopravdy… a je po všem. Poslední myšlenku věnujete příručce, podle níž tenhle pitomý tah nikdy nezklame.

Konec.

4-6 Vyprskne smíchy. Chechtá se tak, že sotva dechu popadá. Láme se v pase. Než stačíte vytasit pistoli, svíjí se na zemi a řehtá se jako blázen. Přestanete mektat a pokračujete v cestě. Jděte na 52.

77

Pokud nemáte harpunu, odpadlý kněz vám rozbije kebuli. Tempus ufugitoval.

Konec. Tím to hasne.

Pokud máte harpunu, hoďte si kostkou.

1-3 Vaše harpuna je delší než řetízky jeho kadidelnice. Než uteče, několikrát ho bodnete.

4-5 Zachytíte řetízek kadidelnice vidličkou a vytrhnete mu ji. Beze zbraně se zběhlý duchovní odebere dumat nad otázkami věčnosti.

6 Zakopl jste, kadič vás bacil kadidelnicí. Moc to nebolí, ale z kadidla je vám šoufl. Kadidloslužebník vám ukradl harpunu.

Pokud nejste mrtev, vraťte se k Vyhřezlému oblouku na 99.

78

Snažíte se po klouzačce vylézt zpátky, ale je moc prudká. Za sebou slyšíte žbluňknout lidské tělo do kotle. Otáčíte se a babizna po vás jde se sekáčkem v ruce. Když si uvědomíte, že má kolem pasu černou zástěru mistra sekung-fu, podlomí se vám kolena.

Máte dvoje hedvábné punčochy? Jděte na 32.

Máte flakon parfému Oposum? Jděte na 10.

Nebo vytasíte kord a zkusíte se prosekat? Jděte na 62.

79

Zase jednou stojíte před mlýnem. Zvědavě si vás prohlíží hrbáč, pak odejde mrmlaje si pod fousy: „Dala mi vodu. Já chtěl víno…“

Můžete zamířit na severoseverozápad. Jděte na 59.

Nebo na jihojihozápad. Jděte na 54.

80

Vypáčíte dveře a před sebou spatříte velikou bronzovou bránu vykládanou rubíny a smaragdy. U brány stojí mocný džin, v herkulovské pěsti šimitar ze zrcadlové oceli… Ne, to je „Špína Samarkandu“, sešit číslo 31 v této sérii. Ve skutečnosti…

Vypáčíte dveře a uvidíte předsíňku. Z ní vedou další dveře s nápisem „Tajné: zboží ku dražbě“. Vstupujete do místnosti a dveře za vámi hned zapadnou se slyšitelným cvaknutím, které jistě vyšlo z automatického zámku. Ze stínů vystupuje muž s kordem v ruce. Vidíte černý klobouk, černou masku, černou košili, černé kalhoty, černé boty, černý plášť, „Z“ na pečetním prstenu a pitomý knírek. To už ale křičí: „En garde!“

Počastujete ho španělskou nadávkou a vytasíte kord? Jděte na 24.

Vytáhnete maňáska Cyrana z Bergeracu, rozptýlíte ho šermířskou rakvičkárnou pro jednoho herce a nakonec mu vrazíte maňáskový kord do nosní dírky? Jděte na 19.

Řeknete: „K násilí se uchylují jen primitivové“ a pokusíte se ho obejít? Jděte na 86.

81

Tohle byl původně geniální odstavec o souboji s rozlíceným červenoprdelným paviánem. Sešit 46 „Dobrodružství v zelené džungli“ byl ale moc krátký, odstavec tedy musel tam. A jestli tohle čtete, fixlujete.

82

Osmdesát dva byl taky geniální odstavec o slizkém plazu, který se v pravém okamžiku vynoří ze Sleiny. I tenhle odstavec musel do „Zelené džungle“. Já fakt nevím, jak to Steve Jackson a Ian Livingstone dělají. Musejí být machři přes počty nebo co…

83

Platejsové náměstí

Tohle je nejdražší část Rybího trhu, příjemný otevřený prostor posetý hnijícími sépiemi a vědry krevet na plném slunci. Usměvaví trhovci vám nabízejí o něco čerstvější zboží.

Nesete se jako pán a nízkému kupčení nevěnujete sebemenší pozornost, když tu se zpoza bedny vynoří tlustý kramář a obřím břichem vás smete do špíny ulice!

Vyskočíte a probodnete ho mečounem, jehlicí něho kostlínem? Jděte na 18.

Vyskočíte a vyžádáte si dvacet bezantů za zničené šaty? Jděte na 69.

Budete na zemi doufat, že na vás nešlápne? Jděte na 98.

84

Chytíte se jedné lopatky a záhy se ocitáte nad městem. Je to trochu únavná turistika, ale nanejvýš poučná. V životě jste neviděl všechna smetiště, trosky, propadlé stoky a slumy v celé jejich kráse. Když rameno dospěje na vrchol své dráhy, z mlýna pod vámi vyleze hrbáč, prohlásí: „Dala mi vodu,“ a zastaví chod. Zůstáváte viset sedmdesát stop nad zemí a ruka začíná bolet.

Máte dvacet stop provazu? Jděte na 8.

Nebo sádrového světce? Jděte na 51.

Pokud nemáte ani jedno, jděte na 37.

85

Sotva otevřete dveře, shora na vás skočí vzrostlý bengálský tygr a s vrčením jde po vás.

Utíkáte dveřmi zpátky? Jděte na 9.

Střílíte po něm z pistole (pokud ji máte)? Jděte na 43.

Řeknete: „Hodná kočička,“ a zamíříte k protějším dveřím s nápisem VÝCHOD? Jděte na 40.

86

Z je zaskočen, ale za chvíli se usměje. „Máte pravdu! V nějakém klání mě však přemoci musíte, sic vás nepustím dál. Hmmm… což v hádankách?“

Nerad přijímáte. Je to dávno, co jste četl Hobita, a nemáte páru, jestli je těžší kilo železa nebo kilo peří.

Z se ptá:

„Vezměte léta žití člověka, odečtěte dvě třetiny kopy, přičtěte tři čarodějnické sabaty a odečtěte letopočet nejslavnější zlaté horečky, avšak jen léta, nikoli staletí.“

Zabručíte něco o tom, že hádanka by se měla rýmovat, ale zmlknete, když Z mimochodem usekne kolem letící mouše obě křídla.

Jděte na Výsledek.

87

Namíříte pistoli na dveře a vypálíte. Ozve se strašlivá rána, třísky létají, všude spousta kouře, vy nadáváte, kašlete a řvete bolestí. Vytáhnete si pár třísek z kůže, pak se podíváte dírou ve dveřích. Nevidíte kleštěnce ani felčara, nabijete tedy pistoli, vykopnete dveře a namíříte postupně do všech koutů s křikem: „Ruce vzhůru!“ Ten teatrální výstup ale přijde vniveč, neboť letmým pohledem z okna seznáte, že je oba unáší divoký proud Sleiny a pronásleduje je slizký plaz z odstavce 82. Zkontrolujete komnatu, ale jiné východy tu nejsou, ba ani milady Oiseaux. Jdete chodbou ke dveřím s nápisem „Tady není zboží ku dražbě“. Jděte na 80.

88

Větrný mlýn

Uprostřed města je pole. Uprostřed pole stojí větrný mlýn. Nemá tu sebemenší opodstatnění, snad jen aby lopatkami zachytával šermíře při souboji.

Můžete zamířit na severoseverozápad. Jděte na 59.

Nebo se chyťte jedné lopatky. Jděte na 84.

89

Těžko se pořádně chytit brady, která se klene spíš dovnitř než ven. Chabě se pokoušíte zachytit, když montgolfiéra přistane a z koše vyskočí panáček v proužkovaném obleku. Představí se jako obchodní zástupce firmy „Vybere si vlastní dobrodružství“ a nabídne vám roli hrdiny v „solidním“ gamebooku.

Přijmete? Jděte na 66.

Zdvořile odmítnete? Jděte na 42.

90

Eunuch vás nese do turecké lázně, právě teď prázdné. Shodí vás na lavici a zmizí v páře se slovy: „Jenom škočím pro doktora, ten to š váma škončuje, šmyk šmyk.“

Máte matný dojem, že čekat na doktora by nemuselo být úplně prozíravé, navíc je vám už daleko lépe, plížíte se tedy zpátky ke dveřím. Jděte na 15.

91

Bukačí náměstí

Na pěkném místě u vody vzteklí bukači klovou kolemjdoucí, pokaždé dvakrát do stejného místa.

Snažíte se proplížit kolem nich, ale… to ne! Nedaleko jednoho hnízda jste šlápl na suchý klacek. Slyšíte hlasité prasknutí a vzápětí strašlivé kdákavé bukabukabuka probuzeného vzrostlého bukače.

Stojíte na místě a máváte kordem nad hlavou? Jděte na 46.

Nebo utíkáte o překot do úzké uličky na druhém konci náměstí? Jděte na 56.

92

U nízkého stolku hrají dvě ženy karty. Opodál dřímají dva tygři. Jakmile vstoupíte, tygři se zvednou a začnou vrčet.

Utíkáte zpátky, odkud jste přišel? Jděte na 9.

Nebo si přitáhnete židli a řeknete: „Rozdejte mi. Co hrajete? Zelenou louku, prší, vole padni, oko bere, kanastu, svlíkací poker, lízaný mariáš?“ Jděte na 29.

93

Prásk! Bum! Buch! Jau! Jako zuřivý býk se proženete jednou… dvěma… třemi… čtyřmi příčkami a zanecháte za sebou brázdu ječících kunčaftů, vřeštících kurtizán, cihel, třísek, rozpaků a tak podobně. To je něco! Prásk! Bum! Žbluňk! Tak jste se do toho položil, že jste se proboural až do Sleiny a v plné ráži doplaval čubičkou na břeh. Chvíli odpočíváte v pohodlí říčního šlemu a odplazíte se, až vás začne obrůstat. Vracíte se k hlavní bráně Nábřeží navoněných krys. Jděte na 7.

94

Zapomněl jste, že se dveře zamkly. Opíráte se o ně zády, kolena se vám klepou, a mektáte něco jako: „Nezlobte se… spletl jsem si pokoj… hledal jsem… no, ehm…“ On odpovídá: „Nic se nestalo. Já si myslel, že vám jde o zboží ku dražbě. Vezmu klíč a pustím vás ven.“

Vrací kord do pochvy a obrací se ke kabinetce. Vrhnete se vpřed, švihnete kordem v zubech, přetáhnete ho košíkem po hlavě a o čtvrt pídě si rozšíříte úsměv. Než se vzpamatuje, přesprintujete místnost a vypadnete protějšími dveřmi. Jděte na 100.

95

Zeleného obra jste se zbavil. Dáte se trochu dohromady (pár údů potřebuje zafačovat) a jdete dál. Drůbková se záhy rozbíhá dvěma směry.

Míříte na jih (asi to bude jih)? Jděte na 88.

Nebo na jih a kapku na západ? Jděte na 52.

96

Drak se staví na zadní, hlava porostlá duhovými šupinami se zmítá v bolestech a váš meč se zarývá stále hloub do jeho primárního mozku. Sekundární mozek ale stále pracuje a veliký ocas švihem míří právě mezi žluté oči příšery, kde sotva udržujete rovnováhu.

Stisknete knoflík, jenž promění čepel meče v sto šipek naváděných na teplo? Jděte na 426.

Nebo z draka seskočíte v naději, že levitační postroj ještě nemá úplně vybité baterie? Jděte na 507.

97

Nádrž se třpytí nadpřirozeným světlem ? tady je jistě zdroj všech mutantů, výživná cisterna, v níž Technomant pěstuje nervové soustavy svých obludných netvorů. Přicházíte blíž, dáváte pozor na pátrací sítě a nástražné systémy. Ve vizuálu nic nevidíte, ale NecroVision odhaluje pohyb pod podlahou. Uskakujete a tasíte meč, do levé ruky vám sám vskočí emulzní sprej ráže .45; vtom se z dlažby vynoří Mordicant a natáhne k vám nemrtechnická chapadla! Seknete mu po hlavě? Jděte na 650.

Nebo mu vystřelíte puls fialové emulze na mozkový kmen? Jděte na 202.

Odstavce 96 a 97 jsou neskrývanou upoutávkou na „Temnou říši zlého Technomanta“, z níž zatím nemám víc než tyto dva odstavce. Ale taková už je reklama. Objednejte si ještě dnes!

98

Ááááágr! Tlustý kupčík si vás spletl s kanapátkem a celou vahou si na vás sedl. Váš bolestný křik ho ale tak vyplašil, že se zvedl a odcupital.

Pomalu se vyhrabete na kolena a odplazíte k Vyhřezlému oblouku (nebo na opačnou stranu). Kvůli ošklivě pochroumaným zádům si ode všech budoucích bojových hodů odečtěte 1.

Jděte na 99 nebo 91.

99

Vyhřezlý oblouk

Obrovský památník kteréhosi dávného císaře, vztyčený na počest jeho veliké zdatnosti v obcování s velbloudy, se nachází nedaleko západních hradeb.

Pokud pokračujete na západ (nebo zhruba tím směrem), jděte na 6.

Pokud míříte širokým bulvárem na jih, jděte na 21.

100

Rozrazíte čalouněné dveře dokořán a stanete na prahu jako duch pomsty. Vaše milovaná, urozená slečna Oiseaux, sedí u zrcadla a nasazuje si náušnice. Chvíli vás nevnímá, pak řekne: „Jestli chceš jít dál, tak dělej. Au! A pomoz mi s tímhle šmukem. Kde ses vůbec coural tak dlouho? Dřív jsi mě zachraňoval na počkání. Asi už tě unavuji. Ne, neříkej, že ne. Je mi to jasné, jinak bys tu byl už dávno! (vzlyk)“

Přejdete komnatu a umlčíte její stížnosti vášnivým polibkem, vezmete ji do náruče a vyskočíte z okna přímo na palubu přepychové gondoly, která jako z udělání právě pluje kolem. Smyčcový kvartet se probere z překvapení a spustí „Pohádku lásky“. Číšník otevře šampaňské, vy a vaše drahá klesáte do levandulové vůně polštářů a gondola plavně gondoluje vstříc zapadajícímu slunci, dlouhému životu a štěstí na věky věků.*

Předmluva k „Po čem srdce, touží“

Ten otravný artušovský mýtus prostě nedá pokoj. Kdykoli mi zkříží cestu, říkám si, že ho pořád nemám rád, a pokaždé nakonec napíšu artušovskou povídku.

„Po čem srdce touží“ jsem napsal do antologie Sophie Massonové The Road to Camelot. Sbírka měla obsahovat povídky o slavných postavách artušovských legend, když byly malé nebo dospívaly, o začátku jejich cesty na… prostě na Camelot.

Než jsem se do projektu zapojil, většinu známějších postav si už rozebrali jiní spisovatelé. Což mi vlastně ani nevadilo, protože mě vůbec nenapadalo, co nového a zajímavého napsat o Artušovi, Lancelotovi nebo Merlinovi. Tak jsem se zaměřil na vedlejší postavy spojené s hlavními hráči, třeba na Lancelotovu manželku Elaine nebo na krále Lota, otce orknejských mládenců. Stále jsem ale narážel na to, že mě nejvíc zajímá Merlin a jeho vztah k Nimue (někdy nazývané Viviane).

Obvyklá podoba jejich příběhu mi nikdy moc neseděla. Stručně řečeno: Nimue starého Merlina ošálí a polapí. Nesedělo mi, že se to stane i přesto, že Merlin dovede předvídat budoucnost. Že se stařec nechá ošálit mladicí, na tom není nic divného, ale těžko by to bylo možné, když dovede přesně předvídat, co se stane.

Pokud v té budoucnosti není něco, kvůli čemu se se vším smíří, a to by se asi nesmířil, kdyby věděl, že ho Nimue ve skutečnosti nemiluje, ale chce jen jeho moc. Nejen že by skončil zazděný, ale opustil by Artuše, svého chráněnce a v jistém smyslu životní dílo.

Povídka „Po čem srdce touží“ tak vzešla z mé touhy převyprávět příběh Merlina a Nimue v jiném světle, s jinými motivy, a přesto se udržet v širokých mantinelech nejznámějších verzí původního příběhu.

Po čem srdce touží

„Abys mohla chytit hvězdu, musíš znát její tajné jméno a její místo na nebi,“ zašeptal Merlin s ústy tak blízko Nimuinu uchu, že ji svým dechem šimral a málem ji tak rozesmál. Nimue nevyprskla jen s ohledem na vážnost situace. Merlin se jí po letech učednictví konečně chystal vyjevit to, co se vždy toužila dozvědět, to, k čemu celých sedm dlouhých let směřovala.

„Jméno musíš vyslat na oblohu v podobě bílého ptáka. Musíš je napsat ohněm na zrcadlo. Padající hvězdu musíš obestřít touhou svého srdce. Toto všechno musíš udělat v onom jediném okamžiku mezi koncem noci a úsvitem dne.“

„To je všechno?“ vydechla Nimue. „To je to poslední tajemství?“

„Ano,“ odpověděl Merlin pomalu. „To je to poslední tajemství. Ale nezapomeň, čím musíš zaplatit. Touhu tvého srdce pozře hvězda. Moc vzejde až z jejího popela.“

„Ale mé srdce touží získat tuto moc!“ zvolala Nimue. „Jak ji mohu získat, a zároveň ztratit?“

„Ani mágové nemusejí znát svá srdce,“ pravil Merlin stísněně. „Bude to vše, po čem kdy toužilo tvé srdce: v minulosti, přítomnosti či budoucnosti. Vzdáš se něčeho, co by se ještě mohlo uskutečnit, kdyby ses rozhodla, že hvězdu z nebe nesejmeš.“

Merlin se na ni díval, jak upírá oči k nebi a rozhlíží se po hvězdách. Viděl mladou ženu se snědým obličejem a tmavými vlasy Piktky, s očima, v nichž blýskalo vzrušení. Nebyla krásná, dokonce ani hezká, ale měla silnou a živou tvář a každý její pohyb svědčil o stěží potlačované energii. Na sobě měla prosté bílé roucho bez rukávů, které jí sahalo až ke kotníkům, a náramky ze stočeného zlatého drátku a ametystů. Náramky jí dal sám Merlin a nyní byly prodchnuty řadou menších kouzel, která se od něho Nimue naučila v průběhu uplynulých tří let.

Merlin viděl i jiné věci, v paměti a s pomocí daru, který přijal od padající hvězdy.

Viděl minulost, na jejímž počátku ho v jeho prostém domku na cornwallském mysu vyhledala tvrdohlavá dívka, které nemohlo být víc než čtrnáct let. Odmítl ji, ale zůstala dlouhé týdny sedět na jeho prahu, živila se korýši a řasami, až se nakonec nechal obměkčit a vzal ji dovnitř. Zpočátku ji odmítal učit magii, ale i tuto bitvu vyhrála. Nemohl popřít, že dívka má nadání, a nemohl popřít, že se mu učení zamlouvá. V průběhu let se radost z učení přetavila na něco jiného, ačkoli Merlin to na sobě nedal nikdy znát. Byl skoro třikrát starší než ona a mnoho let před Nimuiným příchodem strávil přípravami na žal, který musí jednou přijít. Neočekával, že to bude něco tak přímočarého jako zamilovat se do jedné nesnesitelné dívky, ale tak to bylo.

Viděl přítomnost, jak oba stojí na černém kameni v záři nového slunce.

Viděl budoucnost, tolik možných cest, táhnoucích se do všech směrů. Kdyby chtěl, mohl by se pokusit Nimue k určité budoucnosti nasměrovat. Ale nechtěl to. Volba měla být na ní.

„Mé srdce touží dokonale ovládnout Umění,“ pronesla Nimue pomalu. „Mohu je ovládnout pouze tak, že chytím hvězdu, avšak chycení hvězdy závisí na obětování touhy mého srdce. Zajímavý propletenec.“

„Měla bys tu zůstat a zamyslet se nad tím,“ řekl Merlin. Sestoupil z černého kamene, středobodu kamenného kruhu, který vystavěl takřka před dvaceti lety. S černým kamenem bylo nejvíce práce, ačkoli byl malý a plochý, na rozdíl od vztyčených žulových monolitů. Vytáhl jej přímo z hlubin země, a než mu vnutil jeho současný tvar, dýmil a tekl jako voda. „Ale volá mě snídaně a já chci jejího volání uposlechnout.“

Nimue se usmála a se zkříženýma nohama zůstala sedět na kameni. Dívala se, jak se Merlin vzdaluje. Když opustil kamenný kruh, zatetelil se kolem něho vzduch, kolem hlavy a paží se mu začaly splétat a tančit jasné paprsky světla. Zář mu klesala do vlasů a kůže, a když se nakonec ustálila, vlasy měl bílé a vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl. Nimue věděla, že se už dlouho halí do kouzelného přestrojení. Stáří se snoubí s moudrostí a Merlinovi také připadalo užitečné působit staře a sešle. Nimue předpokládala, že až sama nabude moc, nejspíš udělá totéž. Babizna je vždycky přesvědčivější než panna.

Třebaže předpokládala, že pannou už příliš dlouho nebude. Přechod od panny k dospělé ženě už měla naplánovaný. Součástí tohoto plánu byl i Merlin, ačkoli o tom nevěděl. Nimue by se nespokojila se žádným chasníkem ani s některým z Artušových válečníků. Merlin byl jediný muž, s nímž chtěla sdílet lože. I navzdory veškerému jejímu odrazování se v uplynulých letech našli tací, kteří se pokoušeli její volbu v této věci ovlivnit. Na několik z nich mohla pořád narazit, jak skřehotají a nastavují slunci bradavičnatou kůži u rákosových břehů jezera. Překvapovalo ji, že žijí tak dlouho. Většina mužů po takových proměnách umírala. Někdy je krmila mouchami, ale nikdy jim nedovolila, aby se jí dotkli, ani jako muži, ani jako ropuchy.

V myšlenkách se odvrátila od neúspěšných nápadníků k paradoxu, který před ni postavil Merlin. Její srdce toužilo získat moc, nicméně aby tuto moc získala, o touhu svého srdce bude muset přijít. Jak to lze provést?

Poškrábala se na hlavě, ulehla na kámen a nechala se zalévat teplem slunce. Nevědomky natočila dlaně, aby na ně dopadaly sluneční paprsky. Slunce bylo zdrojem moci, kterou využívala při mnoha menších kouzlech. Při jasné obloze bylo příjemné přijímat jeho sílu; už nad tím nemusela ani přemýšlet. Sílu dokázala čerpat z mnoha zdrojů: ze slunce, ze země, z tekoucí bystřiny i z vyhaslého dechu zvířat a lidí.

O co přišel Merlin? přemýšlela Nimue. Jaká byla touha jeho srdce? Po moci musel toužit stejně, jako po ní toužím já. Získal ji, a pokud vím, o nic nepřišel. Je význačným kouzelníkem své doby. Rádcem a ustanovitelem králů. Není nic, co by nevěděl, nejsou kouzla, která by neznal.

Možná o nic nepřijdu, uvažovala Nimue. Nebo pokud ano, bude to něco, co mi nebude nikdy chybět. Touha srdce, která by se mohla uskutečnit, ale neuskuteční, není žádná ztráta. Spatřit budoucnost není totéž jako ji prožít. Možná spatřím touhu svého srdce v plamenech ohniště a poznám, že by se nikdy neuskutečnila. Jakápak ztráta by to byla?

Žádná, pomyslela si Nimue. Žádná ve srovnání s povznesením z ovládnutí magie.

„Dnes v noci,“ zašeptala a schoulila se na černém kameni jako kočka, která odpočívá, aby se připravila na nesmírnou špatnost. „Dnes v noci, za všechno.“

*

Když vešla do Merlinovy komnaty, kouzelník nespal. Ležel na posteli, ale oči měl otevřené. Leskly se mu v úzkém kuželu měsíčního světla, které dopadalo do místnosti věžním oknem. Nimue ve dveřích zaváhala; najednou se styděla a bála. Rozhodla se, že přijde nahá, a dlouhé tmavé vlasy si umně upravila kolem těla, aby ji halily, a zároveň jitřily fantazii. Přesným načesáním vlasů strávila dlouhou dobu a sepjala si je sponkami i zaklínadly.

„Merline,“ zašeptala.

Merlin neodpovídal. Nimue vplula do místnosti. Zdálo se, jako by jí kůže žhnula vnitřním světlem, a její úsměv sliboval mnoho rozkoší. Každý muž by vstal a v nedočkavém spěchu by si ji odvedl na lože. Merlin to však neudělal.

„Merline. Před úsvitem se odeberu k černému kameni. Odeberu se tam však jako žena, která poznala svého muže. Tvoje žena.“

„Ne,“ zašeptal Merlin. Ani se nepohnul a dál ležel nehybně jako křídová figura v zeleni kopce. „Ve vsi je mužů habaděj. Dnes v noci přijeli na návštěvu i dva Artušovi rytíři. Oba jsou to dobří muži, mladí a svobodní.“

Nimue zavrtěla hlavou a popošla kupředu. Když poklekla u postele, uvolnily se jí sepjaté vlasy, kouzla pominula a sponky je samy držet už nedokázaly.

„Já chci tebe,“ pravila prudce. „Tebe! Nikoho jiného. Ty mě chceš také! Poznám to, stejně jako poznám všech deset tisíc jmen zvířat a ptáků, která jsi mě naučil.“

„Máš pravdu,“ zašeptal Merlin. „Ale já jsem tvůj učitel a není správné, abychom spolu ulehli, protože si nejsme rovni věkem ani mocí. Vrať se do své komnaty.“

Nimue se zamračila. Potom vstala a dupla. Nato se prudce otočila, až se za ní roztančilo světlo a stíny. U dveří se ohlédla a potemnělou místností zazářil její úsměv.

„Zítra budu svou vlastní paní a ty už nebudeš pán,“ řekla. „Chytím si svou hvězdu a budeme moci být jako muž a žena.“

Merlin se nepohnul ani neodpověděl. Nimue v mžiku odešla a v komnatě se opět rozhostilo ticho. Merlinovi se po tváři pomalu kradl kužel měsíčního světla a tma skrývala slzy, které se mu vyřinuly z průzračně modrých očí. Očí mladíka, které nekalilo stáří ani kouzlo.

„Budiž,“ zamumlal si potichu. „Budiž.“

Tato slova pronesl jeho otec na smrtelné posteli. Prostá slova, prosta jakékoli magie, slova na uvítanou nezvratnému osudu.

Nimue se nevrátila do postele. Naopak si oblékla své nejlepší lněné šaty, které si sama obarvila na modro kůrou borytu a prošila stříbrnou nití, již zesnovala z hlubin země.

Nit zazářila v měsíčním přísvitu, když vyklouzla z domu a zamířila na mys. U okraje západního útesu se blyštěla tůň jemné vody, napájená zřídlem a dešti. Byla vždy klidná, hladká jako zrcadlo, a ostře kontrastovala s mořem, které se jen několik kroků daleko, ale o dvě stě stop níže, tříštilo o skaliska. Nad tůní se nakláněl starobylý hloh, samý stín a ostrá větev. Ve tmě si ho lidé často pletli s obrem či nějakou zlověstnou postavou. Každou noc o zimním slunovratu tůň vyhledávali nešťastníci, kteří se pokoušeli využít její moci, ale před hlohem vždy v panice utíkali. Všichni do jednoho přibíhali k útesu a řítili se do rozbouřeného moře, které jim rozemlelo kosti na kaši.

Nimue stanula na břehu tůně a objala se před ostrými poryvy větru, vanoucího časně ráno velkým chladem. Šeptala si, připravovala se na to, co bylo třeba udělat.

Abys zjistila tajné jméno hvězdy,

zeptej se měsíce, který s ní sdílí nebe,

urči její místo mezi větvemi hlohu,

vyšli jméno do nebe na křídlech ptáka,

vypal jméno ohněm na zrcadlící se jezerní hladinu,

obestři hvězdu touhou svého srdce

mezi tmou a světlem,

pak se staneš mágem…

Nimue vzhlédla k obloze a našla velký měsíční kotouč, žlutý jako přezrálý sýr. Nechala si tvář a otevřené ruce zalít jeho světlem a načerpala jeho sílu. Avšak žlutý měsíc nebyl to, co hledala. Čekala v tichosti, za slabého skřípění hlohu, za burácení příboje v hloubi pod sebou.

Měsíc začal pomalu klesat a měnit barvu. Žluť slábla a povrch měsíce začínal zalévat modrostříbrný odstín. Nimue změnu vycítila a usmála se. Brzy ho požádá, aby jí sdělil jméno její hvězdy. Už si jednu vybrala. Jasnou hvězdu, nikoli však natolik jasnou, aby jí byla přemožena. Nikoli večernici, která nikomu neslouží a nikomu sloužit nebude. Hvězdu stejně jasnou, jako byla ta Merlinova, ačkoli ne tak rudou. Bude mu rovnocenná mocí, byť ne povahou.

Zaskřehotal pták, ospalým křikem předčasně probuzeného tvora. Vítr se utišil a hloh znehybněl. Nimue ucítila, jak jí celým tělem prochvěl třas. Do úsvitu zbývalo jen několik minut. Měsíc zestříbřel, musí začít.

Zavolala na měsíc, voláním, které by nezaslechlo žádné lidské ucho. Napřed zůstávalo bez odezvy, ale s tím počítala. Zavolala ještě jednou, s využitím síly, kterou přednedávnem načerpala ze slunce. Měsíc při její výzvě zlehka zjasněl a prázdnotou se k zemi snesl jeho stříbřitý hlas, tichý, prostoupený smutkem, určený pouze Nimue.

„Jahaliel.“

Jen co se toto jméno Nimue zaskvělo v mysli, padla na koleno a zadívala se vzhůru větvemi hlohu. Ve vidlici, kde se stýkaly dvě pokroucené větve, spatřila svou hvězdu, jasně zářící mezi dvěma temnými pásy.

Plácla rukou do tůně a do vzduchu se vznesly kapky, které se vzápětí proměnily na bílého ptáka, holubici, jež za tlukotu křídel vyletěla vzhůru do nebe se jménem hvězdy v zobáku, v němž kdysi nesla olivovou ratolest.

Tůň znehybněla ještě předtím, než z ní Nimue odtáhla ruku, zůstala klidná a zářivá, odrážela obraz ženy, stromu, měsíce a oblohy. Ukazováčkem a vším, co z ní zbylo ze síly slunce, Nimue napsala ohněm na zrcadlící se hladinu tři runy, z nichž se skládalo jméno „Ja-hal-iel“.

Z nebe spadla hvězda. Měsíc zašel a vyšlo slunce.

V okamžiku mezi nocí a dnem Nimue chytila svou hvězdu a jednou provždy ji spoutala příslibem touhy svého srdce.

Ucítila, jak ji něco opustilo, a oči se jí zalily slzami. Avšak nevěděla, o co přišla, a zachvátilo ji vytržení ze získané moci.

Doběhla na vrchol útesu a vrhla se do vzduchu. Snášela se jako pírko, vítr jí smýkal do všech stran, ale nijak jí neublížil. Než ji sevřela v náručí studená voda, stala se delfínem, vnořila se do vlny, proklouzla jí, vystřelila na druhé straně a rozesmála se, jak to umí jenom delfín.

Delfínem už kdysi byla, ale proměnil ji Merlin. Byla to síla jeho hvězdy, která jí poskytovala podoby všemožných tvorů v moři, ve vzduchu i na souši. Nyní se podle libosti mohla proměňovat sama. Opět vyskočila a mezi dvěma vlnami se stala jestřábem a vyrazila nad vodní tříšť. Či spíše sokolem, který dal Merlinovi jméno; a tím si z něho vystřelila, a zároveň mu vzdala hold. Na roztažených křídlech uháněla nad mysem, minula tůň a mířila k vycházejícímu slunci a Merlinovi.

Bystrýma jestřábíma očima zahlédla, že už vstal a čeká na ni v kamenném kruhu. Stál na černém kameni, prost veškerých kouzel, a Nimue ucítila, jak se jí v srdci vzedmula láska k tomuto muži, jasná a silná jako vycházející slunce.

Letěla stále výš, až se octla přímo nad Merlinem a on si musel zastínit oči, aby na ni pohlédl. Potom složila křídla a snesla se střemhlav dolů, přímo do jeho otevřené náruče.

Jednou se políbili, jednou se krátce objali, než je od sebe odtrhly hvězdy, které měli na těle, než je vytrhl z objetí sám vzduch. Nimue vykřikla a soustředila vůli na svou nově získanou moc, avšak marně. Byla sražena z černého kamene a jak dlouhá, tak široká dopadla do kruhu.

Merlin nevykřikl. Padl na záda a začal do černého kamene klesat, jako by to nebyl kámen, nýbrž rašeliniště, které uvěznilo nerozvážného poutníka.

Nevykřikl, ale jeho hlas zazněl pronikavě a jasně v Nimuině uchu, když se ztěžka zvedala na nohy.

„Po tobě toužilo mé srdce, Nimue, čekala jsi v budoucnu, ty jsi byla cena, kterou jsem zaplatil za svou moc. Láska, která neměla být nikdy naplněna. Odpusť mi.“

Natahoval ruku z kamene. Nimue se ji pokusila popadnout, jako by ho nějak mohla vytáhnout zpátky. Ale v prstech sevřela jen vzduch a Merlinova ruka zmizela pod povrchem kamene.

„Ty odpusť mně, Merline,“ zašeptala Nimue. Nesnažila se zastavit slzy, které se jí řinuly z očí na kámen. V jamce krku jí zářila jasná hvězda, příslib moci a moudrosti překonávajících vše, o čem kdy snila. Uvnitř se však chvěla chladem, chladem vědomí, že po této moci její srdce netoužilo. To, po čem její srdce skutečně toužilo, leželo uvězněné v tmavém kameni, jednou provždy mimo její dosah.

Nebo snad ne? Nimue sevřela svou hvězdu a vzhlédla k obloze, jasně se klenoucí nad její hlavou. Pokud je možné hvězdu z oblohy stáhnout, musí být přece možné ji tam nechat vystoupat zpátky. Aby opět zaujala místo na nebeské báni a rozpletla všechna vlákna času, která se spletla při jejím pádu. Pokud by dokázala svou hvězdu vrátit, potom by Merlin určitě mohl svobodně kráčet po zemi, mohl by sám uvolnit svou hvězdu a opět získat, po čem toužilo jeho srdce.

Na světě byly další síly. Další místa, kde bylo možné získat vědomosti. Nimue natáhla ruce nad hlavu a v mžiku se stala ptákem s doširoka roztaženými křídly, schopným doletět do nesmírné dálky. Plula s větrem na západ, přes širé moře, opustila Británii.

S ní odešla veškerá Merlinova moudrost a moc a veškerá naděje pro Artušovo království. Království mělo propadnout zkáze, stejně jako se touha Nimuina srdce propadla do kamene.

Předmluva k „O Jeníčkových očích“

Tuhle povídku jsem napsal do A Wolf at the Door, sbírky převyprávěných pohádek sestavené Ellen Datlowovou a Terri Windlingovou. Pro inspiraci jsem se obrátil k bratrům Grimmům, jak už to bývá. Ačkoli mě přitahovalo několik méně známých pohádek, nakonec jsem napsal variaci na „Perníkovou chaloupku“, možná proto, že jsem měl představu, jaká by měla být ježibaba a co by dělala přesazená do moderního prostředí.

Protože se mi docela líbí, co jsem k povídce napsal do původní antologie, něco tady přetisknu:

S pohádkami bratří Grimmů se poprvé setkal, když mu je v šesti letech předčítali. Dva roky se pak snažit upříst ze slámy zlato, proměnit dýni v kočár a sehnat nějakou medvědí kůži na šaty ? vše marně. K převyprávění si vybral Jeníčka a Mařenku, protože ji měl vždy nejraději, snad že mu maminka k osmým narozeninám upekla fantastickou perníkovou chaloupku i s cukrovou ježibabou. Rozhodl se svoji verzi zasadit do města, protože ztratit se ve velkoměstě ho vždycky děsilo daleko víc, než se ztratit v lese ? nebo v našem případě v australském buši.

Tak to je. A kdo mi závidí, že mi maminka upekla perníkovou chaloupku s cukrovou čarodějnicí, za chvíli samou závistí zežloutne. K sedmým (možná devátým) narozeninám mi udělala loutky všech postav z Čarovné zimy Tove Janssonové i s divadélkem a předvedla celou knížku jako loutkohru. Nemusím říkat, že bez vlivu, příkladu a povzbuzování své maminky (a tatínka, jehož sbírka sci-fi a fantasy mi poskytla četbu v nejvnímavějších letech) bych nebyl tím spisovatelem, kterým jsem dnes, ba vůbec žádným spisovatelem.

O Jeníčkových očích

Když se jich macecha rozhodla zbavit, bylo Jeníčkovi deset a jeho sestře Mařence jedenáct. Nedošlo jim to hned, protože Babizna (tak jí mezi sebou říkali) je nenáviděla odjakživa. Už si zvykli, že je zapomene na nákupu v samoobsluze nebo je nevyzvedne ze školy.

Teprve když se do akce „pohřešované děti“ zapojil i tatínek, bylo jim jasné, že jde do tuhého. Ačkoli byl slaboch, měli za to, že je může mít dost rád, aby se Babizně postavil.

Svůj omyl si uvědomili na společném výletě do lesa. Jeníček si hrál na skauta a chtěl vzít čutoru a spoustu dalšího harampádí, ale tatínek řekl, že to nebudou potřebovat. Jdou jen na krátkou procházku.

Pak je vyhodil. Sotva vylezli z auta, odjel. Ani se za ním nerozběhli. Nedělali si iluze. Babizna ho zase zhypnotizovala, nebo jak to vlastně dělala, aby ji poslouchal.

„Až se vrátíme, čeká ji ošklivý překvapení,“ prohlásil Jeníček a vytáhl zpod košile mapu. Mařenka mu mlčky podala kompas, který propašovala v ponožce.

Cesta domů jim zabrala tři hodiny, napřed pěšky, pak s dálniční hlídkou, nakonec tatínkovým autem. Už byli skoro doma, když Babizna zavolala na mobil. Jeníček s Mařenkou ji slyšeli ječet. Ve dveřích se na ně ale culila a dala jim pusu do vzduchu u tváře.

„Má něco za lubem,“ řekla Mařenka. „Něco hnusnýho.“

Jeníček souhlasil, a tak oba spali oblečení s mapami, kompasem a čokoládovými tyčinkami schovanými pod trikem.

Mařence se zdál strašidelný sen. Viděla, jak se k nim Babizna plíží do pokoje, v plyšových papučích tiše jako kočka. V ruce měla velikou žlutou houbu a ta sladce voněla, tak sladce, že v ní muselo být něco odporného. Došla k Jeníčkovi a přitiskla mu houbu na nos a na ústa. Chvíli sebou házel, pak padl jako podťatý.

Mařenka se snažila z noční můry probudit, ale když konečně otevřela oči, uviděla žlutou houbu a Babiznin úsměv a sen skončil a přišla naprostá tma.

Probudila se někde jinde. Ležela v úzké uličce. Bolela ji hlava a skoro nedokázala otevřít oči, jak pálilo slunce.

„Chloroform,“ zašeptal Jeníček. „Babizna nás omámila a poslala tátu, ať nás tu vyhodí.“

„Je mi zle,“ oznámila Mařenka. Ztěžka se postavila a zjistila, že pod trikem nemá nic a Jeníček jakbysmet. Mapy, svačinky i kompas byly fuč.

„Vypadá to bledě,“ řekl Jeníček, zaclonil si oči a přejel pohledem hromady odpadků, vytlučená okna a pach popela z vyhaslých ohňů. „Jsme ve starý čtvrti, kterou po nepokojích uzavřeli.“

„Babizna doufá, že nás tu někdo zabije,“ konstatovala Mařenka. Zamračila se, sebrala ze země dlouhý střep a omotala ho hadrem, aby ho mohla použít jako nůž.

„Nejspíš,“ přitakal Jeníček realista. Viděl, že má sestra strach, a měl ho i on.

„Porozhlídneme se,“ navrhla Mařenka. Dělat něco je lepší než stát a bát se čím dál víc.

Šli mlčky, daleko blíž u sebe než obvykle, málem loket na loket. Ulička ústila na širokou promenádu, která nevypadala o nic líp. Živí tu byli jen holubi v hejnu.

Za dalším rohem se ale Jeníček zastavil tak prudce, že mu Mařenka málem zapíchla skleněný nůž do boku. Tak se lekla, že ho zahodila. Řinčení rozbitého skla se neslo ulicí a vyplašilo holuby.

„Málem jsem tě zapíchla, blbečku!“ vykřikla Mařenka. „Proč ses tu zastavil?“

„Je tu krám. Úplně novej.“

„Ukaž.“ Mařenka se dívala za roh tak dlouho, že to Jeníčka přestalo bavit a zatahal ji zezadu za flígr, až zalapala po dechu.

„Je to krám,“ řekla. „Obchod s PlayStationem. Výlohy má plný her.“

„Divný,“ mínil Jeníček. „Vždyť tu nic není. Kdo by tu co nakupoval?“

Mařenka se zamračila. Krám jí naháněl hrůzu, a čím víc se na ni snažila nemyslet, tím víc se bála.

„Možná tu zůstal omylem,“ dodal Jeníček. „Když to tu po požárech prostě celý obehnali plotem.“

„Možná…“

„Mrkneme se tam,“ zavelel Jeníček. Viděl, jak je Mařenka nesvá, ale pro něj byl obchod dobré znamení.

„Já tam nechci,“ zakroutila hlavou.

„Ale já jo,“ prohlásil Jeníček. Po šesti sedmi krocích ho Mařenka dohnala. Jeníček se pro sebe usmál. Ségra taky musí být u všeho.

Krám byl zvláštní. Čistě umytými výlohami viděli uvnitř řady PlayStationů napojených k velikým televizorům. Vzadu dokonce stál automat na colu a druhý na sladkosti.

Jeníček jedním prstem strčil do dveří, krapet váhavě. Napůl chtěl, aby byly zamčené, a napůl se těšil, že se pootevřou. Dveře se ale automaticky otevřely dokořán a Jeníčka ovanul chlad klimatizovaného vzduchu.

Vstoupil do krámu. Mařenka ho nerada následovala. Dveře se za nimi zavřely a na všech televizích hned naskočily hry. Limonádový automat vyklopil dvě plechovky coly a svačinový dokonce vychrlil celou hromadu čokoládových tyčinek a tabulek.

„Paráda!“ hvízdl Jeníček a hned si vzal plechovku coly. Mařenka ho chtěla zadržet, ale už bylo pozdě.

„Honzo, mně se to nechce líbit.“ Mařenka už couvala ke dveřím. Vůbec nic jí tady nešlo pod nos ? blikání televizorů ji svádělo, lákalo ji ke hře, snažilo se je oba vtáhnout…

Jeníček na ni nehleděl, jako by pro něj byla vzduch. Přihnul si z plechovky a dal se do jedné hry. Mařenka ho tahala za ruku, ale on měl oči jen pro obrazovku.

„Honzo!“ ječela na něj. „Musíme hned vypadnout!“

„Pročpak?“ zeptal se tichý hlas.

Mařenka se otřásla. Hlas byl lidský, ale ona si v duchu hned představila pavouka, jak vítá mouchy v pavučině. Mouchy, které chce vysát a vyvěsit si jako lovecké trofeje.

Pomalu se otočila a celou dobu se přesvědčovala, že to nemůže být skutečně pavouk, že to není osminohá břichatá zubatá příšera.

Vůbec ji neuklidnilo, že za ní stojí jen obyčejná žena. Pětačtyřicátnice v jednoduchých černých šatech bez rukávů. Dlouhé odhalené šlachovité paže končily úzkýma rukama a dlouhými šátravými prsty. Mařenka se jí nedokázala podívat přímo do tváře, jen zahlédla jasně červenou rtěnku, hladová ústa a úplně černé brýle.

„Tak ty nechceš hrát videohry jako bráška, Mařenko,“ řekla žena. „Ale cítíš jejich moc, že ano, Mařenko?“

Mařenka se nemohla pohnout. Strach jí to nedovolil, protože ta žena byla opravdu pavouk, pavouk na lovu v lidské podobě, a ona s Jeníčkem se nechali chytit. Z pusy jí vylétlo: „Pavouk!“

„Pavouk?“ zasmála se žena a v úsměvu mezi rudými rty odhalila nikotinem zahnědlé zuby. „Já nejsem pavouk, Mařenko. Jsem měsíční stín, černá postava v nočních dveřích, prostě stoprocentní… ježibaba!“

„Ježibaba,“ hlesla Mařenka. „Co s námi uděláte?“

„Dám ti na výběr, což jsem ještě nikdy neudělala,“ zašeptala ježibaba. „Máš v sobě zrnko moci, Mařenko. Ve snu se ti zdá pravda a jsi dost silná, aby tě moje stroje ve tvých snech nepolapily. V srdci máš semínko čarodějnice, a já to semínko nechám vzklíčit. Budeš má učednice a naučíš se tajemstvím mé moci, tajemstvím noci a měsíce, soumraku a úsvitu. Magie, Mařenko, magie! Moc a svoboda a vláda nad zvířaty i nad lidmi!

Nebo si můžeš zvolit druhou cestu,“ pokračovala a naklonila se k Mařence tak blízko, že z jejího dechu cítila cigarety a whisku. „Cestu, která brzy skončí. Rozeberu tě na srdce a játra a plíce a ledviny. Po orgánech k transplantaci je velká sháňka, hlavně pro nemocné děti hodně bohatých rodičů! Zvláštní, nikdy se neptají, kde jsem je vzala.“

„A Honza?“ špitla Mařenka a vůbec nevzpomněla na vlastní nebezpečí ani na semínko ve svém srdci, které chtělo vyrůst v čarodějnici.

„No jo, Jeníček,“ zvolala ježibaba. Luskla prsty a Jeníček k nim přišel jako zombie, v prstech mu ještě cukalo ze hry.

„S Jeníčkem mám své plány,“ cukrovala ježibaba. „Má moc krásná modrá očička.“

Zvrátila Jeníčkovi hlavu a v modrých očích se mu zalesklo světlo. Pak si sundala sluneční brýle a Mařenka v jejích důlcích uviděla bulvy seschlé jako rozinky, protkané pavučinou bílých čar.

„Jeníčkovy oči dostane moc důležitý zákazník,“ zašeptala ježibaba. „A zbytek? To záleží na Mařence. Jestli se bude dobře učit, chlapec přežije. Lepší být slepý než mrtvý, nemyslíš?“ Při posledním slovu vymrštila ruku a drapla Mařenku, aby jí neutekla.

„Bez mého dovolení neodejdeš, Mařenko. Ne, když jsi toho ještě tolik neviděla. Ách, zase vidět jasně a ostře, vidět krásnýma modrýma očima. Lazare!“

Z kouta krámu k ježibabě došlo zvíře. V jistém smyslu kocour. Ježibabě sahal skoro do pasu, měl mnoho barev a spoustu strašných jizev; mezi kusy kožichu různých odstínů mu jako hororová skládanka běžely pruhy holé kůže. I uši měl každé jiné a ocas tvořilo sedm různých dílů kožešiny. Mařence se zvedl žaludek, když jí došlo, že je slátaný, sešitý z mnoha koček a oživený ježibabinými kouzly.

Pak si všimla, že kdykoli ježibaba pohne hlavou, pohne jí i Lazar. Když se podívala nahoru, podíval se tam kocour. Když otočila hlavu doleva, otočil ji i kocour. Ježibaba očividně viděla svět kocourovýma očima.

S Lazarem po boku strkala Mařenku před sebou a na Jeníčka hvízdla, ať jde za nimi. Prošli zadním vchodem krámu a pokračovali po dlouhých schodech hluboko pod zem. Dole ježibaba odemkla dvířka klíčem z leštěné kosti.

Za nimi byla veliká jeskyně špatně osvětlená sedmi začouzenými lucernami. Podél jedné stěny stály prázdné klece, každá tak akorát, aby se v ní mohlo postavit dítě.

Protější stěnu zabírala průmyslová lednice, chladírna jako stodola s dlouhými zubatými rampouchy na okapu. Vedle ní stál mramorový blok, který sloužil jako stůl. Za ním na hácích zatlučených do vlhké skály visel tucet nožů a další ocelová ubližovátka.

„Do klece, Jeníčku,“ poručila ježibaba a Jeníček beze slova uposlechl. Slátaný kocour se odplížil za ním a máchnutím tlapy zarazil závoru.

„Tak jak, Mařenko?“ zeptala se ježibaba. „Staneš se čarodějnicí, nebo se necháš rozebrat na náhradní díly?“

Mařenka se podívala na Jeníčka v kleci a pak na mramorový špalek s noži. Neměla na výběr. Když se vydá na cestu čarodějnictví, Jeníček přijde jen… jen… o oči. A třeba se naskytne příležitost k útěku. „Chci se učit čarodějnicí,“ řekla nakonec. „Když mi slíbíte, že Honzovi nevezmete nic jiného než oči.“

Ježibaba se uchechtla a sevřela Mařenčinu ruku v kostnatém stisku, nehledíc na to, jak se klepe. Pak se dala do tance, smýkala Mařenkou tam a zpátky, Lazar poskakoval a vřeštěl mezi nimi.

K tanci si ježibaba zpívala:

„Z Mařenky vědma stane se

a Jeníček to odnese.

Mařenka uvidí do lidí

a Jeníček ? chudák nevidí.“

Najednou se zastavila a pustila ji. Mařenka vířila napříč jeskyní, až narazila do dveří jedné klece.

„Budeš bydlet tady,“ řekla ježibaba. „V lednici máš jídlo a v poslední kleci záchod. Každé ráno ti řeknu, co máš dělat. Když zkusíš utéct, potrestám tě.“

Mařenka přikývla, ale nemohla si pomoci, aby se ještě jednou nepodívala na sbírku nožů na stěně. Ježibaba s Lazarem se také podívali a ježibaba se zachechtala. „Ocel se mě nedotkne a hůl nezanechá šrám. Ale jestli to chceš zkusit, trpět bude Jeníček.“

Ježibaba odešla s Lazarem po boku.

Mařenka hned přeběhla k Jeníčkovi, ale ten byl ještě v zakletí PlayStationu, oči i prsty zaujaté přízračnou hrou.

Zkusila dveře, ale když do zámku vrazila nůž, vylétly z něj jiskry a popálily ji. Dveře do lednice se ale otevřely snadno, zevnitř se vyvalil ledový vzduch a jasné světlo zářivek. Bylo tu daleko chladněji než v obyčejné ledničce. Podél jedné stěny stály sloupky chladicích boxů s červeným křížem a nápisem ORGÁNY K TRANSPLANTACI. Mařenka se na ně snažila nedívat a nepřemýšlet, co v nich asi může být. U protější stěny bylo vyrovnané mražené jídlo. Mařenka si vybrala špenát. Nesnášela ho, ale ze všech potravin měl nejméně společného s masem. Na maso teď nechtěla ani pomyslet.

Nazítří jí začal první den v jeskyni, první z mnoha. Ježibaba jí uložila různé práce, většinou musela čistit boxy z lednice nebo je dávat do kurýrských pytlů, které ježibaba přinesla shora. Potom ji baba učila čarovat, například kouzlo, kterým Mařenka zahřála sebe i Jeníčka.

Mařenka žila v neustálém strachu, že právě v ten den ježibaba přivede dolů nějaké dítě a rozčtvrtí ho na mramorovém soklu nebo vyřízne Jeníčkovi oči. Ježibaba ale pokaždé přišla sama, na Jeníčka se jen podívala Lazarovýma očima a zabručela: „Ještě ne.“

Tak Mařenka pracovala a učila se, krmila Jeníčka a šeptala mu. Neustále mu ukládala, ať se neuzdravuje, ať předstírá, že je ještě zakletý. A Jeníček ji buď poslouchal a přetvařoval se i před ní, nebo byl ještě skutečně v transu.

Dny ubíhaly, po nich týdny, a Mařenka si uvědomila, že ji čarodějné učení baví až moc. Těšila se na lekce a někdy Jeníčka pustila z hlavy na celé hodiny, úplně zapomněla, že brzy přijde o oči.

Když jí došlo, že by mohla na bratra úplně zapomenout, dospěla k názoru, že je načase ježibabu zabít. Toho večera to Jeníčkovi svěřila, šeptem mu pověděla o svých obavách a snažila se přijít s nějakým plánem. Nic ji ale nenapadalo, protože už věděla, že ježibabu opravdu nepropíchne ocel ani nesrazí rána.

Nazítří ráno Jeníček promluvil ze spaní, dokud byla baba ještě v jeskyni. Mařenka začala od drhnutí podlahy křičet, aby to zamaskovala, ale bylo pozdě. Ježibaba přišla ke kleci a přes mříže se podívala dovnitř.

„Tak tys mě vodil za nos,“ řekla. „Ale já ti teď vezmu levé oko, protože kouzlo, které je zasadí do mého důlku, musí sytit tvůj strach. A tvoje sestra mi pomůže.“

„Nikdy!“ vykřikla Mařenka. Ježibaba se ale jen uchechtla a dýchla jí na hruď. Dech jí nasákl do srdce a čarodějnický uhlík v něm vzplál, narostl a naplnil ji celou. Stoupal výš a výš, až byla Mařenka ve vlastní hlavě úplně maličká a dokázala se pohybovat jen z ježibabina rozmaru.

Baba pustila Jeníčka z klece a svázala ho rudým provazem. Položila ho na mramorový stůl a Lazar vyskočil vedle něj, aby viděla. Mařenka jí přinesla bylinky a slonovinovou hůlku, gagátovou hůlku a hůlku z rohoviny. Nakonec ježibaba odříkala zaklínadlo. Mařenka ztratila ponětí o světě. Když přišla k sobě, byl Jeníček v kleci a na jednom oku měl obklad z pavučin. Podíval se na Mařenku zbývajícím okem plným slz.

„To druhé mi vezme zítra,“ zašeptal.

„Ne,“ vzlykala Mařenka. „To ne.“

„Já vím, že jsi jí ve skutečnosti nepomáhala. Ale co zmůžeš?“

„Nevím. Musíme ji zabít. Ale když se nám to nepovede, potrestá tě.“

„Kdyby se nám to jen zdálo,“ zatoužil Jeníček. „Sen skončí a ty se probudíš. Ale já nespím, že ne? Na to je tu moc zima a mě bolí oko.“

Mařenka otevřela klec, objala ho a vyčarovala ohřívací kouzlo. Myslela ale na zimu ? a na ježibabu. „Kdyby se nám nějak povedlo zavřít babu a Lazara do lednice, mohli by umrznout,“ spekulovala váhavě. „Ale to by v ní musel být daleko větší mráz, aby nestihla kouzlit.“

Šli se podívat do lednice a zjistili, že víc už chladit nemůže. Jeníček ale vzadu našel barel tekutého dusíku, a to ho přivedlo k nápadu.

Za hodinu už měli mrazicí past na ježibabu nastraženou. Jeníček jedním z nožů odšrouboval vnitřní kliku, aby se nemohla dostat ven. Barel postavili na bedny hned za dveře. Nakonec všude rozlili vodu, aby podlahu pokryl led.

Při spaní se střídali, až Mařenka zaslechla v zámku ježibabin klíč. Vyskočila na nohy a přeběhla k lednici. Dveře nechala pootevřené, opatrně stoupla na náledí a sundala z barelu víko. Pak vyběhla zase ven, stiskla si nos a zalapala po dechu: „Něco se stalo, paní!“ vykřikla. „Všechno shnilo!“

„Cože?“ zařvala ježibaba, rozběhla se přes jeskyni, modré oko se jí lesklo. Lazar ze zvyku běžel s ní, i když jeho zrak už nepotřebovala.

Mařenka jí uhnula z cesty a pořádně ji strčila do zad. Ježibaba uklouzla na ledu, vrazila do krabic, upadla a barel se převrhl. Za okamžik její křik pohltila mrazivá pára.

Ale Lazar, rychleji než jakákoli normální kočka, v půli skoku udělal přemet, právě když Mařenka zabouchávala dveře. Prastaré stehy povolily a kocour se začal rozpadat. Z těla mu vybuchl kouzelný stříbrný prach, který ho plnil a propůjčoval mu život.

Mařenka si oddechla, protože přes prach nic neviděla, ale vzápětí vykřikla, to když se na ni vrhla Lazarova přední část a cvakla zuby. Nakopla ji, ale kocour byl příliš rychlý a zakousl se jí do kotníku. Znovu vykřikla, to už přiběhl Jeníček a jal se z potrhaného těla vyklepávat stříbrný prach jako z pytlíku vysavače. Za pár vteřin z Lazara nezbylo víc než hlava a prázdný kožich. Ani tehdy nepustil, dokud mu Jeníček nevypáčil čelisti smetákem a nestrčil zbytek kocoura do jedné klece.

Mařenka přihopkala a dívala se, jak kouše do mříží, zelené oči dosud plné čarodějného života a nenávisti. „Honzo, tvoje oko zmrzlo s ježibabou. Ale myslím, že si to kouzlo pamatuju, a zrovna tady je jedno pěkný očičko.“

Když tedy potom šli do lednice sebrat zmrzlé zkroucené ježibabě kostěný klíč, viděl Jeníček svět jedním okem modrým a druhým zeleným.

A když ještě potom našli cestu domů, právě z pohledu na zelené oko Babiznu klepla pepka a ona umřela. Tatínek byl ale dál slaboch a neuplynul rok, než se znovu oženil se ženou, která o jeho děti vůbec nestála. Tentokrát ale nová Babizna stála proti Mařence, víc než poloviční čarodějnici, a Jeníčkovi obdařenému díky kouzelnému kočičímu oku tajemnými schopnostmi.

Ale to už je úplně jiná pohádka…

Předmluva k „Truhle naděje“

Miluji filmové westerny. Miloval jsem je vždycky a troufám si říct, že vždycky budu. Zvláštní, že psané kovbojky mi moc neříkají, snad s výjimkou Osamělé holubice Larryho McMurtryho. Filmy mám ale moc rád, pravidelně se dívám na klasiku a snažím se dohnat, co mi bůhvíproč uniklo.

Jak jsem napsal v původní poznámce, která tuto povídku provázela při prvním vydání v antologii Sharyn Novemberové Firebirds, „Truhla naděje“ vznikla, protože jsem viděl až moc westernů, a uvedl jsem pár nejoblíbenějších jako Winchester ‘73, Červená řeka, Hodný, zlý a ošklivý a Pravá a levá ruka ďábla. Protože tady mám o něco více prostoru, přidám Divokou bandu, Dalekou zemi a miniseriál Osamělá holubice.

Samozřejmě jsem nemohl napsat čistokrevnou kovbojku. Je pro mě hodně těžké napsat povídku, v níž nebude ani troška fantasy nebo science fiction. Mám od přírody nutkání odklánět se od přímočarého realismu. I tenhle western jsem nakonec zasadil do alternativních Spojených států s nadpřirozeným Hitlerovým dvojčetem, zděděnými magickými schopnostmi a paralelními světy. Teď vidím, že druhá polovina povídky je spíš Peckinpah než Hawks nebo Ford, ale ve westernech i jiných filmech obdivuji práci všech tří.

Truhla naděje

Jednoho líného prašného rána v létě dvaadvacátého roku odjel z Denilburgu jako pokaždé vlak s mlékem, ale tentokrát zůstal na nástupišti navíc plakat jeden cestující. Napřed si ho nikdo nevšiml, lokomotiva houkala a pouštěla kouř a páru a bušila koly do kolejnic. Mlíkař měl moc práce s bandaskami a přednosta stanice s poštou. Nikdo jiný tam nebyl, do pořádného rána zbývalo ještě půl šálku kávy.

Když vlak i se vším lomozem zmizel za zatáčkou, konečně uslyšeli pláč. Mlíkař i přednosta zvedli hlavu od práce a uviděli, co se děje.

Na hraně velkého lodního kufru na samém okraji nástupiště leželo nemluvně pevně zavinuté v růžovém povijanu. Kdykoli zakřičelo nebo se pohnulo, ocitlo o kousek blíž pádu, a to nejen z výšky kufru, ale i z nástupiště až do kolejiště čtyři stopy pod ním.

Mlíkař přeskočil bandasky, dvě skopl, boty mu pleskaly v rozlitém mléce. Přednosta upustil pytel, dopisy a balíčky se vysypaly mléku vstříc.

Oba strčili pod dítě ruku právě ve chvíli, kdy se svalilo z kufru. Oba přepadli přes okraj perónu, navzájem si podupali nohy, ale zůstali stát. Dítě bylo dokonale vybalancované mezi nimi.

Tak přibyla do Denilburgu Alice May Susan Hopkinsová a tak si opatřila dva vzájemně nepříbuzné strýčky stejného křestního jména, strýčka Billa Careyho, přednostu železniční stanice, a strýčka Billa Hoogenera, dopravce mléka.

Oba Billové si na děcku ze všeho nejdřív všimli vzkazu připíchnutého k růžovému povijanu. Byl napsaný na jemném běleném papíře modročerným inkoustem, který se ve správném úhlu leskl na slunci. Psalo se v něm:

„Alice May Susan, narozena o letním slunovratu 1921. Postarejte se o ni a ona se postará o vás.“

Zpráva o Alicině příjezdu se rychle roznesla a za čtvrt hodiny už byla na nádraží celá polovina ženského obyvatelstva. Osmatřicet hospodyněk se kolem nemluvněte mačkalo tak, že ji málem udusily. Eulálie Falkirková se ale naštěstí za chvíli ujala velení, jako ostatně vždycky, a sestavila rozpis muckání a cumlání a pusinkování a šušňání a šišlání na děcko.

V prvních měsících se pořadník na muchlání změnil v pořadník na opatrování. Alice May Susan se stěhovala od jedné hospodyně ke druhé a každý měsíc měnila příjmení. Všichni říkali, jak je sladká, a Eulálie Falkirková jen těžko rozhodovala, komu ji svěřit do trvalé péče.

Nakonec jí pomohlo jediné prosté kritérium. Zatímco všechny ženy se zaobíraly holčičkou, muži se popořadě pokoušeli otevřít její lodní kufr.

Nebyl nijak zvláštní. Nějaké dva metry dlouhý, metr široký a ani tolik vysoký, přepásaný dvěma koženými popruhy, zamčený na mosazný visací zámek s tak velikou klíčovou dírkou, že byste do ní strčili prst. Zkusil to ale jen Torrance Yib a přišel o poslední článek, čistě useknutý.

Ani popruhy se nenechaly rozepnout, a ať byly z čehokoli, takovou kůži v Denilburgu ještě nikdo neviděl. Nedala se uříznout ani přetrhnout a řemeny pomalu všechny přiváděly k šílenství.

Dokonce se mluvilo o čertovině a cizích kouzlech, až Bill Carey ? protože toho o zavazadlech věděl víc než všichni ostatní dohromady ? našel na dně mosaznou cedulku „Made in U. S. A. Pat. Pend. Kufr odolný proti vloupání“. Hned byli všichni hrdí a chválili si pokrok a litovali, že se nedochovalo jméno výrobce, protože z Denilburgu by dostal spoustu zakázek, jen kdyby znali adresu.

Z celého města se kufr nepokusil otevřít jediný Jake Hopkins, drogista a lékárník, a když se Stella Hopkinsová přihlásila, že by chtěli Alici May Susan adoptovat, Eulálie Falkirková věděla, že jim nejde o to, co je v kufru.

*

Alice May Susan tak vstoupila do Hopkinsovy rodiny a vyrůstala spolu s Janice, Jessie a Jane, vlastními dcerami Jakea a Stelly, jimž v té době bylo deset, osm a čtyři. Lodní kufr skončil na půdě a Alice May Susan se pro všechny stala další Hopkinskou. Ničím se nelišila, obyčejná holka z Denilburgu, a všechno prožívala stejně jako její sestry před ní.

Až do svých šestnáctých narozenin v roce 1937.

Z jejích sester se dostavila jen Jane, měla prázdniny. Janice a Jessie se už provdaly, obě dál než dvacet mil od městečka. Jane byla jiná. Získala stipendium na východ a na vysoké škole si vzala do hlavy spoustu nesmyslů. Například měla nutkání kritizovat všechno, co Alice May Susan udělala nebo řekla, a počítala dny do odjezdu vlaku, který ji dopraví zpátky do „civilizace“.

„Měla by ses líp učit, abys odsud jednou mohla vypadnout,“ řekla například, když na verandě pořádaly dort a dívaly se, co se šustne. Zatím se kolem šustla jen Prowellovic kočka.

„Mně se tady líbí,“ prohlásila Alice May. „Proč bych měla chtít pryč?“

„Protože tady nic není! Nic! Není tu život, nejsou tu barvy, nic se tu neděje. Chcíp tady pes. Každá se jenom vdá a má děti a pořád dokola. Žádná romantika.“

„Ne každá se vdá,“ namítla Alice May, když se vypořádala s velkým soustem dortu.

„To myslíš Gwennifer Korbenovou,“ řekla Jane. „To je učitelka. Všechny učitelky jsou staré panny. Nechceš přece být učitelka.“

„A třeba chci,“ opáčila Alice May, roztočila dezertní vidličku ve vzduchu a po mnoha otočkách ji chytila za dřík.

„Fakt?“ lekla se Jane. „Učitelka?“

Alice May se zamračila a vrhla vidličku proti stěně. Zabodla se hluboko mezi další drobné dírky ve dřevě, které prozrazovaly několik let cvičení nesnadného umění hodu dezertní vidličkou.

„Já nevím. Jenom mám pocit… že bych měla něčím být. Jenom nevím čím.“

„Jdi studovat,“ prohlásila rozhodně Jane. „Pracuj na sobě. Jdi na vejšku. Žena může žít po svém, jenom když má vzdělání.“

Alice May přikývla, aby se už nemusela hádat. Měla narozeniny, ale spíš než šťastná byla naštvaná a neklidná. Dort se povedl stejně jako sváteční oběd s rodinou a spolužačkami. Přesto jí ale něco scházelo. Musela ještě něco udělat, ale sama nevěděla co. Něco neodkladnějšího než si rozmyslet budoucnost.

Za dvě hodiny v houpacím křesle už věděla, co má dělat, a kdy bude pravý čas.

Lodní kufr. Už dlouho se na něj ani nepodívala. Za ta léta ho zkusila otevřít mnohokrát, sama i ve společnosti jiných lidí. Někdy chodívala na půdu každý den, jestli už nějakým zázrakem nepovolil. Někdy ho na celé měsíce pustila z hlavy. Ale v den svých narozenin se ho pokaždé pokusila otevřít.

A i když na něj zrovna nemyslela, kufr byl stále s ní. Připomínal jí, že není úplně jako ostatní Hopkinsova děvčata. To jí bylo někdy příjemné, ale většinou ne, zvláště když vyrostla.

Alice May vzdychla a odhodlala se to zase zkusit. Už byl večer, ochladilo se. Vzala lucernu, stáhla knot a vešla do domu.

„Kufr?“ zeptal se jí náhradní otec, Jake, když procházela kuchyní. Zavařoval citrony a do té kuchyňské činnosti vnášel přesnost lékárnické profese. V Denilburgu nikdo jiný citrony nezavařoval, a kdyby, stejně by nevěděl co pak s nimi.

„Kufr?“ zeptala se Stella. Něco zašívala v přijímacím pokoji.

„Kufr?“ zeptala se Jane, když ji Alice May míjela na schodech. „Kufr?“

„Jo, kufr!“ odsekla Alice May, vztekle stáhla žebřík na půdu a vylezla nahoru.

Na půdě bylo čisto stejně jako v celém domě. Stál tu jen kufr, jediným okýnkem na něj dopadaly poslední paprsky letního slunce. Na mosazném zámku a popruzích z lesklé kůže se odráželo rudé světlo.

Alice May byla ještě naštvaná. Odložila lucernu, vzala za popruh a škubla. Povolil, ona spadla na záda a praštila se do týla. Rána se rozlehla celým domem. Po chvíli ticha zazněly tři hlasy sborem: „Co se ti stalo?“

„Nic!“ křikla Alice May, ještě naštvanější. Zabrala za druhý popruh, a ten taky povolil. Tentokrát to ale čekala. Současně cvaklo v mosazném visacím zámku. Necvaklo tak tiše a nenápadně, že by si to mohla jen namlouvat; bylo to pěkně protáhlé a důrazné zapraštění, jako by se uvnitř otáčela železná ozubená kola.

Víko kufru se na prst pootevřelo.

Alice May špitla: „Otevřel se.“

Nadzdvihla víko o trošku víc. Šlo snadno, jako by byly panty čerstvě promazané.

„Otevřel se!“ zaječela Alice May. „Kufr se otevřel!“

Rachot kroků na schodech jí pověděl, že tentokrát ji všichni dobře slyšeli. Než vyběhli na půdu, Alice May víko úplně zvedla. Podívala se dovnitř a zamračila se. Celý život na tuhle chvíli čekala, bála se a zároveň doufala, že v truhle najde nějaký klíč k tajemství svého původu a příjezdu do Denilburgu. Snad dopisy, snad rodinnou Bibli.

Nic takového na první pohled neuviděla. K zadní stěně kufru byla zato přidělaná stará opakovací ručnice s pažbou z leštěného tmavého dřeva a osmihrannou hlavní z temně modré oceli, zdobenou stříbrnými květy.

Pod opakovačkou byly dva revolvery v pouzdrech. Pořádně těžké zbraně, na hlavni rovněž zdobené stříbrnými květy, jejichž motiv se opakoval i na pouzdrech, ovšem v černé niti. Mezi nimi ležel smotaný pás s pouzdry na náboje. Zase tmavá kůže, zase květinový vzor vyšitý černou nití.

V levém koutě bedny stála týková krabice s nápisem „Střelivo“ vypáleným drátem na víku.

V pravém byla šperkovnice z tmavočerveného sametu.

Pod krabicí munice a šperkovnicí ležely po celé délce natažené bílé šaty. Alice May si nevěřícně prohlížela kombinaci šatů na pastvu a na veselku, střiženou z nejjemnějšího nejbělejšího hedvábí s rukávy a živůtkem pošitými maličkými perličkami. Na Alici May byly trochu velké, hlavně přes prsa, a dost neslušně krátké, ať pro kovbojku nebo pro nevěstu. Zřejmě budou sahat jen kousek pod kolena.

„Winchester, 73,“ řekl za ní Jake a ukázal na opakovačku. Nezdálo se, že by si na ni chtěl sáhnout. „A dvakrát Colt .45. Peacemaker, mám dojem. Takový měl děda ve starém domě nad krbem.“

„Divný,“ řekla Jane a odstrčila otce, aby ji a Stellu pustil blíž.

„Co je v té šperkovnici?“ zeptala se Stella. Mluvila tiše jako v kostele. Alice May se rozhlédla a uviděla, že Jake, Stella i Jane zůstali stát na žebříku, jako by se jim dál nechtělo.

Sáhla do kufru a vytáhla šperkovnici. Když se sametu dotkla, projel jí tělem proud. Nebylo to nepříjemné a stejný záchvěv ucítila, když krabičku otevřela: zamrazilo ji od hlavy k patě.

Ve šperkovnici byla kovová hvězda. Odznak šerifa nebo něco hodně podobného, ale bez nápisu. Tak lesklou hvězdu Alice May ještě u žádného šerifa neviděla, stříbro zachytilo každý paprsek světla, zesílilo ho a očistilo, až to vypadalo, že má v ruce karbidku, a světlo ji tak oslňovalo, že musela přivřít oči a hvězdu otočit.

Světlo pohaslo a jí zůstaly před očima černé šmouhy. Na rubu odznaku Alice May uviděla špendlík, ale ani tady nenašla jméno, v něž doufala.

Uložila hvězdu do šperkovnice, zaklapla víko a konečně vydechla. Podle hlasitého oddechnutí za sebou poznala, že i ostatní členové rodiny celou dobu tajili dech.

Po hvězdě vzala do rukou ručnici. Měla pocit, jako by k ní patřila, a bez přemýšlení natáhla, zkontrolovala komoru, jestli je prázdná, a naprázdno vystřelila. Uvědomila si, že sama neví, co přesně udělala, ale že by to dovedla znovu, a nejen to. Umí pušku nabít a vystřelit a rozebrat ji a vyčistit. Všechno to znala, ačkoli v životě vystřelila jen jednou, a to z lehké předovky strýčka Billa.

Uložila pušku zpátky a vzala revolvery. Byly těžké, ale i u nich instinktivně věděla, jak je vzít, nabít, vyjmout patrony. Položila si zbraně v pouzdrech na klín. Čím déle se na ně dívala, tím víc jí připadalo, že se květinové vzory pohybují a řez rybí kosti na pažbách mění úhel. Pažby jsou z nějaké kosti, uvědomila si Alice May, věkem začernalé. Nebo z ebenu, který se nikdy nedostal na světlo.

Vytáhla jeden revolver a ruce hned začaly jednat o vlastní vůli. Vyklopila bubínek, roztočila ho, zkontrolovala, jestli je prázdný, zaklapla ho zpátky, natáhla kohoutek, pomalu ho povolila a zastrčila revolver zpátky do pouzdra dřív, než kdo z její adoptivní rodiny stačil mrknout.

Vrátila revolvery na místo. Na krabici střeliva se ani nepodívala. Rázně kufr zabouchla. Zámek zapadl a Alice May rozhodně utáhla řemeny. Teprve pak se otočila k žebříku.

„Bude lepší o tom nikde nemluvit…“ ale pak si uvědomila, jak se na ni dívají. Nechápavě, v úžasu a s bázní.

„Ta hvězda…“ řekl Jake.

„Tak zářila,“ řekla Stella.

„Ruce se ti míhaly… ani jsme je neviděli…“ řekla Jane.

„Já o to nestojím!“ vykřikla Alice May. „Taková… to nejsem já! Já jsem Alice May Susan Hopkinsová!“

Odstrčila Jane a ve spěchu málem spadla ze žebříku. Ostatní ji pomaleji následovali. Alice May už doběhla do svého pokoje a všichni ji slyšeli vzlykat.

Jake se vrátil do kuchyně ke svým citronům, Stella k šití. Jane zamířila za Alicí May, ale u zavřených dveří si to rozmyslela a raději šla dolů napsat dopis kamarádce, jak se v Denilburgu nikdy nic, ale naprosto nic neděje.

Když nazítří přišla Alice May po probdělé noci na snídani, všichni byli veselí a milí. Zkusila začít o tom, co stalo včera, ale ukázalo se, že si buď na nic nevzpomínají, nebo to dobře hrají.

*

Alice May nezapomněla. V snách vídala stříbrnou hvězdu, budila se dotykem pažby na líci nebo hrubou vahou revolverů pod boky.

Se sny se dostavila hrůza. Alice May věděla, že zbraně a hvězda jsou její dědictví, a že je jednou bude muset použít. Na ten den čekala s obavami a nedokázala si představit, koho… nebo co… má zastřelit. Občas ji nejvíc ze všeho děsilo, že bude muset zabít svého bližního. Jindy měla větší strach z toho, že její určený nepřítel není člověk.

Uplynul rok a zase přišlo léto, palčivější a vyprahlejší než kdy dřív. Jarní setba seschla na polích a s ní zemřela naděje denilburských farmářů i všech ostatních, kteří byli závislí na sklizni.

V téže době zkrachovalo větší množství napohled solidních bankovních domů. Všechny to zaskočilo, protože přežily kreditní krizi třicátého roku i prasknutí tantalové bubliny dva roky předtím. Krach bank následovala ztráta důvěry v domácí měnu, protože země přešla ze zlata a stříbra na hliníkové a kuprniklové mince, které neměly samy o sobě žádnou hodnotu.

Mezi jinými zkrachovala i Third National Faith, v níž měla své skromné úspory většina obyvatel Denilburgu. Alice May se to dozvěděla, když jednou přišla ze školy, Stella plakala a Jake, bledý jako stěna, v kuchyni bezmyšlenkovitě sekal do úplně zničené dýně.

Chvíli to vypadalo, že přijdou o živnost, ale Janicin manžel měl načerno ulitou zásobičku stříbrňáků s profilem Ovdovělé císařovny. U „oprávněného sběratele mincí“ za ně dostal dost, aby zaplatil dluhy a udržel Hopkinse nad vodou.

Jane ovšem musela odejít z vysoké školy. Na jejím stipendiu se podepsala inflace a Jake se Stellou ji podporovat nemohli. Všichni předpokládali, že přijede domů, ale ona se nevrátila. Naopak napsala, že má práci, dobré místo s perspektivou.

Teprve o pár měsíců a dopisů později se ukázalo, že Jane pracuje pro politickou organizaci Služebníci státu. Poslala jim tonatyp, na němž byla v černé uniformě s páskou na rukávu a výložkami ve tvaru plamene. Jake a Stella nedali podobenku na krbovou římsu k snímkům jejích sester.

V době, kdy dorazil tonatyp od Jane, už Alice May a všichni ostatní o Služebnících často přemýšleli. Léta vypadali poměrně neškodně. Nedůležitá bigotní, reakční, polovojenská stranička na pravém konci politického spektra s pár židlemi v Kongresu a několika drobnými rady u dvora.

Zhruba v době, kdy do strany vstoupila Jane, se všechno změnilo. Služebníci někde vyhrabali nového vůdce, kterému říkali prostě Mistr. V novinách vypadal úplně obyčejně, mužík s typickou malou bradkou, dlouhou patkou a upřeným pohledem. Trochu připomínal kinetokomika Harryho Hopalonga, který nosil stejnou maličkou kozí bradku, ale Mistr nebyl k smíchu.

Nepopiratelně disponoval charismatem, které nemohl zachytit tonatyp ani přepis projevu. Nepřetržitě cestoval po celé zemi, a kdekoli se objevil, strhl na svoji stranu místní politiky, důležité podnikatele i většinu obyčejných lidí. Starostové přecházeli ze svých stran ke Služebníkům. Ropní a tantaloví baroni klopili štědré dary. Profesoři psali eseje na podporu Mistrových ekonomických teorií. Davy přicházely jásat a klanět se.

Kde Služebníkům narůstala popularita, tam se zabíjelo a pálilo. Jejich odpůrci umírali. Trpěly všechny menšiny, především První lidé a stoupenci hlavních kacířských hnutí. I ortodoxní chrámy, jejichž věštci nehlásali, že štěstí přeje Služebníkům, shořely do základů.

Násilí, vraždy, žhářství ani znásilnění spáchané Služebníky nebo v jejich jménu nikdo pořádně nevyšetřoval. A když, tak se stejně nedostaly před státní ani před korunní soud. Místní policie nechávala Služebníky na pokoji.

Císař, starý pán zakutaný ve washingtonském paláci, nedělal nic. Lidé toužebně vzpomínali na doby, kdy stával v čele útoku a lovil medvědy. Ty ale byly dávno pryč, císař se ocitl na hranici senility a ten kašpar korunní princ by nehnul ani prstem, jak byl zoufale líný.

V Denilburgu Alice May příliš nevnímala, co se děje jinde. Ale i v tom maličkém ospalém městečku postřehla vzestup Služebníků. Dva místní krámky, které patřily těm, komu Služebníci říkali „Jiní“ (prakticky každý, kdo nebyl bílý nebo nechodil pravidelně do kostela), přišly o všechny zákazníky, když jim kdosi na okna namaloval rudé plameny. V jiných městech by také ztloukli kramáře nebo je vyváleli v téru a v peří, ale na to v Denilburgu ještě nedošlo.

Lidé, které Alice May znala celý život, mluvili o Světovém spiknutí Jiných a jak může za krach bank, zničení úrody a všechna ostatní neštěstí ? zvláště za ta jejich.

Alici May došlo, že je to opravdu vážné, když jim před okny prošel strýček Bill Carey nikoli v zelenomodrém železničářském stejnokroji, ale v černorudé uniformě Služebníků státu. Alice May vyšla ven a chtěla se na něj obořit, co to má znamenat. Když ale stanula před ním, uviděla jeho prázdný pohled. Tohle nebyl Bill Carey, kterého znala celý život. Instinktem poznala, že se s ním něco stalo, že jejího milovaného adoptivního strýčka něco proměnilo, že v něm lidskost přebilo něco strašného a jedovatého.

„Chvalte Mistra,“ štěkl na ni strýček Bill. Sáhl si na rameno a sekl se hranou ruky do prsou, jak se zdravili Služebníci.

Nic jiného neřekl. Hleděl kamsi do dálky tak dlouho, až mu Alice May uhnula z cesty. Odpochodoval, ona se běžela domů vyzvracet.

Později se doslechla, že byl den předtím v Jarawak City, hlavním městě státu. Ze zvědavosti si šel poslechnout Mistra, stejně jako spousta lidí z Denilburgu. Všichni se vrátili domů jako oddaní Služebníci.

Alice May chtěla o Billovi mluvit s Jakem a se Stellou, ale vůbec ji neposlouchali. Báli se mluvit o Služebnících a nedovedli si připustit, že se s Billem něco stalo. Prostě šli s proudem a na nic se neptali.

„Když je zle, lidi vždycky rádi uvěří, že za to může někdo jiný,“ řekl Jake. „Bill Carey je slušný člověk, ale jeho výplata nestačila inflaci. Počítám, že nějakou dobu mlel z posledního, a ten Mistr mu dal naději.“

„Naději v nenávisti,“ odsekla Alice May. Při vzpomínce na Billa v uniformě Služebníků se jí pořád dělalo zle. Bylo to ještě horší než tonatyp Jane, skutečnější, osobnější. A bylo to strašně špatně.

Do rozhovoru vpadlo klepání na dveře. Jake a Stella se po sobě ustrašeně podívali. Alice May se zamračila, naštvaná, že její adoptivní rodiče vystraší obyčejné klepání. Dřív by se nelekli. Rozeběhla se ke dveřím jako vichřice, až v hale shodila portrét Stellina dědečka. Sklo se vysypalo a rám praskl.

Za dveřmi nikdo nestál, ale pod nimi byl strčený papír. Alice May ho zvedla, uviděla černou, rudou a planoucí pochodeň, vlétla do domu a zabouchla za sebou.

„Přijede sem Mistr! Odpoledne!“ vykřikla a zamávala letákem. „Zvláštním vlakem! Bude mluvit z vagonu.“

Ukázala prstem na poslední řádek.

„Píše se tu ‚Účast povinná‘. Jako bychom si nemohli vybrat, koho si poslechneme.“

„Radši tam půjdeme,“ zamumlala Stella. Jake přikývl.

„Cože?!“ zaječela Alice May. „Je to jenom politik! Zůstaňte doma.“

Jake zakroutil hlavou. „Ne. Ne. Slyšel jsem, co se ti stane, když nepřijdeš. Musím myslet na živnost.“

„A můj děda byl Cheveril, statkář,“ hlesla Stella. Podívala se na skleněné střepy a rozbitý obraz. „Nesmíme jim dát důvod šťourat se v rodině. Musíme tam jít.“

„Já nepůjdu,“ prohlásila Alice May.

„Půjdeš, protože žiješ pod mou střechou,“ rozkřikl se netypicky Jake. „Neohrozím náš život a živobytí kvůli rozmarům nějaké potrhlé holky!“

„Já nepůjdu,“ opakovala Alice May. Byla klidná, daleko klidnější než Jake, hněvem rudý jako rak, nebo Stella, naopak bledá jako stěna.

„Tak už tu s námi nemusíš být,“ utrhl se Jake. „Běž si najít pravé rodiče.“

Stella vykřikla a chytila ho za ruku, ale nic neřekla.

Alice May se dívala na jediné rodiče, které kdy znala. Připadala si jako v kinetokuse, kde se všichni musejí držet scénáře. Jake řekl, co musel, ale zaskočilo ho to stejně jako ji. V jeho očích viděla hrůzu, hrůzu a stud. Už teď se děsil toho, k čemu spěje, kam ho jeho strach tlačí.

„Jdu si zabalit,“ řekla Alice May a vlastní hlas jí zněl v uších hluše. Věděla, že to neřekl skutečný Jake. Byl nesmělý. Nedovedl být statečný a než by přiznal zbabělost, raději se vztekl.

Alice May si nešla zabalit. Ve svém pokoji vzala jen jezdecké boty a pokračovala na půdu. Oddechla si, když se kufr nechal otevřít. Krabici střeliva postavila na podlahu a vedle ní položila revolvery a opasek.

Pak se svlékla do prádla a vzala si bílé šaty. Dokonale jí padly, přesně jak předpokládala. Za ten rok povyrostla, dost na to, aby dva rozepnuté knoflíčky v živůtku odvedly myšlenky i hovor většiny mládenců ve městě, i několika mužů.

Šaty neměly hluboký výstřih, ale od prsou až po pás pevně přiléhaly k tělu a končily odvážně pouhý palec pod koleny. Živůtek přes šaty také jen podtrhoval linie postavy. Vypadal obšitý spředenými vlasy. Plavými vlasy úplně stejnými jako ty její.

I s živůtkem byly šaty chladné na dotyk, jako by je vytáhla z ledárny. Venku bylo takové vedro, že ze starého teploměru v kuchyni vytekla rtuť, a na půdě bylo k zalknutí. Alici May ale nebylo ani zdaleka teplo.

Připnula si revolvery. Pásek měla kolem boků, pouzdra se houpala níž, na stehnech. Všimla si, že hedvábí je tu dvakrát prošité, aby se neprošoupalo, a že jsou na šatech v patřičných místech očka k uvázání dolního konce pouzdra.

Bednička s municí šla otevřít snadno. Obsahovala dvanáct krabiček z modrého plechu. Alici May příliš nepřekvapily popisky rukou na víčkách: šest krabiček „colt .45 stříbrný kříž“ a šest „winchester .44-40 stříbro“.

Otevřela jednu krabičku stříbrných křížů do coltu. Na krátkých mosazných patronách byla naražená olověná střela, ale opatřená vpředu zasazeným stříbrným křížem. Alice May nepochybovala, že je to pravé stříbro. Patrony do ručnice vypadaly podobně, ale projektil byl buď celý ze stříbra, nebo ze stříbrného povlaku na olověném jádru.

Rychle nabila revolvery i winchesterovku a očka nábojového pásu naplnila směsí obou typů střeliva. Instinktivně věděla, které kam patří, a stříbrné kříže ukládala jen vlevo od přezky s orlem, zatímco delší patrony jen vpravo.

Puška ještě ležela na podlaze, a revolvery s plným pásem střeliva ji už hodně tížily na bocích.

V kufru ještě něco zbývalo. Alice May zvedla šperkovnici a otevřela ji. Hvězda se rozzářila, sotva na ni sáhla a připjala si ji na hruď. I ona byla těžká, daleko těžší, než by měla být, a sotva špendlík zapadl, Alici May se podlomila kolena.

Chvíli nehnutě stála, pomalu dýchala, smiřovala se s tíhou stejnou měrou smyšlenou jako skutečnou. S každým nádechem hvězda trochu pohasla, až nesvítila víc než čistě vyleštěné stříbro na slunci. Všechno jí hned přišlo lehčí. Revolvery, pás, hvězda i úděl.

Zavřela kufr, posadila se na něj a natáhla si boty. Pak vzala pušku a slezla po žebříku.

Dole nikdo nebyl. Na zemi ještě ležely střepy a prasklý rám, což vůbec neodpovídalo Stelliným zvykům a povaze. Portrét ale zmizel.

Alice May vyšla zadem a rychle přešla ulici k domu strýčka Billa. Druhého Billa, Billa Hoogenera. Mlékaře. Chtěla s ním mluvit, než… než udělá, co udělá.

Venku bylo nezvykle ticho. Vál horký vítr a po krajích štěrkové vozovky vířily čertíky. Nikde ani noha. Děti si nehrály. Nikdo tu neprocházel a neprojížděl ani na koni, ani automobilem. Jen horký vítr a chroupání štěrku pod jejími botami, když šla sto kroků šikmo přes ulici k Hoogenerově domu.

U plaňkového plotu se zastavila. Na pootevřených dveřích byl načrtnutý plamen, barva ještě stékala. Alice May automaticky natáhla opakovačku a špičkou boty strčila do dveří.

Na kůži cítila chlad šatů, ale teď ji vyloženě zábl. Bill, jak napovídalo jeho příjmení, byl potomkem Jednotářů, i když sám nepraktikoval. K monoteistickým Jednotářům chovali Služebníci obzvláštní nenávist.

V předsíni bylo úplně všechno rozmlácené. Billovy obrazy města a jeho obyvatel, celoživotní dílo, ležely podupané na zemi. Někdo urval drátěný stojan na deštníky a holemi a paraplaty nadělal do sádrové lepenky tolik děr, že z ní i tapeta visela jako potrhaná kůže.

Na podlaze byla krev. Spousta krve, veliký temně rudý oceán hned u dveří a pak menší kaluže dál v domě. Krvavý otisk ruky u dveří do kuchyně označoval místo, kde se někdo ? ne někdo, můj strýček Bill, opravila se Alice May ? opíral o stěnu.

Procházela tou zkázou a bylo jí ještě víc zima, tak chladno jako nikdy v životě. Pohledem a mířidly ručnice pomalu přejížděla ze strany na stranu. Prst měla natažený a opřený o lučík, vzdálený jen okamžik od spouště, od výstřelu, od smrti.

Strýček Bill byl v kuchyni. Seděl opřený o sporák, bledý tak, že proti žlutému smaltu trouby vypadal skoro průsvitný. Oči měl otevřené a neskutečně jasné, bělmo bělejší než mléko, které svážel, ale kdysi modré duhovky pomalu temněly do barvy příliš těsné černé kravaty na krku.

Ústa měl otevřená, beztvarý otvor. Alici May chvíli docházelo, že mu vyřízli jazyk.

Od pasu dolů měl bílé šaty špinavé, promočené, úplně nasáklé krví. Ještě z něj kapala do kaluže pod nohama. Někdo tou krví nakreslil na podlahu symbol plamene a dvě slova. Krev se ale rozpila a písmena spojila, takže nešlo přečíst, co tu Billovi vrahové chtěli zanechat. Plamen v každém případě stačil, aby se smrt dala přičíst Služebníkům.

Alice May hleděla na svého mrtvého strýčka a hlavou jí táhly strašlivé myšlenky. Ve městě nebyli cizinci. Jeho vrahy asi zná, jsou místní. Jako by je viděla: muži v černé a rudé pili whisky na kuráž, desetkrát prošli kolem domu, než na Billa zaklepali. Možná s ním chvíli normálně mluvili, pak ho zatlačili dovnitř. A bodali ho a bodali, zatímco on nevěřícně couval vlastní předsíní, neschopen odporu.

Bill Hoogener zemřel rukou svých sousedů a vůbec netušil, co se děje.

Alice May věděla, co se děje. Věděla to kdesi uvnitř. Mistr je posel zla, ničitel duší. Služebníci nejsou Služebníky státu, ale otroky nějakého obludného a zákeřného jedu, který je změnil a nechal je páchat tak strašné skutky jako vraždu strýčka Billa.

Přikročila k němu, ke kaluži krve. Odpověděla jí ozvěna, další kroky na dvorku za kuchyní.

Alice May zůstala stát, tiše čekala. Kroky šly blíž, dveře se otevřely. Vstoupil muž, před sebe se moc nedíval. Přes kostkovanou zástěru měl černý plášť Služebníka. Nad koleny krev. Na rukou krev. Everett Kale, řeznický tovaryš. Jednou si vyšel s Jane Hopkinsovou a dal Alici May, tehdy daleko mladší, jeden měsíček z kytice, kterou sestře přinesl.

Alici May na prsou vzplála hvězda a Everett zvedl hlavu. Uviděl Alici May, hvězdu, namířenou zbraň. Hbitě sáhl po stahovacím noži s kostěnou střenkou, který měl v plechovém řeznickém toulci na boku.

Výstřel se v domě ozval strašně nahlas, ale Alice May nemrkla okem. Natáhla tak rychle, že se i zvuk opozdil, a vpálila do muže další kulku dřív, než ho první po zádech vyhodila dveřmi na dvorek. Byl už mrtvý, ale chtěla mít jistotu.

Venku na ni čekal hluk. Hulákání a vyděšené výkřiky. Na dvorku byli tři muži, všichni se dívali na mrtvého řezníka na zemi. Vloupali se do Billova domácího pivovaru a všichni drželi láhve hustého tmavého kvasu. Upustili je, Alice May spustila střelbu.

Měli štíhlé moderní automatické pistole, které přesně padly do připínacího pouzdra u pasu vypasované černé kazajky. Ani jeden nestihl tasit. Za pár vteřin byli všichni mrtví, jejich krev se mísila s černým napěněným pivem, smrtelné záškuby se odehrávaly v rozbitém skle.

Alice May se na ně dívala z neznámého a hodně ošklivého koutku vědomí. Znala je, ale líto jí jich nebylo. Řezník, pekař, pobuda a dělník z rudného dolu. Všichni z městečka.

Zabíjely její ruce. Ruce a puška. A ty ruce už zase nabíjely, braly patrony z opasku a s libozvučným cvakáním je strkaly do zásobníku.

Alice May si uvědomila, že ruce vůbec neovládá vůlí. Někde v Billově předsíni se stala pouhou pozorovatelkou uvnitř vlastního těla. Ale neděsilo ji to. Připadalo jí to správné, navíc věděla, že rozhodování je stále na ní. Není žádná loutka. Určí, kam půjde, ale její tělo jí spolu se zbraněmi pomůže s tím, co tam bude třeba udělat.

Obešla mrtvoly, v nich ještě škubalo, a vyšla zadní brankou. Na další vylidněnou ulici plnou prachu a nelítostného horkého větru.

Střelba by měla přilákat zástup zvědavců. Na šedácích stejného odstínu by měli přijet oba městští zástupci zákona. Alice May ale byla sama.

Vydala se ulicí k železniční stanici. Pod podpatky jí křupal štěrk. Měla pocit, že tenhle zvuk ještě nikdy neslyšela, nikdy tak jasně, tak hlasitě.

Vítr se obrátil proti ní, ještě silnější a rozpálenější. Zvedl se prach, těžký prach s hrubým pískem. Alici May ale nic z toho nezasáhlo, nic jí nenaválo do očí. Bílé šaty prach odpuzovaly, rozrážely vítr, po obou stranách se jí točily víry plné drobného štěrku.

Po levici se jí otevřely dveře, hned se k nim otočila, prst na spoušti. Napůl z nich vyšel muž. Děda Lacker v nejlepším obleku, v roztřesené ruce vlajku Služebníků státu. V levé ruce.

„Zůstaňte doma!“ nařídila mu Alice May. Měla zvučnější hlas, než čekala. Zaduněl jí v uších a snadno překřičel vítr.

Lacker udělal ještě krok a zvedl vlaječku.

„Zůstaňte doma!“

Další krok. Další mávnutí. Pak sáhl do saka a vytáhl kapesní pistolku, jednoranný Derringer, samá zašlá mosaz.

Alice May stiskla spoušť a šla dál, z nejlepšího obleku starého pana Lackera vystříkla klopou krev jako šarlatový květ v knoflíkové dírce.

Nabila za chůze. Uvnitř křičela, ale ven nic neproniklo. Nechtěla dědu Lackera zabít. Byl starý, neškodný, nepředstavoval nebezpečí. Netrefil by ji, ani kdyby stála přímo před ním.

Její ruce a puška to ale braly jinak.

Alice May věděla, kam musí jít. Na nádraží. Kam za necelou hodinu přijede Mistr. Musí tam jít a zabít ho.

Nevypadalo rozumně jít po hlavní ulici, Alice to tedy za školou vzala přes pole. Z meze za ním se rozhlédla po trati zaříznuté do terénu na nádraží a na druhou stranu.

Zvláštní vlak byl už u nástupiště. Jedna lokomotiva, tendr a jediný soukromý vagon pomalovaný černou a rudou barvou. Nad radlicí na předku kotle měla lokomotiva přidělaný štít. Štít s planoucí pochodní Služebníků. Ten vlak musel celou cestu z Jarawak City couvat, pomyslela si Alice May, aby byl balkonkem na zadku vagonu otočený ke smyčce na konci hlavní ulice.

Na obrátce se sešla velká spousta lidí. Všichni, koho Alice May postrádala na ulicích. Vyrazili s předstihem, aby nevypadali jako váhavci nebo vlažní zastánci. Sešli se snad všichni obyvatelé městečka, mnozí v uniformě Služebníků, všichni s černorudými vlajkami.

Alice May seběhla z meze a dál šla po kolejích. Tudy před lety přijela do města. Teď ale měla dojem, že nepřicestovala zrovna z Jarawak City.

Veškerá pozornost se soustředila na konec vlaku, ačkoli bylo zřejmé, že se Mistr ještě neobjevil. Na to byl velký hluk, lidé provolávali slávu a kutálka hrála cosi neidentifikovatelného. V novinách se hodně psalo o tom, jak obecenstvo před Mistrem upadá v hrobové ticho.

Alice May sešla z kolejiště a plížila se k lokomotivě. Když došla k uhláku, slezl z mašiny strojvůdce. Na sobě měl montérky, ale k nim služebnickou čapku s našitou hořící větví.

Za Alici May promluvily ruce. Pažba pušky vylétla a fíra se poroučel mezi koleje. Chvíli se tam kroutil a snažil se vstát, Alice May si počkala na další salvu jásotu, střelila ho do hlavy a překročila ho.

Jsem vrah, pomyslela si. Mnohonásobný vrah.

Kdyby se mi aspoň nepletli do cesty.

Vystoupila na přední balkonek salonního vozu. Nakoukla dovnitř, ale okénko bylo z kouřového skla.

Alice May zkusila dveře. Nebyly zamčené. Otevřela je levou rukou, pušku pohotově.

Čekala malý salonek, možná bohatě zařízený. Uviděla však neskutečně dlouhou chodbu, jejíž konec se ztrácel v dálce.

Na druhém konci vlaku dav náhle zmlkl.

Alice May vešla do chodby a zavřela za sebou.

Byla tu tma, ale její hvězda se rozzářila tím víc a posvítila jí na cestu. Až na to, jak byla dlouhá, a že se její konec ztrácel v mlze, byla chodbička úplně stejná jako v každém jiném vlaku. Leštěné dřevo, železné kliky, každých pár kroků dveře do kupé. Lišila se jen tím, že všude byla kouřová skla, aby nebylo vidět dovnitř.

Alice May už už chtěla jedny dveře otevřít, ale odolala. Šlo jí o Mistra, a ten mluvil na druhém konci vlaku. Kdo ví, kde by skončila, kdyby otevřela dveře?

Šla co nejtišeji dál chodbičkou. Každých pár kroků něco zaslechla a na okamžik ztuhla, prst na spoušti. Ale zvuky nepřipomínaly lidi, zbraně ani nebezpečí. Ozývaly se zpoza dveří do kupé a patřily moři, větru, dešti.

Chodba se táhla dál a Alice May nebyla o nic blíž cíli. Přidala do kroku, pak se i rozběhla. Musí tam doběhnout, než Mistr domluví, než jeho jed otráví její adoptivní rodiče a všechny ostatní, koho zná.

Rychleji a rychleji, podpatky bubnují, dech chrčí, ale pořád je jí zima, je jako led. Alice May měla pocit, že tlačí na neviditelnou zeď, která každou chvíli povolí a ona se vysvobodí z téhle nekonečné chodby.

Povolila. Alice May vpadla do kuřárny plné Služebníků, dlouhé místnosti nacpané černorudými uniformami.

Než se rozkoukala, její oči a ruce začaly střílet. Ručnice byla prázdná za pár vteřin, ale každá kulka našla cíl. Služebníci se hroutili do křesel, svíjeli se na zemi, vrhali se do úkrytu, sahali po zbraních.

Alice May odhodila pušku a vytasila revolver tak rychle, až Služebníkům připadalo, že se jí zbraň v rukou proměnila. Mstitelka levou rukou tahala úderník, spoušť stisknutou, šest výstřelů splynulo v jeden a šest Služebníků zemřelo.

Alice May vrátila revolver do pouzdra a vytáhla druhý, levá a pravá ruka si hladce vyměnily role. Už ale nebylo po kom střílet. Kouř ze střelného prachu se mísil s dýmem z doutníků a dýmek, větráky u stropu ho nasávaly. Služebníci naposledy zachrčeli.

Tak tohle je márnice, pomyslela si Alice May a odkudsi z koutku duše se klidně dívala, jak její jiné já sleduje poslední záškuby umírajících mužů a žen v tratolišti krve a mozků a moči, jež se vsakovaly do kdysi modrého koberce.

Její ruce ? ale jistě nebyly její, jí by se třásly ? zatím nabily revolvery. Pak zvedly pušku a nabily i tu.

Na druhém konci kuřárny se otevřely dveře. Alice May letmo zahlédla Mistrova záda, zachytila pár zařvaných slov, všechna na hranici vřískotu.

Zvedla pušku, do kuřárny vešla mladá žena v černé a rudé.

Byla to Jane. Alice May ji poznala, ale přesto přitlačila prstem na spoušť.

„Nazdárek, Alice May,“ pozdravila ji Jane. Na mrtvoly všude kolem se ani nepodívala, neobtěžovala se vystoupit z kaluže krve. „Mistr říkal, že přijdeš. Mám tě zastavit, říkal, protože nedokážeš zastřelit vlastní sestru.“

Usmála se a zvedla ze stolku pistoli. Její původní majitel sklouzl pod stůl, na opěradle židle po něm zbyla stopa krve, kůže a vnitřností.

Prst stiskl spoušť a Alice May zastřelila Jane. V poslední chvíli ale s nejvyšším vypětím vůle strhla mušku z hrudi na pravé rameno.

„Mistr má vždycky pravdu,“ okomentovala to Jane. Pravá ruka jí bezvládně visela, černý rukáv roztržený, z rány koukaly úlomky kostí.

„Nemá,“ řekla Alice Jane, když k ní Jane vykročila a sebrala levou rukou další pistoli. „Mistr se mýlí, Jane. Vystřelila jsem na tebe. Vystřelím znovu. Nemůžu… s tím nic dělat. Nechoď…“

„Mistr má vždycky pravdu,“ opakovala Jane s naprostou důvěrou. Zvedala pistoli.

Tentokrát Alice May neměla sílu vzdorovat tahu pušky. Winchesterovka namířila sestře na hruď a nedala se strhnout.

Výstřel zazněl hlasitěji než všechny předchozí a měl hrozivější výsledek. Jane se odlepila od země. Byla mrtvá dřív, než po zádech dopadla na ostatní mrtvoly.

Alice je překročila a zaklekla k sestře. Slzy jí po šatech stékaly jako déšť po skle. Bílá látka všechno odpuzovala, krev i potrhané maso, stejně jako prach.

Ale s rukama je to jiné, pomyslela si Alice May. Ruce nebudu mít čisté už nikdy.

„V Denilburgu se vůbec nic neděje,“ zašeptala Alice May.

Vstala a otevřela dvířka na zadní balkonek. Vstříc celému městu, vstříc Mistrovi.

Když vyšla, něco křičel, mával pěstmi a tloukl do zábradlí, až se otřásalo.

Alice May neposlouchala, co říká. Namířila mu do týla a stiskla spoušť.

Ozvalo se jen ubohé cvaknutí. Alice May zapumpovala pákou. Z komory vypadla nevystřelená patrona, o balkonek a o koleje pod ním zazvonila mosaz. Znovu zmáčkla spoušť, zase nic.

Mistr přestal řečnit a otočil se k ní.

Šerifská hvězda jasně vzplála. Alice May si musela zaclonit oči puškou, aby něco viděla.

Zblízka nebyl Mistr nic moc. Vzrůstem menší než Alice May, a ta bradka, darmo povídat. Legrační mužíček. Dokud jste se nepodívali do očí.

Alice May toho hned zalitovala. Jeho oči byly jako ta nekonečná chodba, propasti do bezedné prázdnoty, kde nemůže žít nic lidského.

„Takže jsi zabila sestru,“ řekl Mistr. Po křiku ani stopy, spíš předl. Nebylo ovšem pochyb, že srocení pod vagonem slyší každé jeho slovo. Jeho hlas se nesl sám od sebe. „Zabila jsi Jane Elizabeth Suky Hopkinsovou, zabila jsi Everetta Kylea, Jima Bushbyho, Rosca O’Falna, Huberta Jenkse a starého pana Lackera. Nemluvě o mých lidech ve vlaku. Pobila bys celé město, abys mě dostala, že ano?“

Alice May neodpověděla, ale celé město zalapalo po dechu. Odhodila pušku a vytáhla revolver. Zkusila vytáhnout revolver. Nešel z pouzdra. Zkusila levý, ale i ten se zasekl.

„Nejde to tak snadno, co?“ zašeptal Mistr, aby ho slyšela je ona. Jeho dech páchl jako pokoj, který právě nechala za sebou. Krví a hovny a hrůzou. „Víš, mezi takovými jako ty a já platí jistá pravidla. Nesmíš tasit dřív než já. A i když jsi rychlá, tak rychlá jako já nejsi. Všechno jsi to dělala zbytečně. Tolik mrtvých. Té krve, co máš na rukou.“

Alice May ucouvla, aby mu dala prostor. Neodvážila se podívat na shromáždění ani Mistrovi do očí. Místo toho se mu dívala na ruce.

„Klidně to vzdej,“ šeptal Mistr. „Zaujmi po sestře místo v mých službách. V mé posteli. Líbilo se jí to. I tobě se to bude líbit.“

Mistr se olízl. Alice May se nedívala na jeho dlouhý, špičatý, kožovitý jazyk. Dívala se mu na ruce.

O kousek ucouvl, dál šeptal.

„Ne? Tohle je tvá poslední šance, Alice May. Přidej se ke mně a všechno dobře dopadne. Nikdo ti nebude vyčítat, žes zabila Jane a všechny ostatní. Dokonce ti dám…“

Pohnul rukou. Alice May tasila.

Vystřelili v týž okamžik. Alice May ani nevěděla, odkud se mu v ruce vzala pistole. Něco jí dalo strašnou ránu do prsou a ona odlétla na zábradlí. Revolverem ale stále neochvějně mířila na Mistra a levou rukou tahala kohoutek a pravou tiskla spoušť jednou… podruhé… potřetí… počtvrté… popáté.

A bubínek byl prázdný. Alice May ho upustila a osahala si hruď. Nemohla se nadechnout. Srdce jí bušilo vědomím, že ji zastřelil, že jsou to poslední vteřiny jejího života.

Něco jí spadlo do ruky. Bylo to horké, palčivé. Tupě se dívala, jak jí to pálí dlaň. Konečně pochopila, že je to kulka, zdeformovaná střela ne z olova, ale z jakéhosi bílého kamene.

Alice May ji upustila, až když měla v dlani hlubokou ránu. Zkusila znovu dýchat, nadechla se, ačkoli ji strašně píchalo na plicích.

Podívala se na prsa, hledala krev. Živůtek měla ale dokonale bělostný, jen napravo, zrcadlově proti hasnoucí stříbrné hvězdě, uviděla malou okrouhlou dírku. Zdráhavě do ní sáhla. Ucítila ale jen utkané vlasy. Na prádle neměla ani dírku, ani krev.

Alice May se posadila. Mistr ležel na zádech na druhém konci balkonku. Vypadal jako obyčejný mrtvý skrček. Alice May z něj už vůbec neměla strach.

Přelezla k němu, ale než se ho stačila dotknout, začal se třást. Po těle mu běhaly vlny, obličej měnil barvu z brunátně růžové do matně stříbrné. Pak se začal rozpouštět, konzistencí stejně jako barvou připomínat rtuť. Kapalina vytekla ze šatů do kulatého bronzového kanálku v rohu balkonu. Za chvíli z něj nezbývalo víc než malá automatická pistole, hromádka šatstva a dvě prázdné boty.

Alice May se podívala na shromážděný dav. Už se rozcházel. Lidé svlékali uniformy Služebníků, někteří zůstali jen v prádle. Další prostě odcházeli. Všichni měli svěšenou hlavu, nikdo nemluvil.

Alice May vstala, ruce přitisknuté na žebra proti bolesti. Hledala v davu své adoptivní rodiče, svého živého strýčka Billa.

Uviděla je, ale oni se jako všichni ostatní nechtěli podívat na ni. Stáli k ní zády a hleděli k městu.

Jake a Stella se o sebe opřeli a vykročili po hlavní ulici. Neohlédli se. Strýček Bill zatočil k nástupišti. Alice May na chvíli zadoufala, že se na ni podívá. Ale nepodíval.

Alice May se za nimi dívala a věděla, že s sebou berou všechno, čím jim byla.

Čtvrtá Hopkinsova dcera, stejně jako třetí, byla pro Denilburg mrtvá.

Lhostejně zvedla pušku i revolver a nabila je. Pás s náboji měla skoro prázdný.

Když lokomotiva zapískala, překvapilo ji to jen na chvíli. Do tohohle života přijela vlakem, tak je jen správné, aby z něj vlakem i odjela.

Vlak sebou škubl. Vyvalil se dým, kola se protočila. Alice May otevřela dveře a vešla do vagonu. Kuřárna zmizela i s Jane a všemi mrtvolami. Stanula rovnou v nekonečné chodbě, u nohou jí stál lodní kufr.

Alice May ho vzala za jedno ucho, otevřela dveře nejbližšího kupé a zatáhla ho dovnitř.

Strýček Bill přednosta stanice se z nástupiště díval, jak vlak pomalu odjíždí. Ještě před zářezem mezi poli odbočil na výhybce, která tam nikdy nebyla, a zajel do tunelu, který se ztratil, sotva soukromý vagon zmizel ve tmě.

Bill otřel slzu za přítele, který nosil stejné jméno, za městečko, které ztratilo nevinnost, a za téměř dceru, která zaplatila za to, že je všechny zachránila.

Předmluva k „Mé nové echt nekonečné

fantasy sérii“

Tenhle text spatřil světlo světa jako přednáška na Worldconu 1999 v Melbourne. Už dávno jsem zjistil, že má-li člověk něco číst před publikem, tak ať je to krátké a legrační, žádné vážné pasáže z připravované knihy. Obvykle je lepší se vyhnout i dialogům, pokud jeden není herec nebo neumí mluvit různými hlasy.

Tak jsem přišel s touhle hříčkou a vydával ji za nástin dlouhé fantasy série, kterou se chystám napsat. Posluchači měli být velice sečtělí znalci fantasy, proto jsem si řekl, že ocení pár laskavých dloubanců do žánrových stereotypů. Zároveň jsem se předem omluvil autorům, s názvy jejichž děl jsem si pohrál, aby se do mě pak nepustil nějaký jejich skalní fanoušek. Nebo autor sám, nejméně jeden byl totiž přítomen.

Štyk měl na Worldconu úspěch, tak jsem ho ještě párkrát zopakoval a nakonec ho vyvěsil na své stránky. Vůbec jsem nečekal e-maily v tom smyslu, že bych se do tak dlouhé série neměl pouštět, jak mi radil jeden čtenář, protože bych neměl čas na příběhy ze Starého království, nebo dotazy, kdy už vyjde první ze sedmačtyřiceti plánovaných dílů, protože pisatel už hoří zvědavostí, co se stalo s tím chlapcem s očima barvy bláta, který plavával s delfíny.

Odpovídat na tyto e-maily, že šlo o vtip, celou legraci trochu pokazilo. Doufám, že mě teď nezasypou další dopisy…

Moje nová echt

nekonečná fantasy série

Přečtu vám prolog ke své epické fantasy sérii o sedmačtyřiceti svazcích, která se prozatím nazývá Bláboliad. Jednotlivé knihy se jmenují:

Kniha první: Čas kol

Kniha druhá: Trůn her

Kniha třetí: Drak, co umřel moc mladý

Kniha čtvrtá: Čarodějových sedmatřicet učňů

Kniha pátá: Lem, kadidelnice a síň

Kniha šestá: Přichází temnota

Kniha sedmá: Sedmá kniha

Kniha osmá: Navrácení omylem zakoupeného krále

Abych řekl pravdu, o zbylých devětatřiceti knihách ještě nemám úplně jasno, ale u čísla 26 uvažuji o titulu „Kniha, jejíž jméno se nesmí vyslovit“. Abych zachoval strašidelnou atmosféru, rozumíme si.

Než se do série pustím, rozhodl jsem se analyzovat stavební prvky úspěšné rozsáhlé fantasy. Například kdy má padnout první zmínka o pánu zla ? na straně čtyřicet dva nebo šedesát sedm? A docela rychle jsem zjistil, že se neobejdete bez prologu a pokud možno ani bez proroctví. Pohled z ptačí perspektivy nikdy neuškodí, ale není nezbytně nutný.

Přečtu tedy prolog a proroctví z první knihy své osmapadesátisvazkové série ? právě jsem dospěl k názoru, že pokud to mám udělat pořádně, potřebuji dalších jedenáct knih; čtyřicet sedm prostě nestačí.

Prolog: Z Tajné knihy Kruhu účetních

Vysoko nad prašnými planinami se vznosně vznášel orel, jehož mocné perutě sahaly od jednoho konce až na druhý. Orlíma očima propátrával zemi pod sebou a hledal králíky vihar-vihar.

Vtom orlím pohledem zachytil záblesk. Nebyl to záblesk králíka vihar-vihar. Ó ne, byl to kov, nikoli srst.

Orel složil křídla, jež se dosud rozpínala od jednoho konce až na druhý, a padal k zemi jako orel, který přestal letět. Řítil se níž a níž a níž, až dvě stě tři stopy a sedm coulů nad zemí křídla zase roztáhl. Orel se zastavil vprostřed pádu.

Když se z toho prudkého brždění vzpamatoval, spatřil ten veliký dravec, ten vznešený pán oblohy, ten král všeho ptactva, že se na pláni leskne kovový odznak. Kovový odznak upevněný k dýnku. K dýnku klobouku, jenž spočívá na hlavě. Na hlavě, jež jest krkem spojena s tělem. S tělem člověka ? pocestného. Ne, není to králík vihar-vihar. Není to k jídlu. Orel přesto dál kroužil a vznosně se vznášel, pozoruje a naslouchaje. Náš orel totiž nebyl vždy orlem. Býval i vajíčkem. Ale i přesto měl dar jazyků a porozumění lidské řeči. Uměl jí i hovořit, ale špatně. Zadrhával, protože měl ohnutý zobák.

A toto orel slyšel, když pocestný člověk s kovovým odznakem na dýnku klobouku zahovořil k ostatním pocestným lidem, kteří neměli kovový odznak, a tudíž nepřitahovali pozornost orlů, co se vznosně vznášejí.

*

CO ŘÍKAL POCESTNÝ ČLOVĚK S ODZNAKEM NA DÝNKU KLOBOUKU:

Přistupte blíže, nevítaní společníci, a věnujte jedno ucho příběhu o našich praotcích troglodytech a o slavných bitvách, z nichž utekli. Naše psané dějiny sahají celé tři neděle zpátky až do časů, kdy Sorgen Vylitá hlava podpálil muzeum. Já si však pamatuji legendy ještě starší, z dob před téměř deseti lety, kdy Amoss Velkorysý-Nablb uspořádal o zimním slunovratu večírek s bruslařským neštěstím.

Vězte pak, že tento příběh je z dob ještě dávnějších, bájné leč ještě uvěřitelné historie staré předlouhých dvacet roků. Z věků, kdy do Dolních království dolehla zvěst o nové temné moci, jež bez pomoci hnojiv vzkvétá na severu. Na utajených radách poprvé šeptem zaznělo jméno „Velkopán“. Rty v temných koutech je pak tiše opakovaly a potom se chvěly, jak přemáhaly smích.

Velkopán se totiž jmenoval Cecil a bylo o něm známo, že šišlá. Pochopitelně se nechával raději titulovat Velkopán, a kdykoli jeho zmocněnci uslyšeli vyslovit jeho pravé jméno, záhy následoval strašný trest. Nikdo před nimi nebyl v bezpečí. Neškodná zmínka o jménu Cecil znamenala ošklivou a začasté magickou likvidaci všech v doslechu.

V prvních pár dnech bylo srovnáno se zemí město Cecil a těch pár ubožáků pokřtěných jménem Cecil si muselo změnit jméno na Ardraven, Belochnazar nebo jinou ukňouranou přezdívku, která mužností a hrdinností nesahala jejich původnímu jménu ani po kotníky.

Jak že se mohu odvážit vyslovit před vámi jméno Cecil? Mám v držení tento amulet, jenž kouzlem vymaže jméno Cecil z paměti posluchačů deset minut poté, co bylo vysloveno. V paměti vám zůstane jen projev plný otravného zvonění všude tam, kde bylo původně jméno Cecil.

To ale odbočuji. Kde jsme to byli? Ano. Zoufalá spěšná poselství od trpaslíků zůstala bez odpovědi, protože poslové šli přes hory tak pomalu, že varování doručili až tři roky poté, co se hrozby v nich popsané uskutečnily. Falanor ani Eminholm stejně nebyly připraveny vyslat muže do války. Nabídly tedy jednotku ozbrojených opičáků a kompletní osazenstvo polepšovny pro mladší žáky.

Tito elitní vojáci se vydali do hor a živé je už nikdo nespatřil. Zato mrtví se vrátili, a byli ještě strašnější a navíc v Cecilových službách… tedy ve Velkopánových.

Králové v hrůze vyhlásili všeobecnou mobilizaci a nechali si k únikovým kočárům připřáhnout koně navíc. Ještě když vybírali z pokladnic nejcennější kousky, mnozí se báli, že už je pozdě.

Cecilovy armády byly na pochodu. Pravda pomalu, protože mrtví trpaslíci pochodují ještě pomaleji než živí. Moudrým začínalo být přesto jasné, že se v nejbližších sedmnácti letech musí něco podniknout.

Leč zdálo se, že na jihu není síly, jež by se mohla Velkopánovi postavit. Byl totiž nejmocnějším černokněžníkem ve své věkové kategorii a na hrách sedmnácté Magiády posbíral všechny zlaté. Rovněž byl mistrem ve vrhu koulí a trénoval s lebkami svých soupeřů zalitými olovem. Jeho týmy skřetích akvabel dokázaly překonat každý vodní příkop, kdykoli se zjevit v soukromém bazénu a dokonce prolézt ze stoky odpadem, oblečeny v šaškovském kostýmu. Nikdo před ním nebyl v bezpečí.

Tehdy se Moudří rozpomněli na slova napsaná na stříbrné salátové míse, již už sto let užívali o slavnostních obědech. Nechali ji donést z kuchyně a navzdory mnohým škrábancům od příborů rozluštili runový nápis „Věštební mísa. Vyrobeno v Swyrborgen-orgen-sorgen-lorgen pro aeki“.

Z druhé strany byla bez nápisu. Když ji však pokropili olivovým olejem, objevily se záhadné runy. Moudří je jednu po druhé luštili.

„J-e-l ď-e-d-o u-š-e-k n-a m-o-ř-e i-n f-a-r-k t e-m t-a-m o-c-h o-ř e-l.“

Ubíhaly dny, pak týdny, pak měsíce, jak byste asi čekali. Kdyby tomu bylo obráceně, poznalo by se, že Velkopán už zvítězil. Konečně Moudří rozluštili celé proroctví.

Jel dědoušek na moře,

infarktem tam ochořel.

Teď má díru v komoře,

neměl jezdit na moře.

Jeho smysl jim byl okamžitě jasný. Poznali, že někde v Dolních královstvích se narodí chlapec, který užije síly moře a svrhne Velkopána. Chlapec s očima černýma jako dno modromodrého moře. Chlapec, který bude možná mít i skřele a pár šupin a snad i hřbetní ploutev.

Moudří ale také věděli, že Velkopán proroctví rovněž zná, neboť má zvědy všude, především mezi číšníky v pánském klubu Moudrých. Věděli, že ví, že vědí, že ví.

Všem bylo jasné, že Moudří musejí nalézt chlapce mořevládce jako první a odvézt ho někam, kde vyroste v nevědomosti o své moci a svém předurčení. Musejí ho najít dřív než Velkopán, protože ten by chlapce obrátil k silám temnoty.

Ale kdo je ten chlapec? Kde je ten chlapec? Je někde druhá salátová mísa, druhá sloka proroctví, o níž Moudří dávno nevědí, zato o ní ví stará babizna v pralese Haz-chyllen-boken-woken nedaleko moře, kde s delfíny dovádí chlapec s očima barvy bláta?

Ano, je.

Předmluva ke „Třem růžím“

Tenhle příběh jsem napsal roku 1997 den předtím, než jsem měl číst na jedné akci v Melbourne. Byla to každoroční oslava organizovaná popularizátorkou australské literatury pro děti Agnes Nieuwenhuizenovou pro knihovníky, učitele a fanoušky literatury; tento ročník se jmenoval „Kouzelný večer“. Mělo mluvit šest spisovatelů, každý si měl připravit příběh o lásce nebo s láskou nějak spojený.

Nevím, proč jsem napsal povídku o mrtvé manželce, protože tehdy jsem ještě ani nebyl ženatý a nepochoval jsem nikoho blízkého. Také nevím, proč mi z ní vyšla bajka nebo pohádka. Část jsem napsal v letadle, část v hotelu na pokoji. Na „Kouzelném večeru“ jsem ji četl z rukopisu.

Příběh o lásce to ale byl, stejně jako ten večer byl opravdu kouzelný, protože jsem se tam seznámil se svojí budoucí manželkou Annou. Takže je to možná ten nejdůležitější příběh, jaký jsem kdy napsal, a dostal jsem za něj nejkrásnější odměnu.

Tři růže

Povím vám příběh o zahradníkovi, který vypěstoval nejkrásnější růži, jakou kdy svět viděl. Růže byla černá, což je nepravděpodobné, a kvetla po celý rok, což je nemožné.

Když o ní král uslyšel, chtěl ji spatřit na vlastní oči. S družinou jel k zahradníkovu prostému domku sedm dní. Zrána sedmého dne přijel a uviděl růži. Byla ještě krásnější, než si představoval, a zatoužil po ní.

„Jak se ti podařilo vypěstovat tak nádhernou růži?“ zeptal se král zahradníka.

„Zasadil jsem ji v den, kdy zemřela moje žena,“ odpověděl dosud nemluvný zahradník a nespustil zrak z růže. „Je sytě černá jako její vlasy. Ta růže vyrostla z mé lásky k ní.“

Král se otočil ke svým služebníkům a poručil: „Vytrhněte ten růžový keř a odvezte ho na zámek. Taková krása se hodí jen pro mě.“

Když ale keř zasadili v paláci, vydržel jen rok, zaschl a umřel. Král na něj byl zvyklý hledět každý den a v zlosti si usmyslel, že je to zahradníkova chyba. Hned se ho vypravil potrestat.

Ale když přijel k jeho domku, s úžasem spatřil další růžový keř s jediným květem. Růže to byla zelená a ještě krásnější než ta první, černá.

Král se zahradníka opět zeptal, jak vypěstoval tak nádhernou růži.

„Zasadil jsem ji v den výročí smrti své ženy,“ řekl zahradník a nespustil zrak z růže. „Má barvu jejích očí, do nichž jsem hleděl každé ráno. Ta růže vyrostla z mé lásky k ní.“

„Vemte ji!“ poručil král a vyrazil na sedmidenní cestu zpátky do paláce. Taková krásná květina se nehodí pro prostého poddaného.

Zelená růže kvetla dva roky a král na ni hleděl každý den, protože mu přinášela velké potěšení. Pak jednoho dne zašla, keř seschl, okvětní plátky popadaly na zem. Král je posbíral a dva dny s nikým nemluvil. Potom řekl, jako by chtěl přesvědčit sám sebe: „Zahradník bude mít další růži.“

Potřetí tedy vyjel se svou družinou. Tentokrát vzali i rýč a zámeckého květináře.

Král byl tak netrpělivý, že cestovali nejen ve dne, ale i půl každé noci, mnohdy ale špatně odbočili nebo narazili na zatopený most a cesta k chudému domku zabrala zas sedm dní. Opravdu tu rostl růžový keř s jediným květem. S rudou růží tak krásnou, že královi muži ztratili řeč a král sám nedovedl než hledět na ni a posunkem pokynout svému květináři, ať ji vykope.

I když se král na nic neptal, zahradník promluvil dřív, než se rýč poprvé dotkl země.

„Tuhle růži jsem zasadil tři roky po smrti své ženy. Má barvu jejích rtů, jež jsem poprvé líbal pod letním měsícem za nejteplejších nocí. Ta růže vyrostla z mé lásky k ní.“

Král jen upřeně hleděl na růži, jako by neslyšel. Konečně odtrhl zrak a otočil koně k domovu.

Zámecký květinář na chvíli přestal rýt.

„Tvé růže jsou nejkrásnější, jaké jsem kdy viděl,“ řekl zahradníkovi. „Mohly vyrůst jen z veliké lásky. Proč je ale pěstuješ, když ti ty vzpomínky pokaždé někdo vezme?“

Zahradník se usmál a odpověděl: „Moji ženu mi nic připomínat nemusí. Když se procházím sám pod noční oblohou, vidím čerň jejích vlasů. V odlescích světla na zelené láhvi vidím její oči. Když za kopci zapadá rudé slunce a vánek mě hladí po tváři, cítím její políbení.

První růži jsem vypěstoval, protože jsem měl strach, že bych mohl zapomenout. Když ji vytrhli, pochopil jsem, že jsem o nic nepřišel. Nikdo mi nemůže vzít vzpomínku na moji lásku.“

Zámecký květinář se zamračil a začal zase rýt. „Ale proč tedy ty růže pěstuješ?“

„Pěstuji je pro krále,“ řekl zahradník. „Nemá své vlastní vzpomínky, nemá lásku. A nakonec jsou to stejně jenom kytky.“

Předmluva ke „Koncům“

Tohle je jedna z těch vzácných povídek, které se prostě zčistajasna odněkud vynoří. Napsal jsem ji za jeden den a pak se k ní několik let vracel, aby za něco stála. Když už jsem měl dojem, že za něco stojí, nevěděl jsem, co s ní, protože byla dost krátká. Asi rok nato dostala šanci uzavřít antologii Gothic! editorky Deborah Noyesové. Jako tečka za celou sbírkou si našla své místo na slunci.

Zvláště mě potěšilo (a překvapilo), že byla vybrána do prvního ročníku Year’s Best Science Fiction & Fantasy for Teens editorů Jane Yolenové a Patricka Nielsena Haydena. Jsem zvědavý, jestli ji také zařadí na konec, protože jsem antologii zatím neviděl.

Pokud ji dají na konec, kde je i v této sbírce, mohu si z toho vyvodit nesprávné ponaučení (jako když hollywoodský producent probírá pro inspiraci loňské trháky) a hned se pustím do psaní „Začátků“ a „Prostředků“, abych si zajistil místo v co největším počtu dalších antologií.

Konce

Mám dva meče. Jeden se jmenuje Smutek a druhý Radost. Nejsou to jejich skutečná jména. Předpokládám, že písmena vyrytá do modročerných čepelí nezná nikdo z živých.

Já vím, já přece nejsem živý. Ale ani mrtvý. Něco mezi tím, pobývám v pološeru mezi bděním a spánkem, uvízlý na hraně, přitlučený k prknu, nemohu zpátky a nemohu vpřed.

Odpočívám, ale spánek to není a sny se mi nezdají. Jen vzpomínám, vzpomínky zakopávají jedna o druhou, míchají se a spojují a splývají, až nevím kdy a kde a jak a proč, a než padne noc, už to nemohu snést a vstanu z neklidného lože výt na měsíc nebo bloumat po chodbách…

Nebo sedět pod meči na staré proutěné židli, čekat na případnou návštěvu, na změnu, na příležitost, kdyby náhodou přišly…

*

Mám dvě dcery. Jedna se jmenuje Smutek a druhá Radost. Nejsou to jejich skutečná jména. Předpokládám, že ani ony si nevzpomínají, jak se jmenovaly v dávných časech svého mládí. Ani ony, ani já si nevybavíme jméno jejich matky, ačkoli při denním snění občas zahlédnu její tvář, ucítím dotek její pleti a chuť jejích úst, uslyším šustění jejího rukávu, když odchází z pokoje a z mých vzpomínek.

Mé dcery mají větší hlad než já, a přesto žízní po krvi.

Tento příběh má dva konce. Jeden se jmenuje Smutek a druhý Radost.

*

Tohle je první konec:

Slavný hrdina přichází neopatrně do mého domu, slunce zapadá. Je na vrcholu sil, vysoký, silný a sebevědomý. Na zahradě ve stínu věkovitého dubu nachází mé dcery. Poslední paprsek slunce je jen dva kroky daleko a on je dost chytrý, aby toho využil, a silný. Na obou stranách se předstírá láska, vyskočí tesáky. Hrdina je ale se svým postříbřeným nožem rychlejší a slunce je příliš blízko.

Stříbro otravuje, oheň spaluje, a to je konec Smutku a konec Radosti.

Hrdina se oslaben potácí dál, chce už dotáhnout epos, který o něm napíší. Nachází mě v proutěné židli a nade mnou Smutek a Radost.

Dávám mu na výběr a prozrazuji mu jména.

Volí si Smutek a neví, že si ho vybírá pro sebe. Meče jsou dobře pojmenovány.

Nelituji jeho ani svých dcer, jen sebe.

Piji jeho krev. Moc dlouho tomu… a on byl hrdina.

*

Tohle je druhý konec:

S východem slunce do mé zahrady přichází mladík ještě ne dost starý, aby mohl být hrdina, ať veliký nebo malý. Dívá se na mě oknem, a ačkoli se snažím zdržovat, nakonec se musím odšourat z proutěné židle do postele. U nohou mám kosti a lebku, maso už dávno vzal čas. Nevím, čí jsou to kosti. Po domě se válí spousta kostí a lebek.

Chlapec vchází oknem na slunečním paprsku. Z přítmí dveří sleduji, jak si prohlíží meče. Pohybuje rty, luští, co je na čepelích napsáno, nic jiného mě nenapadá. Snad se žádná abeceda ani jazyk neztratí, dokud někde kousek zbývá.

To prastaré písmo, prastarý život mu nijak nepomůže.

Nahlas vyslovuji jména, jež jsem mečům dal, ale neodpovídá.

Nevidím, kterou zbraň si vybral. Vzpomínky mě už zavalují, tlačí na mě, tlučou mě a obkličují. Nevím, co se stalo nebo stane nebo by se mohlo stát.

Jsem v posteli. Mladíček stojí nade mnou, hrot meče opřený o moji hruď.

Je to Radost, podle mě mu ji doporučila moudrost, ne štěstí. Koho by to napadlo u kluka, který se ještě ani neholí?

Ocel je chladná. Definitivní. Ale z rány prýští jen prach.

Přichází druhá rána, přímo na suché kosti krku.

Na tenhle konec jsem čekal hodně dlouho.

Čekal jsem, až někdo zvolí za mě.

Až mi dá Radost místo Smutku.