Naomi Noviková

Dračí pomsta

prolog

…

Už při pohledu do zahrad za noci si Laurence nemohl připadat jako doma; stromy prosvítalo příliš mnoho luceren, rudě a zlatě zářících pod vzhůru trčícími oblouky v rozích střech a smích za jeho zády prozrazoval cizí zemi. Hudebník z nástroje opatřeného jedinou strunou mámil chvějivou, prchavou píseň, která se jako nit proplétala hovorem, až se slova sama slévala v pouhou hudbu. Laurence si ze zdejšího jazyka osvojil pramálo, a jakmile spustilo tolik hlasů, obsah řeči se mu záhy stejně ztrácel. Když na něj někdo promluvil, mohl se jen usmívat a skrývat to, že nerozumí, za šálek slabě zeleného čaje, přičemž číhal na příležitost, aby se v tichosti odkradl za roh terasy. Jen co se pak ocitl z dohledu, odložil nedopitý koflík na okenní římsu. Nápoj v něm mu chutí připomínal navoněnou vodu a on toužebně myslel na silný černý čaj hojně doplněný mlékem nebo, ještě raději, na kávu, které se už dva měsíce nenapil.

Pavilon, z něhož se vyhlíželo na měsíc, se nacházel na nevelkém skalním ostrohu vybíhajícím z úbočí hory v dostatečné výši na to, aby se z něj rozsáhlé císařské zahrady daly obhlédnout z nezvyklého nadhledu, jakého jinak nebylo možné dosáhnout: nebylo to ani tak nízko nad zemí jako

obyčejný balkon, ani tak vysoko jako Temerairův hřbet, odkud se stromy proměňovaly v zápalky a rozložité pavilony v dětské hračky. Laurence vyšel zpod převisu střechy a zamířil k zábradlí. Vzduch po dešti příjemně chladil a jemu vlhkost nevadila, kapičky na obličeji vítal, po letech na moři pro něj byly známější než všechno ostatní kolem. Vítr úslužně odklidil poslední zbytky otálejících bouřkových mračen. Nad letitou, oměklou a omletou dlažbou kamenných chodníčků, které se ve svitu měsíce, dorůstajícího do třetí čtvrti, jasně leskly jako šedivá hladina, se lenivě zdvíhala oblaka páry a vánek voněl přezrálými meruňkami, které padaly ze stromů a rozpleskávaly se o dlažební kameny.

Mezi skloněnými věkovitými stromy probleskovalo ještě další světlo, za hradbou větví se míhala mdlá bílá záře, která hned mizela a hned se zase objevovala, neúhybně však směřovala ke břehu nedalekého ozdobného jezera. Laurence slyšel tlumené našlapování, ale zprvu moc neviděl, po chvíli se však vynořil podivný skrovný průvod: hrstka sluhů se hrbila pod tíhou prostých dřevěných már nesoucích zahalené tělo a za nimi kráčelo pár mladíčků, kteří se s rýči v rukou neklidně ohlíželi přes rameno.

Laurence s údivem zíral, vzápětí se vrcholky stromů naráz prudce otřásly a uhnuly z cesty Lien, která vpadla na prostorný palouk za sluhy, hlavu obkrouženou širokým límcem měla přitom svěšenou a křídla tiskla k bokům. Útlé

stromy se pod tíhou jejího těla ohýbaly nebo lámaly a kolem plecí jí uvázly dlouhé chvosty vrbových lístků. Byly její jedinou okrasou, přišla o veškeré nádherné rubíny i zlato a bez šperků, které nedávaly tolik vyniknout bělavé průsvitnosti její jakoby vyloužené kůže, se zdála bledá a nezvykle bezbranná a její rudé oči ve tmě vypadaly jako černé důlky.

Sluhové složili břemeno na zem, aby u paty jedné staré velebné vrby vyhloubili jámu, co chvíli přitom zhluboka oddychovali, když vyhazovali vláčnou hlínu do výše, a na bledých širokých tvářích jim zůstávaly černé šmouhy, jak se dřeli a potili. Lien zvolna obcházela palouk, skláněla se pro vzrostlé šlahouny, které bujely při jeho okrajích, vytrhávala je a vršila na hromadu. Nikdo jiný se pohřbu neúčastnil, vyjma jednoho člověka, který šel Lien v patách. Postava v tmavomodrém rouše působila povědomě, tu chůzi jako by Laurence znal, do tváře však muži neviděl. Neznámý se postavil po straně hrobu a v tichosti sledoval, jak sluhové kopou. Nebyly tu ani květiny, ani se nekonal dlouhý pohřební průvod, jaký Laurence zahlédl v ulicích Pekingu: pozůstalí si rvali šaty a mniši s oholenými hlavami nesli kadidelnice, ze kterých se do okolí šířila oblaka vonného dýmu. Ta podivnost, co se tu za noci odehrávala, by se pramálo lišila od pohřbu nějakého nuzáka, nebýt císařských pavilonů, jejichž střechy zlatě probleskovaly mezi stromy, a

Lien, která se mocně a hrozivě tyčila nad vším tím děním jako mléčně bílý duch.

Sluhové tělo před spuštěním do země neodhalili, od Jung Singovy smrti už ovšem uplynul více než týden. Zdálo se podivné, že takto probíhá pohřeb císařského prince, byť předtím osnoval vraždu a hodlal se zmocnit bratrova trůnu.

Laurence se v duchu ptal, jestli jeho pohřeb nebyl předtím zakázán či zda se dokonce i teď neodbývá v tajnosti. Malé zahalené tělo sklouzlo z dohledu a vzápětí to zlehka plesklo.

Lien zakvílela, takřka neslyšně, její vzlyk nemile zašimral Laurence v zátylku a rozplynul se v šelestu stromů. Rázem si připadal jako vetřelec, ačkoli ho v záři luceren, jejichž světlo se mu slévalo za zády, dozajista nemohli vidět.

Kdyby se v tu chvíli rozhodl odejít, zapůsobil by rušivěji.

Sluhové mezitím začali hrob zahazovat, rozmáchlými tahy shrnovali navršenou hlínu zpět do jámy, práce jim šla rychle od ruky. Záhy zem upěchovali lopatami do rovna a po hrobu nezbylo jediné památky krom holého překopaného místa a schýlené vrby, která ho dlouhými převislými větvemi chránila. Oba chlapci odběhli mezi stromy, aby do náručí nasbírali lesní hrabanku, starým zetlelým listím a jehličím pak čerstvě zbrázděný povrch zasypali tak, že byl k nerozeznání od nerozryté půdy a zcela zmizel z očí. Skončili s lopotou a nejistě poodstoupili: bez duchovního, který by jejich konání dal podobu důstojného obřadu, se neměli čím řídit. Lien jim žádné vodítko neposkytla, schoulila se k zemi

a stáhla se do sebe. Muži si posléze hodili rýče na ramena a odtrousili se mezi stromy, bílou dračici přitom obcházeli co možná největším obloukem.

Muž v modrém rouše přistoupil k hrobu a pokřižoval se.

Když se pak znovu obrátil, měsíc mu zplna osvítil obličej a Laurence hned poznal, kdo to je: de Guignes, francouzský velvyslanec, a snad ten vůbec poslední smuteční host, kterého si tam bylo možné představit. Jung Sing se ve svém urputném odporu vůči vlivu Západu na nikoho neohlížel, nerozlišoval mezi Francouzi, Brity ani Portugalci a de Guignes by si jeho důvěru v životě nezískal, stejně jako by nedošel přízně u Lien. Protáhlé, aristokratické rysy, čistě francouzské, však nezapřel. Jeho přítomnost byla nezpochybnitelná a zároveň nevysvětlitelná. Ještě chvíli se na palouku zdržel a promluvil na Lien: slova nebylo na dálku slyšet, z jeho chování se však dala tušit otázka.

Dračice mu neodpověděla, nevydala ani hlásku, jen se dál tiskla k zemi a neúhybně upírala pohled na skrytý hrob, jako by si to místo chtěla vrýt do paměti. Velvyslanec se po chvíli rozloučil ladnou úklonou a odešel.

Zůstala bez hnutí u hrobu, rychle plující mraky a dloužící se stíny stromů jí po těle kreslily pruhy. Laurence nemohl želet princovy smrti, a přece v něm hlodala lítost.

Nepředpokládal, že by teď někdo vzal zavděk její společností. Dlouho ji pozoroval opřen o zábradlí, až se měsíc posléze nachýlil příliš nízko a ona mu zmizela z očí.

Zpoza rohu terasy se ozval nový výbuch smíchu a potlesku.

Hudba dohrála.

I

Kapitola 1

Horký vítr, který líně vanul do Macaa, nepřinášel osvěžení, pouze rozviřoval hnilobný slaný pach přístavu zaneseného leklými rybami a mocnými chuchvalci černorudých řas, jejichž odér se mísil s výpary z lidských i dračích výkalů. Námořníci přesto seděli namačkaní u zábradlí Allegiance, aby se nadýchali proudícího vzduchu, a přitom se přetlačovali o trochu místa. Tu a tam došlo k menší šarvátce provázené malátně opláceným strkáním, ve zničující výhni však potyčky hned zase ustávaly.

Temeraire sklesle ležel na dračí palubě a upíral pohled k bíle zamženému oceánu, v jeho mohutném stínu přitom odpočívali polospící letci, kteří právě měli službu. Laurence slevil z vlastní důstojnosti natolik, že odložil i kabát, seděl totiž v ohbí Temerairovy přední nohy, a tak byl skryt před zraky okolí.

„Určitě bych zvládl loď z přístavu vytáhnout,“ pronesl Temeraire, ten týden nikoli poprvé, a povzdechl si, když se svým přátelským návrhem opět nepochodil. V bezvětří by ohromný koráb určený pro přepravu draků najisto utáhl, proti čelnímu větru by ale jen zbytečně přepínal síly.

„Ani v bezvětří bys ji moc daleko neodtáhl,“ dodal Laurence konejšivě. „Pár mil na širém moři by nám třeba i pomohlo, ale momentálně je lepší zůstat v přístavu a trochu si pohovět. I kdybys ji vytáhl, stejně bychom moc rychle plout nemohli.“

„Připadá mi ohromná škoda čekat na vítr, když je všechno ostatní nachystáno a my taky,“ namítl Temeraire.

„Už bych byl nejradši doma, je toho potřeba tolik udělat.“

Pro zdůraznění svých slov mrskl ocasem o palubu, až to zadunělo.

„Hlavně si, prosím tě, nedělej velké naděje,“ opáčil Laurence, a sám si přitom velké naděje nedělal. Zatím se mu Temeraira umírnit nepodařilo a neočekával, že by to v tu chvíli dopadlo jinak. „Musíš se připravit, že to nějakou dobu potrvá, doma stejně jako tady.“

„Uh! Slibuju, že budu mít trpělivost,“ prohlásil Temeraire, a pokud Laurence přepadla sebemenší chuť jeho slibu věřit, vzápětí ho zase přešla, když Temeraire, aniž by si uvědomoval, že si protiřečí, dodal: „Ale vůbec nepochybuju, že admiralita rychle pochopí, že spravedlnost je na naší straně. Draci mají rozhodně právo dostávat plat stejně jako posádka.“

Laurence se plavil od dvanácti let, než se řízením náhody ocitl v roli kapitána nikoli lodní, ale dračí posádky, a tak se obsáhle obeznámil s pány, kteří zasedali na admiralitě a vládli jak námořnictvu, tak letectvu, díky čemuž věděl, že

smysl pro spravedlnost není právě jejich nejtypičtější vlastnost. Spíše to vypadalo, že úřad zbavuje své držitele vší prosté lidské slušnosti i opravdového charakteru: takřka do jednoho to byli úlisní, lakotiví politikáři. Neporovnatelně příznivější podmínky, kterým se těšili draci v Číně, přiměly Laurence, aby začal s nevolí nahlížet na to, jak bídně se s nimi nakládá na Západě, nedělal si ovšem iluze, že by admiralita jeho náhled sdílela, přinejmenším pokud by to zemi mělo stát pětník.

Tak či onak se v skrytu neubránil naději, že jakmile se vrátí domů a v Lamanšském průlivu se opět chopí čestného úkolu bránit vlast, Temeraire snad, pokud se svých cílů nevzdá docela, alespoň trochu sleví. Proti vytčené metě, přirozené a spravedlivé, nemohl Laurence popravdě nic namítat; Anglie byla ale ve válce a on si uvědomoval to, co Temeraire neviděl, totiž to, že je nestoudnost za takové situace žádat na vládě ústupky, bezmála vzpoura. Přesto však přislíbil podporu a od slibu nehodlal upustit. Temeraire mohl přece zůstat v Číně a těšit se všem požitkům a svobodám, které mu jako nebešťanovi od narození náležely.

Do Anglie se vracel namnoze kvůli Laurencovi a v naději, že zlepší úděl svých spolubojovníků. Vzdor veškerým svým pochybám mohl Laurence sotva vznést nějakou přímou výtku, třebaže chvílemi mu připadalo skoro nečestné mlčet.

„Tos vymyslel moc chytře, žádat nejdřív plat,“

pokračoval Temeraire, a nakládal tak Laurencovi do

svědomí další doutnající uhlíky. Laurence ten požadavek navrhl hlavně proto, že byl méně radikální než řada jiných, které Temeraire razil, jako například to, aby se zbouraly celé části Londýna a na jejich místě se vybudovaly magistrály šité na míru drakům, nebo aby se do parlamentu vyslali dračí zástupci, což by krom toho, že by se do budovy obtížně dostávali, jistojistě skončilo okamžitým úprkem všech lidských členů. „Jakmile budeme dostávat plat, všechno určitě půjde snáz. Za to ostatní můžeme vždycky nabídnout lidem peníze, když je mají tak rádi, jako ti kuchaři, cos mi obstaral. To moc pěkně voní,“ dodal nikoli bezdůvodně: mocný dým z pěkně rožněného masa sílil tak, že vůní přebíjel odér přístavu.

Laurence se zamračil a podíval se dolů: lodní kuchyně se nacházela přímo pod dračí palubou a mezi palubními prkny se vinuly hadovité chumáče dýmu, zploštělé a roztažené do šíře. „Dyere,“ zavolal a přitom pokynul jednomu ze svých běžců, „běž se podívat, co to tam dole provádějí.“

Temeraire přišel na chuť dračí stravě po čínsku, v čemž mu britský správce proviantu, zvyklý předkládat pouze čerstvě poražená dobytčata, dost dobře nedokázal vyhovět, takže Laurence sehnal dva čínské kuchaře, kteří byli svolni vyměnit vlast za příslib horentní gáže. Nově příchozí mistři kuchařského umění sice jazykem zaměstnavatele nevládli, to jim ovšem nikterak nebránilo se zdatně prosazovat.

Konkurenční řevnivost způsobila, že se s nimi lodní kuchař

a kuchtíci málem pustili do boje o kuchyňská kamna a na lodi zavládla jistá soupeřivost.

Dyer seběhl po schůdcích na ubytovací palubu a otevřel dveře do kuchyně. Vyvalil se obrovský oblak dýmu a hlídky v lanoví okamžitě spustily křik: „Hoří!“ Velitel hlídky začal zběsile bít na poplach, až srdce zvonu drnčelo a řinčelo, a Laurence už volal: „Na místa!“ a rozesílal muže k požárním oddílům.

Všechna malátnost byla rázem ta tam, námořníci se hnali pro kbelíky a vědra, pár odvážlivců vběhlo do kuchyně a vyvleklo odtamtud bezvládná těla: kuchařovy pomocníky, oba Číňany a jednoho plavčíka, po lodním kuchaři však nikde ani vidu. Kapající kbelíky teď nepřetržitě putovaly k ohni, loďmistr udával mužům tempo křikem a holí, kterou tloukl do předního stěžně, posádka chrstala dveřmi do kuchyně jedno vědro po druhém. Kouř se ale přesto valil dál, houstl a pronikal všemi puklinami a skulinami v palubě, úvazníků na dračí palubě se nedalo dotknout, jak byly rozžhavené, a provaz omotaný kolem těchto dvou železných sloupků už začínal doutnat.

Mladý Digby pohotově rozdal rozkazy ostatním hlídkařům. Hoši se sborem vrhli do odvíjení lana a sykali bolestí, kdykoli prsty zavadili o rozpálený kov. Zbylí letci stáli v řadě podél zábradlí, v kbelících spouštěných dolů vytahovali vodu a hasili dračí palubu. Voda se obratem měnila v oblaka bílé páry a na kroutících se prknech po ní

zůstával jen šedivý nános soli, paluba přitom skřípěla a úpěla jako zástup starců. Ze spár tekly po palubě dlouhé černé potůčky roztaveného dehtu, čadícího a čpícího nasládlou spáleninou. Temeraire se vztyčil na všechny čtyři a ustavičně přešlapoval, aby si od té výhně ulevil, ačkoli Laurence předtím zažil, jak se s potěšením vyhřívá na kamenech rozpálených největším poledním žárem.

Uprostřed zpocených, lopotících se mužů, mezi nimiž bez zastávky putovaly kbelíky, bylo možno zahlédnout i kapitána Rileyho, který je vytrvale povzbuzoval, v jeho volání se však ozývalo zoufalství. Oheň příliš sálal a dřevo silně utrpělo dlouhým pražením ve vedru v přístavu.

Ohromný nákladní prostor navíc zaplňovalo zboží vezené do vlasti: jemný porcelán obalený suchou slámou a uložený v dřevěných bednách, štůčky hedvábí, nově pořízená plachtovina na opravy. Stačilo, aby prohořelo čtvero palub, a skladiště by mžikem vzplálo prudkými plameny, které by prolétly až k prachárně a celou loď vyhodily do povětří.

Ti, kdo drželi ranní hlídku a spali dole, se drali z podpalubí nahoru, z plných plic lapali po vzduchu a v překotném úprku před kouřem poráželi řady soudků s vodou. Allegiance byla sice kolos, ale na příďovou nástavbu a ubytovací palubu se celá její posádka nevměstnala, navíc s dračí palubou málem v plamenech. Laurence se chopil jednoho stěhu, vytáhl se na zábradlí paluby a v hemžení kolem vyhlížel členy své posádky. Většina už se sběhla na

dračí palubu, pár mužů ale stále ještě vězelo neznámo kde: Therrows, který měl po bitvě v Pekingu pořád nohu v dlaze, Keynes, ranhojič, který se nejspíš nořil do knih v ústraní své kajuty, vidět nebyla ani Emily Rolandová, která též patřila k jeho běžcům, bylo jí sotva jedenáct, a nemohla se tedy tak snadno prodrat mezi supícími, urputně se hrnoucími chlapy.

Z kuchyňských komínů vyrazil tenký, pronikavý hvizd, jako když zapíská konvice, a kovové roury se zvolna poroučely k palubě jako kvítí dozrálé na semeno. Temeraire instinktivně zasyčel nelibostí a odtáhl hlavu dozadu, co mu dlouhý krk s polehlým límcem stačil. Mohutné zadní nohy se mu napínaly ke skoku a přední tlapa už se vzpírala o zábradlí. „Laurenci, nehrozí ti tu opravdu nic?“ zavolal starostlivě.

„Nic, vůbec nic nám nehrozí, hned leť,“ vybízel ho Laurence, zároveň ovšem posunkem hnal všechny své zbylé muže dolů na příďovou nástavbu v obavě, aby prolamující se prkna neohrozila Temeraira na životě. „Až prohoří paluba, budeme mít snad k ohni lepší přístup,“ dodal, hlavně aby povzbudil všechny v doslechu; ve skutečnosti si ovšem zhola nedokázal představit, že by se požár podařilo zdolat, kdyby se propadla dračí paluba.

„Dobře, letím tedy na pomoc,“ ohlásil Temeraire a vzlétl.

Hrstka mužů, kterým na srdci ležela záchrana vlastního krku víc než spása lodi, zatím spustila z přídi na vodu jolu v

naději, že důstojníci zabraní do zoufalého boje s ohněm jejich útěk nezpozorují, ale když Temeraire nečekaně oblétl loď a snesl se přímo k nim, v panice se člunu pustili.

Temeraire si jich nevšímal, uchopil jolu do drápů, ponořil ji do vody jako naběračku a opět ji zvedl do vzduchu, na odstřikující vodu a odpadající vesla přitom nehleděl.

Opatrně ji vyvažoval, dolétl zpátky a vychrstl ji na dračí palubu. Náhlá záplava, syčící a prskající na prknech, se prudce přelila po schůdcích jako bleskový vodopád a stekla dolů.

„Doneste sekery!“ rozkázal Laurence naléhavě. Při sekání do prken bylo úmorné vedro a pot se jen lil, ze dřeva se pářilo a ostří seker na mokrém povrchu prosáklém dehtem klouzala, každé tnutí přitom mělo za následek oblaka dýmu. Všichni se horko těžko snažili udržet na nohou pokaždé, když je Temeraire zalil další sprchou, v plnění úkolu mohli ale vytrvat právě jedině díky neustálému přívalu vody, jinak by jim v práci bránil hustý kouř. Jak napínali síly, pár můžu se skácelo a zůstalo bez hnutí ležet na palubě. Nebylo kdy snášet je do ubytovacích prostor, drahocenné minuty se nesměly promarnit. Laurence se činil po boku svého pancířníka Pratta, košile jim prosakovaly dlouhými tenkými potůčky zčernalého potu, jak se v nepravidelném rytmu oháněli sekerami, až se náhle veliký kus dračí paluby s praskáním podobným kanonádě naráz utrhl a zhroutil se do dravě burácejících plamenů dole.

Laurence na okamžik zavrávoral u samého kraje a vzápětí už ho Granby, jeho první důstojník, vlekl pryč.

Společně se zapotáceli dozadu, Laurence, zpola oslepený, přitom div neomdlel svému zástupci v náručí, nemohl pořádně popadnout dech, rychle, mělce lapal po vzduchu a oči ho pálily. Granby ho odvlekl kus po schůdcích, kde je strhl další proud vody a nesl je po zbytek cesty, aby je následně vyvrhl na přídové nástavbě u jednoho z krátkých lodních děl nabíjených dvacetikilovými kulemi. Laurence se ještě zavčas stihl vytáhnout k zábradlí a vyzvrátit obsah žaludku přes palubu, trpká pachuť v ústech však svou intenzitou nepřekonala čpavý zápach jeho vlasů a šatů.

Zbylí muži opouštěli dračí palubu a obrovské přívaly vody se mohly lít přímo do plamenů. Temeraire se ustálil na pravidelném tempu a oblaka dýmu už slábla, dveřmi z kuchyně se do obytných prostor valila voda zčernalá sazemi.

Laurence, stižený podivnou slabostí a nevolností, zhluboka nabíral vzduch do plic, ale zdálo se mu, že je nedokáže nasytit. Riley sípěl do hlásné trubky chraplavé povely, které sotva stačily přehlušit syčení dýmu, loďmistr, úplně ochraptělý, strkal muže do řad holýma rukama a směroval je k palubním průlezům. Záhy se podařilo vytvořit řetěz, kterým putovali nahoru ti, co dole uvázli nebo byli pošlapáni. Laurence s radostí sledoval, jak vynášejí i Therrowse. Temeraire spláchl další sprchou poslední doutnající uhlíky, poté Rileyho kormidelník Basson vyhlédl

z hlavního palubního průvlaku a se supěním zahalekal: „Už to nikde nečoudí, pane, a prkna nad palubou pro mužstvo jenom trochu hřejou. Podle mě je loď z toho venku.“

Ozval se jásot, sice trhaný, ale zato od srdce. Laurencovi se vracela naděje, že opět popadne dech, ačkoli ještě při každém poryvu kašle plival černé hleny. S Granbyho pomocí se mu podařilo i vstát. Paluba se topila v hustém dýmu jako po kanonádě, a když Laurence vystoupal po schůdcích, uviděl, že na místě dračí paluby že je propálenina s okraji zbylých prken zuhelnatělých a zkřehlých jako ožehlý papír. Vprostřed spáleniště leželo tělo nebohého lodního kuchaře jako zkroucený oharek, lebka mu žárem zčernala a dřevěné nohy shořely na popel tak, že z nich zbyly jen tristní pahýly uťaté u kolen.

Temeraire položil jolu na hladinu, chvíli ještě nejistě plachtil ve vzduchu a pak se snesl na vodu vedle lodi, protože na ní už neměl kde přistát. Doplaval k boku, pařáty se chytil zábradlí a starostlivě naklonil mohutnou hlavu na palubu. „Jsi v pořádku, Laurenci? Je celá moje posádka bez zranění?“

„Ano, napočítal jsem všechny,“ oznámil Granby s kývnutím Laurencovi. Emily, s přílbou pískově žlutých vlasů spečenou sazemi došeda, k nim vlekla džbán naplněný ze zásobního sudu. Voda, stojatá a načichlá pachem přístavu, chutnala lahodněji než víno.

Riley vystoupal k nim. „Taková škoda,“ poznamenal při pohledu na spoušť kolem. „Ale aspoň že jsme ji zachránili a díky bohu za to. Jak dlouho ovšem potrvá, než budeme moci opět vyplout, na to nechci ani pomyslet.“ S radostí přijal od Laurence džbán a mocně si lokl, než ho předal Granbymu.

„A zatraceně mě to mrzí, řekl bych, že budete mít všechny věci zničené,“ dodal a utíral si přitom rty: kajuty vrchních letců se nacházely poblíž zádi, o patro níž než lodní kuchyně.

„Pane na nebi,“ vyhrkl Laurence, „a já nemám nejmenší potuchy, co je s mým kabátem.“

*

„Čtyři, čtyři dny,“ vydoloval krejčí ze svých skrovných zásob cizí řeči a navrch vztyčil čtvero prstů, aby zabránil nedorozumění. Laurence s povzdechem opáčil: „Ano, dobře.“ Pramálo ho utěšovalo pomyšlení, že času je hojnost, oprava lodi si žádala nejméně dva měsíce, a jemu i jeho mužům tak nezbývalo, než celou tu dobu trčet na souši.

„Svedete tedy aspoň vyspravit ten druhý?“

Společně se sklonili nad kabátem, který Laurence krejčímu donesl jako předlohu. Plášť, nyní víc černý než lahvově zelený, měl knoflíky potažené podezřelým bělavým nánosem a silně páchl dýmem a slanou vodou. Krejčí neřekl

přímo ne, jeho výraz ale mluvil dost jasně. „Vezměte tohle,“

prohlásil bez dalších řečí a ze zadní části dílny přinesl jiný oděv: sice ne úplně kabát, ale prošívaný úbor z výstroje čínských vojáků, šitý jako vpředu rozstřižená tunika s nízkým stojáčkem.

„Totiž…“ Laurence si předložený oblek prohlížel s rozpaky. Hedvábný šat, svítící výrazně jasnějším odstínem zeleni, byl ve švech pěkně zdobený rudým a zlatým vyšíváním a Laurence o něm mohl říci nanejvýš to, že nebyl tak honosný jako obřadní roucha, do nichž se musel strojit při předešlých příležitostech.

S Granbym ale měli ten den povečeřet se zmocněnci Východoindické společnosti; nemohl se dostavit napůl oblečený ani se balit do těžkého pláště, ve kterém přišel ke krejčímu. Docela si k čínskému hábitu blahopřál, když mu po návratu do nového bytu na pevnině Dyer s Rolandovou sdělili, že pořádný kabát se ve městě nedá za žádnou cenu sehnat. Nebylo se ani co divit, protože slušní pánové nemínili vypadat jako letci a lahvová zeleň dvojího sukna se v západní enklávě netěšila zrovna velké oblibě.

„Třeba zavedete novou módu,“ prohodil Granby, kdesi mezi úsměškem a útěchou. Sám své vytáhlé tělo navlékl do kabátu uzmutého jednomu z nešťastných křídlařů, kteří dostali ubytování na spodní palubě, a zachránili tak oblečení před zkázou. Z rukávů mu vyčuhovalo pár centimetrů zápěstí a bledé líce měl jako vždy zarudlé od slunce, takže v

tu chvíli vypadal na méně než svých šestadvacet let, ale aspoň se na něj nikdo nemohl dívat skrz prsty. Laurence, mnohem rozložitější v ramenou, nemohl nikoho z mladších letců podobným způsobem obrat, a ačkoli mu Riley šlechetně nabídl zápůjčku ze svého šatníku, Laurence se nehodlal ukazovat v modrém kabátě, jako by se hanbil za to, že je letec, a chtěl se vydávat za námořního kapitána.

Spolu s posádkou našel nové ubytování přímo na nábřeží v prostorném domě patřícím místnímu holandskému obchodníkovi, který jim své bydlení za úplatu s náramnou radostí přenechal a sám svou domácnost přesunul do prostor blíže středu města, kde mu nepřešlapoval drak za dveřmi.

Temeraire byl vinou zničené dračí paluby nucen nocovat na pláži, což u západních obyvatel vyvolávalo značnou nelibost a nelíbilo se to ani jemu, protože mořský břeh obývali drobní dotěrní krabi, kteří ho ustavičně obléhali stejně jako kameny, kde se zabydlovali, a snažili se najít na jeho těle úkryt, zatímco spal.

Laurence s Granbym se u něj cestou na večeři zastavili, aby se rozloučili. Alespoň Temeraire ocenil Laurencův nový úbor, pochválil barevný odstín a s obdivem se vyjádřil zvláště o zlatých knoflících a vyšívání. „S tím mečem to moc pěkně ladí,“ dodal, když nosem postrčil Laurence kolem dokola, aby mu nic neuniklo. Zmíněný meč Laurencovi sám daroval, a proto ho pokládal za nejdůležitější součást jeho ustrojení. Zároveň to byla jediná

přináležitost, za kterou se Laurence nemusel červenat: jeho košili, milosrdně skrytou pod kabátem, by ostudy neuchránilo ani sebedůkladnější drhnutí, kalhoty při bližším pohledu neobstály, a pokud šlo o punčochy, raději se uchýlil k vysokým holínkám.

Ponechali Temeraira, aby se uvelebil ke své vlastní večeři pod bedlivým dohledem několika křídlařů a oddílu vojáků z privátního sboru, který si pro své potřeby vydržovala Východoindická společnost. Sir George Staunton je zapůjčil, aby Temeraira chránili nikoli před nebezpečím, nýbrž před přespříliš horlivými obdivovateli.

Na rozdíl od západních obyvatel, kteří prchli ze svých domovů při pobřeží, se Číňané draků nelekali, protože od dětství žili v jejich blízkosti, hrstička nebešťanů přitom opouštěla císařské prostory tak vzácně, že nějakého vidět či ještě lépe se ho dotknout platilo za poctu a záruku štěstí.

Staunton večeři uspořádal i proto, aby důstojníky trochu odvedl od starostí s neštěstím na lodi, netušil ovšem, k jak zoufalému žonglování s garderobou letce dožene.

Laurencovi se příčilo odmítat velkorysé pozvání z tak nicotného důvodu a do poslední chvíle doufal, že se mu třeba ještě podaří sehnat nějaký důstojnější oděv, nakonec se smutně smířil s tím, že se o své trampoty podělí u stolu a strpí smích společnosti.

Když vešel, zprvu ho uvítalo zdvořilé, byť užaslé mlčení.

Sotva ale stačil pozdravit sira George a přijmout sklenici

vína, ozvalo se šuškání. Jeden ze starších zmocněnců, pán, který rád trpěl hluchotou, když se mu to hodilo, pronesl zcela zřetelně: „Letci a jejích výstřelky! Kdo ví, co si umanou příště,“ až se Granbymu zablýsklo v očích potlačovanou zlostí. Uzpůsobení místnosti přitom zesílilo i některé další poznámky, které nebyly proneseny tak neomaleně.

„Jak si to podle něj máme vykládat?“ zeptal se pan Chatham, který nedávno přijel z Indie a teď si Laurence se zájmem měřil od vedlejšího okna. Obracel se tlumeným hlasem k panu Grothing-Pyleovi, tlouštíkovi, jehož pozornost se upínala výhradně k hodinám a k úvahám, za jak dlouho zasednou k jídlu.

„Hm? Chm, má teď přece právo strojit se jako orientální princ, když chce,“ utrousil Grothing-Pyle s pokrčením ramen poté, co se bez zájmu podíval přes rameno. „I pro nás je to ostatně dobře. Necítíte zvěřinu? Divočinu už jsem rok neměl.“

Laurence se otočil tváří k otevřenému oknu, zděšení se v něm mísilo stejným dílem s dotčeností. Takový výklad mu do té chvíle naprosto nepřišel na mysl, ke své adopci za císařova syna přivolil čistě a výhradně pro forma, aby se Číňani nemuseli zpronevěřit svému přesvědčení, že nebešťan může připadnout za společníka jedině člověku přímo spřízněnému z císařskou rodinou, a britská strana to s nadšením uvítala jako bezbolestný způsob rozřešení sporu o

ukořistěné Temerairovo vejce. Bez bolesti alespoň pro všechny vyjma Laurence, již obtíženého jedním pyšným a panovačným zploditelem, jehož zlobnou odezvu na svou adopci očekával s nemalými obavami. Pravda, to pomyšlení ho nezadrželo: beze všeho by přistoupil na cokoli krom zrady, jen aby se nemusel s Temerairem rozloučit. O tak významnou a nezvyklou poctu ale rozhodně nikdy neusiloval ani nestál, a tak byl hluboce zahanben tím, že ho okolí pokládá za směšného šplhala, který si orientálních titulů cení nad vlastní původ.

Rozpaky mu zauzlily jazyk. To, jak přišel ke svému neobvyklému úboru, by byl s radostí vyprávěl jako historku, jako omluvu však nikdy. Pár slov, která v jeho stranu zazněla, odbyl strohou odpovědí. Zlost mu vzala krev z tváří a aniž by tušil, dodala mu chladný, hrozivý výraz působící skoro až nebezpečně, což zapříčinilo, že hovor v jeho blízkosti odumřel. Zpravidla se tvářil přívětivě, a ačkoli nebyl dotmava opálený, jeho pleť za léta lopocení na slunci nabrala příjemně bronzovou barvu a vrásky měl hlavně od smíchu, tím spíš ten rozdíl bil do očí. Přítomní vděčili, ne-li přímo za svůj život, tak přinejmenším za své jmění, úspěchu diplomatické mise v Pekingu. Její nezdar by znamenal otevřený válečný střet a konec obchodu s Čínou, její zdar přitom Laurence stál krveprolití a život jednoho z jeho mužů; neočekával žádné přemrštěné projevy vděčnosti a byl

by se jim i bránil, kdyby se dostavily, ovšem narazit na posměch a hrubost, to bylo něco docela jiného.

„Tak zasedneme?“ ozval se sir George, dříve než obvykle, a u stolu se všemožně snažil zaplašit tíživou náladu, která na společnost padla. Sklepník musel šestkrát běžet do sklepa, odkud přinášel čím dál skvělejší vína, a jídlo bylo vynikající i navzdory omezeným možnostem, které se Stauntonovu kuchaři nabízely. Mezi jiným se podával i pěkně narostlý smažený kapr obložený dušenou směsí zeleniny a drobných krabů, kterým teď pro změnu připadlo trpět, a zlatý hřeb tabule tvořila jelení pečeně, párek tučných kýt doplněných mísou rybízového rosolu, který rudě svítil jako drahé kamení.

Hovor se opět rozproudil a Laurence nemohl nevycítit, jak se Staunton ze srdce snaží zajistit jemu i všem u stolu pohodu, a rozhodně se nebránil smíru, zvlášť když se ještě posílil valnou částí výtečného burgundského, které právě dozrálo k vrcholu. O kabáty ani císařské příbuzné už se dál nikdo neotíral a po pár dalších chodech se Laurence rozehřál natolik, že se s vervou vrhl na lákavý zákusek poskládaný z makronek a piškotů zalitých hutným krémem s příchutí pomeranče a brandy, když do jídelny začal doléhat ruch zvenčí, až se do čím dál hlučnějšího a drmolivějšího hovoru zaryl pronikavý výkřik, jako když zaječí žena.

Rozhostilo se ticho, sklenky se zastavily ve vzduchu, odsouvaly se židle. Staunton se s lehkým zapotácením

vztyčil a s omluvou se chystal odejít od stolu. Než ale stačil vyrazit, aby obhlédl situaci, zprudka se rozlétly dveře a do místnosti pozpátku vklopýtal jeho ustrašený sluha, který se vytrvale bránil proudem čínské výřečnosti. Jemně, ale zcela rázně ho odstrkoval stranou jiný orientálec v prošívaném kabátě a s kulatým, kuželovitým kloboukem posazeným na tlustém smotku tmavé vlny. Šaty, které měl neznámý příchozí na sobě, uprášené a poseté žlutými skvrnami, se příliš nepodobaly oděvu, jaký obvykle nosili místní, a na ruce mu na tlusté rukavici seděl nasupený orel, čepýřil hnědé a zlaté peří a blýskal žlutým okem, klapal zobákem a neklidně poposedal, mohutné drápy přitom zarýval hluboko do silné vycpávky.

Zírali na něj a on zase na ně, vzápětí pak celou sešlost udivil ještě víc, když promluvil s vytříbeným salonním přízvukem: „Promiňte, prosím, pánové, že vás ruším u jídla, mám ale neodkladné poslání. Je zde přítomen kapitán William Laurence?“

Laurence byl zprvu příliš otupený vínem a údivem, než aby se ozval, pak ale vstal a vykročil od stolu, aby pod nepřívětivým pohledem orla převzal zapečetěnou zásilku v nepropustném plátně. „Děkuji vám, pane,“ řekl. Při bližším pohledu už propadlý hranatý obličej nevypadal tak úplně čínsky: oči, byť tmavé a lehce sešikmené, se tvarem blížily spíše západu a odstín pleti, připomínající leštěné týkové dřevo, se dal přičítat víc slunci než přírodě.

Cizinec zdvořile uklonil hlavu. „Rád jsem byl k službám.“ Neusmál se sice, plamínky v jeho očích ale prozrazovaly, že se baví reakcí, s níž se u přítomných setkal a kterou si už dozajista zvykl zažívat. Naposledy přelétl celou společnost pohledem, zlehka se uklonil Stauntonovi a obrátil se k odchodu stejně zprudka, jako do místnosti vpadl, těsně přitom minul pár dalších sluhů, kteří do jídelny přispěchali, když odtamtud zaslechli hluk.

„Jděte dát panu Tharkayovi něco k občerstvení,“ přikázal Staunton polohlasně sloužícím a poslal je za ním. Laurence se zatím věnoval zásilce. Vosk v letním žáru rozměkl, otisk se z valné části smazal a pečeť se dost dobře nedala odloupnout ani rozlomit, táhla se jako rozteklé cukrátko a ulpívala mu v lepivých nitkách na prstech. Uvnitř se skrýval jeden jediný list, který v Doveru vlastnoručně napsal admirál Lenton úsečným stylem oficiálních rozkazů: stačil pohled a věc byla jasná.

… tímto Vám přikazuji, abyste se bez meškání vypravil do Istanbulu a při úřadu Avraama Madena, ve službách Jeho Veličenstva Selima III., převzal tři vejce, jež byla dohodou získána do majetku letectva Jeho Veličenstva a jež je třeba s veškerou péčí uchránit živlů, aby se vylíhla, a poté byla neprodleně svěřena těm letcům, kteří k nim byli přiděleni a kteří vás budou očekávat na základně v Dunbaru …

Dopis uzavíraly obvyklé chmurné formule jako tento rozkaz neradno Vám ani nikomu z vás nesplnit nebo neuposlechnutím se vystavujete nebezpečí; Laurence podal psaní Granbymu a poté ho kývnutím vybídl, aby dal list přečíst i Rileymu a Stauntonovi, kteří se společně s nimi odebrali do soukromí knihovny.

„Laurenci,“ ozval se Granby, když dopis postoupil dál, „nemůžeme tu trčet, až se dokončí opravy, když nás čekají měsíce plavby, musíme ihned vyrazit.“

„Jak jinak byste chtěl cestovat?“ zeptal se Riley a odtrhl přitom oči od dopisu, který četl Stauntonovi přes rameno.

„V přístavu není jiná loď, která by Temeraira při jeho váze uvezla třeba jen pár hodin, a přímo přes oceán letět nemůže, když nemá kde odpočívat.“

„Nemíříme přece do Nového Skotska a nemusíme jet jen po moři,“ namítl Granby. „Musíme se vydat po souši.“

„Vy máte nápady,“ odbyl ho Riley netrpělivě.

„A proč by ne?“ nedal se odbýt Granby. „I když pomineme opravy, tak cesta po moři znamená zajížďku, obeplouváním Indie ztratíme spoustu času. Místo toho to můžeme vzít přímou čarou přes Tartarii…“

„Jistě, a taky můžete skočit do vody a plavat až do Anglie,“ ucedil Riley. „Radši dřív než pozdě, ale radši pozdě než nikdy. Allegiance nás dopraví domů rychleji.“

Laurence poslouchal jejich rozmluvu na půl ucha a znovu dopis pozorně pročítal. Z obecného tónu rozkazu se těžko usuzovalo, nakolik věc skutečně spěchá; pravda, dračí vejce se sice mohla líhnout hodně dlouho, vzhledem k jejich nepředvídatelnosti ale nebylo možné prodlužovat čekání donekonečna. „Musíme brát v úvahu, Tome,“ obrátil se k Rileymu, „že do Basry můžeme plout klidně i pět měsíců, pokud budeme mít smůlu na počasí, a odtamtud bude tak jako tak potřeba letět do Istanbulu přes souš.“

„A nakonec můžeme najít místo tří vajec tři dráčky a celá snaha vyjde vniveč,“ vložil se do toho Granby. Když se ho Laurence zeptal na jeho názor, s pevným přesvědčením odpověděl, že vejce nemohou být dlouho před vylíhnutím, alespoň ne tak dlouho, aby oni mohli zůstat v klidu. „Není moc druhů, co by ve skořápce vydrželo víc než pár let,“

vysvětloval, „a admiralita by nekoupila vejce, kterým by do vylíhnutí zbývalo více než polovina času. Pokud jsou mladší, nikdy není záruka, že se skutečně vyklubou.

Nemůžeme ztrácet čas. Proč pro ně posílají právě nás, a ne některou posádku z Gibraltaru, to tedy vůbec nechápu.“

Laurencovi, který neměl takové ponětí o rozmístění leteckých jednotek, ta možnost dosud nepřišla na mysl, ale teď mu také připadlo podivné, že tento úkol dostali oni, ačkoliv se nacházejí o tolik dál. „Jak dlouho by jim to odtamtud trvalo do Istanbulu?“ zeptal se zneklidněně.

Ačkoli značnou část pobřeží při cestě ovládali Francouzi,

hlídky nemohou být všude a jediný drak by mohl při letu najít místa k odpočinku.

„Dva týdny, možná i o trochu méně, kdybychom celou cestu letěli naplno,“ odpověděl Granby. „My sami bychom to přitom podle mě nemohli zvládnout dřív než za pár měsíců, i kdybychom se vydali po souši.“

Staunton, který s napětím naslouchal jejich úvahám, vstoupil do hovoru: „Nevypovídají ty rozkazy už ze své podstaty o tom, že věc valně nespěchá? Troufám si odhadovat, že sem to psaní putovalo tři měsíce. Na nějakém tom dalším měsíci tedy sotva sejde, jinak by přece velitelství poslalo někoho, kdo je blíž.“

„Pokud by ovšem měli koho poslat,“ poznamenal chmurně Laurence. Anglie trpěla takovým nedostatkem draků, že v krizové situaci nemohla jen tak postrádat ani jednoho či dva, rozhodně ne na celý měsíc létání a už vůbec ne draka těžké váhy, jako byl Temeraire. Bonaparte mohl opět pohrozit invazí přes Lamanšský průliv nebo podnikat útoky na středomořskou flotilu, takže jistá volnost zůstávala jedině v případě Temeraira a hrstky draků nasazených v záloze v Bombaji a Madrásu.

„Ne,“ uzavřel to Laurence, když tyto nemilé možnosti zvážil, „nic takového se podle mě domnívat nemůžeme a slova bez meškání si nelze vykládat dvojím způsobem, zvlášť když je Temeraire rozhodně připravený k letu. Vím, co bych si myslel o kapitánovi, který by po obdržení

takových rozkazů dál otálel v přístavu i za příznivého větru a proudu.“

Když Staunton viděl, že se Laurence kloní k rozhodnutí, hned spustil: „Kapitáne, prosím vás, vůbec neuvažujte, že byste podstoupil tak velké riziko,“ a Riley, ve svých slovech nevybíravější o devět let, co Laurence znal, bez obalu prohlásil: „Prokrista, Laurenci, takovou bláznivinu přece nemůžete myslet vážně.“

Nato dodal: „Čekat, až bude Allegiance hotová, tomu neříkám otálet v přístavu; vyrazit po souši by bylo jako vyplout přímo do bouře, když by přitom stačil týden strpení, aby se vyjasnilo.“

„Vy to líčíte, jako by ta cesta byla totéž co podříznout si krk,“ rozčílil se Granby. „Nepopírám, že s karavanou by to bylo krajně namáhavé a nebezpečné, vláčet náklad lán světa, ale pokud vyrazíme s Temerairem, nikdo nás nebude nijak obtěžovat a postačí nám, aby bylo kde přenocovat.“

„A aby bylo dost potravy pro draka velikosti válečné lodi,“ vmetl mu Riley.

Staunton se hozené udičky s pokyvováním ihned chopil.

„Podle mě si dostatečně nedovedete představit, jak pustou a rozlehlou krajinou vaše cesta povede.“ Zalovil mezi knihami a papíry, až Laurencovi našel několik map příslušné oblasti.

Nehostinnost čišela už z pergamenu, širou bezejmennou pustinu narušovalo jen pár osamělých městeček, za hradbou hor se do dáli prostírala nezměrná poušť. Na jedné

zaprášené, chatrné mapě bylo v prázdné žluté pánvi pouštních písků starodávným pavoukovitým rukopisem připsáno tady 3 nedjele bes vody. „Promiňte mi ta tvrdá slova, ale ta trasa je nerozum a admiralita podle mého přesvědčení ani nepředpokládala, že byste se po ní vydali.“

„A já jsem zase přesvědčený, že by Lentona ani ve snu nenapadlo, že budeme šest měsíců naprázdno čekat na vhodnou příležitost,“ opáčil Granby. „Lidi po souši přece cestují, třeba Marco Polo, a to bylo už před dvěma sty lety!“

„Jistě, a co expedice Fitche a Newberyho, další v řadě po něm,“ vypálil Riley. „Tři draci tenkrát zahynuli v horách, v pětidenní vánici, to byl právě takový nerozum…“

„Ten Tharkay, co přinesl to psaní,“ obrátil se Laurence k Stauntonovi, a uťal tak slovní potyčku, která hrozila ostrými výrazy, neboť Rileyho tón nabýval na prudkosti a Granbyho bledá pleť nabírala výmluvnou barvu. „Ten přece přišel po souši, nebo ne?“

„Doufám, že si ho nemíníte brát za vzor,“ utrousil Staunton. „Jeden člověk projde, kudy skupina nemůže, a vystačí s málem, zvlášť takový drsný dobrodruh jeho ražení.

Co je ovšem důležitější, cestou nastavuje pouze vlastní krk.

Musíte uvážit, že drak, který vám byl svěřen, má nevýslovnou cenu a zabránit jeho ztrátě musí být přednější dokonce než toto poslání.“

*

„Ale, vyrazme hned,“ prohlásil drak nevýslovné ceny, když mu Laurence tlumočil stále ještě nerozřešenou otázku.

„Mně to připadá jako úžasné dobrodružství.“ Temeraire byl v relativním chladu večera zcela vzhůru a s vervou mrskal ocasem, až se na pláži z obou stran zdvíhaly pomenší stěny písku, ne o mnoho vyšší než dospělý muž. „Jaký druh draků se z těch vajec vylíhne? Budou chrlit oheň?“

„Pane na nebi, kdyby nám tak dali kazilika,“ ozval se Granby. „Spíš ale počítám, že to bude obyčejná střední váha, tyhle obchody mají za cíl vnést do plemenných chovů trochu čerstvé krve.“

„O co rychleji dorazíme domů?“ zajímal se Temeraire a ukláněl hlavu ke straně, aby mohl upřít jedno oko na mapy, které Laurence rozložil po písku. „Stačí se podívat, jaká je to po moři zajížďka, Laurenci, a já přece nepotřebuju pořád vítr jako loď. Do konce léta jsme zas doma,“ což byl odhad stejně optimistický jako nepravděpodobný, Temeraire totiž dost dobře nedokázal posoudit měřítko mapy. Dalo se však přinejmenším předpokládat, že do Anglie doputují na sklonku září, a ta vyhlídka málem stačila zaplašit veškeré obavy.

„A přesto mi to pořád nejde do hlavy,“ povzdechl si Laurence. „Přidělili nás na Allegianci a Lenton musel počítat s tím, že se s ní i vrátíme. Harcovat se po starých

hedvábných stezkách zavání nerozumem a nesnaž se mi, prosím tě, tvrdit,“ zpražil Temeraira odmítavým tónem, „že se není čeho bát.“

„Nemůže to být přece zas tolik nebezpečné,“ trval si Temeraire neohroženě na svém. „Nehodlám tě přece pustit samotného, abys někde přišel k úrazu.“

„O tom, že by ses postavil i armádě, abys nás ochránil, nemám nejmenších pochyb,“ opáčil Laurence, „ale sněhovou bouři v horách nezastavíš ani ty.“ Rileyho připomínka výpravy, která ztroskotala v Karákóramském průsmyku, zanechala nepříjemnou pachuť. Laurence si dokázal až příliš jasně představit, jak by to dopadlo, kdyby se ocitli ve smrtící bouři: živě viděl, jak Temeraira sráží ledový vichr, jak mu mokrý sníh s ledem namrzá na okrajích křídel, kam žádný člen posádky nedosáhne, aby tvrdnoucí krustu odškrábal, vířící vločky jim zaslepují výhled na skaliska kolem a ženou je v kruhu, v sílícím chladu mu nemilosrdným tempem těžkne a vázne tělo – led ho zmáhá tím víc a v dosahu žádný úkryt. Za takových okolností by byl Laurence nucen volit mezi tím, že mu přikáže přistát, a odsoudí ho tak k rychlejší smrti s nadějí na záchranu života svých mužů, nebo že dopustí, aby všichni dál spěli pomalou úmornou cestou ke společné záhubě. V porovnání s takovým děsem dokázal Laurence i na smrt v boji myslet s bohorovným klidem.

„Čím dříve vyrazíme, tím snazší bude cesta,“ prohlásil Granby. „V srpnu se vánicím vyhneme spíš než v říjnu.“

„A spíš se taky v poušti zaživa upečeme,“ rýpl si Riley.

Granby se k němu zprudka obrátil. „Netvrdím,“ ucedil se zlostným pohledem, který prozrazoval pravý opak, „že všechny ty námitky zavánějí zbabělostí…“

„Protože také nezavánějí,“ vpadl do toho Laurence zostra. „Máte naprosto pravdu, Tome. Co se nebezpečí týče, nejde jen o samotné vánice, ale o to, že ani v nejmenším netušíme, jaká konkrétní rizika nám po cestě mohou hrozit.

A to musíme napravit, než se vůbec rozhodneme, zda vyrazíme nebo vyčkáme.“

*

„Pokud tomu člověku nabídnete peníze, aby vám dělal průvodce, jistěže prohlásí, že cestou nic nehrozí,“ řekl Riley.

„A pak vás docela klidně nechá někde v pustině bez pomoci.“

I Staunton se snažil Laurence zviklat, když se druhý den ráno sháněl po Tharkayovi. „Čas od času nám přináší dopisy a sem tam i něco pro Společnost zařídí v Indii,“ vykládal Staunton. „Jeho otec byl urozeného rodu, snad si stál i docela vysoko, a věnoval jistou péči i jeho vzdělání, spolehnout se na něj ale nedá, přestože se chová zcela

uhlazeně. Jeho matka byla domorodka, z Tibetu nebo Nepálu či tam odněkud, a on valnou část života prožil v divokých končinách.“

„Já osobně bych za průvodce volil raději polovičního Brita než někoho, kdo se stěží dorozumí,“ nechal se poté slyšet Granby, když se společně s Laurencem proplétali postranními uličkami Macaa. Ve stokách pořád ještě vázla voda z nedávných dešťů a stojaté splašky pokrýval zelený sliz. „A kdyby Tharkay neměl tak cikánskou krev, k ničemu by nám nebyl, nad tím nemá cenu se horšit.“

Posléze Tharkayovo dočasné bydliště v čínské čtvrti přece jen objevili. Zchátralý patrový dům s nachýlenou střechou ze stran valnou měrou drželi jeho sousedé, všichni se přitom navzájem podpírali jako opilí starci a majitel se zaškaredil, než je s bručením uvedl dál.

Tharkay seděl na dvorku a krmil orla kusy masa z misky, prsty levé ruky měl bíle zjizvené v místech, kde ho dravčí zobák sekl při dřívějších krmeních, a čerstvé ranky krvácely, aniž si jich všímal. „Ano, přišel jsem po souši,“ odpověděl na Laurencův dotaz, „tutéž cestu bych ale nedoporučoval, kapitáne, v porovnání s plavbou po moři to není žádný med.“ Dál si přitom hleděl svého a zvedl do výše další mocné sousto masa. Orel mu ho ihned vyrval z prstů, soukal ho do sebe a s krvavými cáry visícími ze zobáku po nich nasupeně blýskal očima.

Nebylo snadné odhadnout, jaký tón ve vztahu k němu volit: nebyl to ani služebník ve vyšším postavení, ani pán, ani domorodec a vytříbená řeč u něj podivně kontrastovala s odraným, neupraveným oděvem a pochybným prostředím, v němž přebýval. Při podezřelosti svého zevnějšku, navíc v doprovodu nevraživého orla, zřejmě ovšem slušnější nocleh sehnat nemohl. Tomu, že ve společenském zařazení nezvykle vázl kdesi na pomezí, se ale nijak nepodvoloval, v chování projevoval téměř až smělost a na formu se ohlížel méně, než by na ni po tak krátké době známosti dbal sám Laurence, skoro jako by se usilovně vzpíral tomu, aby se s ním jednalo s odstupem jako se sluhou.

Jejich početné otázky však zodpověděl s dostatečnou ochotou, a když dokrmil orla, zakryl mu hlavu a dal ho spát, dokonce rozložil i výbavu, se kterou přicestoval, aby si mohli prohlédnout nezbytné náležitosti: pouštní stan, speciální druh podšitý kožešinou, na okrajích v pravidelných rozestupech otvory vyztužené kůží, se podle Tharkayova vysvětlení dal rychle svázat s obdobnými plachtami do jednoho velkého přístřešku, pod který se za písečné bouře, krupobití či sněhové vánice schoval velbloud nebo i drak, spojilo-li se více dílců. Cestovní vybavení obsahovalo i šikovnou polní láhev, dokonale uzpůsobenou a důkladně napuštěnou voskem, aby voda neprosakovala, k ní byl provázkem přivázaný plechový hrnek, v polovině a pod okrajem opatřený vyrytými značkami, dále pěkný malý

kompas v dřevěném pouzdře a tlustý deník plný ručně načrtnutých mapek a poznámek pořízených drobným, úhledným písmem.

Všechno to neslo známky častého užívání a šetrného zacházení; Tharkay měl v plánech očividně jasno a jejich nabídka v něm zjevně neprobouzela žádnou přehnanou dychtivost, jak se Riley obával. „Na návrat do Istanbulu jsem nepomýšlel,“ odpověděl, když se ho Laurence posléze zeptal, zda by se ujal role jejich průvodce. „Nic mě tam nečeká.“

„Ale čeká vás něco jinde?“ opáčil Granby. „Bez vás se tam budeme setsakra těžko trmácet a měl byste přece posloužit vlasti.“

„A za svou námahu dostanete slušně zaplaceno,“ dodal Laurence.

„Aha, tak to je jiná,“ odpověděl Tharkay s pitvorným trhnutím koutků.

*

„Nu, jen se modlím, aby vám Ujguři všem nepodřezali krk,“ povzdechl si s hlubokou skepsí Riley, který už vzdal veškeré další pokusy, když se mu je u večeře opět nepodařilo přesvědčit, aby zůstali. „Povečeříte se mnou zítra na palubě, Laurenci?“ ptal se, když nastupoval do pinasy.

„Výborně. Dám tedy poslat tu surovou kůži a kovárnu z lodi,“ volal a jeho hlas se nesl přes pleskání vesel nořících se do vody.

„Rozhodně nedovolím, aby vám někdo podřezal krk,“

ozval se poněkud dotčeně Temeraire. „Nějakého toho Ujgura bych ale rád viděl; to je druh draka?“

„Spíš ptáka, řekl bych,“ odpověděl Granby. Laurence měl pochyby, ale nechtěl nic vyvracet, když si sám nebyl jistý.

„Divoši,“ vyjasnil to Tharkay druhý den ráno.

„Aha.“ Temeraira to lehce zklamalo, lidí už viděl dost předtím. „To zas není taková zvláštnost, jsou alespoň hodně divocí?“ zjišťoval s nadějí.

„Máte dostatek peněz na nákup třiceti velbloudů?“ zeptal se Tharkay Laurence, když konečně unikl zdlouhavému dotazování na bezpočet dalších radostí, které po cestě hrozily, jako byly prudké písečné bouře a zledovatělé horské průsmyky.

„Vždyť přece poletíme,“ připomněl mu Laurence nechápavě. „Temeraire nás ponese,“ dodal na vysvětlenou a v duchu se ptal, zda to Tharkay správně pochopil.

„Do Tun-chuangu,“ odpověděl Tharkay s klidem. „Pak budeme muset nakoupit velbloudy. Jeden velbloud unese dostatečnou zásobu vody na den pro draka jeho velikosti, pak mu samozřejmě poslouží jako potrava.“

„Jsou taková opatření skutečně nutná?“ namítl Laurence zděšený představou tolika promarněného času, počítal totiž, že poušť překonají rychle na křídlech. „Temeraire v případě potřeby uletí za den dobře přes sto mil, na takové rozloze se voda jistě najde.“

„V Taklamakanu ne,“ odtušil Tharkay. „Trasy karavan skomírají a spolu s nimi hynou i města, většina oáz nevydržela. Měli bychom najít dost pro sebe i pro velbloudy, ale i ta bude poloslaná. Pokud nechcete riskovat, že zajde žízní, tak si musíme obstarat vlastní zásoby.“

Tím veškerá další debata přirozeně skončila a Laurencovi nezbylo, než aby se v té záležitosti obrátil o pomoc k siru Georgeovi, protože se při odjezdu z Anglie naprosto nenadál, že by přidělené prostředky měly vystačit i na pořízení třiceti velbloudů a proviantu na pouť po souši.

„Nesmysl, to je maličkost,“ prohlásil Staunton a odmítl nabízený dlužní úpis. „Troufám si tvrdit, že já se díky vaší cestě můžu těšit na nějakých padesát tisíc liber. Jen bych byl radši, kdyby mě netrápilo pomyšlení, že vám pomáhám do záhuby. Laurenci, odpusťte prosím, že si dovoluji vyslovit tak nemilé tušení, nerad bych ve vás probouzel bezpředmětné podezření, ale ta domněnka ve mně hlodá už od chvíle, kdy jste se k té pouti rozhodl. Nemůže ten dopis být náhodou podvrh?“

Laurence se na něj s údivem podíval a Staunton pokračoval: „Uvědomte si, že ten rozkaz, je-li skutečně

pravý, musel být napsán ještě předtím, než zpráva o vašem úspěchu zde v Číně dorazila do Anglie – tedy pokud tam vůbec doputovala. Považte, jaký vliv by to mělo na vyjednávání, docela nedávno skončené, kdybyste se s Temerairem v jejich průběhu beze všeho odporoučeli: především byste museli ze země potajmu zmizet jako zloději a tak obrovská urážka by jednoznačně znamenala válku.

Těžko si dokážu představit nějaký důvod, proč by ministerstvo takový příkaz vydávalo.“

Laurence dal poslat pro dopis a pro Granbyho. Společně pak dopis znovu zkoumali v silném světle proudícím z oken situovaných na východ. „Nevím, jestli to dovedu posoudit, krk bych za to nedal, ale připadá mi to jako Lentonův rukopis,“ prohlásil Granby pochybovačně, když psaní Laurencovi vracel.

I na Laurence to tak působilo. Písmo bylo nakloněné a rozkymácené a tahle vada, to Stauntonovi neprozradil, nebyla nijak neobvyklá. Letci nastupovali do služby už v sedmi letech a ti nejslibnější z nich často povyšovali na běžce kolem desátého roku, takže studium pohříchu ustupovalo praktickému výcviku. Jeho vlastní mladincí kadeti se netajili nelibostí, když trval na tom, aby se učili krasopisu a osvojovali si trigonometrii.

„A vůbec, komu by to tak asi mohlo stát za námahu?“

zauvažoval nahlas Granby. „Ten francouzský velvyslanec, co se ochomýtal v Pekingu, de Guignes – odjel přece ještě

před námi a předpokládám, že touhle dobou už je na půli cesty do Francie. Mimoto moc dobře ví, že vyjednávání skončilo.“

„Mohli by za tím stát i francouzští agenti, kteří nejsou tak informovaní,“ namítl Staunton, „nebo, v horším případě, o vašem nedávném úspěchu naopak vědí a snaží se vás vlákat do pasti. Lupiči v poušti by se rozhodně nezdráhali přijmout úplatek za to, že vás přepadnou, a ta zpráva přišla v nějak podezřele příhodnou chvíli, právě když Allegiance utrpěla újmu a kdy vy jste zaručeně rozmrzelí vynuceným otálením.“

„Nu, nehodlám nikterak zastírat, že mám sto chutí vyrazit, když vidím, jak všichni věší hlavu a malují čerta na zeď,“ poznamenal Granby, když se vraceli do svého dočasného útočiště. Posádka se už bezhlavě vrhla do příprav a na pláži se začaly bez ladu a skladu vršit rance. „Mohlo by to být tedy nebezpečné, ale nejsme chůvy a nehlídáme kojence s kolikou. Draci jsou od toho, aby lítali, a když budeme ještě devět měsíců zahálet na palubě a na břehu, můžeme se rozloučit s jeho bojovností.“

„A s bojovností poloviny hochů, pokud ji neztratili už teď,“ konstatoval Laurence chmurně při pohledu na skotačení mladších letců, kteří se ještě tak docela nesmířili s tím, že byli tak znenadání povoláni opět do práce, a vedli si rozpustileji, než bylo Laurencovi u mužů ve službě milé.

„Allene,“ křikl Granby ostře, „hled si těch svých zatracených popruhů, jestli nechceš, aby ti za ně někdo trhnul.“ Nešťastný mladý hlídkař si řádně nepřipnul úvazek a dlouhé řemínky s kovovými poutky vláčel za sebou po zemi, takže o ně mohl snadno klopýtnout buď on sám, nebo jiný člen posádky, který by se mu připletl do cesty.

Velitel pozemní posádky Fellowes a jeho postrojáři se pořád lopotili s leteckým postrojem, který se od požáru stále ještě nepodařilo vyspravit. Bylo třeba vyměnit značné množství řemenů, ať už zatuhlých a ztvrdlých solí, nebo zetlelých či propálených; žárem se pokřivilo a zkroutilo i několik přezek, takže pancířník Pratt musel supět ve své provizorní kovárně na pláži, aby je mocnými údery kladiva opět zploštil a narovnal.

„Za chvíli uvidím,“ prohlásil Temeraire, když ho na zkoušku ostrojili, a vyhoupl se do vzduchu, až kolem zavířil štiplavý oblak písku. Opsal menší kruh, přistál a sděloval posádce: „Přitáhněte mi, prosím vás, trochu levý náplecník a popusťte mi podocasník,“ ale už asi po deseti drobnějších úpravách vyslovil celkovou spokojenost.

Nato ho posádka odstrojila, aby se mohl v klidu navečeřet. Dostal obrovskou rohatou krávu opečenou na rožni a obloženou hromadami zelených a červených paprik s ožehlou slupkou a k tomu pořádný kopec hub, kterým přišel na chuť v Kapském Městě. Laurence zatím poslal muže na večeři a nechal se veslicí převézt na Allegianci, aby ještě

naposledy povečeřel s Rileym. Posezení se odbylo v družném duchu, ačkoli se u stolu hodně mlčelo a málo pilo, a Laurence mu před odchodem svěřil několik posledních dopisů pro matku a Jane Rolandovou, jinak už byla oficiální pošta předána.

„Šťastnou cestu,“ popřál mu Riley, když ho vyprovázel k lodnímu zábradlí. Slunce už se sklánělo k obzoru a skoro se ztrácelo za budovami města, když veslice odvážela Laurence zpátky na břeh. Temeraire obral poslední kosti a muži už vycházeli z domu. „Všechno drží,“ oznámil Temeraire, když ho znovu ustrojili, a pak už nastoupila na místa posádka a karabinami připnula své úvazky k Temerairovu postroji.

Tharkay, s kloboukem připevněným šňůrkou pod bradou, bez nesnází vyšplhal na hřbet a usadil se poblíž Laurence, za ohbím Temerairova krku. Orel seděl se zakrytou hlavu v klícce, kterou měl Temeraire přivázanou na hrudi. Z Allegiance naráz zaburácela salva z děl: předpisový pozdrav, který Temeraire s chutí opětoval zaryčením, a na hlavním stěžni zavlál signální praporek: příznivý vítr. Svaly a šlachy se mu prudce stáhly, pod kůží dunivým proudem proběhl hluboký nádech, všechny vzdušné vaky se mocně vyduly, Temeraire se vznesl do vzduchu a přístav s městem mizely dole pod ním.

Kapitola 2

Letěli rychle, hodně rychle; Temeraire se radoval, že si pro jednou může protáhnout křídla a nemusí se ohlížet na pomalejší doprovod. Laurence se měl sice zpočátku trochu na pozoru, nic však nenasvědčovalo tomu, že by Temeraire nezdravě přepínal síly, svaly na plecích horké neměl, a tak mu Laurence po prvních několika dnech dovolil, aby si sám určoval tempo. Kdykoli se snesli poblíž nějakého většího města, aby se zásobili potravou, vybíhali jim v ústrety zmatení, zvědaví úředníci a Laurence byl nejednou nucen přestrojit se do těžkého zlatého dračího roucha, daru od císaře, aby jejich otázky a žádosti o úřední doklady zanikly v záplavě obřadného klanění a klekání, alespoň si však nemusel připadat nevhodně oděný jako ve svém provizorním zeleném kabátě. Kde pak mohli, vyhýbali se osadám, krmili Temeraira tím, co nakoupili přímo od pastýřů v polích, a nocovali v osamocených klášterech, odlehlých pavilonech, jednou i na opuštěné vojenské základně, která měla sice propadlou střechu, ale zdi ještě zpola držely. Přetáhli zříceninu pospojovanými stany a z rozpadlých trámů si rozdělali oheň.

„Na sever, podél pohoří Wu-tang do Luo-jangu,“

prohlásil Tharkay. Ukázal se jako nemluvný, nesdílný společník, který určoval směr cesty nejčastěji tak, že mlčky ukazoval prstem, poklepával na kompas připnutý na Temerairově postroji a nechával na Laurencovi, aby pokyny tlumočil Temerairovi. Když ale ten večer seděli u ohně, načrtl na Laurencovu žádost do prachu trasu, což Temeraire se zájmem z výšky sledoval. „A potom se dáme na západ, ke starému hlavnímu městu Si-an.“ Cizí názvy Laurencovi nic neříkaly, jméno každého města mělo sedmero různých podob na jeho sedmi různých mapách, které Tharkayovi sotva stály za pohrdlivý pohled. To, jak postupují, mohl Laurence sledovat podle slunce a hvězd, denně vycházejících na místech, která se měnila podle uražených mil.

Města i vesnice se míhala za sebou, děti utíkaly v Temerairově stínu pádícím po zemi, mávaly a křičely vysokými nezřetelnými hlásky, dokud jim stačily. Dole pod nimi se klikatily řeky a po jejich levici se zdvíhaly zádumčivé hory, obrostlé zeleným mechem a opásané zdráhavými mraky, které se od vrcholků nemohly odtrhnout.

Okololetící draci se jim vyhýbali, uctivě se spouštěli do nižších vrstev ovzduší, aby Temeraire mohl proletět, jen jednou se drak hladký jako chrt, z rodu nefritovců, císařských kurýrů létajících ve výškách, kam jiná plemena kvůli chladu a řídkému vzduchu nemohou, vrhl střemhlav,

aby Temeraira rozverně pozdravil, zakroužil mu kolem hlavy jako pták a stejně rychle se zase vznesl a svištěl pryč.

Jak mířili k severu, dusivá noční vedra nahrazovalo příjemné, domácké teplo. O zvěř nebyla nouze a lovila se snadno, i když třeba právě nenarazili na žádné obrovské putující stádo, a posloužila jako dobrá potrava i pro všechny ostatní. Když jim do Si-anu zbýval necelý den letu, udělali si zastávku dříve a utábořili se u nevelkého jezera. K večeři se pro ně i pro Temeraira pekli tři pěkně rostlí srnci a posádka se zatím posilňovala suchary a čerstvým ovocem, které jim donesl místní rolník. Granby usadil Rolandovou s Dyerem, aby si při světle ohně cvičili krasopis, a Laurence se zatím pokoušel rozluštit jejich pokusy o trigonometrická cvičení.

Louskat úlohy, vypracované ve vzduchu na břidlicové tabulky vystavené plné síle větru, byl vcelku tvrdý oříšek, Laurence ale s potěšením zjišťoval, že jim už alespoň nevycházejí přepony kratší než odvěsny.

Temeraire, zbavený postroje, hned skočil do jezera, které ze všech stran napájely zurčící horské potoky a dno pokrývaly nakutálené valouny. Na sklonku srpna tam bylo trochu mělko, Temerairovi se ale přesto podařilo ošplouchnout si hřbet a pak si s velkým nadšením zadovádět a zaklouzat po navalených oblázcích. „To jsem se osvěžil!

Teď už se ale určitě bude jíst, ne?“ prohodil, když vylézal z vody, a významně se přitom zadíval na pečící se srnčí.

Kuchaři na něj však zahrozili obřími pečicími háky, protože ještě nebyli s dílem spokojeni.

Temeraire si zlehka povzdechl, zatřepal křídly tak, že pokropil všechny včetně ohně, který zaprskal, a uvelebil se na břeh vedle Laurence. „Jsem moc rád, že jsme nečekali a nejeli po moři. Je to vážně nádhera, letět celé míle rovně a po libosti rychle,“ poznamenal a přitom zažíval.

Laurence sklopil oči, takhle se v Anglii létat rozhodně nedalo. Za takový týden, jaký měli právě za sebou, by přeletěli ostrovy z jednoho konce na druhý a zase zpátky.

„Líbila se ti koupel?“ zeptal se, aby změnil téma.

„To se ví, to kamení byl přímo balzám,“ zhodnotil to Temeraire zasněně, „i když to nebyla taková slast jako s Mej.“

Půvabná císařská dračice Lung Čchin Mej dělala Temerairovi v Pekingu intimní společnost. Laurence se už od jejich odjezdu obával, že po ní Temeraire bude v skrytu tesknit. Ta nenadálá zmínka se ale zdála bez souvislosti a ani z tónu Temerairova hlasu nebylo patrné, že by ho milenecké odloučení nějak zvlášť trápilo. Vtom Granby vyjekl: „No potěš pánbůh,“ vyskočil a zahalekal přes celý tábor: „Pane Ferrisi! Pane Ferrisi, nařiďte hochům, ať tu vodu vylejou a dojdou pro novou do potoka, buďte tak laskav.“

„Temeraire!“ vyhrkl Laurence, který pochopil a celý zrudl.

„Ano?“ Temeraire na něj vrhl nechápavý pohled.

„Copak ti to nepřipadá příjemnější s Jane, než když…“

Laurence se chvatně zvedl a řekl: „Pane Granby, prosím vás, svolejte hned mužstvo k večeři.“ Tvářil se přitom, že neslyší kolísavě potlačované veselí v Granbyho hlase, když utrousil: „Provedu,“ a pádil pryč.

*

Starobylé město Si-an, dýchající zašlou slávou, už dávno nebylo hlavní a po širokých, zaplevelených silnicích, které k němu vedly, se osaměle trousily povozy a poutníci. Za vysokými hradebními zdmi vystavěnými z šedých cihel a obehnanými vodním příkopem se vznosně vypínaly temné, prázdné pagody, mezi kterými bylo vidět jen hrstku stráží v uniformách a několik lenivě zívajících rudých draků. Přelétli hradby a naskytl se jim pohled na město, rozdělené ulicemi do čtverců jako políčka šachovnice, poseté chrámy vyvedenými na tucet různých způsobů tak, že minaret drze trčel hned vedle zašpičatělých střech pagody. Ulice se tísnily v zajetí útlých topolů a letitých sosen s vetchými chomáči zeleného jehličí a je čekalo přijetí na mramorovém náměstí před hlavní pagodou, kde se shromáždili vrchní městští činitelé v rouchách a klaněli se jim. Zpráva o jejich příjezdu je předstihla, zřejmě na kurýrských křídlech nefritovce. Na

březích řeky Wej zasedli ve starém pavilonu s výhledem na šelestící pšeničná pole k pohoštění sestávajícímu z horké mléčné polévky a skopových špízů ve formě tří ovcí, které se na jediném rožni opékaly pro Temeraira, a nejvyšší představitel města před jejich odchodem ještě na rozloučenou obřadně zlámal vrbové proutky, aby jim po cestě přálo štěstí. Dva dny nato nocovali poblíž Tchien-šuej v jeskyních, vyhloubených v rudých skalách a plných zasmušile mlčících Buddhů, jejichž ruce a tváře přečnívaly ze stěn a roucha se vlnila v nekonečných kamenných záhybech, před ústím skalních dutin se přitom valil déšť.

Pohledy

monumentálních

postav

je

provázely

i

neustávajícím mžením, když letěli dál, mířili přitom podél řeky či jejích přítoků do středu pohoří, kam je vedly úzké klikaté soutěsky, jejichž šířka jen o málo přesahovala rozpětí Temerairových křídel. Liboval si v tom, že je prolétal velkou rychlostí, napínal přitom síly do krajnosti a špičkami křídel skoro škrtal o nezvedené kmínky, které se nemístně vykláněly ze skalních stěn, až jednoho rána úzkou soutěskou znenadání zasvištěl vrtošivý vichr, strhl Temeraira za vzepjatá křídla a málem jím mrštil o skaliska.

Temeraire nelibozvučně vykvikl, zoufale sebou mrskl jako had, přetočil se ve vzduchu a dopadl nohama na téměř svislé úbočí. Drolivá hornina s převahou břidlice se ihned začala sypat, skrovný porost zakrslých dřevin a trávy půdu pod jeho vahou neudržel. „Stáhni křídla!“ zařval Granby

hlásnou trubkou. Temeraire totiž pudově tloukl křídly ve snaze letět dál, tím ale jen urychloval pád. Když přitáhl křídla k tělu, podařilo se mu vrávoravě sdrápat z drolícího se srázu a ztěžka dopadnout příčně přes říční koryto, jen se mu boky nadouvaly.

„Nařiďte mužstvu, ať rozbije tábor,“ přikázal Laurence chvatně Granbymu a rozpínal si karabiny, nato se vrhl dolů, postupně, napůl kontrolované klouzal a prsty sotva svíral postroj, když se spustil ještě šest metrů a přispěchal k Temerairově hlavě. Drak vysíleně ležel, celý límec i s bičíky se mu chvěl, jak prudce oddechoval, roztřesené nohy se mu sice podlamovaly, ale přesto se nadzvedl, aby nebozí spodaři i členové pozemní posádky mohli slézt a odpotácet se, všichni napůl udušení a pokrytí šedivým bahnem, které se rozstříklo při jejich překotném přistání.

Neletěli sice ani hodinu, ale zastávku všichni vítali a hned se ukládali k odpočinku do uprášené zažloutlé trávy na březích, sotva se tam stačil uložit sám Temeraire. „Určitě tě nikde nic nebolí?“ zjišťoval Laurence starostlivě, zatímco Keynes s bručením šplhal Temerairovi po plecích a prohlížel mu klouby křídel.

„Ne, ne, nic mi není,“ ujišťoval ho Temeraire, který vypadal spíš zahanbeně než zraněně, ačkoli si s chutí vymáchal tlapy v potoce a pak je nastavil, aby si zpod zatvrdlé kůže kolem drápů nechal vydrbat zadřenou hlínu a kamínky. Pak zavřel oči a položil si hlavu ke spaní, čímž dal

jednoznačně najevo, že se nehodlá nikam hnát. „Včera jsem se dobře najedl, nemám ani moc hlad,“ odpověděl, když mu Laurence navrhoval, aby se vydali na lov, a prohlásil, že bude radši spát. Za pár hodin se však znovu objevil Tharkay – dalo-li se to tak vůbec nazvat, protože se vytratil, aniž si toho kdo všiml – a nabídl mu tucet tučných králíků, které s orlem nalovil. Takový úlovek by Temeraire obvykle spořádal na pár polknutí, čínským kuchařům ale pořádně nabyl pod rukama, když ho s vodnicí a čerstvou listovou zeleninou podusili na sádle ze soleného vepřového, takže Temeraire s radostí hodoval, ani kostmi nezhrdl, a bezděky tím prozradil, že o plnosti svého žaludku nereferoval pravdivě.

Nejistota na něm byla trochu znát ještě i druhý den ráno, kdy se postavil na zadní a nastavoval jazyk větru tak vysoko, kam až natáhl krk, aby určil směr a sílu větru. Pak se musela na postroji opravovat jakási drobná závada, kterou Temeraire jaksi nedovedl dost dobře popsat a která vyžadovala několik zdlouhavých úprav, potom ho přepadla žízeň, a protože se voda přes noc zkalila a nedala se pít, nezbylo než vyskládat z kamenů provizorní přehradu, která by zvedla hladinu. Laurence už už začínalo hlodat svědomí, jestli třeba neměl trvat na tom, aby hned po nehodě letěli dál, když vtom Temeraire oznámil: „Tak dobrá, vyrazíme,“

a vznesl se, jen co všichni nasedli.

Pnutí v plecích, které Laurence ze svého místa docela jasně vnímal, po chvíli ve vzduchu polevilo, Temeraire ale přesto projevoval větší obezřetnost a letěl pomaleji po celou dobu, co kolem nich byly hory. Po třech dnech uviděli a přeletěli Žlutou řeku, zanesenou tak, že spíš než vodní tok připomínala proud okrové a hnědé hlíny. Její hladina byla zarostlá tlustými trsy trávy, která vyrážela ze zelenajících se břehů. Aby se voda vůbec dala pít, musela se cedit přes surové hedvábí, kterého koupili celý štůček z projíždějícího říčního prámu, čaj měl ale i přesto palčivou, jílovkou pachuť.

„Ve snu by mě nenapadlo, že mě jednou tak potěší pohled na poušť, ale nejradši bych políbil písek,“

poznamenal Granby o pár dnů později. Řeka dávno zmizela v dáli a hory to odpoledne náhle vystřídalo předhůří s přilehlou, spoře obrostlou planinou. Z tábořiště při okraji Wu-wej se jim naskýtal pohled na hnědavou poušť. „V

tomhle kraji by se nejspíš ztratila celá Evropa a víckrát by ji už nikdo nenašel.“

„Ty mapy naprosto neodpovídají pravdě,“ přisvědčil Laurence, když si k dalšímu datu do deníku zaznamenával, kolik toho asi urazili. Shodovat se jeho odhad s mapami, museli by být už skoro v Moskvě. „Pane Tharkayi,“ ozval se, když za nimi průvodce přišel k ohni, „doufám, že se mnou zítra půjdete nakoupit velbloudy?“

„Ještě nejsme v Taklamakanu,“ odpověděl Tharkay.

„Tohle je Gobi, velbloudi zatím nejsou potřeba. Budeme se stále držet při krajích, takže vody bude dost. Asi by bylo ale dobře pořídit na příštích pár dnů nějaké maso,“ dodal, aniž si přitom uvědomoval, jaké obavy v nich probouzí.

„Na jednu cestu by i jedna poušť byla až dost,“ prohlásil Granby. „Tímhle tempem se do Istanbulu doplazíme na Vánoce, jestli vůbec.“

Tharkay povytáhl jedno obočí. „Za dva týdny putování jsme urazili dobře přes tisíc mil, s takovou rychlostí přece nemůžete být nespokojen.“ Naklonil se do skladového stanu, aby přehlédl zásoby.

„Jistě, neloudáme se, ale těm, co na nás doma čekají, to stejně moc nepomůže,“ utrousil Granby s trpkostí v hlase.

Při pohledu na údiv v Laurencově tváři se zlehka začervenal a dodal na omluvu: „Promiňte, že tak bručím, moje matka totiž žije v Newcastle-upon-Tyne a bratři také.“

Město leželo takřka přesně mezi základnou v Edinburghu a jednou menší v Middlesborough a představovalo zásobárnu, ze které Británie čerpala valnou část uhlí, přirozeně se tedy nabízelo jako cíl, pokud by se Bonaparte rozhodl bombardovat pobřeží, a vzhledem k roztroušenosti letectva by se obtížně bránilo. Laurence mlčky přikývl.

„Máte hodně bratrů?“ zajímal se Temeraire, jehož nesvazovala etiketa, která brzdila Laurencovu vlastní

zvědavost. Granby o své rodině do té chvíle nikdy nemluvil.

„U kterých draků slouží?“

„Nejsou letci,“ odpověděl Granby a poněkud vzdorovitě dodal: „Můj otec byl obchodník s uhlím, mí dva starší bratři teď pracují u strýce v podniku.“

„To je určitě taky zajímavá práce,“ prohlásil s upřímnou sympatií Temeraire, který se nedovtípil tak jako Laurence: jestliže matka ovdověla a strýc musel jistě zaopatřit i vlastní syny, Granbyho s největší pravděpodobností dali k letectvu, protože by ho jinak neuživili. Na sedmiletého chlapce se nemuselo platit mnoho, a měl tak zaručené zaměstnání, i když se třeba netěšilo velké společenské úctě, takže rodina ušetřila na prostoru i stravě. Na rozdíl od námořnictva k získání takového místa nebylo třeba vlivu ani rodinných konexí, letectvu se zájemců spíše nedostávalo.

„Určitě tam budou mít dělové čluny,“ prohodil Laurence, aby taktně převedl řeč jinam. „A taky se mluvilo o tom, že se na obranu před leteckým bombardováním zkusí nasadit Congreveovy rakety.“

„To snad Francouze stačí odradit. Pokud město podpálíme sami, nebudou mít důvod namáhat se útokem,“

opáčil Granby ve snaze nezpronevěřit se dobrému rozmaru, který byl u něj obvyklý, brzy se ale omluvil a v koutě stanu se uložil na rohož ke spaní.

*

Po dalších pěti dnech letu dospěli k bráně Ťia-jü, opuštěné pevnosti vystavěné v pustině z tvrdých žlutých cihel, možná vypálených přímo z písku kolem, s vnějšími zdmi dosahujícími trojnásobku Temerairovy výšky a silnými přes půl metru. Byla to poslední výspa, kterou Čína měla mezi středem země a západními kraji, svou docela nedávnou kořistí. Hlídkující strážní se nevrle hroužili do sebe, na Laurence přitom ale působili více jako skuteční vojáci než lépe naladění odvedenci, které viděl porůznu okounět na hlídkových stanovištích jinde v zemi. Jejich skrovná výzbroj čítala sice pár hrubě neudržovaných ručnic, kůží obtažené jílce jejich mečů byly však silně oblýskané dlouhým užíváním. Velmi obezřele si měřili Temerairův límec, jako by ho podezírali z podvodu, až ho Temeraire vztyčil a na jednoho strážného zprudka zasyčel, když se odvážil zatahat ho za ostny. Strážní pak sice přidali na obezřetnosti, přesto ale nedali jinak, než že celé výpravě prohlédnou zavazadla, a přitom dělali trochu průtahy kolem jediné věci, kterou se Laurence rozhodl nenechat na palubě Allegiance a raději ji vézt s sebou: předmětem sporu byla rudá porcelánová váza, jejíž neobyčejná krása mu učarovala v Pekingu.

Strážní vytáhli rozsáhlý text, část zákoníku, kterým se řídil vývoz ze země, pečlivě pročítali jednotlivé oddíly, dohadovali se mezi sebou i s Tharkayem a požadovali

prodejní doklad, který ovšem Laurence při nákupu vůbec neobdržel. Nakonec v rozčilení vykřikl: „Pro kristapána, to přece vezu jako dar otci, ne na prodej,“ což je v přetlumočení nakonec zjevně obměkčilo. Laurence je bedlivě sledoval, jak vázu opět balí. Nemínil o ni teď přijít, když už bez újmy přečkala plenění, požár i tři tisíce mil kodrcání. Vkládal do ní totiž veškerou naději, že se lord Allendale, význačný sběratel, smíří s provedenou adopcí, která rozhodně hrozila ranit jeho pýchu, už tak dost uraženou tím, že Laurence nastoupil k letectvu.

Kontrola se protáhla málem až k polednímu, nikdo z nich však neměl nejmenší chuť trávit na tom neblahém místě ještě jednu noc. Kdysi se tam radostně přijíždělo, karavany šťastně dospívaly do cíle a další se zase vydávaly na zpáteční cestu, teď to ale byla tak leda poslední zastávka psanců vyhnaných z vlasti, s trpkou pachutí všude kolem.

„Než denní žár dostoupí vrcholu, můžeme dorazit do Jü-

menu,“ prohlásil Tharkay a Temeraire se vydatně napojil z nádrže pevnosti. Zamířili jediným východem, ohromným tunelem vedoucím z vnitřního nádvoří po celé délce předního opevnění a osvětleným prskajícími lucernami, které v řídkých rozestupech mdle blikotaly na zdech, takřka beze zbytku zaplněných posledními smutnými vzkazy před odchodem, nápisy, jimiž lidé i draci prosili o smilování i o to, aby se jednoho dne mohli vrátit. Ne všechny přitom byly staré, zašlé písmo u ústí tunelu překryla čerstvě, zeširoka

vyrytá slova a Temeraire se zastavil a tiše je Laurencovi přečetl:

Deset tisíc li mě dělí od tvého hrobu, deset tisíc li mám ještě před sebou.

Rozepnu křídla a vykročím do krutého slunce.

Mimo přítmí tunelu slunce opravdu krutě pražilo a vyschlá, rozpukaná země byla zavátá pískem a kamínky.

Když venku znovu vše nakládali, dva čínští kuchaři, kteří přes noc propadli zamlklosti a sklíčenosti, přestože za celou cestu neprojevovali sebemenší známky stesku po domově, trochu poodešli, každý sebral kamínek a s jakýmsi podivným nepřátelstvím, jak Laurencovi připadalo, jím mrštil na pevnostní zeď. Oblázek Ťing Čchaa se odrazil, druhý, který hodil Kung Su, se však smekl a sklouzl po šikmém zdivu na zem. Kung Su lapl po dechu, rozběhl se k Laurencovi a chrlil na něj omluvy, jejichž smysl nemohl uniknout ani Laurencovi vybavenému jen velmi skrovnou zásobou čínských slov: nehodlal dál pokračovat v cestě.

„Říká, že oblázek neodlétl zpátky, což znamená, že se do Číny víckrát nevrátí,“ tlumočil Temeraire. Ťing Čchao už zatím podával truhlu s kořením a kuchyňským náčiním, aby se naložila spolu s ostatním vybavením, jistota u něj přitom zjevně dosahovala stejné síly jako obavy u Kung Sua.

„Ale no tak, to je nesmyslná pověra,“ uklidňoval Laurence vylekaného Kung Sua. „Přece jste mě výslovně ujistil, že vám nevadí opustit Čínu, zaplatil jsem vám tedy na šest měsíců dopředu. Nemůžete tak očekávat, že vám teď ještě dám peníze na cestu, když jste nepracoval ani měsíc a už od naší dohody ustupujete.“

Kung Su se přesto dál omlouval, že všechny peníze nechal doma u matky, o níž tvrdil, že je zcela bez prostředků i bez přátel, ačkoli Laurence dotyčnou mohutnou matronu, od pohledu vládnoucí dosti tvrdou rukou, zahlédl i s jejími jedenácti syny, když Kung Sua přišli sborově vyprovodit před odjezdem z Macaa. „Nu,“ řekl Laurence nakonec, „něco málo vám na cestu pro začátek dám, udělal byste ale mnohem líp, kdybyste se držel nás. Po zemi se budete domů plahočit zatroleně dlouho, nehledě na výdaje, a jistě si brzy budete nadávat do hlupáků, že jste se takto poddal svému rozmaru.“ Popravdě řečeno, pokud Laurence mohl volit, spíš by se obešel bez Ťing Čchaa, který obecně projevoval popudlivost a nezdráhal se čínsky spílat pozemní posádce, pokud jeho zásobám nevěnovala péči, kterou on pokládal za přiměřenou. Laurence věděl, že někteří muži už se nenápadně začínají vyptávat Temeraira na význam určitých slov, aby věděli, co na jejich adresu zaznívá, a Laurence sám podezíral, že Ťing Čchaovy výlevy valnou měrou překračují meze zdvořilosti, což, pokud by to byla pravda, by rozhodně způsobilo obtíže.

Kung Su nejistě váhal, Laurence mluvil dál: „Možná to věští jen to, že se vám Anglie zalíbí natolik, že se tam budete chtít usadit, ale ať je to jakkoli, podle mě to k ničemu dobrému najisto nepovede, když se takového znamení budete děsit a utíkat před svým osudem.“ To zapůsobilo a Kung Su po kratší úvaze nasedl. Laurence nad pošetilostí celé té věci zakroutil hlavou a obrátil se k Temerairovi: „To je nesmysl nonplusultra.“

„Á, to jednoznačně,“ utrousil Temeraire, přičemž sebou provinile trhl a dělal, že do té chvíle vůbec neobhlížel jeden příhodný balvan, velký tak, že sahal dospělému muži k pasu, a kdyby se hodil na pevnostní zeď, stráže by propadly bojové panice v domnění, že se dostaly do obležení a čelí palbě. „Jednou se vrátíme, viď, Laurenci?“ zeptal se lehce toužebným tónem. Neloučil se jen s hrstkou dalších nebešťanů, kteří byli jediní jeho druhu na světě, a s přepychem císařského dvora, ale i s běžnými, přirozeně přijímanými svobodami, zcela samozřejmě přiznávanými všem drakům, s nimiž čínský systém nezacházel o mnoho jinak než s lidmi.

Laurence nic tak silně k návratu nepudilo, Čína se v jeho paměti spojovala výhradně se strachem a nebezpečím, s bahnem zahraniční politiky, a měl-li být upřímný, i s jistou řevnivostí; on sám neměl sebemenší chuť se vracet. „Až válka skončí, kdykoli budeš chtít,“ řekl přesto tiše a položil

Temerairovi, kterého posádka zatím dostrojila k letu, konejšivě ruku na nohu.

Kapitola 3

Za úsvitu vyrazili ze zelené oázy Tun-chuang, velbloudi se za naříkavého řinčení zvonků s nevolí vlekli přes hřebeny dun a huňatými plochými chodidly obrušovali z přesypů ostré hrany, které krájely sluneční světlo na kusy. Duny, z jedné strany dokonale svítící bělostí a z druhé zcela skryté ve stínu, připomínaly perokresbu oceánských vln vyvedených na bledě karamelovém podkladě písku. Stezky karavan se odvíjely vždy jedna po druhé a odbočovaly k severu i k jihu, místa, kde se napojovaly, se už zdáli poznala podle hromad kostí završených zírajícími velbloudími lebkami. Tharkay otočil vedoucímu velbloudovi hlavu k jihu a dlouhý průvod ho následoval: velbloudi věděli co a jak, i když jejich zatím nezkušení jezdci nevěděli. Temeraire se kolébal na konci jako pastevecký pes obrovských rozměrů, dost daleko na to, aby jim nebral klid, a zároveň dost blízko, aby jim zabránil prchnout směrem, odkud přišli.

Laurence čekal, že slunce bude nemilosrdně pražit, poušť ale v těchto severních končinách žár neudržela. V

poledne byl člověk promáčený potem skrznaskrz, hodinu po setmění prochladlý až na kost a soudky s vodou do rána pokryla jinovatka. Orel se živil hnědě skvrnitými ještěrkami

a drobnými myškami, které se pod kameny neklidně míhaly jako pouhý stín, Temeraire denně ukrátil velbloudí družinu o jeden krk a zbytek výpravy hodiny žvýkal tenké, tuhé pruhy sušeného masa a zapíjel je čajem, na chuť drsným a na pohled odpudivým, neboť se míchal s mletým ovsem a praženou pšenicí ve výživnou břečku. Soudky se vezly výhradně pro Temeraira, ostatní brali vodu z měchů, které si každý nesl sám a zhruba obden doplňoval z nevelkých zahnívajících studen, převážně zasolených, nebo z mělkých jezírek zarostlých tamaryšky, s kořeny tlejícími v bahně.

Voda, žlutá, natrpklá a zahoustlá, se většinou nedala pít ani po převaření.

Laurence a Temeraire každé ráno vylétali s Tharkayem, aby kus dopředu vyhlédli nejlepší cestu, přestože se obzor neustále ztrácel v pableskujícím oparu, takže daleko nedohlédli. Zdálo se, že pohoří Tchien-šan se na jihu vznáší nad rozplývajícím se klamavým oblakem, jako by byly modravé pyšné hory odloučené od země a vznášely se na úplně jiné rovině.

„Strašná pustina,“ poznamenal Temeraire, ačkoli se mu tam létalo výtečně. Ve slunečním žáru se vznášel obzvlášť lehce, snad že vedro nějak záhadně působilo na vzdušné vaky, které drakům umožňují létat, a nemusel vynakládat velké úsilí, aby se udržel ve vzduchu.

S Laurencem často během dne společně odpočívali, Laurence mu předčítal nebo mu Temeraire přednášel své

básnické pokusy, což se naučil v Pekingu, kde se takové zaměstnání považovalo za činnost pro nebešťany příhodnější než válčení. Když se slunce sklonilo k západu, znovu se vznesli, aby dohnali zbylou část výpravy, která se ohlašovala velbloudími zvonci, kvílivě klinkajícími do šera.

„Pane,“ volal Granby a hnal se Laurencovi naproti, sotva přistáli, „jeden z těch chlapíků zmizel, ten kuchař.“

Opět vzlétli a pátrali, po tom nebohém mizerovi ale nebylo ani památky, vítr pilně hospodařil a velbloudí stopy zametal skoro tak rychle, jak se objevily, a ztratit se na deset minut znamenalo propadnout se nadobro. Temeraire letěl nízko a poslouchal, jestli neuslyší cinkot velbloudích zvonků, napínal ale uši marně. Valem se snášela noc a dloužící se stíny dun splývaly v jednolitou temnotu. „Už nic nevidím, Laurenci,“ konstatoval Temeraire sklesle, když vycházely hvězdy a měsíc, z něhož zbýval jen srpek.

„Zítra se ještě porozhlédneme,“ řekl Laurence, aby ho utěšil, velkou naději do toho ale ve skutečnosti nevkládal.

Přistáli zase u stanů, a Laurence mlčky potřásal hlavou, když sestupoval do čekajícího kruhu tábořiště. S chutí se chopil hrnku hutného čaje a hřál si zkřehlé ruce i nohy u nízko plápolajícího ohně.

„Velbloud nám bude chybět víc,“ prohlásil Tharkay drsně, ale pravdivě, a s pokrčením ramen se odvrátil. Ťing Čchao skutečně nikomu k srdci nepřirostl. Dokonce i Kung Su, jeho krajan, který ho znal nejdéle, si jen povzdechl a

vedl Temeraira k čekající velbloudí pečeni, připravené tentokrát ve vyhloubeném žárovišti na čajovém listí, aby se aspoň trochu pozměnila chuť.

*

Z těch pár městeček v oázách, které projížděli, dýchala omezenost a spíše zmatenost než nepřátelství vůči cizím příchozím. Na tržištích vládla lenivá ospalost, muži v těsných černých čapkách ve stínu pokuřovali, popíjeli kořeněný čaj a přitom je zvědavě pozorovali. Tharkay si sem tam s někým vyměnil pár slov v čínštině i jiných řečích.

Ulice byly silně zanedbané, většinou zanesené pískem a rozryté hlubokými brázdami, ve kterých vyhlodala letité stopy kola povozů obitá hřeby. Nakoupili pytle mandlí a sušeného ovoce, proslazených lisovaných meruněk a hroznů, u čistých hlubokých studní naplnili měchy vodou a pokračovali v cestě.

Velbloudi začali zkraje noci skučet, což bylo první varovné znamení. Když pak hlídka přiběhla pro Laurence, souhvězdí na obloze už polykal nízko letící mrak.

„Ať se Temeraire radši nakrmí a napojí, tohle se možná hned tak nepřežene,“ prohlásil Tharkay. Několik členů pozemní posádky odklopilo víko dvou dřevěných soudků, z boku zploštělých, a ometlo navlhlé, chladivé piliny ze dvou

vzdutých kožených měchů uvnitř, Temeraire nato sklonil hlavu, aby mu mohli nalít do tlamy směs vody a ledu. Cvičil to už bezmála týden, a tak neukápl ani kapku, pevně totiž sevřel čelisti, než opět zvedl hlavu, aby polkl. Velbloud zbavený břemene protáčel oči a nechtěl se odtrhnout od ostatních, nic mu to ale nepomohlo. Pratt a jeho pomocník, oba mohutní, ho obloukem odvlekli za stany, Kung Su mu přejel nožem po hrdle a vytrysklou krev obratně zachytil do misky, ale ani Temeraire se přitom nijak neradoval, protože velbloudina se mu už zajídala.

Přesto stále ještě zbývalo patnáct velbloudů, které bylo třeba ukrýt do bezpečí, Granby nechal nastoupit křídlaře i hlídkaře a pozemní posádka zatím pevněji ukotvila stany, po povrchu dun už vířila vrstva písečného prachu, který je šlehal do rukou i tváří, přestože si vyhrnuli límce a přetáhli nákrčníky přes ústa i nos. V silných, kožešinou podšitých stanech, ve kterých se s takovou radostí hřáli za chladných nocí, teď bylo dusno k zalknutí, když do nich usilovně naháněli a těsnali velbloudy. Dusivě těsno přitom bylo i v tenčím koženém přístřešku, který postavili pro sebe a pro Temeraira.

Pak se přihnala písečná bouře. Syčivý prudký nápor, na hony vzdálený bubnování deště, bez ustání tloukl do kožené stěny stanu. Nevnímat ho prostě nešlo, hluk zesiloval a slábl v nepředvídatelných poryvech, od řevu po šelest a zase naopak, takže spánek mohli krást jedině po neklidných

chvilkách a do tváří se jim zarývala únava. Uvnitř stanu se neodvažovali rozsvěcet mnoho luceren. Když slunce zapadlo, Laurence si sedl Temerairovi u hlavy a takřka úplně potmě naslouchal kvílení větru.

„Někteří tvrdí, že karaburan je dílo zlých duchů,“

promluvil ze tmy Tharkay. Vyřezával přitom z kůže nové nánožní řemínky pro orla, který se momentálně schlíple choulil v kleci a schovával hlavu mezi křídla. „Když se zaposloucháte, uslyšíte jejich hlasy,“ dodal ještě a skutečně je bylo slyšet, větrem pronikalo tiché, úpěnlivé volání, které v uších znělo jako drmolení v cizím jazyce.

„Já jim nerozumím,“ ozval se Temeraire, který poslouchal spíše se zájmem než s hrůzou. Zlých duchů se rozhodně neděsil. „Jakou řečí to mluví?“

„Ani lidskou, ani dračí,“ odpověděl Tharkay vážně.

Hlídkaři napínali uši, starší muži jen předstírali, že neposlouchají, a Rolandová s Dyerem se s vytřeštěnýma očima nenápadně přisunuli blíž. „Ti, kdo jim naslouchají příliš dlouho, ztratí směr a zabloudí, víckrát už je nikdo nenajde, zbudou z nich jen vybělené kosti jako výstraha dalším poutníkům.“

„Hm,“ utrousil Temeraire pochybovačně. „To bych chtěl vidět toho démona, co by spolkl mě,“ k čemuž by jistě bylo zapotřebí mimořádně zdatného zástupce zlých sil.

Tharkayovi zaškubaly rty. „Proto se také ještě neopovážili na nás dotírat, draci tvojí velikosti se v poušti

zase tak často nevidí.“ Muži se k Temerairovi poněkud těsněji přimkli a nikdo se ani slovem nezmínil, že by šel ven.

„A o tom, že by draci měli vlastní jazyky, jste neslyšel?“

tiše vyzvídal Temeraire na Tharkayovi o něco později, když už se většina mužů hroužila do spánku. „Já si vždycky myslel, že jsme se je naučili jedině od lidí.“

„Durzagh je jazyk draků,“ odpověděl Tharkay.

„Obsahuje hlásky, které člověk nevysloví. Vy nás svými hlasy napodobíte snáze než my vás.“

„No to je věc! Naučíte mě ho?“ ptal se hned Temeraire dychtivě. Schopnost snadno si osvojovat nové jazyky nebešťanům na rozdíl od většiny draků vydržela i poté, co se vylíhli a dospěli.

„Moc se nevyužije,“ namítl Tharkay. „Mluví se jím jenom v horách, v Pamíru a Karákóramu.“

„To mi nevadí,“ ujistil ho Temeraire. „Bohatě ho využiju, až se vrátíme do Anglie. Laurenci, vláda přece nemůže říct, že jsme jenom zvířata, když jsme si vytvořili vlastní jazyk,“ dodal a dožadoval se pohledem ujištění.

„To by nikdo, kdo má trochu rozumu, netvrdil ani tak,“

začal Laurence, Tharkay ho ale vzápětí přerušil posupným uchechtnutím.

„Naopak,“ vzal si slovo. „Tím spíš tě budou mít za zvíře, když budeš mluvit jinak než anglicky, nebo v jejich očích aspoň klesneš na tvora nehodného pozornosti. Udělal bys

líp, kdyby sis pěstoval vybraný tón,“ na konci přitom docela změnil hlas a válel slova na jazyku stylem, jaký se momentálně těšil oblibě v mondénní společnosti.

„To je hodně divný způsob mluvení,“ utrousil Temeraire pochybovačně, když ho vyzkoušel a převálel tu větu párkrát po jazyku. „To mi připadá velmi zvláštní, že záleží na tom, jak se slova říkají, a naučit se říkat je tak pořád musí stát dost úsilí. Nedal by se najmout tlumočník, aby všechno říkal správně?“

„Ale jistě, říká se jim advokáti,“ odpověděl Tharkay a sám se tomu polohlasem zasmál.

„Já bych ti rozhodně neradil, abys zrovna tenhle styl napodoboval,“ vložil se do toho suše Laurence, zatímco rozveselený Tharkay opět nabíral vážný výraz. „Tímhle bys oslnil tak leda nějakého hejska mezi módními výklady na Bond Street, kdyby hned nevzal nohy na ramena.“

„Svatá pravda, mnohem spíš by sis měl vzít za vzor kapitána Laurence,“ prohlásil Tharkay s hlavou nakloněnou do strany. „Přesně tak by měl mluvit gentleman, to by jistě potvrdil i kdokoli z vyšších míst.“

V šeru sice nebylo vidět, jak se tváří, Laurencovi to však zavánělo skrytým posměchem, snad ne přímo škodolibým, přesto pro něj nepříjemným. „Vidím, že jste se v tomto směru dostatečně poučil, pane Tharkayi,“ ucedil poněkud chladně. Tharkay pokrčil rameny.

„Nouze mě naučila důkladně, ale tvrdě,“ prohlásil.

„Setkal jsem se s lidmi, kteří dychtili upírat mi moje práva i bez tak příhodné záminky k tomu, aby mě mohli zavrhnout.

Jestli si budeš prosazovat svoje,“ obrátil se k Temerairovi, „může ti to připadat zdlouhavé, protože ti, kdo mají moc a výsady, se o ně málokdy chtějí dělit.“

To již při nejedné příležitosti prohlásil i Laurence, Tharkayovými slovy ale pronikal tak hluboký cynismus, že byla právě o to přesvědčivější. „Já rozhodně nevidím důvod, proč by jim nemělo jít o spravedlnost,“ ozval se Temeraire, ovšem nejistě, ztrápeně, a Laurence najednou ani nestál o to, aby si Temeraire bral jeho vlastní radu k srdci.

„Spravedlnost je drahá,“ ujal se slova opět Tharkay.

„Proto jí je tak málo a ještě si ji přisvojuje těch pár, co mají dost peněz i vlivu na to, aby si ji mohlo dovolit.“

„V některých koutech světa možná,“ namítl Laurence, který už to déle nesnesl, „ale v Británii chvála bohu vládne zákon, který brání tomu, aby se něčí moc zvrhla v tyranii.“

„Nebo tyranii rozděluje do více rukou, kus po kuse,“

opáčil Tharkay. „Nevím, v čem by měl být čínský systém horší, i zvůle, které se může dopustit jeden despota, má svou mez, a pokud řádí opravdu krutě, lze ho i sesadit. Stovka zkorumpovaných členů parlamentu může společně napáchat stejně tolik příkoří, ne-li víc, a hůře se dá vykořenit.“

„Kam byste tedy potom řadil Bonaparta?“ vypálil na něj Laurence, kterého rozhořčení připravovalo o zdvořilost.

Žehrat na korupci nebo navrhovat právní reformy byla jedna věc, ovšem stavět britský systém na roveň absolutní despocie, to bylo něco docela jiného.

„Jako člověka, monarchu, nebo systém vlády?“ opáčil pohotově Tharkay. „Je-li ve Francii celkově více bezpráví než jinde, tak já o tom neslyšel. Je to od nich donkichotství, když se rozhodli páchat bezpráví na vznešených a bohatých ve prospěch prostých lidí, svou podstatou mi to ale nepřipadá horší, naopak, když se to tak vezme, může to vydržet déle. Pokud jde o to ostatní, dám na váš názor, pane.

Koho byste postavil na bojiště, krále Jiřího, nebo dělostřeleckého podporučíka z Korsiky?“

„Já bych postavil lorda Nelsona,“ odpověděl Laurence.

„Co vím, nikdo nikdy netvrdil, že by stál o slávu méně než Bonaparte, přece však dal svého génia do služeb vlasti a krále a vděčně přijal to, co mu určili jako odměnu, místo aby dosedl na trůn jako tyran.“

„Tak zářný příklad musí zastínit jakýkoli argument a mně by bylo stydno zavdat důvod k nějakému zklamání.“

Lehké pousmání na Tharkayově tváři bylo teď vidět, venku se rozednívalo. „Zdá se mi, že bouře trochu polevila. Zajdu se podívat na velbloudy.“ Ovinul si obličej několika vrstvami bavlněného závoje, přes něj narazil klobouk, oblékl si rukavice a plášť a protáhl se chlopněmi stanu.

„Laurenci, ale vláda v našem případě musí poslouchat, protože je přece tolik draků,“ nadhodil Temeraire tázavým

tónem, když Tharkay odešel, a opět se tak vrátil k tomu, co mu skutečně leželo na srdci.

„Taky poslouchat bude,“ vyhrkl Laurence, stále ještě rozčilený a rozhorlený, aniž svá slova předem zvážil.

Vzápětí jich také litoval, protože Temeraire, který až příliš dychtil zbavit se pochybností, se rázem rozzářil a zajásal: „Já věděl, že to tak musí být,“ a všechno, čím celý rozhovor mohl přispět k zchlazení jeho nadějí, bylo rázem pryč.

*

Bouře řádila ještě den, takovou silou, že po nějaké době proděravěla kůži jejich stanu. Sice díry co možná nejlépe zalátali zevnitř, trhlinami ale přesto pronikal prach a usazoval se jim v oblečení i v jídle, takže studené sušené maso nepříjemně chrupalo v zubech. Temeraire vzdychal a co chvíli se oklepal, až se mu z plecí a křídel na podlahu sypaly drobné kaskády písku. Ve stanu už měli nános pouště.

Laurence netušil, kdy přesně bouře skončila, jakmile se začalo snášet kýžené ticho, všichni se poprvé po několika dnech poddali opravdovému spánku. Probudil ho teprve orel, který venku vyrazil krvelačně spokojený skřek.

Laurence se vypotácel ze stanu a uviděl, jak rve syrové maso ze zdechlého velblouda, který ležel natažený přes

vyhaslé ohniště, vaz měl zlámaný a bílý hrudní koš zpola orvaný pískem.

„Jeden stan nevydržel,“ ozval se Tharkay za jeho zády.

Laurence jeho slova hned nepochopil. Obrátil se a uviděl, jak se u hromady navršeného krmiva zlehka kolébá osm velbloudů, kterým dlouhou nehybností ztuhly nohy. Stan, který je chránil, pořád ještě stál, jen se trochu nachyloval pod tíhou písku navátého na stěnu. Po druhém přístřešku nebylo ani památky krom dvou železných tyčí, které zůstaly vězet hluboko v zemi, a několika cárů přibodnuté kůže, která se třepetala v lehkém větru.

„Kde je zbytek velbloudů?“ zeptal se Laurence v narůstající hrůze. Ihned s Temerairem vzlétl a muži zatím pročesávali okolí a volali do všech stran, namáhali se ale zbytečně, protože vichr nezanechal jedinou stopu, jediný náznak, byť jen pouhý cár zkrvavělé kůže.

K polednímu to vzdali a sklesle začali balit tábor.

Zmizelo sedm velbloudů a s nimi i soudky, které měly zvířata zatížit a zklidnit. „Podaří se nám v Cherchenu dokoupit další?“ zeptal se Laurence zemdleně Tharkaye a přitom si otíral rukou čelo. Nevzpomínal si, že by v ulicích města, které opustili bezmála tři dny předtím, viděl moc zvířat.

„Jen velmi obtížně,“ odpověděl Tharkay. „Velbloudi jsou tu hodně drazí a místní si jich podle toho cení, některým by nemuselo být po chuti prodat zdravý kus na

maso. Podle mě bychom se neměli vracet.“ Při pohledu na Laurencův pochybovačný výraz dodal: „Záměrně jsem těch třicet kusů nadsadil pro případ nehody, tohle je sice horší, než jsem počítal, ale můžeme vydržet až k řece Kerija. S

velbloudy se bude šetřit a Temerairovi budeme doplňovat vodu v oázách, co nejlépe to půjde, sami se přitom budeme co nejvíc uskrovňovat. Žádná slast to sice nebude, ale slibuju vám, že to lze zvládnout.“

Pokušení bylo velké, Laurence už další čas rozhodně mařit nechtěl. Tři dny by se vláčeli do Cherchenu, kde by se s největší pravděpodobností dlouho zdrželi sháněním nových soumarů, a přitom by navíc museli Temerairovi obstarávat krmivo a pití ve městě, které nebylo vůbec uzpůsobené potřebám draků, natož obra jeho druhu.

Jednoznačně by tak ztratili více než týden. Z Tharkaye vyzařovala jistota, ale přece… ale přece…

Laurence si vzal Granbyho dozadu za stany, aby se s ním v ústraní poradil. Laurence pokládal za nejlepší jejich poslání co možná nejdéle tajit a nešířit zbytečné obavy ohledně situace v Evropě, a proto ostatním členům posádky zatím neprozradil pravý důvod jejich cesty a nechal je v domnění, že se vracejí po souši čistě proto, aby se vyhnuli dlouhému čekání v přístavu.

„Týden je dost dlouhá doba na to, aby se vejce dopravila někam na základnu,“ sypal ze sebe Granby naléhavě.

„Gibraltar – ta základna na Maltě – může to rozhodnout

mezi zdarem a nezdarem. Přísahám vám, že mezi námi není nikdo, kdo by pro tu šanci nevydržel o hladu a žízni i dvakrát déle, a Tharkay přece ani netvrdí, že by nám skutečně hrozilo, že se ocitneme na suchu.“

Laurence vyhrkl: „A to v tomto ohledu klidně důvěřujete jeho úsudku?“

„Rozhodně víc než úsudku kohokoli z nás,“ opáčil Granby. „Proč se ptáte?“

Laurence marně hledal slova, kterými by své znepokojení vyjádřil, vlastně ani pořádně nevěděl, čeho se bojí. „Nejspíš se mi asi jen nechce odevzdávat naše životy tak docela do jeho rukou,“ přiznal nakonec. „Za pár dnů se vzdálíme od Cherchenu natolik, že už nám zásoby nevystačí, kdybychom se tam měli vracet, a pokud se Tharkay mýlí…“

„Zatím nám radil dobře,“ přerušil ho Granby už trochu pochybovačnějším tónem, „nebudu ovšem zapírat, že si někdy vede po čertech podivně.“

„Jednou při té bouři ze stanu odešel, na dost dlouho,“

připomněl Laurence tiše. „To bylo po prvním dni, v půli toho dopuštění – tvrdil, že se jde podívat na velbloudy.“

Mlčky stáli vedle sebe. „To bychom asi na pohled nepoznali, viďte, jak dlouho už je ten velbloud po smrti?“

nadhodil Granby. Šli se na něj zkusmo podívat, bylo už ale pozdě, Kung Su zatím velbloudí ostatky poskládal, nabodl na rožeň a otáčel nad ohněm, kde hnědly a žádné odpovědi nenabízely.

Když se k tomu měl vyslovit Temeraire, prohlásil: „I mně připadá škoda chodit sem a tam. A nevadí mi jíst jen obden,“ řekl a polohlasem dodal: „Zvlášť když to musí být velbloud.“

„Tak tedy dobře, budeme pokračovat v cestě,“ rozhodl Laurence vzdor svým obavám, a když se Temeraire nakrmil, plahočili se dál. Krajina po bouři působila ještě bezútěšněji, vichr orval veškerý porost a odvál i roztroušené barevné oblázky, takže se očím nenabízela vůbec žádná úleva. Byli by s radostí uvítali i nějakou hrůznou značku u cesty, mohli se ale řídit jedině kompasem a Tharkayovým instinktem.

Dlouhý, vyprahlý den, strašný a úmorný jako přestálá bouře, se vlekl a míle pouště jim pod nohama ubývaly jen pomalu. Široko daleko ani známka života, ani stopa po starých bortících se studních. Většina posádky se teď vezla na Temerairovi, který kráčel za žalostně skrovným průvodem zbylých velbloudů, a jak se den nachyloval, i jemu klesala hlava, protože i jemu připadla pouhá polovina denního přídělu vody.

„Pane,“ zasípal Digby skrz rozpraskané rty a přitom ukazoval. „Tamhle vidím něco tmavého, i když to není moc velké.“

Laurence neviděl nic, drobná pokroucená skaliska i roztodivné pahýly trčící v pouštní krajině slunce na sklonku dne natahovalo do klamavých dlouhých stínů, Digby ale ještě neztratil ostrý zrak mládí a z hlídkařů byl

nejspolehlivější, o nějakém přehánění u něj nemohlo být ani řeči. Zamířili tedy tím směrem. Záhy už kulatou tmavou skvrnu viděli všichni, na ústí studně byla ale příliš malá.

Tharkay u ní zastavil velbloudy a sklonil se, aby si ji prohlédl. Také Laurence slezl z Temerairova krku a vykročil k ní. Na místě, které od ranního tábořiště dělilo třicet mil pusté pouště, se v písku bez jakékoli souvislosti válelo osamocené víko jednoho ztraceného soudku na vodu.

*

„Jen dojezte svůj příděl,“ rozkázal Laurence přísně, když postřehl, že Rolandová s Dyerem odkládají nedojedené pruhy masa. Všichni měli hlad, ale vyschlá ústa od dlouhého žvýkání bolela a každý doušek vody se teď musel ukrádat z Temerairových soudků. Uplynul další dlouhý den a jim se stále ještě nepodařilo najít studnu. Temeraire musel spořádat velblouda syrového, aby se vařením zbytečně neztrácela voda. Zbývalo jich už jen sedm.

Dva dny nato jim cestu zkřížila vyprahlá, rozpukaná zavlažovací strouha. Dali na Tharkayovu radu a vyrazili podél koryta na sever v naději, že u pramene ještě nějakou vodu najdou. Po březích se stále ještě kroutily scvrklé trosky ovocných stromů natahujících k zmizelé vodě křivičné větvičky, na dotek suché jako papír a stejně tak i lehké. Jak

jeli dál, z pouštního oparu se vylouplo město. Ze zhroucených trámů trčících z písku vítr za léta vybrousil zahrocené kůly, zdivo z bláta a proutí se rozpadlo na kusy a málo zbývalo, co poušť z domů zatím nestačila pohltit. Dno řeky, která kdysi městu dala život, pokrýval jemný prach, v dohledu nebyla ani jediná stopa po něčem živém, jen na vrcholcích dun se držela hnědá pouštní tráva, na kterou se velbloudi vyhladověle vrhli.

Další den cesty znamenal ztrátu naděje na návrat. „Tohle je bohužel neblahá pouštní končina, ale už brzo na vodu narazíme,“ sliboval Tharkay, když nesl náruč starých polámaných dřívek na podpal. „Dobře ale, že jsme našli tohle město, musíme být na staré stezce, kudy dřív chodily karavany.“

Oheň plápolal a zvesela praskal, vyschlé ošlehané dřevo rychle hořelo a hřálo. Uprostřed sežehlých, rozpadlých pozůstatků města působilo teplo a světlo útěšně, Laurence ale zahloubané odešel. Jeho mapy nebyly k ničemu, nevedly tam žádné značené cesty a kolem nebylo na míle daleko nic vidět. Pohled na to, jak Temeraire trpí hladem a žízní, nadto silně nahlodával jeho trpělivost. „Nedělej si, prosím tě, Laurenci, starosti, já jsem na tom výborně,“ ujistil ho Temeraire, očima však přitom neustále bloudil po zbývajících velbloudech a Laurence bolelo u srdce, když viděl, jak rychle se teď už každý den unaví a ocas často tahá

v písku. Letět nechtěl, raději se ploužil za velbloudy a co chvíli se ukládal k odpočinku.

Kdyby se ráno obrátili nazpátek, Temeraire by se mohl dosyta nakrmit i napojit, mohli by na něj naložit dva soudky s vodou, porazit do zásoby na cestu velblouda a pokusit se do Cherchenu dostat vzdušnou cestou. Laurence odhadoval, že za dva dny by tam mohli doletět, pokud by Temeraire nesl jen lehkou zátěž a dostatek jídla i vody. Hodlal s sebou vzít nejmladší členy posádky: Rolandovou, Dyera a hlídkaře, kteří by zbytek výpravy na zemi jen brzdili a vzhledem k menší spotřebě představovali pro Temeraira i menší břemeno. S ostatními muži se sice loučit nechtěl, ale náklad vody na posledních čtyřech velbloudech jim podle jeho propočtů mohl do Cherchenu přesně vystačit, pokud by denně zvládli ujít dvacet mil.

Pak ovšem nastávala potíž s penězi. Neměl už tolik stříbra, aby za ně mohl nakoupit další dlouhou řadu velbloudů, i kdyby byli k mání, mohl se však třeba najít někdo, kdo by byl ochoten riskovat a vzít od něj úpis s pouhou ústní zárukou a horentním úrokem. Také by mohli nabídnout výměnou práci, v pouštních městech zjevně draci nežili a Temeraire si při své síle hravě poradil s bezpočtem úkolů. V nejhorším případě mohl z jílce meče vyloupat zlato a drahokamy, které by se daly později nahradit, a prodat i porcelánovou vázu, pokud by se našel kupec. Jen bůh mohl soudit, jak velké zdržení by to všechno obnášelo: týdny, ne-li celý měsíc, a k tomu množství nových nebezpečí.

Laurence se podíval na hodinky a šel mrzutě spát, aniž cokoli rozhodl. Před rozbřeskem ho pak probudil Granby, který s ním zatřásl a řekl: „Temeraire má dojem, že zaslechl koně.“

Po hřebenech nízkých dun těsně u města se plazilo světlo. V patřičné vzdálenosti se držel hlouček chlapů na huňatých ponících s krátkýma nohama a Laurence s Granbym sledovali, jak za nimi na vrchol duny přijíždí dalších pět nebo šest jezdců, někteří s krátkými zahnutými šavlemi, jiní s luky. „Strhněte stany a svažte velbloudům nohy,“ přikázal Laurence zachmuřeně. „Digby, sežeňte Rolandovou, Dyera a ostatní hlídkaře a na krok se od nich nehněte, hlídejte, ať se nerozutečou. Muži ať se rozestaví kolem zásob zády k tamté zdi, té pobořené,“ dodal ke Granbymu.

Temeraire už si sedal na zadní. „Bude se bojovat?“

zjišťoval, ani tak s obavami, jako spíš s dychtivým očekáváním. „Ti koníci vypadají lákavě.“

„Chci, abychom byli připravení a oni to viděli, útočit ale nebudeme,“ krotil ho Laurence. „Zatím nás ještě nijak neohrozili, a tak či onak by pro nás bylo mnohem lepší zaplatit jim, aby nám pomohli, než s nimi bojovat. Pošleme k nim vyjednávače s bílou vlajkou. Kde je Tharkay?“

Tharkay zmizel a s ním i orel a jeden velbloud, nikdo si přitom nepamatoval, že by ho viděl odcházet. Laurence

zprvu vnímal jen šok, silnější, než by se vzhledem k jeho předchozímu podezření patřilo. Prvotní otřes vzápětí smetla prudká, ledová vlna zlosti a hrůzy. Dospěli v cestě přesně tak daleko, že jim ukradený velbloud bránil v návratu do Cherchenu, a oheň planoucí jako maják předešlou noc nejspíš přilákal nepřátelskou pozornost.

S námahou ze sebe vypravil: „Dobrá, pane Granby, pokud někdo z mužů umí aspoň něco málo čínsky, ať se mnou jde vyjednávat. Uvidíme, jestli se nám podaří dorozumět.“

„Vy sám jít přece nemůžete,“ vyhrkl Granby stržený starostlivostí, vlivem následného vývoje situace už ale žádná pře v tomto ohledu nebyla nutná: jezdci se naráz obrátili jako jeden muž a ujížděli pryč, poníci ržáli úlevou a celá tlupa záhy zmizela v dunách.

„Ehe,“ utrousil zklamaně Temeraire a spustil se opět na všechny čtyři. Ostatní ještě chvíli nejistě stáli, pořád ve střehu, jezdci už se ale znovu neobjevili.

„Laurenci,“ promluvil Granby tiše, „předpokládám, že oni zdejší terén znají, kdežto my ne. Pokud nás hodlají napadnout a mají jen trochu rozumu, stáhnou se a počkají, až se setmí. Jakmile se utáboříme, můžou na nás zaútočit, než je vůbec stačíme zpozorovat, a třeba i něco provést Temerairovi. Neměli bychom je nechávat jen tak upláchnout.“

„A hlavně,“ řekl Laurence, „jejich koně moc vody nevezli.“

Měkce vytlačené otisky kopyt je vedly šetrně vybranou stezkou přes řadu pahorků k západu a jihu, do tváře se jim za chůze zlehka opíral horký vítr a velbloudi s tichým, dychtivým kvílením bez pobízení zrychlovali krok. Za dalším návrším se znenadání vynořily úzké zelené vrcholky topolů, kývaly se a kynuly jim, aby se pustili přes návrší.

Oáza, ukrytá v chráněné rozsedlině, vypadala jen jako další zasolená kaluž zkalená bahnem, přesto ale přišla zoufale vhod. Jezdci se srocovali na vzdáleném konci, poníci kolem neklidně přešlapovali a protáčeli oči, když se blížil Temeraire. Mezi nimi byl i Tharkay s chybějícím velbloudem. Přijel k nim, jako by si nebyl vědom žádného prohřešku, a hlásil Laurencovi: „Řekli mi, že vás viděli.

Jsem rád, že vás napadlo pustit se za nimi.“

„Skutečně?“ opáčil Laurence.

To ho na okamžik zarazilo, podíval se na Laurence a koutek se mu nepatrně vyhrnul, nato prohlásil: „Pojďte za mnou,“ a vedl je, s rukama stále ještě plnýma pistolí a mečů, kolem meandrovitého okraje jezírka. K úbočí jedné travnaté duny přisedala velká klenutá stavba z podlouhlých útlých plátů bláta, bledou barvou připomínajícího slámu stejně jako zažloutlá tráva kolem, s jediným obloukovitým otvorem a protilehlým okénkem, kterým v tu chvíli proudilo sluneční světlo a měnlivě se vlnilo na temné, lesklé hladině vody

vyplňující celý vnitřní prostor. „Můžete mu otvor sardoby zvětšit, aby se mohl napít, jen přitom nestrhněte střechu,“

vybídl je Tharkay.

Laurence, který nespouštěl z očí jezdce na druhém konci oázy, pověřil pancířníka Pratta, aby spolu se dvěma urostlejšími křídlaři vykonal potřebnou práci. Temeraire jim přitom hlídkoval za zády. S pomocí pancířníkovy palice a páčidel se jim z kostrbatých hran zakrátko podařilo vytlouct další cihly. Otvor byl ještě dost těsný, ale Temeraire už jím vděčně prostrčil nos a proléval si krk mocnými loky, pak mokré nozdry vytáhl ven a protáhlým rozeklaným jazykem si olízal pysky do poslední kapky. „Uh, lahoda a k tomu studená,“ zafuněl s citelnou úlevou.

„V zimě jsou zasypané sněhem,“ vysvětlil Tharkay.

„Většina se přestala používat a je teď prázdná, já ale doufal, že tady nějakou najdeme. Ti muži jsou z Jü-tchienu. Jsme na che-tchienské cestě a za čtyři dny dorazíme do města.

Temeraire se může krmit po libosti, už není důvod šetřit.“

„Díky, přesto bych se raději trochu pojistil,“ opáčil Laurence. „Zeptejte se, prosím, těch mužů, jestli by nám neodprodali část svých zvířat. Temeraire by po všech těch velbloudech jistě uvítal změnu.“

Jeden poník zchroml a jeho majitel projevil ochotu směnit ho za stříbro, pět čínských taelů. „To je vydřidušství,“ zhodnotil to Tharkay, „to zvíře by domů jen tak snadno nedostal.“ Laurence ale vydaných peněz

nelitoval, když viděl, s jak nezřízeným požitkem se Temeraire sápe na jídlo. Prodávající si obchod očividně také pochvaloval, i když to nedával s takovou vervou najevo, a nasedl za jednoho z ostatních jezdců. Spolu se čtyřmi či pěti dalšími pak hned vyrazili z oázy k jihu a zmizeli v oblaku zvířeného prachu. Zbylí jezdci zůstali, hřáli si na ohýncích z trávy vodu na čaj a vrhali kosé, kradmé pohledy přes jezírko na Temeraira, který zmoženě ležel ve stínu topolů, sem tam ze spaní zachrčel, ale jinak nejevil známky života. Možná se báli jen o své koně, Laurence ale propadl obavě, jestli svou marnotratností třeba nevzbudil v jezdcích dojem, že se jim nabízí bohatá a lákavá kořist, měl proto muže k velké ostražitosti a dovoloval jim chodit k sardobě výhradně ve dvou.

K jeho ulehčení jezdci v pohasínajícím světle sbalili tábor a odjeli. Vzdalující se tlupu bylo možné sledovat podle zvířeného prachu, který se v houstnoucím šeru vznášel jako mlha. Nakonec se Laurence také vydal k sardobě a klekl si k okraji, aby si mohl chladnou vodu nabírat dlaněmi přímo do úst. Čerstvostí i čistotou předčila všechny, které pil v poušti, jen lehounce chutnala po hlíně, jak stála v nádrži obložené jílem. Když si pak mokrýma rukama přejel obličej a zátylek, měl dlaně žluté a hnědé od prachu, který mu ulpěl na kůži, a vypil ještě několik hrstí, vděčný za každou kapku, než opět vstal a šel dohlédnout na stavbu tábora.

Soudky už byly zase po okraj plné a těžké, z čehož neměli radost jedině velbloudi, ale ani oni nebyli nespokojení. Když se jim snímal náklad, neprskali a nekopali jako obvykle, ale tiše se podvolili, dali se uvázat a lačně sklonili hlavy ke křehkému zelenému porostu kolem napajedla. Mezi muži zavládla povznesená nálada, mladší hoši se dokonce v chladivém večerním vzduchu pustili do improvizované hry, ve které jim uschlá větev sloužila za pálku a svinuté punčochy za míč. Laurence si byl jist, že některé polní láhve, které kolují z ruky do ruky, obsahují něco podstatně silnějšího než vodu, ačkoli předtím, než vyrazili do pouště, nařídil všechnu pálenku vylít a nahradit vodou. Veselí panovalo i u večeře, sušené maso klouzalo do krku daleko snáz, když se podusilo s obilím a divokou cibulí, která rostla u vody a podle Kung Sua byla pro lidi poživatelná.

Tharkay vzal svou porci a postavil si svůj malý stan kousek stranou, tiše přitom promlouval jen s orlem, který mu se zakrytou hlavou mlčky odpočíval na ruce, když předtím spořádal pár vypasených, nepozorných krys.

Odloučení si nezvolil tak docela sám. Laurence se sice o svém podezření před muži nešířil, ale jeho ranní pobouření nad Tharkayovým zmizením se přenášelo i beze slov a to, že se takovým způsobem vytratil, stejně nikomu příliš po chuti nebylo. V nejhorším případě chtěl, aby uvázli v poušti – nikdo z nich by oázu určitě sám nenašel, kdyby po jezdcích

náhodou nezůstala stopa; nebo, což bylo jen o málo lepší, se rozhodl ponechat je nejistému osudu a svou bezpečnost si zajistit tím, že si vezme velblouda a tolik vody, aby jemu samotnému nadlouho vystačila. Třeba by se k nim pak i vrátil, až by oázu objevil, ale tomu, že by je opustil jen proto, aby se vydal na výzvědy, Laurence nevěřil – beze slova?, bez doprovodu? Nebyl-li to přímo důkaz nespolehlivosti, tak aspoň důvod k nespokojenosti.

Jak s ním naložit, to byl obdobný oříšek: bez průvodce se obejít nemohli, Laurence přitom ale nepokládal za možné pokračovat v cestě s někým tak nedůvěryhodným, ovšem jak najít jiného, to si dost dobře nedovedl představit. Jakékoli rozhodnutí však bylo z nezbytí nutno odložit do Jü-tchienu.

Nehodlal Tharkaye opustit v poušti, ačkoli on zamýšlel provést totéž jim, přinejmenším ne bez řádných důkazů.

Tharkay si tedy prozatím mohl v poklidu sedět stranou, jakmile se ale mužstvo začalo ukládat ke spaní, Laurence v tichosti dohodl s Granbym, že zdvojí stráže u velbloudů.

Mužům to však vysvětlil pouze obavami z návratu jezdců.

*

Slunce zapadlo a všude kolem hlasitě zpívali komáři.

Jejich tenké pištění neutlumily ani dlaně přitištěné na uši.

První náhlé zavytí zprvu působilo málem jako úleva, protože

to byl zřetelný, obstojný lidský zvuk, pak ale velbloudi začali hýkat a vyskakovat, když se prostředkem tábora přehnali koně s jezdci, kteří vláčeli po zemi dlouhé vějířovité větve, rozmetávali oharky z ohniště a řevem přitom stačili přehlušit veškeré Laurencovy rozkazy.

Za stany se vztyčil Temeraire, sedl si na zadní a zaryčel.

Velbloudi se ještě úporněji rvali z provazů a řada poníků s vyděšeným řehtáním prchala pryč. Laurence slyšel odevšad střelbu z pistolí, které bílými záblesky hlavní bodaly ve tmě do očí. „Hrom aby do tebe, takhle nic netrefíš,“ zařval a popadl mladého Allena, který se celý bledý a vyplašený potácel pozpátku ze stanu a roztřesenou rukou svíral pistoli.

„Polož to, když neumíš…“ křikl Laurence a zachytil padající pistoli. Hoch se bezvládně kácel k zemi a z čistého průstřelu v rameni mu proudila krev.

„Keynesi!“ zakřičel Laurence a vrazil umdlévajícího hocha dračímu ranhojiči do náručí, sám pak vytasil meč a hnal se k velbloudům. Hlídky vrávoravě, naprázdno vstávaly ze země, ve tvářích se jim zračila tupá zmatenost opilců vytržených z hlubokého spánku a vedle nich chrastilo pár vypitých polních láhví. Digby ze všech sil svíral provazy a radši by se dal usmýkat, než by splašené soumary pustil.

Jako jediný byl k užitku, i když jeho vytáhlé mladé tělo na vzpínající se velbloudy váhou zdaleka nestačilo, na koncích opratí div nenadletoval a přerostlá plavá hříva mu přitom vlála jako roští ve větru.

Jeden z nájezdníků, kterého shodil vylekaný kůň, se sebral ze země. Kdyby se chopil provazů a přeřezal je, utržení velbloudi by zlodějům ušetřili půlku práce, protože by ve zmatku a hrůze najisto pádili pryč z tábora, vetřelci by je pak mohli na koních poshánět do houfu, zahnat pryč a zmizet v kopcích a údolích okolních dun.

Salyer, jeden z kadetů na hlídce, pravou rukou zápolil s pistolí ve snaze natáhnout kohoutek a levou si protíral zalepené oči, když se na něj nájezdník vrhl s šavlí nad hlavou. Tharkay v mžiku přiskočil a vytrhl Salyerovi pistoli z ochablých prstů. Výstřelem do hrudi srazil útočníka k zemi a druhou rukou vytáhl dlouhý nůž. Další nájezdník mu ze sedla švihl kolem hlavy, Tharkay se ale sklonil a s klidem rozpáral jeho zvířeti břicho. Kůň se svalil, řičel a kopal, jezdec se zmítal pod ním a kvílel téměř stejně hlasitě, až zasvištěl Laurencův meč, jednou, dvakrát, a oba je umlčel.

„Laurenci, Laurenci, sem!“ zavolal Temeraire a vyřítil se do tmy k jednomu ze zásobovacích stanů. Roztroušené rudé záblesky palby žhnuly dostatečně jasně, aby bylo vidět stíny míhající se kolem krajů a siluety frkajících, vyhazujících koní. Temeraire udeřil pařáty, látka se potrhala a pod hroutícím se stanem padl muž, ostatní jezdci se rázem rozjeli a uháněli pryč přes udusané tábořiště, až prudký klapot kopyt zdušeně zeslábl v sypkém písku a opět se rozeznělo pištění komárů.

Celkem si mohli připsat pět mužů a dva koně, z jejich řad to odnesl kadet Macdonaugh, který utržil ránu šavlí do břicha a teď tiše lapal po dechu na improvizovaném lůžku, a mladý Allen. Jeho spolunocležník Harley, který v panice vypálil, když kolem dusali koně, v koutě potichu vzlykal, až se na něj Keynes obořil: „Přestaň to ze sebe cedit, nejsi kropicí konev. Kdyby ses radši naučil mířit! Taková rána by nikoho nezabila,“ a nařídil mu, aby druhému hlídkaři nastříhal obvazy.

„Macdonaugh něco vydrží,“ řekl Keynes tiše Laurencovi, „ale nebudu vás krmit falešnou nadějí.“ Pár hodin nad ránem chlapík se sípavým zachrčením vydechl naposledy. Temeraire mu ve stínu topolů nedaleko napajedla vykopal hrob, hodně hluboký, aby písečné bouře suchou hlínu z těla neodvály. Ostatní mrtvé pochovali v mělčím, společném hrobě. Nájezdníci toho za prolitou krev moc nezískali, odvezli si jen pár hrnců, pytel obilí a nějaké deky a jeden stan padl za oběť Temerairovým drápům.

„Pochybuji, že znovu zaútočí, ale raději bychom se měli co nejrychleji odsunout,“ prohlásil Tharkay. „Jestli se rozhodnou podat o nás v Che-tchienu nepravdivou zprávu, mohlo by nás tam čekat nepříjemné přivítání.“

*

Laurence nevěděl, co si má o Tharkayovi myslet: jestli je to ten nejnestoudnější nebo ten nejnevypočitatelnější zrádce na světě, či zda jsou jeho vlastní podezření zcela bezpředmětná. V boji vedle něj přece nestál žádný zbabělec, když se všude kolem plašila zvířata a útočníci se snažili získat kořist, Tharkay se mohl snadno potichu vytratit nebo dokonce nechat lupiče řádit a ve zmatku sám pro sebe uzmout velblouda. Muž se ovšem může udatně ohánět mečem a o jeho charakteru to přitom nemusí vůbec nic vypovídat, Laurence měl ale tísnivý pocit nevděku, že si vůbec takovou myšlenku připouští.

Nemínil však dál nic riskovat, alespoň ne zbytečně.

Pokud se za čtyři dny bezpečně dopraví do Jü-tchienu, jak Tharkay slíbil, výborně. Laurence je však nehodlal vystavit hladovění, kdyby se slib nevyplnil. Temeraire se naštěstí dosyta nakrmil dvěma padlými koni, a mohl tedy bez přemáhání nechat zbývající velbloudy pár dnů na pokoji. Na sklonku třetího dne s Laurencem vzlétli a uviděli, jak se v dáli pouští vine řeka Kerija, zářící v zapadajícím slunci jako bělavě stříbrná stuha obetkaná pásem husté, bujné zeleně.

Temeraire ten večer s chutí spořádal velblouda a všichni se po libosti napili, druhého dne dopoledne pak doputovali do obhospodařované oblasti, ze všech stran ohraničené vzrostlými, klátivými valy konopí, přesahujícího hlavu dospělého muže a vysázeného v přísně vyrovnaných řadách, aby zadržovalo duny. Větší pouštní město předznamenávaly

i rozsáhlé háje morušovníků, jejichž listí šepotavě šelestilo ve vánku.

Tržiště tvořily oddělené části: jednu zaplňovaly pestře pomalované vozy sloužící jako prodejní prostor i jako dopravní prostředek tažený mulami nebo chundelatými poníky, z nichž mnozí byli ozdobení povlávajícími barevnými chocholy, v další se tísnily stánky s rámem z topolových větví potaženým lehkým bavlněným plátnem, kolem si jako doprovod trhovců hověli pomenší dráčci vyšňoření blýskavými šperky a zvědavě natahovali krky na Temeraira, který procházel okolo a prohlížel si je s obdobným zájmem, jen se mu přitom toužebně leskly oči.

„To jsou jenom obyčejné plíšky a sklo,“ upozorňoval ho Laurence chvatně v naději, že v Temerairovi hned v zárodku zadusí případné přání vyparádit se podobně. „Úplně bezcenné cetky.“

„Aha, ale stejně je to krása,“ povzdechl si Temeraire lítostivě při pohledu na nápadnou šperkařskou kreaci v podobě jakéhosi diadému z mosazi osázené purpurovými a karmínovými kameny, v kombinaci se skleněnými korálky splývajícími na dlouhých šňůrách po krku.

Stejně jako předtím u nájezdníků se i zde setkávali s tvářemi spíše tureckými než orientálními, do oříškova zhnědlými na pouštním slunci, krom důkladně zahalených mohamedánek, jimž byly vidět jen ruce po zápěstí a nohy ke kotníkům. Jiné ženy si obličej nezakrývaly, jen hlavu si

obdobně jako místní muži chránily čtyřrohou čapkou, bohatě vyšívanou barveným hedvábím, a sledovaly je s netajenou zvědavostí v tmavých očích. Členové posádky jejich zájem přinejmenším plnou měrou opětovali. Laurence se obrátil a zpražil pohledem Dunna s Hackleym, dva dosti bujaré mladé střelce. Provinile sebou trhli a spustili ruce, kterými se právě chystali poslat polibek dvojici děvčat na druhé straně ulice.

Ve všech koutech tržiště se vystavovalo zboží na prodej: na zemi mocně trůnily žoky šité z pevné bavlny a nadité obilím, vzácným kořením i sušeným ovocem, štůčky hedvábí potištěné roztodivnými pestrobarevnými vzory bez obsahu, nebyly to obrazy květů ani ničeho jiného, naleštěné hradby z navršených truhel s mosaznými přezkami přibitými jako plátkové zlato, blýskaly se zavěšené měděné džbány i bílé kuželovité nádoby zpola zapuštěné v zemi, aby v nich voda vydržela chladná, hlavně se ale v mnoha dřevěných krámcích předváděla impozantní nabídka nožů s rafinovaně vypracovanými střenkami, někdy i vykládanými dřevem a drahými kameny, a s dlouhými, zakřivenými, nebezpečnými čepelemi.

Zprvu uličkami tržiště procházeli obezřetně a nespouštěli oči ze zšeřelých koutů, jejich obavy z dalšího přepadení se však ukázaly jako neopodstatněné: místní se jen usmívali a kynuli jim ze stánků, dokonce i draci je voláním vybízeli k nákupu, někteří zřetelnou, zpěvavou řečí, na kterou se

Temeraire sem tam pokoušel i odpovídat útržky dračího jazyka, do něhož ho začal zasvěcovat Tharkay. Co chvíli se z toho či onoho krámku vynořil obchodník čínského původu a v úctě se poklonil až k zemi, když kolem kráčel Temeraire, a v údivu zíral na jeho doprovod.

Tharkay je neomylně provedl dračí čtvrtí kolem nádherně omalované menší mešity s náměstíčkem, kde mezi množstvím mužů na měkce tkaných modlitebních koberečcích poklekala s čelem k zemi i hrstka draků. Za tržištěm, v prostoru kolem dokola stíněném topoly, je pak uvítal velký stan, pod jehož plátěnou střechu podepíranou útlými dřevěnými kůly se pohodlně vešel i Temeraire.

Laurence nemusel ani moc usypat z tenčící se zásoby stříbra, aby Temerairovi pořídil dostatečný počet ovcí k večeři a jim poctivý pilaf s řádnou dávkou skopového, cibule a šťavnatých sladkých rozinek, navrch s koly smaženého chleba a tlustými krajíci zralého vodního melounu, který zmizel až k světle zelené slupce.

„Zítra můžeme prodat zbylé velbloudy,“ prohlásil Tharkay, když se odklidily skrovné zbytky jídla a muži se rozložili po stanu, aby se prospali na pohodlných rohožích a polštářích. Krmil přitom orla kousky ovčích jater, které Kung Su odložil při přípravě Temerairovy večeře. „Po cestě do Kašgaru už oázy nejsou tak daleko od sebe, takže stačí vézt zásobu vody vždy jen na jeden den.“

Žádná zpráva nemohla přijít víc vhod. Laurence už opět pociťoval klid na těle i na duchu a nadto i značnou úlevu, že šťastně dorazili, byl tedy nakloněn ústupkům. Najít jiného průvodce vyžadovalo čas a topoly ševelící kolem planiny říkaly, že času není nazbyt, jejich listí už začínalo zlátnout a hlásila se časná předzvěst podzimu. „Pojďte se mnou na okamžik,“ vyzval Tharkaye, když průvodce znovu vrátil orla do klece a zahalil na noc. Společně popošli kousek uličkami tržiště, kde obchodníci zvolna sklízeli věci a zatahovali otevřené pytle se suchým zbožím.

Na ulici bylo těsno a rušno, angličtina ale poskytovala dostatečné soukromí. Laurence se zastavil v nejbližším stínu a otočil se k Tharkayovi, v jehož tváři visel zdvořilý, nevzrušený otazník. „Doufám, že už přinejmenším tušíte, co vám chci sdělit,“ spustil Laurence.

„Bohužel nikoli, kapitáne, budete se muset namáhat vysvětlením,“ opáčil Tharkay. „Tak je to ale asi i nejlepší, aspoň se předejde nedorozuměním, a já si rozhodně nejsem vědom žádného důvodu, který by vám bránil mluvit se mnou zpříma.“

Laurence se zarazil, opět mu to připadalo napůl jako zchytralý výsměch, protože Tharkay přece nebyl žádný hlupák a nemohl si nevšimnout, že ho už čtyři dny celá výprava takřka přehlíží. „Tak vám vyhovím,“ opáčil Laurence úsečněji. „Zatím jste nás úspěšně dovedl až sem, což mě nemůže než naplňovat vděkem, nemohu se ale

ubránit nevoli nad tím, jak jste nás bez ohlášení opustil uprostřed pouště.“

„Nestojím o žádné omluvy,“ dodal ještě, když viděl, jak Tharkay povytahuje obočí. „Pokládám je za zbytečné, když ani nevím, jestli jim můžu věřit. Chci po vás ale slib, že už se z tábora víckrát bez dovolení nevzdálíte. Další nehlášené odchody trpět nebudu.“

„Mrzí mě, že jsem neobstál k plné spokojenosti,“ řekl Tharkay po chvíli rozvážně. „Nikdy bych vás nenutil dodržet něco, co se nyní zdá jako nevýhodné ujednání, jen z nějakého pocitu povinnosti. Jsem zcela svolný s tím, aby se zde naše cesty rozdělily, pokud si to přejete. Do jednoho dvou týdnů, možná tří, seženete místního průvodce, to ale jistě nemůže tolik znamenat. Domů do Británie rozhodně dorazíte dřív, než by vás tam dovezla Allegiance.“

Odpověď šikovně obešla požadovaný slib a rázem Laurence probudila: nemohli jen tak obětovat tři týdny, dokonce ani jeden – pokud to vůbec nebyl optimistický odhad vzhledem k tomu, že neznali ani místní jazyk, který měl zjevně blíž k turečtině než čínštině, ani zvyklosti.

Laurence dokonce ani přesně netušil, jestli jsou ještě na území zabraném Čínou nebo už v nějakém menším knížectví.

Polkl zlost, opětovné podezření i prudkou odpověď, ačkoli mu celá trojice dál nemile vázla v krku. „Ne,“ řekl zachmuřeně. „Nemůžeme marnit čas a myslím, že to dobře

víte,“ dodal. Tharkayův tón byl chladně zdvořilý a neproniknutelný, ale až přespříliš. V jeho pohledu bylo cosi vědoucího, jako by jejich mimořádnému spěchu rozuměl.

Laurence měl sice dopis od admirála Lentona dál bezpečně uložený ve svých cestovních věcech, teď si ale vybavil, jak byla rudá vosková pečeť mazlavě rozměklá, když se mu dopis poprvé dostal do ruky. Putovalo-li psaní tolik mil, bylo vcelku snadné ho otevřít a pak znovu zapečetit.

Tharkay ale nezměnil výraz ani při náznaku obvinění, jen se uklonil a jemně řekl: „Jak si přejete,“ obrátil se a vykročil zpátky ke stanu.

Kapitola 4

Rudé suché hory vypadaly, jako by se vynořily přímo z pouštní planiny, ostrohům vybarveným širokými bílými a okrovými pruhy neubíralo na strmosti žádné zvlněné úpatí.

Pohoří bez předhůří se zatvrzele drželo v dáli. Temeraire letěl celý den vytrvalým tempem a pořád jako by se nepřibližoval, vrcholky se stále vytahovaly výš a dál, až se náhle po obou stranách zdvíhaly stěny soutěsky. Letěli ještě deset minut, když vtom jim znenadání za zády zmizela obloha i poušť a Laurence rázem pochopil, že rudé hory samy tvořily předhoří bíle zalitých štítů tyčících se nad nimi.

Utábořili se vysoko v horách na rozlehlé loučce obemknuté

strmými

vrcholy a skrovně obrostlé modrozelenou trávou, ve které se z prašné půdy tyčily žluté kvítky jako vlaječky. Rohatá černá dobytčata s jasně červenými střapci zavěšenými na čele si je obezřele měřila, když Tharkay dojednával jejich cenu s pastevci v kulatých chatrčích s kuželovitými střechami. V noci se tiše sneslo pár bílých vloček, které se zatřpytily ve tmě. Sníh rozehřáli ve velkém koženém měchu, aby měl Temeraire co pít.

Tu a tam k nim dolehl slabý, vzdálený dračí křik, při kterém se Temerairovi pokaždé napjal límec, jednou v dálce

zahlédli i párek divokých draků, kteří ve vzájemné honičce stoupali spirálovitě vzhůru a rozjařeně přitom vřeštěli, až zmizeli za úbočím hory. Tharkay je přiměl, aby si chránili rouškou oči před zářivým jasem. Tomuto opatření se musel podvolit dokonce i Temeraire, který s tenkým bílým hedvábím omotaným kolem hlavy vypadal velmi zvláštně, jako by hrál na slepou bábu. I přes takovou opatrnost jim tváře v prvních pár dnech zrůžověly a spálily se.

„Na cestu z Irkeštamu bude třeba vzít jídlo,“ oznámil Tharkay, a když se utábořili u staré zpustlé pevnosti, odešel a vrátil se až skoro za hodinu s třemi místními pastevci ženoucími stádečko vypasených, krátkonohých vepříků.

„To je chcete vézt živé?“ vyhrkl Granby zaskočeně.

„Upiští se do němoty a pojdou hrůzou.“

Vepříci ale projevovali podezřelou ospalost a lhostejnost vůči Temerairově přítomnosti, k jeho velkému údivu.

Sklonil se a do jednoho dloubl nosem, vepřík ale jen zazíval a sedl si na zadní do sněhu. Další ustavičně vrážel do cihlové zdi pevnosti a jeho strážci ho museli opakovaně odtahovat. „Dal jsem jim do krmení opium,“ vysvětlil Tharkay udivenému Laurencovi. „Než se utáboříme, účinky pominou, a až si odpočineme, Temeraire se může nakrmit, ostatní pak dostanou další dávku.“

Laurencovi se ta myšlenka tak docela nezdála a Tharkayovo ledabylé ujištění v něm velkou důvěru nevzbuzovalo. Když Temeraire spořádal prvního vepříka,

Laurence ho bedlivě sledoval. Vepřík šel na smrt v naprosto příčetném stavu a patřičně se bránil. Temeraire se následně neměl k tomu, aby začal zběsile kroužit vzduchem, usnul ovšem tvrději než jindy a chrápal tak, že to rvalo nervy.

*

Samotný průsmyk dostupoval takové výšky, že pod sebou nechali mraky i zbytek země a společnost jim dělaly jen okolní horské štíty. Temeraire co chvíli lapal po dechu, přistával, aby si odpočinul, kdekoli to terén dovoloval, a když se pak znovu vznesl, zbyl po něm ve sněhu otisk těla.

Celý den je provázela zvláštní ostražitost. Temeraire se za letu neustále rozhlížel a s tichým, neklidným bručením se zastavoval ve vzduchu.

Když prolétli průsmykem, usadili se na večer v údolíčku, kde v závětří dvou velkých štítů neležel žádný sníh, a stany ukotvili u úpatí skalního úbočí, vepříky zavřeli do ohrady z roští opleteného provazy a nechali je volně popásat.

Temeraire párkrát přešel po své straně doliny a teprve pak se uvelebil, přitom ale stále pošvihával ocasem. Laurence si k němu přisedl s čajem. „Ne že bych něco slyšel,“ prohlásil Temeraire nejistě, „ale mám pocit, že bych něco slyšet měl.“

„Vybrali jsme si dobrou polohu, tady přepadení nehrozí, aspoň ne nečekané,“ uklidňoval ho Laurence. „Nenech si tím kazit spaní, postavili jsme hlídku.“

„Jsme hodně vysoko v horách,“ ozval se Tharkay znenadání, až se Laurence vylekal: nezaslechl, jak se k nim průvodce blíží. „Cítíš nejspíš jen změnu a to, jak těžko se dýchá, vzduch je řidší.“

„Proto se hůř dýchá?“ zeptal se Temeraire a naráz si sedl na zadní. Vepříci se s kvičením rozběhli, když k nim zamířil bezmála tucet draků nejrůznějších barev i velikostí. Většina se obratně zachytila na skalním úbočí a s hladovým výrazem v chytrých, leskle hladkých tvářích obhlížela stany. Tři největší se snesli mezi Temeraira a provizorní ohradu a bojovně si sedli na zadní.

Žádný z nich nebyl obr. Jejich vůdce, o něco menší než žlutý sekáč, měl světle šedou barvu s hnědými skvrnami, mezi kterými se vyjímala jedna velká karmínová sahající přes půl obličeje až po celý krk, a na hlavě množství ostrých růžků. Vycenil zuby a zasyčel, růžky se mu přitom naježily.

Jeho dva společníci byli nepatrně větší, jeden tmavošedý, druhý jasně modrý s různými variacemi odstínů. Všichni tři byli přitom poznamenaní bezpočtem soubojů, ze kterých jim na těle zůstaly stopy zubů a drápů.

Temeraire vážil bezmála víc než celá trojice dohromady.

Sedl si nápadně zpříma, doširoka roztáhl límec, až ho měl kolem hlavy jako okruží, a pro výstrahu vrčivě zaburácel.

Divocí draci při své odloučenosti od světa nejspíš nemohli tušit, že u nebešťanů hrozí ještě i jiné nebezpečí, než je síla a velikost jako u ostatních velkých draků. Zvláštní dar v podobě božského větru však byl zdaleka nejhrozivější zbraní a bez viditelných prostředků dokázal roztříštit kámen, dřevo i kosti. Temeraire na ně božským větrem nezadul, v jeho řevu už se ale ozval náznak, při kterém se Laurencovi zatřásly všechny kosti v těle. Než mohl naplno zaznít, divocí draci se vylekali, vůdce s rudým znamením sklopil růžky ke krku a jako hejno vyplašených ptáků naráz všichni vzlétli a hnali se z údolí.

„Ehe, já ale zatím nic neudělal,“ utrousil Temeraire zaraženě a zároveň i trochu rozčarovaně. Hory nad nimi stále ještě duněly jeho řevem zachyceným v ozvěnách, které se vršily na sebe jako nepřetržité hřmění burácející málem silněji než původní zvuk. Bílé čelo štítu se tím hlukem otřáslo a s povzdechem se pustilo kamenné stěny, celý plát sněhu a ledu tak zvolna klouzal dolů. Ještě chvíli si uchoval i tvar a sunul se s pomalou, ladnou důstojností, pak se ale po povrchu prostřela pavoučí síť trhlin a sněhová kra se srazila v obludný vzdutý oblak, který se valil po srázu k táboru.

Laurence si připadal, jako když kapitán vidí vlnu, která potopí jeho naklánějící se loď: plně si uvědomoval hrozící katastrofu, ale neměl nic, čím by ji mohl odvrátit. Zbývající čas nedovoloval nic než přihlížet. Lavina se řítila takovou rychlostí, že cestou smetla i pár nešťastných divokých

draků, přestože se snažili okamžitě uletět. „Běžte pryč!

Běžte pryč od skály!“ křičel Tharkay na muže, kteří postávali kolem stanů posazených lavině přímo do cesty, už když ale volal, ze srázu vytryskl obrovský poryv, přelil se přes tábor a kypící masa se s burácením drala po zelené pláni údolí.

První otřes přišel s ledovým závanem téměř fyzické síly.

Laurence nápor vzduchu odmrštil na mohutného Temeraira tak prudce, že v letu sotva stačil strhnout za paži Tharkaye, který se potácel nazad, nato se přihrnulo samotné mračno a odtrhlo svět, jako by mu někdo zprudka vrazil obličej hluboko do sněhu a přimáčkl, kolem něj bylo chladivé, tlumivé, přízračné modro, v uších mu dutě hučelo. Marně otvíral pusu a lapal po vzduchu, ostré zmrazky mu drásaly obličej jako nože, plíce se mu vzdouvaly pod tíží na prsou, na nohách, na pažích rozpřažených a zvrácených tak, že ho bolela ramena.

A pak stejně rychle, jako se přihnala, strašlivá tíže pominula. Laurence stál ve sněhu, po kolena uvězněný v závalu, který se tenčil směrem vzhůru, až z něj na tváři a ramenou zbýval jen tuhý ledový škraloup. S mocným, zoufalým zasupěním vyprostil paže a neobratnýma, zmrtvělýma rukama odškrábal led ze rtů a chřípí. Plíce ho přitom pálily, dokud nenabral prvních pár palčivě drásavých doušků vzduchu. Temeraire vedle něj se zdál spíš bílý než černý, jako ojíněná tabule skla, a s prskáním se otřepával.

Tharkay, kterému se podařilo nastavit mraku záda, vyvázl o trochu lépe a už vytahoval nohy ze závěje.

„Rychle, rychle, nesmíme otálet,“ volal ochraptěle a hned se brodil údolím ke stanům nebo aspoň tam, kde předtím stály.

Teď se tam totiž vršila více než třímetrová hromada šikmo navaleného sněhu.

Laurence se konečně také vyhrabal a vyrazil za ním, ještě se přitom ale zastavil a vytáhl Martina, když uviděl, jak ze sněhu vyčuhuje kadetova slámově žlutá hříva. Stál jen o kousek dál, lavina ho ovšem porazila, a tak uvázl hlouběji pod sněhem. Společně pak klopýtali mohutnými nánosy.

Naštěstí se tam kupil většinou jen měkký mokrý sníh, žádný led ani kamení, ale přesto to byla příšerná tíha.

Temeraire se úzkostlivě vláčel za nimi a hrnul mocné hroudy sněhu hned na tu, hned na onu stranu po směru cesty, musel si ale dávat pozor na drápy. Záhy narazili na pozůstatek dračí smečky, na dračici, která se zběsile hrabala ze sněhu. Byla modrobílá a jen o málo větší než šedák.

Temeraire ji chytil za kůži na krku, vyvlekl ji ze sněhu a otřepal ji. V dolíku pod jejím tělem pak našli jeden stan, zpola zborcený, s hrstkou přidušených, potlučených mužů.

Dračice se chystala uletět, jen co ji Temeraire postavil na zem, hned ji však lapil a zasyčel na ni, lámaná slova dračí řeči přitom mísil s obyčejnou zlostí. Dračice se zarazila a zpěvavě ho odbyla, když pak na ni ale znovu sykl, ustrašeně se obrátila a pustila se s nimi do hrabání. Její menší pařáty

se lépe hodily na jemnější práci při vyprošťování mužů.

Druhého divokého draka, nepatrně většího, s kůží zbarvenou změtí oranžových, žlutých a růžových skvrn, našli přimáčklého u samého úpatí srázu v mnohem horším stavu.

Natržené křídlo měl vykloubené v nepřirozeném úhlu, strašlivě, tiše skučel a roztřeseně se krčil u země, když ho vyprostili.

„No to jste si dali sakra na čas,“ ucedil Keynes, když ho vydolovali. Klidně seděl ve stanu určeném jako ošetřovna a čekal, zatímco vyděšený Allen zavrtával tvář do lehátka.

„Pojď sem, pro jednou můžeš taky pomoct,“ řekl, hned pak hochovi naložil obvazy a nože a strkal ho k zraněnému nebožákovi, který je odháněl varovným syčením, než Temeraire otočil hlavu a houkl na něj. Drak se poté přece jen zakřiknutě shrbil a už se Keynesovi nebránil, pouze maličko kňučel, když mu ranhojič narovnával polámané ostny do správné polohy.

Když vyhrabali Granbyho, ležel v bezvědomí, s promodralými rty a málem hlavou dolů. Laurence s Martinem ho opatrně odnesli na místo vymetené od sněhu a přikryli ho poskládanou plachtou jediného zachráněného stanu, který uvázl vedle střelců stojících pospolu v těsné blízkosti srázu – Dunne, Hackley i poručík Riggs, do jednoho pobledlí a strnulí. Emily Rolandová sama prodrala hlavu ze sněhu, skoro závalem proplavala, když Temeraire

odhrnul většinu svrchních vrstev, a volala, dokud nepřišli a nevysvobodili ji i s Dyerem, s nímž se přitom drželi za ruce.

„Pane Ferrisi, nikdo neschází, jak předpokládám?“ zeptal se Laurence skoro půl hodiny nato. Na ruce mu ulpěla krev z očních víček, rozedřených sněhem.

„Ne, pane,“ přisvědčil tiše Ferris. Jako posledního právě vykopali poručíka Baylesworthe, který si v lavině zlámal vaz.

Laurence prkenně přikývl. „Musíme raněným opatřit úkryt a sehnat přístřeší pro všechny,“ prohlásil a rozhlížel se po Tharkayovi. Průvodce stál opodál se skloněnou hlavou a v rukách držel maličké, nehybné tělíčko orla.

*

Divocí draci je pod přísným Temerairovým pohledem odvedli k úbočí, kde ústila studená skalní dutina obrostlá ledovým škraloupem. Jak se zanořovali hlouběji, chodba se oteplovala, až bez varování přešla ve velkou klenutou jeskyni se sirnatým jezerem uprostřed. Stoupala z něj pára a nahrubo proražená stoka do něj sváděla čerstvě roztátý sníh.

Kolem dokola si hovělo a podřimovalo pár dalších divokých draků. Vůdce s rudým znamením odpočíval stočený na vyvýšeném skalním výstupku a zasněně ohlodával kost od skopové kýty.

Všichni se vylekali a sykali, když se sehnutý Temeraire vkolébal dovnitř. Na hřbetě mu visela zraněná dračice a za ním se tlačil zbytek výpravy. Drobná modrobílá dračice je zpěvavě uklidnila a vzápětí už se pár dalších draků hrnulo, aby zraněné nešťastnici pomohli slézt.

Tharkay předstoupil a promluvil na ně jejich řečí, několik zvuků přitom napodobil s pomocí hvízdání a dlaní sepjatých do kornoutku kolem rtů a ukazoval ke skalnímu průchodu. „To jsou ale moji vepříci,“ ohradil se Temeraire dotčeně.

„V té lavině se už všichni dozajista udusili a budou zbytečně jen hnít,“ namítl Tharkay a překvapeně přitom zvedl oči. „Na to, abys je všechny spořádal sám, je jich beztak moc.“

„Nechápu, co to má s čím společného,“ odbyl ho Temeraire. Doširoka ježil límec a bojovně si měřil druhé draky, zvláště toho s červeným znamením. Ti se zase neklidně vrtěli a přešlapovali, napůl zvedali křídla a opět je skládali na hřbet, přičemž si Temeraira úkosem přeměřovali.

„Milý zlatý,“ začal Laurence tiše a položil Temerairovi ruku na nohu, „jen se podívej, jak na tom jsou. Troufám si tvrdit, že jsou silně vyhládlí, jinak by se ani nepokoušeli o něco tě obírat. Bylo by nanejvýš nelaskavé vyhnat je z jejich obydlí, abychom se tu mohli schovat, a pokud stojíme o jejich pohostinství, je jedině správné podělit se s nimi.“

„Aha,“ hlesl Temeraire zabraný do úvah a límec se mu začal opět zvolna přiklápět ke krku. Divocí draci skutečně vypadali vyhladověle, svaly se jim pod tuhou, do tenka napjatou kůží rýsovaly jako provazy, z úzkých tváří jim svítily ostražité oči, stopy na těle mnohých prozrazovaly přestálé nemoci či zranění. „Nerad bych se choval nelaskavě, i když oni chtěli nejdřív vyvolat spor,“ přisvědčil nakonec a sám je oslovil. Prvotní údiv u nich vzápětí vystřídalo obezřetné, zpola potlačované rozjaření, ten s rudým znamením pak vydal rychlý, stručný povel a hrstka ostatních se za ním hnala jako smršť.

V mžiku byli zpátky i s vepříky a upřeně, zvědavě sledovali, jak se do nich Kung Su pouští řeznickým nožem.

Tharkay jim úspěšně přetlumočil žádost o dřevo, pár menších dráčků tedy vylétlo a přivleklo několik zšedlých, opršelých, zakrslých borových soušek, které tázavě předložilo. Kung Su měl za chvíli pěkně praskající oheň, dým se táhl rozsedlinou do vyšších prostor jeskyně a vepříci se vábivě rožnili. Granby sebou zamlel a k Laurencově velké úlevě mátožně prohodil: „Budou žebírka?“ Záhy obživl a popíjel čaj, ruce se mu ale pořád třásly tak, že bez cizí pomoci hrnek neudržel, ani když ho posadili co nejblíž ohni.

Celá posádka se potýkala s kašlem a kýcháním, zvláště pak hoši, a Keynes prohlásil: „Měli bychom je všechny

naložit do vody, hlavně jim totiž musíme zajistit teplo na prsou.“

Laurence to bez rozmyslu odkýval, ale vzápětí se zhrozil při pohledu na Emily, jak se koupe spolu se všemi kadety zbavenými šatů i studu. „Nesmíš se koupat s ostatními,“

přikazoval jí Laurence důrazně, když ji odklidil stranou a zachumlal do deky.

„Nesmím?“ podivila se a zvedla k němu oči, celá zmáčená a zmatená.

„Kristepane,“ procedil Laurence skrz zuby. „Ne,“

opakoval rázně, „nehodí se to, už z tebe začíná být slečna.“

„Aha,“ utrousila pohrdavě, „to už mi máma všechno vysvětlila, já ale ještě nezačala krvácet a stejně bych ani s nikým z nich do postele nechtěla.“ Laurence, naprosto konsternovaný, to chabě zachránil tím, že ji zaměstnal nějakou vymyšlenou prací, a utekl k Temerairovi.

Vepříci už se dopékali a Kung Su zatím dusil střívka, droby a kolena, uvážlivě přitom přidával rozličné suroviny, které mu divocí draci začali nabízet z vlastního sběru, ne zcela zákonného: co posbírali a nakopali volně v přírodě, ale i natržený žok vodnice a taky pytel obilí, což zjevně kdesi ukořistili, k jídlu se jim to ale nezdálo.

Temeraire se zabral do řeči s vůdcem a hovor rychle nabýval na plynulosti. „Jmenuje se Arkady,“ hlásil pak Laurencovi, který se drakovi s rudým znamením uklonil.

„Omlouvá se, že nás přepadli,“ dodal.

Arkady ladně pokývl hlavou a uvítal je přívětivým proslovem, netvářil se přitom ale nijak kajícně. Laurence nepochyboval, že se na příští poutníky slétnou v obdobně dobré víře. „Temeraire, vylož mu, prosím tě, co si takovým chováním můžou přivodit,“ řekl. „Nejspíš skončí s kulkou v těle, když budou dál takhle přepadat lidi, místní se dopálí a vyhlásí na jejich hlavu odměnu.“

„Tvrdí, že je to jen takové mýto,“ tlumočil Temeraire pochybovačně, když s ním ještě chvíli hovořil, „a že se mu nikdo nevzpírá, i když mně ho samozřejmě měli odpustit.“

Arkady nato lehce dotčeně dodal ještě něco, co Temeraira zarazilo tak, že se poškrábal na čele. „Poslední obdobný případ jako já ale nic nenamítal a věnoval jim pár moc pěkných krav, když celou výpravu provedou skrz průsmyky.“

„Obdobný případ jako ty?“ opakoval Laurence zaskočeně, vždyť draků jako Temeraire chodilo po světě pouhopouhých osm a všichni byli o pět tisíc mil dál v Pekingu. Temeraire nezapřel jedinečnost ani v široké rozmanitosti zbarvení, jednolitá, lesklá čerň orámovaná perleťovými okraji křídel nápadně vynikala mezi pestrostí, kterou se většina draků podobala svým divokým bratrům.

Temeraire se dál vyptával. „Říká, že to byla dračice, úplně jako já, jen celá bílá a s červenýma očima,“ tlumočil, límec se mu přitom vztyčil a roztažené nozdry zrudly.

Arkady s poplašeným výrazem ucukl.

„Kolik mužů ji doprovázelo?“ zjišťoval Laurence. „Co byli zač? Viděl, kterým směrem se vydala, když přeletěla hory?“ Otázky, obavy se rázem hrnuly jedna za druhou, protože z popisu bylo nad slunce jasné, kdo dračice byla.

Mohla to být jedině Lien, nebešťanka, z rozmaru osudu od narození bílá. Ze srdce je nenáviděla, a za jejím zarážejícím rozhodnutím opustit Čínu tak Laurence nemohl netušit než nejhorší úmysly.

„Letěli s ní ještě i další draci, na kterých cestovali muži,“

překládal dál Temeraire a Arkady přivolal modrobílou dračici, která se jmenovala Gherni. Jistou měrou ovládala turecké nářečí místních končin a k tomu i dračí jazyk, posloužila tedy oněm létajícím soumarům jako tlumočnice a teď jim mohla sdělit trochu víc.

Zpráva byla špatná, jak se dalo tušit: Lien cestovala s Francouzem, jehož popis beze zbytku odpovídal de Guignesovi, a podle Gherniných slov bylo z jejího hovoru s ním patrné, že už stačila ovládnout jeho mateřštinu. Najisto mířila do Francie a k tomu, aby takovou cestu podnikla, ji mohl vést jen jeden jediný důvod.

„Ta se od nich nedá jen tak obyčejně využít,“ nadhodil Granby na uklidněnou v jejich chvatné debatě. „Bez posádky i kapitána ji nemohou nahnat do první linie a potom, co vyváděli kolem sedlání Temeraira, jim rozhodně nedovolí, aby ji osedlali.“

„Úplně přinejmenším ji mohou dát na chov,“

poznamenal zachmuřeně Laurence, „ale ani na okamžik nepochybuju, že Bonaparte už vymyslí způsob, jak z ní vyrazit nějaký užitek. Viděli jste přece, co Temeraire provedl při naší cestě na Madeiru: fregatu o osmačtyřiceti dělech potopil jedním tahem a já nevidím důvod, proč by totéž nezabralo i na velkou válečnou loď.“ Dřevěné hradby námořní armády pořád sloužily Británii jako nejjistější obrana a čím dál ohroženější obchodní námořnictvo zajišťovalo provoz, bez kterého by se její život zastavil.

Nebezpečí, které Lien sama o sobě představovala, mohlo docela dobře zvrátit rovnováhu sil v Lamanšském průlivu.

„Z Lien nemám strach,“ prohlásil Temeraire, stále ještě naježený. „A ani trochu nelituju, že je Jung Sing po smrti.

Neměl co usilovat ti o život a ona zas neměla co mu to dovolovat, když nechtěla, aby se jí to vrátilo.“

Laurence zavrtěl hlavou. Takové úvahy by před Lien najisto neobstály. Její podivné, přízračná zbarvení způsobilo, že ji Číňané odvrhli, a celý její svět se tak vtělil do Jung Singa, na kterého se upnula ještě víc než většina draků na své pány. S odpuštěním se u ní rozhodně nedalo počítat. Laurence by ve snu nenapadlo, že se Lien při své hrdosti a opovržení vůči Západu někdy vydá do takového vyhnanství, a pokud ji pomstychtivost a nenávist dohnaly tak daleko, mohly stačit i na víc.

Kapitola 5

„Jakékoli zpoždění teď znamená katastrofu,“ prohlásil Laurence a Tharkay načrtl poslední úsek jejich cesty. Na hladkou podlahu jeskyně kreslil světlými kameny jako křídou. Navrhovaná trasa se měla vyhnout velkým městům, obejít zlatý Samarkand i starobylý Bagdád, provést je mezi Isfahánem a Teheránem a prokličkovat divočinou a po okrajích největších pouští.

„Budeme muset věnovat víc času lovu,“ varoval Tharkay, to byla ale poměrně malá daň. Laurence nemínil riskovat bojovnost ani pohostinnost perských satrapů, což by je tak i onak připravilo o daleko více času. Působilo poněkud nepříjemně a tajnůstkářsky krást se bez dovolení krajinou cizího národa a bylo by přinejmenším zahanbující, kdyby byli přistiženi, s důvěrou ale sázel na to, že je vlastní obezřetnost a Temerairova rychlost před přistižením zachrání.

Laurence původně zamýšlel zdržet se ještě den, aby se muži nejhůře pochroumaní lavinou na zemi trochu víc zotavili, o tom už ale nemohlo být ani řeči, když teď Lien mířila do Francie, kde mohla v Lamanšském průlivu nebo na středomořské flotile napáchat pěkné škody. Vojenské i

obchodní námořnictvo nemohlo zhola nic tušit ani se nijak bránit. Její vzhled je nemohl varovat, protože její bílé zbarvení se nenašlo v žádných dračích atlasech, které kapitáni vozili na lodích, aby se mohli mít na pozoru před ohňometníky a podobnými druhy. Byla o mnoho let starší než Temeraire, a i když se v boji nikdy necvičila, nedostatkem mrštnosti ani ladnosti rozhodně netrpěla a nejspíš získala i větší obratnost v užívání božského větru.

Laurence se zachvěl při pomyšlení, že by Napoleonovi do rukou padla tak smrtící zbraň namířená takřka přímo do srdce Británie.

„Ráno vyrazíme,“ oznámil, a když vstal ze země, naskytl se mu pohled na rozladěné dračí publikum. Divocí draci se ze zvědavosti srotili kolem Tharkaye črtajícího nákresy, a když si na Temerairovi vyžádali vysvětlení, mrzeli se nad tím, že jejich vlastní pohoří představuje sotva víc než hrstku roztroušených šraf oddělujících obrovskou plochu Číny od Persie a Otomanské říše.

„Jen jim vyprávím, že jsme z Anglie doputovali až do Číny,“ sděloval Temeraire samolibě Laurencovi, „a že jsme obrazili i celou Afriku. Ani jeden nevystrčil z hor pořádně nos.“

Temeraire jim ještě ledasco povykládal a nijak přitom neskrýval nadřazenost. Vyvyšovat se skutečně uměl, vyškolil se, když ho u čínského císařského dvora mocně oslavovali poté, co vykonal pouť přes půl světa, nemluvě o

několika záslužných činech, které mu byly ke cti. Odhlédlo-li se od těchto dobrodružství, už sám jeho nádherný náprsní štít a ozdobné návleky na pařátech probouzely závist divokých draků, kteří se žádnými šperky nekrášlili, a dokonce i Laurence postřehl, že si ho štěrbinami víček měří řada zkoumavých dračích očí, když Temeraire skončil s líčením, jehož obsah se on mohl jen dohadovat.

Rozhodně mu nebylo proti mysli, že se Temerairovi naskýtá ukázka draků v jejich přirozeném stavu, bez sebemenšího vlivu lidí. Existence divokých draků působila jako příhodný protiklad vznešeného postavení, jakému se těšili čínští draci, a úděl britských draků se pod úhlem takového srovnání nejevil úplně zle. Měl radost, že Temeraire naprosto jasně vnímá, o co výš si stojí než oni, zároveň ale i jistou pochybnost, zda je moudré takto je dráždit k aktivnější nenávisti a snad i k bojovnosti.

Čím déle Temeraire mluvil, tím více divocí draci bručeli a s nevolí loupali očima po svém vlastním vůdci Arkadyovi, který si s nelibostí uvědomoval, že v jejich očích ztrácí na lesku, ježil se a tasil ostny kolem krku.

„Temeraire,“ ozval se Laurence, aby zadržel proud řeči, ačkoli nevěděl, co dál říct, když na něj ale Temeraire vrhl tázavý pohled, Arkady se hned chopil slova, nadmul hruď a učinil slavnostní prohlášení, které mezi divokými draky vyvolalo prudkou vlnu radostného zašumění.

„Ech,“ ozval se Temeraire, který pochybovačně mrskal ocasem a přitom si přeměřoval draka s rudým znamením.

„Copak?“ zjišťoval Laurence poplašeně.

„Říká, že s námi vyrazí do Istanbulu a navštíví sultána,“

tlumočil Temeraire.

Tenhle vlídný nápad, třebaže zaváněl násilím méně než výpad, kterého se Laurence obával, přicházel takřka stejně nevhod, ale přít se nemělo smysl. Arkadyho nemohlo nic odradit a řada draků už se také hlásila, že ho doprovodí.

Tharkay po chvilce vzdal marné úsilí a s pokrčením ramen se odvrátil. „Musíme se s tím zkrátka smířit, těžko jim zabráníme, aby se k nám přidali, ledaže bychom je napadli.“

Druhý den ráno se s nimi vydali na cestu téměř všichni divocí draci krom pár těch, kteří se nedali vytrhnout z pohodlnosti či lhostejnosti, a malé dračice, kterou s přeraženým křídlem zachránili zpod laviny. Teď stála u ústí jeskyně, dívala se za nimi a nešťastně volala. Neletělo se s nimi snadno, ustavičně hlučeli, propadali rozmarům a hned se ve vzduchu hašteřili, dva tři se se zběsilým sekáním a syčením řítili střemhlav, než se Arkady či jeden z jeho dvou mohutnějších pobočníků za nimi vrhli a roztrhli je od sebe s hlasitým pokáráním, aby si hádky šetřili, až budou sami.

„S takovýmhle cirkusem za zády ve zdejším kraji pozornosti neunikneme,“ povzdechl si rozladěně Laurence, když po třetím takovém případu štíty stále ještě duněly ozvěnou vřískotu.

„Do pár dnů je to určitě omrzí a vrátí se zpátky,“

zauvažoval nahlas Granby. „Ještě jsem neslyšel, že by se divocí draci dobrovolně přibližovali k lidem, pokud si zrovna nepotřebovali nakrást něco na zub. Jsem přesvědčen, že je ovládne plachost, jakmile opustíme jejich území.“

Draci skutečně znejistěli, jak s blížícím se odpolednem hory začaly zprudka ustupovat předhůří a zřetelně se vyloupla hladce zvlněná křivka zeleně zamženého obzoru, který se donekonečna prostíral pod obrovitou mísou nebe.

Nastupovala zcela jiná krajina. Šeptali si, neklidně šustili křídly při kraji tábořiště a při lovu valně platní nebyli. S

příchodem večera se v dálce slabě rozsvítila oranžová zář vesnice, asi půl tuctu stavení pár mil od nich. S ránem se několik divokých draků shodlo na tom, že to je najisto Istanbul, ani zdaleka ne tak pěkný, jak čekali, a že tedy nezbývá než se vrátit.

„To ale přece vůbec není Istanbul,“ namítl Temeraire roztrpčeně a zmlkl teprve poté, co na něj Laurence udělal chvatný posunek.

Ulehčilo se jim tak od značné části doprovodu, což pro ně byla velká úleva. Vytrvali pouze ti nejmladší a nejodvážnější, mezi nimiž kralovala malá Gherni, která se vylíhla v nížině, měla tedy s těmito cizími končinami o trochu větší zkušenost a nově nabyté uznání ostatních ji docela těšilo. Halasně prohlašovala, že se vůbec nebojí, a vysmívala se těm, kteří se vraceli. Vlivem jejích úšklebků se

rozhodli pokračovat i někteří další, pohříchu ti nejnadutější a nejhádavější z celé tlupy.

Arkady to také nehodlal vzdát, dokud někdo z jeho houfu zůstane. Temeraire toho navykládal příliš mnoho a příliš barvitě o pokladech, statečných činech a dramatických bitvách. Vůdce divokých draků se očividně obával, že některý z jeho dřívějších poddaných se někdy v budoucnu vrátí se slávou, ať už vydobytou nebo jen vybájenou, a ohrozí jeho postavení, které se nezakládalo ani tak na hrubé síle – na tomto poli ho oba jeho pobočníci předčili – jako spíš na jisté alchymii charismatu a duchapřítomnosti, a tím hůře se tedy hájilo.

Rozhodně ovšem nepropadal nadšení, vzdor veškeré hrané troufalosti, kterou zastíral obavy, a Laurence doufal, že brzy přesvědčí k návratu i ostatní. Na jeho pobočnících, kteří se jmenovali Molnar a Winge, bylo znát – pokud tedy Laurence mohl soudit –, že by se rozhodně raději odtrhli i třeba bez něj, a tmavošedá Winge se mu to dokonce i odvážila navrhnout, čímž ovšem dosáhla pouze toho, že se Arkady rozběsnil a zuřivě ji tloukl po hlavě. Slovní smršť, kterou to doprovázel, přitom nepotřebovala překlad.

Večer, kdy se hory v dáli smrskly ve vznešenou modravou nádheru, se ale pro klid schoulil poblíž a kolem nich se uvelebili i ostatní divocí draci, kteří Temerairovým pokusům o konverzaci nevěnovali valnou pozornost.

„Dobrodružství je zrovna dvakrát neláká,“ poznamenal

Temeraire zklamaně, když se usazoval vedle Laurence.

„Ustavičně se mě vyptávají jen na jídlo a na to, za jak dlouho je bude sultán hostit a co jim předloží a kdy se zase můžou vrátit domů. Nic na světě je přitom neváže a mohli by vyrazit, kam libo.“

„Když tě trápí hlad, milý zlatý, to se těžko dokážeš povznést nad žaludek,“ opáčil Laurence. „Svoboda, kterou mají, za moc nestojí: svobodně hladovět nebo se dát zabít, to není nic, o co by se někdo dral, a navíc,“ dodal ještě, aby využil situace, „lidé i draci se mohou po zdravé úvaze rozhodnout, že něco ze své osobní svobody obětují ve prospěch všeobecného blaha, čímž polepší sobě i ostatním.“

Temeraire jen zavzdychal a nepřel se, nespokojeně se ale dloubal v jídle, až si toho všiml Molnar a nenápadně naznačil, že by ze zpola odvržené večeře uzmul něco pro sebe. Temeraire ho hned vrčením odehnal a trojím mocným polknutím spořádal zbytek.

Počasí jim příští den přálo, jasné nebe se klenulo do nedohledna, což jejich souputníkům spolehlivě bralo odhodlání. Laurence si byl jistý, že do večera se všichni obrátí k domovu. Při lovu se ale opět moc nepředvedli, a tak nezbylo než poslat Tharkaye, aby se s pár muži pokusil najít v okolí nějaké hospodářství a nakoupil tam dobytek, kterým by se nedostatek dorovnal.

Divokým drakům lezly oči z důlků při pohledu na statná, rohatá hnědá dobytčata, která se s žalostně vyděšeným

bučením nechala vléct do tábora, a div jim nevypadly, když dostali čtyři kusy, kterých se společně nacpali tak, že byli málem u vytržení. Ti menší si pak s blaženým výrazem ve tváři lehli na záda, křídla nešikovně natáhli stranou, údy složili na vydutá břicha a dokonce i Arkady, který s vypětím všech sil sám spořádal téměř celou krávu, se s povolenýma nohama položil na bok. Laurence si sklesle domyslel, že hovězí do té chvíle nepoznali, a už vůbec ne z dobytka chovaného na žír. Maso tak tučné a lahodné by obstálo i na nejlepších tabulích v Anglii a divokým drakům, nuzně se živícím hubenými kozami a horskými ovcemi, sem tam i ukradeným vepříkem na přilepšenou, muselo připadat jako rajská pochoutka.

Temeraire celou věc zpečetil, když bezstarostně prohlásil: „Ne, sultán nás podle mě určitě uctí něčím mnohem vybranějším,“ takže Istanbul nabral zářivě růžovou barvu ráje a naděje, že se je podaří setřást, s konečnou platností pohasla.

„Spíš bychom měli letět co možná nejvíc v noci,“

pronesl Laurence na znamení zdráhavé porážky.

„Předpokládám přinejmenším, že když nás uvidí prostý rolník, bude nás při tom, jaká je nás letka, považovat za součást jejich národního letectva.“

Když divocí draci konečně překonali strach, byli při lovu alespoň něco platní. Jeden z menších, Hertaz, s nazelenale žlutými pruhy na uprášeně hnědém těle, na letně zežloutlých

travnatých pláních prokázal, že z nich umí lovit nejlépe.

Zalehl naplocho do vysoké trávy a skryl se po větru, zatímco druzí draci řvaním štvali z lesů a kopců zvěř. Nebohá zvířata mu vbíhala takřka přímo do cesty a on jich nezřídka skolil jediným skokem naráz půl tuctu.

Divocí draci se také na rozdíl od Temeraira měli na pozoru i před lidským pachem a jen díky Arkadyho varování ušli pozornosti perské kavalerie. Všichni draci se tak tak stačili schovat za kopci, když se zpoza ohbí cesty na dohled vynořila jízdní rota. Laurence ležel dlouho v úkrytu a poslouchal, jak jezdci s lupáním korouhví a chřestěním udidel zvolna projíždějí kolem, až hluk zcela utichl v dáli a soumrak padl natolik, aby se opět odvážili vzlétnout.

Dračí vůdce se pak samolibě naparoval a nakrucoval.

Temeraire se to odpoledne ještě krmil, když Arkady hbitě využil příležitosti, aby opětovně získal čestné postavení, své družině přitom se zaujetím zpola odvyprávěl a zpola odtančil dlouhý výstup, který si Laurence zprvu vykládal jako líčení jeho loveckých úspěchů či obdobně divošských skutků, avšak druzí draci co chvíli přihazovali vlastní střípky.

Temeraire ale záhy odložil druhého srnce a se zájmem se zaposlouchal, vzápětí nato začal přispívat i vlastními poznámkami. „O čem to, prosím tě, mluví?“ zeptal se ho Laurence v údivu nad tím, že by Temeraire měl k vyprávění co dodat.

„Náramně zajímavá historie,“ odpověděl Temeraire a dychtivě se k němu obrátil, „jak tlupa draků najde v jeskyni obrovský poklad, který patřil jednomu starému drakovi, co umřel, a oni se nemůžou dohodnout, jak si ho rozdělí, a ti dva nejsilnější spolu svedou hroznou spoustu soubojů, protože mají stejnou sílu a ve skutečnosti se ani nechtějí prát, ale pářit, ale ani jeden neví, že se ten druhý chce pářit, a tak si každý myslí, že musí ten poklad získat a dát ho tomu druhému, aby se s ním pářil, a ten poklad tak dostal. A jeden z těch ostatních draků je hodně malý, ale chytrý a všelijak ty druhé podvádí a poklad si kousek po kousku přivlastňuje; a pak je tam taky jeden pár, co se pohádal kvůli podílu, protože ta dračice zrovna vyváděla mladé a nemohla tomu drakovi pomoct, aby na ostatních vybojoval větší díl, a on se s ní pak nechtěl dělit napůl a ona se rozzlobila, sebrala vejce a schovala se, jeho to mrzí, ale nemůže ji najít a je tam ještě jeden samec, co se s ní chce pářit, a ten ji našel a nabídl jí část svého vlastního podílu z toho pokladu…“

Laurence už se v tu chvíli utápěl v záplavě dění, byť takto zhuštěného, a nechápal, jak to Temeraire vůbec mohl sledovat ani co ho na tom tolik uchvacovalo. Celý ten spletenec ale rozhodně uváděl Temeraira i divoké draky v krajní vytržení. V jednu chvíli dokonce došlo i na rány mezi Gherni a Hertazem, kteří se očividně nepohodli na tom, co se bude dít dál, a bili se po hlavě, až se po nich Molnar,

rozladěný tím, že ruší vyprávění, ohnal a syčením je zase umravnil.

Nakonec sebou Arkady, udýchaný a velmi potěšený, mrskl na zem a ostatní draci sborem uznale hvízdali a tloukli ocasy. Temeraire vyjadřoval uznání po čínském způsobu tím, že drápy bubnoval do rozložitého kamene.

„To si musím pamatovat, abych to mohl zapsat, až se vrátíme domů a zase si pořídím takovou psací bedničku, jako jsem měl v Číně,“ prohlásil Temeraire a s hlubokým uspokojením si povzdechl. „Jednou jsem zkoušel přednášet něco z Principia mathematica i Lily a Maximovi, ale moc je to nezaujalo, tohle je podle mě určitě nadchne víc. Třeba by se to mohlo vydat i tiskem, Laurenci, co říkáš?“

„To budeš nejdřív muset naučit víc draků číst,“ opáčil Laurence.

Hrstka členů posádky se pokoušela osvojit si něco z jazyka durzagh. Zpravidla docela postačila pantomima, protože divocí draci vcelku bystře chápali smysl, zároveň ale i vcelku rádi předstírali, že nerozumí ničemu, co jim nebylo po chuti, jako třeba když se měli odsunout z pohodlného místečka, aby se mohly postavit stany, nebo když se měli vytrhnout z dřímoty, aby urazili večerní kus cesty. Temeraire ani Tharkay jako tlumočníci nebyli vždy po ruce, a pro mladší důstojníky zodpovědné za stavbu tábora se tedy rovnalo takřka sebeobraně, aby se s nimi

naučili dorozumět. Byla to docela zábavná podívaná, když pohvizdovali a pobrukovali útržky dračí řeči.

„Digby, už dost! Ať už tě víckrát nevidím, jak se jim snažíš zalíbit,“ křikl Granby přísně.

„Provedu, totiž, už se to nestane,“ zakoktal Digby, který rudl a ztrácel řeč, a pádil na druhou stranu tábora, kde si narychlo vymyslel jakousi práci.

Když to slyšel Laurence, který se právě radil s Tharkayem, v údivu zvedl hlavu, protože dotyčný hoch byl z hlídkařů obvykle nejspolehlivější, třebaže mu teprve nedávno bylo třináct. Ještě nikdy nezavdal důvod k pokárání, pokud si Laurence pamatoval.

„Vlastně se nic nestalo, jen schovával lepší kousky pro toho obra Molnara a další hoši zase pro své oblíbence,“

sděloval Granby, když k nim přišel. „Je jen přirozené, že si hrají na kapitány, ale nemá smysl ty draky rozmazlovat.

Krmením divoký drak nezkrotne.“

„Vypadá to ovšem, že se přece jen učí chovat. Myslel jsem, že divocí draci se vůbec nedají zkrotit,“ poznamenal Laurence.

„Taky by se nedali, nebýt Temeraira,“ opáčil Granby.

„To díky němu poslouchají.“

„To je otázka, zjevně si umějí dostatečně poručit sami, pokud k tomu mají patřičný důvod,“ podotkl Tharkay poněkud suše, „což se zdá jako výsostně rozumná filozofie.

Mně spíš připadá pozoruhodnější, že nějaký drak poslouchá i za jiné situace.“

*

Zlatý roh se blyštěl už z dáli, po jeho březích se do ztracena prostíralo město, každé návrší korunovaly minarety a mešity s hladce se lesknoucími mramorovými kupolemi, které modře, šedě a růžově zářily mezi terakotovými střechami domů a zelenými cypřiši útlými jako stvol.

Srpovitě zakroucená řeka se vlévala do mocného Bosporu, který se zase hadovitě stáčel na obě strany a v dalekohledu se Laurencovi černě blýskal slunečním světlem. Jeho pozornost se ale valnou měrou upínala k vzdálenému pobřeží, kterým se hlásila Evropa.

Posádka zápolila s hladem a únavou. Jak se přibližovali k velkoměstu, museli vynakládat výrazně větší úsilí, aby se vyhnuli lidskému osídlení, po celých deset dnů tedy zastavovali sotva na studené jídlo a nemile trhaný polední spánek, draci lovili za letu a tu trochu masa, co pochytali, polykali zasyrova. Když vylétli zpoza další hradby kopců a uviděli obrovské stádo šedivého dobytka, který se popásal po širokých březích na asijské straně úžiny, Arkady krvelačně zaryčel a s vervou k nim střemhlav vyrazil.

„Ne, ne, ti nejsou volně k jídlu!“ volal Temeraire, bylo ale pozdě, i druzí divocí draci se už s rozjařeným vřískotem řítili za splašeným, bučícím stádem a v jižním cípu pláně se zpoza valu slepeného z kamení a malty vylouplo několik dračích hlav nápadně ověnčených chocholy turecké armády.

„Pro Kristovy rány,“ vydralo se Laurencovi ze rtů.

Turečtí draci vzlétli a zběsile se hnali na divoké draky, kteří ani nestačili postřehnout nebezpečí, když chňapli hned jednu, hned druhou krávu a v návalu nadšení nad nenadálým bohatstvím je porovnávali, rozradovaní tak, že je ani nenapadlo přistát a pustit se do jídla. To jediné je zachránilo.

Když se na ně zprudka snášeli turečtí draci, divocí draci uskočili a rozprchli se právě včas, aby se vyhnuli sápajícím se drápům a zubům, na zemi přitom nechali bezmála tucet podrásaných nebo zardoušených dobytčat.

Arkady i ostatní hned vyrazili do úkrytu zpátky k Temerairovi, zasvištěli za něj a výsměšně vřeštěli na turecké draky, kteří se ze střemhlavého letu obraceli vzhůru a s rozzuřeným řevem se pouštěli za nimi.

„Vytáhnout vlajku a vypálit ránu na závětrné straně,“

zavolal Laurence na svého signalistu Turnera a vzápětí s ostrým lupnutím zavlála britská vlajka, která za celou cestu vybledla jen v záhybech.

Když k nim turečtí strážní draci přilétali, zpomalovali, dál sice bojovně cenili zuby a tasili drápy, působili ale nejistě. Žádný z nich nedorostl o mnoho víc než střední

velikosti, a vzrůstem tedy divoké draky o moc nepředčil, a jak se blížili, Temerairova obrovitá rozpjatá křídla na ně vrhla dlouhý stín. Bylo jich pět a soudě podle tuku, který se jim nakupil v podivně dolíčkovaných, podlouhlých lalocích zpředu na zadních nohách, nebyli zvyklí žádné velké námaze. „Mají dost,“ poznamenal nesouhlasně Granby. Po prvním urputném výpadu skutečně trochu supěli a boky se jim viditelně nadouvaly. Laurence usuzoval, že toho obvykle musejí mít pramálo na práci, když se v hlavním městě věnují tak nenáročné službě, jako je hlídání dobytka.

„Pal!“ zavelel Riggs. Salva trochu kulhala, on i ostatní střelci se stále zcela nevzpamatovali z dočasného uvěznění v ledu a všechny je ještě v nepříhodných chvílích přepadalo kýchání. Signál presto splnil kýžený cíl a zbrzdil ženoucí se draky. Laurencovi se velmi ulevilo, když kapitán na vedoucím drakovi zvedl k ústům hlásnou trubku a chvíli na ně křičel.

„Říká, že máme přistát,“ tlumočil Tharkay s nevěrohodnou stručností, při pohledu na mrak v Laurencově tváři však ještě dodal: „a zahrnuje nás řadou nezdvořilých výrazů. Mám vám je všechny přeložit?“

„Nechápu, proč bych měl přistávat jako první a snášet se pod ně,“ zavrčel Temeraire a s neklidným brumláním zamířil k zemi, nepřirozeně přitom vyvracel krk, aby neztrácel z dohledu draky nad sebou. Ani Laurencovi se nelíbilo, že se tak snadno vydávají všanc, provinění bylo ale

na jejich straně. Pár krav se sice vrávoravě zvedlo a teď se mátožně třáslo, většině, nehybně ležící, už ale najisto nebylo pomoci a Laurence rozhodně nemohl počítat, že se mu takovou ztrátu podaří třeba jen nahradit bez toho, aby se obrátil o pomoc k místnímu britskému velvyslanci, těžko tedy mohl tureckému kapitánovi zazlívat, že po nich žádá nějaký projev lepší vůle.

Temeraire musel divokým drakům rázně domluvit, než vůbec přistáli vedle něj, a nakonec i tlumeně, varovně zaryčel tak, aby veškerý zbylý dobytek vyplašil a zahnal ještě dál. Arkady i ostatní se snesli v nevrle, vzpurné náladě a na zemi zůstávali jen s přemáháním, křídla stáhli jen nepatrně a mleli sebou.

„Neměl jsem vůbec dopouštět, aby s námi doletěli tak blízko, aniž bych předem Turky varoval,“ zalitoval Laurence nahlas a chmurně je přitom pozoroval. „Nedá se věřit, že by se ovládali mezi lidmi ani mezi dobytkem.“

„Já bych to rozhodně nevytýkal Arkadymu ani těm druhým,“ bránil je Temeraire bratrsky. „Kdybych nevěděl, jak se to má s majetkem, ani já bych přece netušil, že se ty krávy nesmějí brát.“ Odmlčel se a pak ztišeným hlasem dodal: „A krom toho, ti draci se neměli co povalovat z dohledu a nechávat ty krávy volně napospas, když se jim to tak nelíbí.“

Ani když divocí draci konečně dosedli na zem, turečtí draci sami nepřistáli, ale opisovali nad nimi pomalé, zato

ovšem nápadné kruhy, hlavně proto, aby dali najevo svou povýšenou nadřazenost. Temeraire při pohledu na to divadlo zasupěl a zlehka rozpřáhl křídla, límec se mu přitom napínal do šíře. „To je od nich velká hrubost,“ procedil rozčileně, „ani trochu se mi nelíbí. Podle mě bychom je určitě přemohli, vypadají jako ptáci, i tak třepetají křídly.“

„Jakmile vyřídíš tyhle, máš jich tu za chvíli další stovku a s těmi už bude nejspíš těžší pořízení. S tureckým vojskem není radno si zahrávat, i když třeba zrovna těchhle pár ztratilo bojovou formu,“ krotil ho Laurence. „Měj, prosím tě, trpělivost a ono je to brzo omrzí.“ I jeho přitom ale bezmála jímala zlost. Na rozpálené, prašné pláni do nich plnou silou pražilo slunce, vyprahlá zem žádnou úlevu neposkytovala a oni s sebou neměli moc vody.

Divocí draci se nedali umravnit nadlouho, brzy už zase obhlíželi povražděné krávy a bručivě se mezi sebou domlouvali. Jejich tón mluvil zcela jasně, i když slovům rozumět nebylo, a i sám Temeraire nespokojeně prohlásil: „A ty krávy se jedině zkazí, když se včas nesnědí,“ což Laurence silně poplašilo.

„Můžeš zkusit přesvědčit Turky, že tě to netrápí,“

nadhodil, co mu šťastná náhoda právě vnukla. Temeraire se rozzářil a hned se hlasitým šeptem obrátil k divokým drakům. Vzápětí se všichni pohodlně uvelebili v trávě a mocně zívali, několik malých dráčků si dokonce začalo drze pohvizdovat skrz nozdry a hra je všechny zcela pohltila.

Turecké draky marné úsilí brzy omrzelo, snesli se v kruzích k zemi a přistáli naproti nim, z vedoucího draka přitom sestoupil kapitán. To nanovo vyvolalo zděšení, protože Laurencovi se předem příčilo jakékoli vysvětlování či omlouvání, oprávněně, jak se záhy ukázalo.

Turecký kapitán, pán jménem Ertegun, nezastíral urputnou podezíravost a vůbec si vedl velmi urážlivě.

Laurencovu úklonu opětoval pouhým trhnutím hlavy, rukou stále svíral jílec meče a chladně mluvil turecky.

Po krátké rozmluvě s Tharkayem Ertegun zopakoval totéž nevalnou francouzštinou se silným přízvukem: „Nu?

Tak vysvětlete, o co vám jde a proč ten hrubý útok.“

Laurence sám i v téhle řeči žalostně kulhal, ale k nějakému dorozumění se přece jen dobelhat dokázal. Klopýtavě vykoktal vysvětlení, ani v nejmenším tak ovšem neubral na Ertegunově uraženosti, natož podezřívavosti, která se naplno provalila v jakémsi bezmála výslechu, jehož cílem bylo zjistit Laurencovo poslání, hodnost, trasu cesty a dokonce i peněžní zaopatření, až pro změnu i sám Laurence začínal ztrácet trpělivost.

„Tak dost! To si myslíte, že je nás třicet nebezpečných šílenců, co se společně rozhodlo zaútočit na hradby Istanbulu, se smečkou sedmi draků?“ vychrlil Laurence.

„Ničeho nedocílíte, když nás tu necháte ve vedru čekat. Ať někdo z vašich mužů doběhne se vzkazem k britskému

velvyslanci a já věřím, že s vámi celou věc uspokojivě urovná.“

„To stěží, protože je po smrti,“ opáčil Ertegun.

„Po smrti?“ opakoval bezmyšlenkovitě Laurence a přes sílící nevěřící údiv slyšel, jak Ertegun s důrazem vykládá, že velvyslanec, pan Arbuthnot, zahynul právě minulý týden při jakési nehodě na lovu, okolnosti jasné nebyly a jiný zástupce britské koruny ve městě momentálně nebyl.

„Když tedy žádný takový prostředník není, musím to, že nemám zlé úmysly, vyložit rovnou,“ pokračoval Laurence, silně zaskočený, a v skrytu si kladl otázku, jak zaopatří Temeraira. „Přivádí mě poslání dojednané mezi našimi národy, bezodkladná věc.“

„Kdyby vaše poslání bylo skutečně tak velmi významné, vaše vláda by si nejspíš asi zvolila lepšího posla,“ odbyl ho Ertegun neomaleně. „Sultán se obírá množstvím záležitostí a nedá se vyrušovat každým žebrákem, který si zamane zaklepat na Bránu štěstí. Ani na jeho vezíry nelze jen tak zbůhdarma dotírat a já vám vůbec nevěřím, že patříte k Britům.“

Z Ertegunovy tváře zazářila vědomá spokojenost nad tím, že ty námitky Laurencovi vmetl, čímž projevil záměrnou nevraživost, a Laurence chladně opáčil: „Tyto vaše nehoráznosti, pane, nedělají čest vládě vašeho sultána a mě urážejí. Nemůžete se přece vážně domnívat, že bychom si vybájili takovou báchorku.“

„A přitom se musím domnívat, že vy s tou vaší hordou nebezpečných zvířat jste se přihnali z Persie jako britští zástupci, chápu,“ ucedil Ertegun.

Laurence nedostal příležitost, aby tu hrubost odbyl patřičně pádnou odpovědí. Temeraire, který se ještě ve skořápce několik měsíců vezl na francouzské fregatě, dokonale ovládal francouzštinu a teď svou obrovitou hlavou vpadl do hovoru. „Nejsme zvířata a moji přátelé pouze nechápali, že ty krávy patří vám,“ vychrlil rozčileně.

„Nikomu by neublížili a taky vážili dlouhou cestu, aby navštívili sultána.“

Temeraire doširoka roztahoval zježený límec, nad hřbet zpola zdvíhal křídla vrhající dlouhý stín, vypínal vpřed plece s vystouplými šlachami napjatými jako provazy a hlavu se zuby trčícími jako pila na stopu vysoko prudce vysunul k tureckému kapitánovi. Ertegunův drak zavřískl a poskočil dopředu, ostatní turečtí draci ale všichni před tím zuřivým výpadem instinktivně ucouvli a nijak ho nepodpořili. I sám Ertegun bezděky o krok ucukl ke svému vylekanému drakovi, aby se kryl pod jeho napřahujícími se předními tlapami.

„Ukončeme tuhle debatu,“ chopil se Laurence pohotově slova, aby využil toho, že se Ertegun dal na čas umlčet. „Pan Tharkay a můj první důstojník vyrazí s vaším mužem do města a my ostatní zůstaneme. Jsem si docela jistý, že velvyslancovi podřízení budou s to dojednat naši návštěvu k

plné spokojenosti sultána i jeho vezírů, ačkoli zcela správně tvrdíte, že zde momentálně není žádný oficiální zmocněnec.

Věřím také, že mi pomohou nahradit újmu na sultánském stádu, což, jak už se Temeraire vyjádřil, se stalo nedopatřením, a nikoli ze zlé vůle.“

Ertegun z toho návrhu očividně neměl radost, nevěděl ale, jak se mu vzepřít, když Temeraire stále ještě číhal ve střehu, párkrát naprázdno klapl rty a pak schlíple spustil: „To je naprosto vyloučeno,“ což způsobilo, že Temeraire zavrčel v novém návalu zlosti. Turečtí draci se všichni ještě trochu poodtáhli, když náhle se jim do uší zaryly ječivé, vřeštivé dračí hlasy. Arkady a divocí draci se zprudka odlepovali od země, švihali ocasy, sekali pařáty do vzduchu, plácali křídly a přitom z plných plic kvíleli. Turečtí draci se také rozryčeli, rozpínali křídla a chystali se vznést. V

příšerném řevu zanikala jakákoli naděje na rozkazy a Temeraire ten nelibý halas ještě posílil, když si dřepl na zadní a zaburácel jim přes hlavy. Dlouze, varovně to zadunělo jako hrom.

Turečtí draci se s křikem a syčením převalili na zadní, jeden druhému přimačkávali křídla a v pudovém zděšení chňapali po vzduchu i sobě navzájem. Divocí draci využili zmatku a chopili se příležitosti: vrhli se na mrtvé krávy, sebrali je Turkům rovnou pod nosem a naráz se obrátili na úprk. Ve vzduchu se Arkady za ostatními svištícími vpřed pozdržel, s krávou v jedné i druhé přední tlapě se otočil a

úklonou hlavy poděkoval Temerairovi. Vzápětí byli pryč a hnali se svižným tempem v řadě přímo zpátky k bezpečnému útočišti v horách.

*

Zděšené ticho vydrželo stěží půl minuty, když Ertegun, stále ještě na zemi, se zadrháváním vychrlil rozhorlený proud turečtiny a Laurence, naprosto konsternovaný, si blahopřál, že té smršti nerozumí. Sám by celou tu tlupu lupičů s radostí postřílel. Udělali z něj lháře před jeho vlastními muži i před tureckým kapitánem, už tak číhajícím na jakoukoli záminku, aby je odbyl.

Ertegunovu předchozí zatvrzelost teď vystřídalo upřímnější rozhořčení, prudké a opravdové. Zlost ho rozehřála, z čela se mu mocnými kapkami ronil pot a vpíjel se dlouhými potůčky do jeho plnovousu, ze rtů se mu hrnula jedna urputná výhrůžka za druhou, turečtina se prolínala s francouzštinou.

„My vás naučíme, jak se tu jedná s vetřelci. Pobijeme vás, jako ti zloději pobili sultánův dobytek, a vaše těla necháme hnít,“ uzavřel to a přitom divoce máchal rukama na turecké draky.

„Nedovolím, abyste ublížili Laurencovi ani nikomu z mojí posádky,“ vyhrkl Temeraire dopáleně a hruď se mu

dmula hromadícím se dechem. Všichni turečtí draci se zatvářili vystrašeně. Laurence už předtím postřehl, že ostatní draci mají z Temerairova řevu obavy, a ačkoli pravý božský vítr ještě nepoznali, jakýsi pud je varoval před nebezpečím.

Jejich jezdci ale tohle jejich tušení nesdíleli a Laurence se nedomníval, že by se draci vzepřeli rozkazu k útoku. I kdyby třeba Temeraire dokázal sám porazit přesilu půl tuctu draků, mohlo to být jen Pyrrhovo vítězství.

„Zadrž, Temeraire,“ krotil ho Laurence a obrátil se prkenným tónem k Ertegunovi: „Pane, ti divocí draci, jak už jsem vám snad jasně vyložil, nespadali pod mé velení a já jsem slíbil, že vám vzniklé ztráty vynahradím.

Nepředpokládám, že byste vážně navrhoval vyhlásit válečný útok na Británii bez souhlasu vaší vlády, a my se rozhodně proti vám žádného nepřátelského činu nedopustíme.“

Tharkay se nečekaně ujal tlumočení, ačkoli Laurence ze sebe klopotně doloval francouzštinu, a mluvil dostatečně nahlas, aby to zaslechli i druzí turečtí letci. Neklidně se po sobě dívali a Ertegun po něm zle loupl očima s výrazem rozlícené bezmoci. Vyštěkl: „Zůstaňte, ale následky si přičtěte sami,“ vyhoupl se zpátky na svého draka a vykřikoval přitom rozkazy. Celá letka se vzdálila a uvelebila se na cestě mířící do města a procházející stínem hájku ovocných stromů, nejmenší z nich se vzápětí vznesl a rázně se rozletěl k městu. Zakrátko zmizel z dohledu a ztratil se v oparu.

„Žádné dobré zprávy o nás nenese, to je jisté,“

poznamenal Granby, který jeho let sledoval Laurencovým dalekohledem.

„Docela právem,“ opáčil Laurence sklíčeně.

Temeraire s provinilým výrazem zaryl drápy do země.

„Moc přátelsky se nezachovali,“ prohodil jakoby na obranu.

Nebylo se valně kam ukrýt, pokud se neměli příliš vzdálit z dohledu strážních draků, což Laurence nehodlal.

Našli si ale místo mezi dvěma nízkými pahorky a na tyče zaražené do země natáhli menší plachtu, aby nemocným dopřáli trochu stínu. „Škoda, že sebrali všechny krávy,“

poznamenal Temeraire s pohledem toužebně upřeným za zmizelými draky.

„Stačila trocha trpělivosti a nakrmili by se oni i ty jako hosté, a ne jako zloději,“ utrousil Laurence, který sám musel krutě napínat trpělivost. Temeraire se té výtce nebránil, jen svěsil hlavu. Laurence vstal a poodešel pod záminkou, že se opět podívá dalekohledem k městu. Nic se nezměnilo, jen honáci vyháněli dobytek k utábořeným drakům, kteří se chystali k jídlu. Posilňovali se přitom i muži. Laurence odložil dalekohled a odvrátil od té podívané oči. Sám měl jazyk přilepený na patro a rty rozpraskané, svůj díl vody věnoval Dunnovi, který skoro nezavřel čelisti, jak pořád kašlal. Na shánění potravy už bylo pozdě. Ráno ale hodlal vyslat muže, aby něco nalovili a našli vodu, s vědomím, že v cizích končinách, kde se nemohli bránit žádnému napadení,

jim hrozí značné nebezpečí. Neměl přitom jasnou představu, co si počnou dál, pokud Turci zůstanou neoblomní.

„Neobletíme město a nezkusíme to znovu z evropské strany?“ nadhodil Granby, když se Laurence vrátil do provizorního tábora.

„Na kopcích v severním směru stojí hlídky pro případ vpádu z Ruska,“ oznámil Tharkay stroze. „Pokud nechcete letět hodinu z jejich dohledu, zburcujete celé město.“

„Pane, někdo se blíží,“ oznámil Digby a přitom ukazoval, debata tak rázem pozbyla smysl. Z města se rychle přibližoval dračí kurýr v doprovodu dvou draků těžké váhy. Sice se do nich opíralo zapadající slunce a obíralo je o veškerou barvu, Laurence však přesto z jejich obrysu na obloze zřetelně rozeznával dva mohutné rohy vytrčené nad čelem i útlejší ostny ježící se jako trny podél jejich hadovitě se vlnících těl. Kazilika už takhle jednou viděl, na Nilu, vzdouval se za ním sloup dýmu a plamenů z Orientu a obrovský koráb s tisícičlennou posádkou tenkrát vyhořel po kýl, protože mu drak podpálil prachárnu.

„Naložte všechny nemocné a odkliďte veškerý střelný prach i bomby,“ rozkázal chmurně Laurence. Ožehnutí by Temeraire přežil, kdyby nebylo vyhnutí, ale sebemenší nešťastný jazýček plamene mohl odpálit střelný prach a výbušniny uložené v zásobníku v postroji na jeho břiše, a odsoudit ho tak ke stejně neblahému konci jako onu francouzskou vlajkovou loď.

Zdvojnásobili tempo a skládali bomby na zemi do malých pyramid, Keynes zatím ty nejnemocnější připoutával k prknům určeným k zavěšení do postroje na břiše. Ve vzduchu plápolala odhozená plachtovina i plátno a padala i záložní kůže. „Můžu je zadržet zdvořilými námitkami.

Laurenci, nasedněte, prosím vás, zatím nahoru, dokud nezjistíme, co sledují,“ nabídl se Granby, Laurence ho ale netrpělivě odmítl. Ostatním ovšem Laurence přikázal nasednout, aby v Temerairově dosahu zůstali stát jen on a Granby.

Dvojice kaziliků přistála opodál, karmínová kůže jim svítila zelenými, černě orámovanými skvrnami jako leopardí srst a dlouhé černé jazyky olizovaly vzduch. Dosedli tak blízko, že z jejich těl k Laurencovi doléhalo tlumené brumlání, asi jako když přede kočka a zároveň syčí konvice, a přestože obloha stále ještě nezhasla, bylo vidět dým, jak se v tenkých proužcích odvíjí vzhůru od úzkých bodců na jejich hřbetech.

Kapitán Ertegun k nim opět vykročil, přimhouřené oči měl potemnělé zadostiučiněním. Z dračího kurýra slezli dva černí otroci a s velkou péčí pomáhali dalšímu muži, který vyrovnaně sestupoval z dračích plecí. Uchopil je za ruce a došlápl na skládací schůdky, které mu sloužící postavili na zem. Měl na sobě nádherně zdobený kaftan vyšívaný hedvábím mnoha barev a vlasy skryté pod bílým turbanem s množstvím chocholů. Ertegun se před ním hluboce uklonil a

představil ho Laurencovi jako Hasana Mustafu Pašu. To poslední nebylo příjmení, nýbrž titul, jak si Laurence matně vybavoval, a vrchní hodnost mezi vezíry.

To bylo aspoň lepší než přímý útok, a když Ertegun chladně odbyl představování, Laurence rozpačitě spustil: „Pane, doufám, že mi dovolíte, abych vyjádřil politování…“

„Ne, ne! Dost už, prosím vás, nechme to být,“ přerušil ho Mustafa, který francouzštinu sypal z rukávu výrazně rychleji než Laurence, a snadno tedy předhonil jeho zadrhávající jazyk. Natáhl se a s vervou stiskl Laurencovi ruku. Zatímco Ertegun soptil a s rudnoucími lícemi zíral, Mustafa mávnutím ruky odbyl veškeré další omluvy i vysvětlení a prohlásil: „Je jen politováníhodné, že vás ta proradná chamraď podvedla, ale jak praví imámové, drak narozený v divočině nezná proroka a je sluhou ďábla.“

Temeraire zlostně zasupěl, ale Laurence v návalu úlevy neměl náladu na hádky. „Jste víc než velkorysý, pane, věřte, že jsem vám za to vděčný,“ řekl. „Je to ode mě mrzkost, žádat vaši pohostinnost, když jsme ji už tak zneužili…“

„Ale ne!“ vpadl mu opět do řeči Mustafa a smetl to jako nepodstatnou věc. „Jste samozřejmě velmi vítán, kapitáne, vážili jste dlouhou cestu. Vydáte se s námi do města. Sultán, mír ho provázej, ve své velkodušnosti rozhodl, že budete ubytováni v jeho paláci. Už jsme vám dali nachystat pokoje a stinnou zahradu pro vašeho draka. Odpočinete si a

občerstvíte se po cestě a na tohle nešťastné nedorozumění zapomeneme.“

„Přiznávám, že váš návrh je daleko lákavější než to, co si žádá má služba,“ opáčil Laurence. „Skutečně bychom byli vděčni za jakékoli malé pohoštění, které můžete nabídnout, popravdě se ale nemůžeme dlouho zdržovat v přístavu a co nejdříve musíme opět vyrazit. Přijeli jsme pro dračí vejce, jak bylo dojednáno, a musíme je neprodleně dopravit do Anglie.“

Úsměv Mustafovi na okamžik zakolísal na rtech a ruce, které stále ještě svíraly Laurencovy dlaně, stiskly pevněji.

„Ale kapitáne, jistě jste se netrmáceli takovou dálku zbůhdarma?“ zadrmolil. „Musíte přece vědět, že vám ta vejce nemůžeme vydat.“

II

Kapitola 6

Slonovinová fontánka s vodou tryskající mnoha proudy rozprašovala jemnou chladivou mlhu, která se srážela na listí pomerančovníků i jejich zralých, voňavých plodech chvějivě visících těsně nad hladinou. V rozlehlých palácových zahradách pod zábradlím terasy ležel Temeraire, posetý odlesky slunce a zmožený vydatným jídlem, a malí běžci, kteří ho předtím myli, spali přitulení k jeho boku.

Samotná komnata byla jako z pohádky, stěny od země až po zlacený strop pokrývala skládanka dlaždic lazuritové a bílé barvy, okna zdobily okenice vykládané slonovinou a sedátka čalouněná sametem, huňaté koberce navršené na podlaze zářily tisíci odstíny červené a uprostřed místnosti na nízkém stolku stála vysoká malovaná váza dosahující výšky do pasu dospělého člověka a obtížená hojností květů a révoví.

Laurence by s ní s chutí praštil na druhý konec pokoje.

„To překračuje všechny meze,“ soptil Granby přecházející po místnosti. „Balamutit nás snůškou výmluv a pak vyrukovat s tak hnusným nařčením, vlastně osočit toho chudáka Yarmouthe ze zlodějství…“

Mustafa se rozplýval omluvami a lítostí. Dohody se nepodepsaly, vysvětloval, vyskytly se nové obtíže, které tu

záležitost pozdržely, následkem toho nebyla ještě platba doručena, když velvyslanec utrpěl nehodu. Laurence ty výmluvy vyslechl s patřičným podezřením a požádal, aby mohl okamžitě navštívit velvyslancovo sídlo a promluvit s jeho podřízenými. Mustafa mu ovšem s výrazem lehké nevole sdělil, že celé osazenstvo po velvyslancově smrti urychleně odcestovalo do Vídně a jeho tajemník James Yarmouth dokonce zmizel úplně.

„Netvrdím, že o něm vím něco špatného, ale zlato je velké pokušení,“ prohlásil tehdy Mustafa a doširoka přitom rozhodil ruce, čímž jasně prozradil, na co naráží. „Je mi líto, kapitáne, ale musíte chápat, že na nás odpovědnost neleží.“

„Nevěřím tomu ani slovo, ani slovo,“ pokračoval rozhorleně Granby, „pomyšlení, že by pro nás poslali až do Číny, když se dohoda teprve dojednává…“

„Ne, to je absurdní,“ přisvědčil Laurence. „Lenton by se přece v rozkazu vyjádřil docela jinak, kdyby ujednání bylo přinejmenším nejisté, to se oni jen snaží vykroutit a přitom se co možná nejméně zostudit.“

Mustafa se na všechny Laurencovy námitky jen a jen bez přestání usmíval, opakoval omluvy a znovu nabízel pohostinství. Celá posádka byla unavená a uprášená, žádná jiná možnost se nenaskýtala, a tak Laurence nabídku přijal, předpokládal přitom také, že jakmile budou jednou usazení ve městě, snáze se v té věci doberou pravdy a přičiní se o nápravu.

I s posádkou ho ubytovali ve vnitřním areálu ve dvou nádherných altánech obklopených bujnými trávníky dost prostornými na to, aby Temerairovi posloužily ke spaní.

Palác kraloval protáhlému ostrohu, u kterého Bospor a Zlatý roh společně ústily do moře, a při příletu se naskýtaly nekonečné výhledy všemi směry na obzory zalité oceánem a houšť lodní dopravy na hladině. Laurence příliš pozdě zjistil, že vkročili do zlaté klece. Pohledy byly proto tak jedinečné, že palácový pahorek byl kolem dokola obestavěný vysokými neproniknutelnými zdmi, které bránily veškerému dorozumění s vnějším světem, a z jejich hostinských prostor se na moře vyhlíželo okny s železnými mřížemi.

Ze vzduchu se zdálo, že altány jsou propojené s rozložitým palácovým komplexem, ze spojení se však vyklubala jen otevřená arkádová chodba. Pokud to vypadalo, že by se některými dveřmi nebo oknem dalo do samotného paláce vejít nebo nahlédnout, výhrůžně se na nich černala zábrana znemožňující vstup i pouhý pohled. U

paty schodů z terasy hlídkovali další černí otroci a v zahradách se v klikatě svinutých klubkách povalovali kazilici, kteří si Temeraira bedlivě měřili rozevřenými štěrbinami blyštivě žlutých očí.

Mustafa je sice na úvod zahrnul vlídností, jakmile ale viděl, že jsou pěkně pod zámkem, hned zmizel, neurčitě přitom slíbil, že se zase brzy vrátí. Od té chvíle se už ale

třikrát volalo k modlení a dvakrát zatím prozkoumali své krásné vězení do všech koutů, Mustafa se však stále neobjevoval. Strážní nikterak neprotestovali, když někdo z nich zašel dolů do zahrad pod altány popovídat si s Temerairem, vlídně ale vrtěli hlavou, když Laurence ukazoval přes jejich ramena na dlážděný chodník vedoucí do ostatních částí areálu.

Z teras a oken ve svém nuceném ústraní mohli po libosti pozorovat život paláce, což je naplňovalo podivnou bezmocí. Jiní chodili kolem v návalu povinností a starostí – úředníci ve vysokých turbanech, sloužící s tácy v rukách, mladičká pážata těkající sem tam s košíky a dopisy, jednou dokonce i pán, který vypadal jako lékař, měl dlouhé vousy, prosté černé oblečení a zmizel opodál ve vlastním altánku.

Mnozí na Laurence i posádku vrhali zvědavé pohledy, chlapci zpomalovali krok a bedlivě si prohlíželi draky sedící v zahradě, na zavolání ale neodpovídali a jen uvážlivě chvátali dál.

„Podívej! Myslíš, že tamhleto je ženská?“ Dunne, Hackley a Portis se přetahovali o dalekohled a vykláněli se přitom málem půlkou těla přes zábradlí terasy nad šestimetrovou hloubkou zakončenou tvrdým kamenným dlážděním, aby stůj co stůj dohlédli na druhou stranu zahrady. Jeden úředník tam hovořil s ženou – či mužem nebo třeba i orangutangem, pokud se vůbec něco dalo podle zevnějšku poznat. Postava měla závoj, nikoli ze silného

hedvábí, ale tmavý, ovinutý kolem hlavy a ramen tak, že jí nezakrýval jen oči. Vzdor vedru, které za dne vládlo, jí přes šaty až k nohám v drahocenně zdobených střevících splýval plášť a hluboce vykrojená kapsa vpředu schovával před zraky okolí i její ruce.

„Pane Portisi,“ křikl Laurence ostře na staršího kadeta, který si už už přikládal prsty ke rtům, aby zahvízdal, „nemáte-li nic lepšího na práci, jděte dolů a zařiďte, ať se vykope nová jáma pro Temerairovu potřebu. Až ji vykoná, můžete to opět zahrnout. Hned, prosím vás.“ Portis se schlíple odklidil a Dunne s Hackleym chvatně sklopili dalekohled, dost neúspěšně přitom nasazovali nevinný výraz. Tharkay jim dalekohled mlčky odebral a Laurence zároveň dodal: „A vy dva, pánové…“

Zarazil se v návalu pobouření a zděšení, když viděl, jak sám Tharkay zaměřuje dalekohled na ženu v závoji. „Pane,“

procedil skrz zuby Laurence, „byl bych vám velice povděčen, kdybyste palácové ženy neokukoval ani vy.“

„Ta do harému nepatří,“ namítl Tharkay. „Harém se nachází v jižní části, za těmi vysokými zdmi, a ženám není dovoleno vycházet. Ujišťuji vás, kapitáne, být to odaliska, zdaleka z ní tolik nevidíme.“ Odtáhl oči od dalekohledu, žena se obrátila a podívala se na ně, bledý úzký proužek kůže byl přitom to jediné, co úbor nezakrýval, a stačil přesně na to, aby její tmavé oči zůstaly odkryté.

Naštěstí nespustila žádný povyk a vzápětí se i s úředníkem vzdálila z dohledu. Tharkay dalekohled složil a podal Laurencovi, pak nevzrušeně odešel. Laurence drtil pouzdro v pěsti. „Půjdete za panem Bellem a požádáte o nějakou práci na té nejnovější kůži, co má odevzdat,“

přikázal Dunnovi s Hackleym a krotil se přitom, aby je nepotrestal těžším úkolem. Nehodlal dopustit, aby to odnesli za Tharkaye.

S vděčností se odporoučeli a Laurence opět přecházel po terase, na vzdáleném konci se zastavil a vyhlížel na město a Zlatý roh. Snášel se soumrak a bylo jasné, že Mustafa se ten den už neukáže.

„Další den promarněný,“ povzdechl si Granby, který k němu přišel, když se ozvalo poslední volání k modlitbě. Ze vzdálených i bližších minaretů se mísily strhané hlasy muezzinů, jeden přitom zazníval z takové blízkosti, že mohl volat jedině zpoza vysoké cihlové zdi, která oddělovala jejich nádvoří od harému.

Volání Laurence probudilo opět za úsvitu. Nechal všechny okenice dokořán kvůli vánku a také proto, aby v noci stačilo jen zvednout hlavu a přesvědčit se, zda Temeraire bezpečně spí v tlumené, tajemné záři lamp rozesetých po stěnách paláce. A znovu si volání vyslechli pětkrát za sebou, aniž se dočkali nějaké komunikace s okolím. Nepřišla ani návštěva, ani slovo, ani náznak toho, že se jejich přítomnost bere alespoň na vědomí, přicházelo jen

jídlo z rukou hbité, mlčenlivé hrstky sluhů, kteří se objevovali a mizeli dřív, než je mohla dostihnout otázka.

Tharkay se na Laurencovu žádost pokoušel domluvit se strážnými turecky, oni ale jen bez hlesu krčili rameny a otvírali ústa, aby ukázali jizvu po vyříznutém jazyku, důkaz barbarské krutosti. Na dotaz, zda by doručili dopis, rázně kroutili hlavou, ať už proto, že kvůli takovému úkolu odmítali opustit stanoviště, nebo snad že měli nakázáno znemožnit jim veškeré spojení s okolím.

„Myslíte, že bychom je mohli uplatit?“ nadhodil Granby, když nastávala noc a žádná zpráva stále nepřicházela.

„Kdyby se pár z nás dostalo ven, tak někdo v tomhle proklatém městě přece musí vědět, kam se poděli velvyslancovi podřízení. Všichni jistě neodjeli.“

„To bychom mohli, jen kdybychom je měli čím uplatit,“

opáčil Laurence. „Máme zatroleně málo, Johne. Jsem přesvědčen, že nad tím, co můžu nabídnout, by jen ohrnuli nos. Pochybuju, že by nám to pomohlo z paláce, pokud by je to mělo stát místo, ne-li přímo hlavu.“

„Tak to potom můžeme povolat Temeraira, aby prorazil zeď, a my mohli ven, přinejmenším by to mohlo vyvolat pozornost,“ prohlásil Granby, ne tak úplně v žertu, a uložil se na nejbližší divan.

„Pane Tharkayi, pojďte mi, prosím vás, ještě jednou tlumočit,“ vybídl Laurence průvodce a šel znovu promluvit se strážnými. Ti sice zprvu snášeli vězněné hosty s lehkostí,

teď už je ale viditelně zlobilo, že na ně Laurence dotírá už pošesté v průběhu jednoho dne. „Řekněte jim laskavě, že potřebujeme ještě olej do lamp a svíčky,“ obrátil se Laurence k Tharkayovi, „a možná i mýdlo a další toaletní potřeby,“ doloval narychlo z hlavy drobné prosby.

Vzápětí se pak skutečně dočkal toho, v co doufal: jedno z mladých pážat, která zahlédli zpovzdálí, nastoupilo, aby jim doneslo požadované věci. Nabídnutý stříbrný peníz přitom hocha ohromil natolik, že se uvolil doručit Mustafovi vzkaz. Laurence ho nejprve nechal doběhnout pro svíčky a ostatní drobnosti, aby stráže nepojaly podezření. Sám se mezitím chopil pera a nejostřejším tónem, jaký svedl, sázel na papír formální dopis, kterým onomu usměvavému pánovi hodlal sdělit, že nemíní potichu sedět v jeho altánku.

„Není mi úplně jasné, jak myslíš začátek třetího odstavce,“ poznamenal Temeraire pochybovačně, když mu Laurence dopis psaný francouzsky přečetl.

„‚Ať už jsou vaše úmysly jakékoli, ponecháváte-li bez odpovědi veškeré otázky, které…‘“ začal Laurence.

„No,“ ozval se Temeraire, „podle mě jsi u té odpovědi myslel spíš réponse než réplique. A taky ses, Laurenci, asi nechtěl podepsat jako jeho věrný domestique. “

„Díky, můj milý,“ pokýval Laurence hlavou a opravil vytčená slova, ještě popřemýšlel nad tím, jestli se správně píše heuroo, pak psaní složil a podal ho chlapci, který se už vrátil s košíkem svíček a silně navoněných mýdélek.

„Jen doufám, že ten dopis nehodí do ohně,“ povzdechl si Granby, když hoch odklusal s mincí ne zrovna nenápadně sevřenou v dlani. „Nebo ho tam třeba Mustafa hodí sám.“

„Dneska už se žádné odpovědi tak či onak nedočkáme,“

opáčil Laurence. „Radši bychom se měli vyspat, dokud to jde. Pokud nám neodpoví, bude třeba vymyslet, jak zítra prchnout na Maltu. Na pobřeží tu moc děl nemají a jsem si jist, že nám odpovědí docela jinak, když se vrátíme s válečnou lodí a pár fregatami v závěsu.“

*

„Laurenci,“ zavolal zvenku Temeraire, který tak Laurence probral z těžkého, až příliš živého snu o plavbě.

Laurence se posadil na lůžku a promnul si mokrý obličej.

Vítr v noci změnil směr a v noci na něj zavál spršku vody z fontány.

„Ano,“ odpověděl a ještě v polospánku se šel umýt k fontáně. Zamířil do zahrad, cestou přitom zdvořile pokývl zívajícím strážím, a Temeraire do něj se zájmem dloubl.

„To pěkně voní,“ prohodil roztržitě a Laurence si uvědomil, že se umyl navoněným mýdlem.

„Budu se pak muset vydrhnout,“ opáčil roztrpčeně. „Máš hlad?“

„Docela bych se najedl,“ odpověděl Temeraire, „ale nejdřív ti musím něco říct: mluvil jsem s Bezajd a Šerazde a ti říkají, že se to vejce už brzo vyklube.“

„S kým?“ podivil se Laurence a potom se podíval na dvojici kaziliků, kteří na něj s vlažným zájmem mrkli lesklýma očima. „Temeraire,“ řekl pak pomalu, „chceš říct, že máme dostat jejich vejce?“

„Ano, a ještě dvě další, ta ale zatím nezačala tvrdnout,“

odpověděl Temeraire. „Tedy myslím,“ dodal. „Umějí jen trochu francouzsky a něco málo z dračí řeči, učili mě ale slova z turečtiny.“

Tomu už Laurence nevěnoval pozornost, ta zpráva ho příliš vyvedla z míry. Téměř od té doby, co se vůbec začalo s řízeným chovem draků, Británie usilovala o získání plemen ohňometníků. Po bitvě u Agincourtu se dovezlo několik flamme-de-gloire, sotva sto let nato ale zemřel poslední a od té doby se nezdary jen hrnuly. Francie i Španělsko je přirozeně odmítly, sousedily s nimi příliš těsně, než aby se chtěly vzdát tak velké výhody, a Turci se zase dlouho nehnali do jednání s nevěřícími o nic víc než Britové do jednání s pohany.

„A taky jsme přece jednali s tím Inkou, ani ne před dvanácti lety,“ vykládal Granby s tváří zarudlou vášnivým zaujetím, „nakonec z toho ale nic nebylo. Nabídli jsme jim celé jmění a jim to zprvu vyhovovalo, přes noc nám pak

ovšem vrátili všechno hedvábí, čaj i pušky, co jsme jim navezli, a ke všemu nás ještě vyhnali.“

„Kolik jsme jim to tenkrát nabídli, nevzpomínáte si náhodou?“ zeptal se Laurence a Granby vyslovil takovou částku, že si Laurence rázem sedl. Šerazde se zatvářila samolibě a lámanou francouzštinou jim sdělila, že za její vejce se žádala ještě vyšší cena, takřka k neuvěření.

„Pane na nebi, jak se podařilo sehnat jen polovinu takové sumy, to si tedy vážně nedovedu představit,“ poznamenal Laurence. „Za tutéž cenu by mohli postavit půl tuctu válečných lodí a k tomu pár transportních korábů pro draky.“

Temeraire seděl zcela bez hnutí, ocas měl pevně obtočený kolem těla a límec se mu ježil. „My ta vejce kupujeme?“ zeptal se.

„Proč…“ Laurence se zarazil. Do té chvíle si neuvědomil, jak málo ví Temeraire o tom, že se vejce směňují za peníze. „To ano, ale sám vidíš, že tvým známým není nijak proti mysli, aby se vejce vzdali,“ vysvětloval a přitom nejistě sledoval dvojici kaziliků, kteří skutečně nevypadali, že by je odluka od potomka nějak trápila.

Temeraire ale netrpělivě švihl ohonem na znamení nesouhlasu. „Samozřejmě že jim to nevadí, vědí přece, že se o to vejce postaráme,“ prohlásil. „Jak jsi mi ale sám říkal, když si něco koupíš, tak to potom vlastníš a můžeš si s tím dělat, co chceš. Když si já koupím krávu, můžu ji sníst, a

když si ty koupíš panství, tak na něm můžeš žít, a když mi koupíš šperk, tak ho můžu nosit. Pokud jsou vejce majetek, tak jsou potom majetek i draci, co se z nich vylíhnou, a není tedy divu, že s námi lidé zacházejí, jako bychom byli otroci.“

Na to byla stěží odpověď. Laurence, vychovaný v domě abolicionisty, bezvýhradně chápal, že lidé by se neměli kupovat ani prodávat, a pokud šlo o princip, sotva mohl nesouhlasit. Mezi poměry draků a nešťastníky, kteří žili v otroctví, však jednoznačně panoval obrovský rozdíl.

„My přece nemůžeme dráčkům poručit, když se vylíhnou,“ vyslovil Granby příhodné vnuknutí. „Dalo by se říct, že si pouze kupujeme možnost přesvědčit je, aby se od nás dali osedlat.“

Temeraire hned ale bojovně vzplál: „A co kdyby třeba po vylíhnutí chtěli uletět a vrátit se sem?“

„No,“ hlesl chabě Granby a zatvářil se rozpačitě. V

takovém případě by se divoký dráček přirozeně dal na plemeno.

„Uvaž aspoň to, že v tomhle případě je bereme do Anglie, kde budeš mít příležitost zlepšit jejich situaci,“

nadhodil konejšivě Laurence, Temeraire se ovšem nedal tak snadno uchlácholit a zahloubaně ulehl v zahradě, aby ten problém probádal.

„Ten se do toho ale zahryzl,“ obrátil se Granby k Laurencovi ustaraným tázavým tónem, když spolu opět zašli dovnitř.

„To ano,“ přitakal Laurence sklesle. Skutečně si dělal naděje, že se mu po návratu domů podaří dosáhnout toho, aby se životní podmínky draků doopravdy zlepšily. Věřil, že admirál Lenton i další vysoce postavení činitelé ve velení letectva vcelku ochotně přijmou veškeré kroky, které jim jejich úřad dovolí. Laurence s sebou měl plány pavilonu v čínském stylu, s vyhřívacími kameny naspodu a s fontánami napájenými potrubím, což si Temeraire nesmírně pochvaloval, Kung Su mohl ostatní snadno vyškolit v umění dračí kuchyně a Allegiance nadto vezla do vlasti čtecí stojany a pískové psací tabulky, které se najisto daly upravit pro západní potřeby. Laurence v skrytu pochyboval, jestli to valnou část draků vůbec bude zajímat, Temeraire se vyděloval nejen svým jazykovým nadáním, ale i čtenářskou vášní. Ale ať už by byl zájem jakýkoli, dal se snadno a bez velkých nákladů uspokojit, aniž by to vyvolávalo nějaké námitky.

Krom těchto opatření, na které stačily pravomoci i prostředky letectva, se sotva dalo předpokládat, že by vláda projevila dobrou vůli, a nátlak nutný k prosazení něčeho víc z Laurencova pohledu překračoval únosnou míru. Vzpoura draků by vystrašila celou zemi a věci by spíš uškodila než pomohla, ministerstvo by navíc utvrdila v předjatosti, že na

draky nelze spoléhat. Pro průběh války by takový konflikt měl nedozírné důsledky a už jen jako samotné vychýlení mohl zapůsobit neblaze. V Anglii nebylo dost draků na to, aby se někteří mohli oddávat starostem o plat a zákonná práva spíš než službě.

Na mysl se mu přitom neodbytně vtírala otázka, zda by třeba jiný kapitán, řádný letec a lépe školený, dokázal Temeraira tohohle vrtochu i následné nespokojenosti uchránit a obrátit jeho úsilí lepším směrem. Byl by se rád zeptal Granbyho, jestli jsou takové obtíže vůbec běžné, nemohl ale přece podřízeného žádat, aby mu radil s vedením Temeraira. Mimoto tušil, že už by žádná rada nepomohla.

Nazývat otroctvím to, když se dračí vejce koupí za cenu půl milionu liber a mění se jedině ta věc, že se vylíhne v Anglii místo ve Vysoké portě, je z praktického hlediska nerozum a žádná filosofie světa s tím nic nezmůže.

„Pokud to vejce už začalo tvrdnout, kolik myslíte, že máme ještě času?“ zeptal se tedy raději Granbyho a napřáhl ruku větru, který foukal vstupním obloukem obráceným k moři, v hlavě přitom počítal, za jak dlouho by se dala přivézt loď z Malty. Na ostrov mohli doletět za tři dny, usuzoval s jistotou, pokud by se Temeraire předem dobře posílil spánkem i jídlem.

„Určitě jsou to jen týdny, jestli ale tři nebo deset, to vám nepovím, dokud ho neuvidím, a i pak se můžu mýlit. Na to se budete muset zeptat Keynese,“ radil Granby. „Ale nestačí

chopit se vejce v poslední chvíli, to si uvědomte. Tenhle dráček nebude jako Temeraire, aby vykoukl a už uměl tři jazyky, o něčem takovém jsem nikdy neslyšel. Musíme se toho vejce zmocnit a hned si ho vzít do parády s angličtinou.“

„K čertu,“ zabručel rozmrzele Laurence a spustil ruku.

Otázka jazyka mu vůbec nepřipadla na mysl. Temerairovo vejce ukořistil sotva týden před vylíhnutím a ve své nevědomosti se ani nedivil, že čerstvě vyklubané stvoření mluví anglicky, spíš žasl, že vůbec dovede mluvit. Objevila se tak další mezera v jeho průpravě a zároveň i nový důvod ke spěchu.

*

„To by se tedy sultán mezi vladaři ukazoval v podivném světle,“ prohlásil Laurence, který se usilovně snažil ukázat navenek vyrovnanost, „kdyby strpěl ztrátu půl milionu liber určených do jeho pokladny a k tomu smrt velvyslance na vlastním území, bez jakéhokoli pátrání. Pouhá zdvořilost vůči spojenci by kázala větší péči, pane, za situace, kterou jste mi vylíčil.“

„Ale kapitáne, ujišťuji vás, že se všemožně pátrá,“ opáčil Mustafa s urputnou vážností a neodbytně Laurencovi nutil tác cukrovinek prolitých medem.

Mustafa se nakonec objevil krátce po poledni a svou dlouhou nepřítomnost zdůvodňoval nečekanou státní záležitostí, která odvedla jeho pozornost. Na omluvu s sebou přibral oběd a velkolepé obveselení. Sloužící, celé dva tucty, ne-li více, s velkým halasem pobíhali sem tam, rozkládali jim na terase kolem mramorové nádrže koberce a polštáře, z kuchyní pak na obřích talířích přinášeli vonící pilaf a kopce lilkového pyré, zelné listy a zelené papriky plněné masem a rýží, špízy a tence krájené pečeně provoněné hutným dýmem.

Temeraire s krkem vyvráceným přes zábradlí dění bedlivě sledoval, obzvlášť uznale nasával nosem, a přestože se sotva před hodinou vydatně nasytil dvěma křehkými jehňaty,

několikerým

chramstnutím

nepozorovaně

vyprázdnil servírovací mísu, která na okamžik zůstala stát v jeho dosahu, takže sloužící jen zírali na prázdnou nádobu se zlacenými stěnami poškrábanými a zprohýbanými od jeho zubů.

Pro případ, že by to třeba působilo nepatřičně rušivým dojmem, Mustafa přivedl hudebníky, kteří hned břeskně spustili, a zástup mladičkých tanečnic ve volných, průsvitných kalhotách. Jejich vlnění bylo tak nápadně necudné a tak nevalně schované za závoje, kterými kolem sebe máchaly, že se z nich Laurencovi jen tlačila červeň do tváří, ačkoli jejich vystoupení mnozí jeho mladší důstojníci hojně odměňovali potleskem. Nejpohoršlivěji si přitom vedli

střelci: Portis se už aspoň poučil, zato ale Dunne a Hackley, mladší a bujnější, zapomněli na všechen stud, chňapali po vlajících závojích a uznale hvízdali. Dunne dokonce zašel tak daleko, že si klekl na jedno koleno a natáhl ruku, než ho poručík Riggs pohotově chytil za ucho a znovu usadil.

Laurencovi rozhodně nehrozilo, že by se nechal takto strhnout. Dívky byly sice překrásné, tmavooké Čerkesky s bílými údy, ale zlost nad tím, že je hostitelé takhle průhledně odvádějí od toho hlavního, se v něm hlásila výrazně silněji než kterýkoli jiný základní pud a vítězila nad veškerým pokušením, které by na něj jinak mohlo doléhat. Když se ale poprvé pokusil promluvit s Mustafou, jedna tanečnice se k němu přitočila, doširoka přitom rozpřahovala ruce, aby náležitě vynikly její nedostatečně zahalené vnady rozvlněné v opačném rytmu než boky. Ladně se posadila vedle něj na divan a s nepokrytou vyzývavostí k němu napřáhla útlé paže. Jednoznačně tak bránila hovoru, Laurence však naprosto neměl v povaze násilím odmrštit ženu.

Jeho ctnost ale naštěstí střežil bdělý strážce: Temeraire sklonil hlavu, aby si ji s řevnivou podezřívavostí pořádně prohlédl, přivřel přitom ještě víc oči oslněné bezpočtem jejích zlatých řetízků a zafuněl. Dívka, nepřipravená na takové přijetí, kvapem vyskočila z divanu a odtančila zas do bezpečí ke svým družkám.

Konečně se tedy Laurence mohl domáhat na Mustafovi nějaké nápravy, paša ho ovšem pouze odbyl neurčitým

ujištěním, že vyšetřování přinese plody „již brzy, velmi brzy, samozřejmě. Naše vláda toho však má na bedrech mnoho, kapitáne, to jistě chápete.“

„Pane,“ spustil Laurence bez obalu, „já dost dobře chápu, že můžete věci protahovat, jak se vám hodí, pokud to ale budete příliš zdržovat a nadále mařit veškeré debaty, připravíte nás o veškerou trpělivost a můžete si takovým jednáním nadto i vysloužit odpověď, která vám nebude právě milá.“

To nabroušené prohlášení se blížilo výhrůžce natolik, nakolik Laurence pokládal za přípustné, ne-li přímo žádoucí.

Žádný sultánův ministr přece nemohl přehlédnout, jak snadno městu hrozila blokáda nebo dokonce útok z moře, když se nacházelo ve vzdálenosti lehce překonatelné pro válečné námořnictvo na Maltě. Mustafa se skutečně pro jednou nevytasil s pohotovou odpovědí, jen svíral rty.

„Nejsem diplomat, pane,“ pokračoval Laurence, „a neumím zaobalovat slova. Když víte stejně dobře jako já, že jde o čas, a přece tu mám zbůhdarma vyčkávat, nenacházím pro to jiný výraz než schválnost. Nemůžu jen tak uvěřit, že můj velvyslanec je po smrti a jeho tajemník nezvěstný a všichni zaměstnanci beze všeho odjeli, ačkoli věděli, že nás mají očekávat, a k tomu ta obrovská částka zatoulaná neznámo kde.“

Nato už se Mustafa napřímil a rozhodil ruce. „Jak jen vás mám přesvědčit, kapitáne? Upokojí vás, když navštívíte jeho sídlo a sám se tam porozhlédnete?“

Laurence se zarazil. Právě takové dovolení hodlal na Mustafovi vymáhat a nepředpokládal, že se ho dočká bez naléhání. „Takovou možnost bych skutečně uvítal,“

odpověděl, „a rád bych si také promluvil se všemi, kdo u něj z okolí sloužili.“

„Ani trochu se mi to nelíbí,“ prohlásil Granby, když se záhy po obědě dostavila dvojice stráží, aby Laurence doprovodila na průzkum. „Měl byste tu radši zůstat. Půjdu sám s Martinem a Digbym, když dovolíte, a přivedeme vám všechny, koho se mi podaří najít.“

„Nejspíš nedovolí, aby jen tak někdo chodil do paláce, ani nemůžou mít tak málo rozumu, aby nás zavraždili na ulici, když tady Temeraire a dva tucty mužů mohou tu zprávu roznést,“ namítl Laurence. „Nic nám nehrozí.“

„Ani mně se nelíbí, abys někam mizel,“ ozval se nespokojeně Temeraire. „Nechápu, proč bych nemohl jít taky.“ V Pekingu si navykl chodit volně a za tu dlouhou dobu, co putovali divočinou, ho samozřejmě v pohybu také nikdo neomezoval.

„Obávám se, že tady nejsou takové podmínky, jako byly v Číně,“ vysvětloval Laurence. „Istanbulskými ulicemi bys neprošel, a i kdyby ano, vyvolali bychom mezi lidmi paniku.

Takže, kde je pan Tharkay?“

Zavládlo všeobecné mlčení a zmatení, hlavy se otáčely kolem dokola, ale Tharkaye nebylo nikde vidět. Spěšnými dotazy se zjistilo, že ho od předešlého večera nikdo nezahlédl, a pak Digby upozornil na spací rohož, která ležela, úhledně sbalená a netknutá, mezi jejich zavazadly.

Laurence ji obhlížel s našpulenými rty. „No dobrá, nemůžeme otálet v naději, že se vrátí. Pane Granby, jestli se objeví, nechte ho hlídat, dokud se nedostanu k tomu, abych s ním promluvil.“

„Provedu,“ odpověděl Granby chmurně.

Jisté věty, které by v té rozmluvě mohly zaznít, se draly Laurencovi do hlavy, když zaraženě stál před velvyslancovým elegantním sídlem. Pevně zavřené okenice, dveře na závoru, prach a krysí trus hromadící se na schodech před vchodem. Strážní se na něj jen nechápavě dívali, když se jich pomocí posunků ptal na sloužící, a ačkoli neváhal obejít sousední domy, nenašel nikoho, kdo by rozuměl slovo anglicky či francouzsky, natož chatrným, drhnoucím útržkům jeho latiny.

„Pane,“ oslovil ho Digby tiše, když se Laurence opět s nezdarem vracel už z třetího domu, „zdá se mi, že tady na té straně je nedovřené okno, a jsem si jist, že bych se dovnitř vyškrábal, kdyby mi pan Martin udělal stoličku.“

„Výborně! Jen dejte pozor, ať si nezlámete vaz,“ kladl mu na srdce Laurence. Společně s Martinem pak Digbyho vyzvedli tak, aby dosáhl na balkon. Pro hocha školeného

odmala v tom, aby za letu šplhal drakovi po hřbetě, nebyla žádná velká obtíž přehoupnout se přes železné zábradlí, a třebaže se okno v půli zaseklo, mladý hlídkař byl přesto dost útlý na to, aby se jím protáhl.

Stráže zneklidněly a mlčky dávaly najevo nelibost, když Digby zevnitř otevřel vstupní dveře, Laurence na ně však nedbal a s Martinem v závěsu vešel. V chodbě překračovali slámu a rozšlapanou hlínu, stopy bosých uprášených chodidel na podlaze prozrazovaly chvatné balení a odchod.

V místnostech uvnitř domu vládla tma a rozléhala se tam ozvěna, i když se zotvíraly okenice, nábytek zůstal všechen na místě a byl přetažený plachtami, všude dýchala strašidelná nálada opuštěného, čekajícího domu a tlumené, mumlavé tikání velkých hodin vedle schodiště se podivně rozléhalo do ticha.

Laurence vyšel nahoru a procházel pokoje. Tu a tam sice zůstaly nějaké poházené papíry, stěží však víc než útržky vytroušené při balení – cáry na podpal. Jeden list psaný ženskou rukou se zatoulal i pod psací stůl ve velké ložnici.

Kus radostného, všedního dopisu domů znenadání končil v půli stránky, pisatelka vylíčila novinky o své drobotině i kuriózní historky z cizího města a dál už nepokračovala.

Laurence ho zase odložil a litoval přitom své všetečnosti.

Jedna menší místnost o kousek dál podle Laurencova soudu najisto patřila Yarmouthovi. Působilo to, jako by její obyvatel odešel teprve před hodinou: visely tam dva kabáty,

čistá košile, večerní oblek, nechyběly střevíce s přezkami, na psacím stole stál kalamář s úhledně přiloženým perem, na policích zůstaly knihy a v zásuvce stolu kamej s tváří mladé ženy. Veškeré listiny však zmizely nebo přinejmenším nezbyly žádné, které by sdělovaly něco užitečného.

Zamířil opět dolů, aniž co zjistil. Digby s Martinem dole nepořídili o nic lépe. Přinejmenším tam nic nesvědčilo o nějaké nekalosti či rabování, vzdor všeobecné spoušti a veškerému zanechanému nábytku. Domácí odcházeli ve velkém spěchu, zjevně však nikoli násilím. Jestliže manžel přišel znenadání o život a jeho tajemník zmizel, navíc za natolik neobvyklých okolností a s tak nesmírnou sumou zlata ve hře, mohla se velvyslancova žena čistě z rozumu a opatrnosti s dětmi i se zbylou domácností raději vzdálit do bezpečí, než by zůstávala sama a bez přátel v cizím městě daleko od spojenců.

Mohlo ale trvat týdny, než by do Vídně dorazil dopis a vrátila se jim odpověď, neměli by čas dozvědět se pravdu dřív, než by vejce nenávratně ztratili a v tom místě rozhodně nic neusvědčovalo Mustafu ze lži. Laurence zdrceně odcházel ke strážným, kteří je netrpělivě poháněli posunky, Digby opět zevnitř uzavřel dveře na závoru a seškrábal se z balkonu za nimi.

„Díky, pánové, myslím, že jsme zjistili všechno, co lze,“

prohlásil Laurence. Nemělo smysl, aby před Martinem a Digbym dával najevo vlastní sklíčenost, a svou úzkost ze

všech sil tajil, když kráčeli za strážemi opět k řece. Hroužil se ale do sebe a okolí takřka nevnímal, hlídal jen, aby v ohromném davu neztratili stráže. Velvyslancovo sídlo se nacházelo na protější straně Zlatého rohu ve čtvrti Beyoglu, kde bylo plno cizinců a obchodníků. Ohromný nával v ulicích, které se po širokých pekingských cestách zdály nezvykle úzké, provázela vřava překřikujících se hlasů.

Jakmile prodavači před krámky zachytili pohled nějakého kolemjdoucího, hned ho halasně lákali dovnitř.

Tlačenice se ale nenadále rozplynula a s ní ustal i hluk, když se přiblížili k pobřeží. Domy i obchody měly pozavírané okenice, ačkoli tu a tam Laurence postřehl, jak zpoza závěsu vyhlíží tvář k nebi a vzápětí zase mizí. Nad hlavou se jim mihly rozložité stíny a na okamžik zakryly slunce. Hnali se nad nimi draci tak nízko, že se jim dali spočítat spodaři. Strážní se ustrašeně podívali vzhůru a poháněli je dál, třebaže Laurence by se byl rád zastavil, aby si je lépe prohlédl a zjistil, co je vede k tomu ochomýtat se nad hustě zalidněnou oblastí, a kazit tak na celý den obchod.

V ulicích bylo pod stíny draků vidět jen hrstku mužů, kteří navíc vylekaně chvátali pryč. Jeden pes, spíš z drzosti než z rozumu, stál a štěkal, jeho pronikavý hlas se přitom nesl celou přístavní zátokou. Draci tomu nevěnovali větší pozornost než člověk bzučící mouše a dál na sebe ve vzduchu pokřikovali.

Jejich hlavní převozník neklidně čekal a přitom v rukách převaloval konec kotevního lana, snad že se je už už chystal opustit. Chvatně jim kynul, když scházeli z kopce. Jak se vzdalovali na druhou stranu řeky, Laurence se na prámu otočil, aby viděl, co se děje. Zprvu se domníval, že draci, bylo jich asi půl tuctu, se třeba jen tak prolétávají. Pak si ale všiml, že se z výšky přes přístav pnou silné provazy, draci za ně táhnou a vlečou, zcela nesporně, náklady s hlavněmi dlouhých děl.

Když dorazili na protilehlý břeh řeky, Laurence vyskočil dřív než strážní a běžel k nákladišti, aby se pořádně podíval.

Už z dálky viděl, že to není žádná drobnost. Kolem roje pinas srocených v přístavu se hemžily stovky mužů chystajících další náklady, stádo koní a mezků se přitom jaksi dařilo přimět k poslušnosti i přes těsnou blízkost draků, snad že byli tak vysoko, a tedy ne přímo na očích. Nevezla se jen děla, ale i dělové koule, sudy prachu a hromady cihel.

Dopravu tak ohromného množství válečného materiálu po strmém srázu by Laurence odhadoval na týdny, všechno ale zatím putovalo vzhůru jako blesk. Ve výši na úbočí pak draci obří hlavně spouštěli na připravené dřevěné lafety se stejnou lehkostí, s jakou by dva muži přenášeli prkno.

Laurence rozhodně nebyl jediný zvědavec. Po celém přístavišti se tísnili místní obyvatelé, sledovali dění a nedůvěřivě si mezi sebou šeptali. Sotva o deset metrů dál stála rota zamračených janičářů s chocholy na přílbách a

rukama neklidně rejdícíma po karabinách. Jeden podnikavý mladík obcházel kolem a nabízel divákům dalekohled, za zapůjčení přitom žádal drobný poplatek. Přístroj moc nepřibližoval, skla ukazovala křivě, přesto jím ale bylo vidět víc než pouhým okem.

„Odhadoval bych to na pětačtyřicet kilo, jestli se úplně nepletu, mají tam těch děl možná dvacet a stejný počet už nastavěný i na asijském břehu. Tenhle přístav bude smrtící past pro každou loď, která se objeví na dostřel,“ prohodil Laurence chmurně ke Granbymu, když si v umyvadle připevněném na zdi smýval z obličeje a rukou prach ulice, na závěr strčil do vody celou hlavu a urputně si pak ždímal vlasy. Uvažoval, že mu už brzo nezbude než si konečky zkrátit mečem, pokud nikde nenarazí na holiče. Na pořádný copánek nikdy nenarostly, jen tak, aby ho rozčilovaly a zamokra mu z nich ustavičně crčelo za krk. „Vůbec se přitom nezdráhali a nechali mě dívat. Strážní nás celý den poháněli, s klidem ale dopustili, abych se zastavil a po libosti to sledoval.“

„To už na nás Mustafa mohl rovnou udělat dlouhý nos,“

přitakal Granby. „A obávám se, Laurenci, že to není jediná… ostatně uvidíte sám.“ Společně zamířili do zahradní části. Kazilici sice zmizeli, místo nich se ale kolem Temeraira objevil tucet dalších, takže v zahradě bylo rázem těsno a pár se jich dokonce muselo usadit druhým na hřbetě.

„Ale ne, chovají se docela přátelsky a přišli jen na kus řeči,“ sděloval jim vážně Temeraire. Už se dorozumíval směsicí francouzštiny, útržků turečtiny a dračího jazyka, s jistým úsilím a opakováním tak představil Laurence tureckým drakům, kteří na něj zdvořile kývali.

„Přesto nám to budou bezmezné ztěžovat, pokud bychom se potřebovali nějak rychle vytratit,“ uvažoval nahlas Laurence a úkosem si je prohlížel. Temeraire byl rychlý, hodně rychlý, na to, jak byl velký, přinejmenším kurýři ho ale rozhodně dokázali předstihnout a Laurence tušil, že pár draků střední váhy by jeho rychlosti mohlo stačit dost dlouho na to, aby ho přiměli zvolnit tempo na úroveň draka, který by se mu víc blížil bojovou váhou.

Aspoň to ale nebyli nevlídní hlídači a posloužili i nějakou informací. „Ano, někteří mi vyprávěli o práci v přístavu, jsou tu ve městě na výpomoc,“ prohlásil Temeraire, když si vyslechl líčení toho, co Laurence viděl.

Dračí návštěvníci také ochotně potvrdili valnou část Laurencových dohadů: opevňovali přístav a rozmísťovali velký počet děl. „Zní to moc zajímavě, taky bych to chtěl vidět, kdyby byla možnost.“

„Sám bych se na to hrozně rád podíval zblízka,“ ozval se Granby. „Naprosto netuším, jak se jim to daří s těmi koni.

Pustit dobytek blízko draků je hotová pohroma, my pokládáme za štěstí, když je nevyplašíme, natož abychom je

přiměli k nějaké práci. Nestačí přitom držet je z dohledu, kůň cítí draka na míli daleko.“

„Pochybuji, že by nás Mustafa chtěl pouštět moc blízko,“ opáčil Laurence. „Jedna věc je dopřát nám pohled přes přístav, aby nás přesvědčil o marnosti jakýchkoli útoků, odkrýt ale úplně karty, to by bylo něco docela jiného. Ozval se ještě vůbec, obtěžoval se nějakým dalším vysvětlením?“

„Ani se neukázal a po Tharkayovi taky nebylo vidu, co jste odešel,“ hlásil Granby.

Laurence přikývl a ztěžka dosedl na schody.

„Nemůžeme to pořád zkoušet oficiálními cestami, přes všechny ty ministry,“ povzdechl si posléze. „Času je málo.

Musíme žádat audienci u sultána. Jeho zásah je určitě nejspolehlivější způsob, jak si zajistit jejich rychlou spolupráci.“

„Pokud jim ale zatím dovoloval, aby nás odbývali…“

„Nechce se mi věřit, že by měl v úmyslu zpřetrhat veškeré vztahy,“ řekl Laurence, „ne když má Bonaparta za branami blízko jako nikdy, tedy po Slavkovu, a i kdyby si zamanul ta vejce nechat, neznamená to ještě, že by mu stála za otevřenou, konečnou roztržku. Pokud ale jeho ministři slouží jako prostředníci, nijak nezavazuje sebe ani stát.

Vždycky může svalit vinu na ně, jestli se ovšem za tím vším otálením neskrývá nějaká soukromá politická pleticha.“

Kapitola 7

Laurence obětoval večer a napsal další dopis, volil přitom ještě rozčilenější tón a adresoval ho přímo velkovezírovi. Na odeslání pak musel vynaložit hned dva stříbrné, jeden už nestačil. Hoch totiž pochopil sílu svého postavení, takže když mu Laurence vtiskl do dlaně první minci, držel ruku dál neúhybně nataženou a mlčky, vyčkávavě na něj upíral oči, dokud Laurence nepřidal druhou. Nebylo v Laurencově moci, aby na tu nestoudnost reagoval jakkoli jinak.

Ten večer už se Laurence odpovědi nedočkal, zato ráno měl dojem, že se konečně domohl nějaké odezvy, protože krátce po rozbřesku na nádvoří rázně vkráčel vysoký, impozantní muž a za ním šlo několik černých eunuchů jako stráž. Dal o sobě halasně vědět a pak zamířil do zahrady, kde Laurence seděl vedle Temeraira a mořil se s dalším psaním.

Příchozí měl zjevně nějakou vojenskou hodnost. Soudě podle vlajícího dlouhého koženého pláště s nádherně vyšívaným lemováním a krátce střižených vlasů, kterými se členové tureckého letectva odlišovali od ostatních v turbanech, to byl letec, nadto zdatný, jak prozrazoval

drahocenný čeleng, který se mu třpytil na prsou: odznak, který u Turků platil za výjimečnou poctu a uděloval se zřídka, jak Laurence věděl, protože jím lorda Nelsona vyznamenali za vítězství v bitvě na Nilu.

Letec vyslovil Bezajdovo jméno, takže v něm Laurence tušil kazilikova kapitána, francouzštinu ale příliš neovládal, proto Laurence zprvu usuzoval, že mluví hodně nahlas, aby mu rozuměli. Překotně chrlil slova a od plic se přitom obracel i k přihlížejícím drakům.

„Já ale neřekl nic, co by nebylo pravda,“ ohradil se roztrpčeně Temeraire a Laurence, který stále ještě dumal nad tím, co z proudu řeči zachytil, pochopil, že letec je do hloubi duše rozezlený a drmolí nikoli proto, že by neuměl vyslovovat, ale protože soptí zlostí.

Letec dokonce zahrozil pěstí na Temerairovy zuby a rozlíceně se na Laurence osopil ve francouzštině: „Zase lže a…“ Nato vodorovně trhl rukou v úrovni krku, což nebylo třeba překládat. Tím svou nesouvislou litanii ukončil, otočil se a odporoučel se ze zahrady. Hrstka draků se zkroušeně zvedla a rozletěla se za ním. Očividně vůbec neměli příkaz Temeraira hlídat.

„Temeraire,“ pronesl Laurence v nastalém tichu, „cos jim to, prosím tě, vykládal?“

„Jen jsem jim povídal o majetku,“ přiznal Temeraire, „a o tom, jak by měli být placení a nemuseli chodit do války, pokud by sami nechtěli, a radši víc pracovali tak jako teď v

přístavu nebo dělali něco jiného, třeba i zajímavějšího, a tak by si vydělali na šperky a jídlo a po libosti si chodili po městě.“

„Kristepane,“ zaúpěl Laurence. Dokázal si docela dobře představit, jak takové výklady mohly zapůsobit na tureckého letce, jehož drak vyjádřil přání nejít do bitvy a raději se věnovat nějakému jinému zaměstnání, které Temeraire po své zkušenosti v Číně navrhl, jako například básnictví či hlídání dětí. „Pošli, prosím tě, hned pryč i ty ostatní, jinak na nás vtrhnou snad všichni turečtí letci v dosahu.“

„Aťsi, mně je to jedno,“ vedl si Temeraire zatvrzele svou. „Kdyby zůstal, tak bych mu ledasco pověděl. Pokud by skutečně měl svého draka rád, chtěl by přece, aby se s ním slušně zacházelo a neupírala se mu svoboda.“

„Tady nemůžeš nic kázat,“ mírnil ho Laurence. „Jsme tu hosté, Temeraire, a málem i prosebníci. Můžou nám ta vejce odepřít a veškeré naše plahočení přijde nazmar. Přece vidíš, že nám už takhle házejí klacky pod nohy, aniž my sami děláme potíže. Musíme si naše hostitele spíš usmířit než je urážet.“

„Měli bychom si lidi usmiřovat na úkor draků?“ namítl Temeraire. „Vejce koneckonců patří jim a já skutečně nechápu, proč tedy nejednáme raději s nimi.“

„Oni přece o svá vejce nepečují ani se nestarají o jejich vylíhnutí, víš, že je předávají kapitánům a veškerou starost nechávají na nich,“ vysvětloval Laurence. „Jinak bych se na

ně samozřejmě s radostí obrátil, sotva si můžou stavět hlavu víc než naši hostitelé,“ dodal s jistou bezmocí v hlase. „Za těchto okolností jsme ale vydaní na milost Turkům, nikoli jejich drakům.“

Temeraire mlčel, prudce mrskajícím ocasem však prozrazoval podrážděnost. „Nikdy ale nedostali příležitost, aby pochopili, v jakém se nacházejí postavení, ani že by mohlo existovat nějaké lepší. Jsou stejně nevědomí jako já předtím, než jsem se podíval do Číny, a pokud se to nedozvědí, jak se kdy může něco změnit?“

„Tím, že v nich budeš probouzet nespokojenost a urážet jejich kapitány, žádné změny nedocílíš,“ namítl Laurence.

„Ale ať je to, jak chce, musíme v první řadě dostát svým vlasteneckým a válečným povinnostem. Jediný kazilik na naší straně Kanálu může rozhodnout mezi invazí a bezpečím a zvrátit rovnováhu bojových sil. Proti takové potenciální výhodě sotva nějaké ohledy obstojí.“

„Ale…“ Temeraire se zarazil a promnul si čelo hranou tlapy. „Jak se ale situace změní, až se vrátíme domů? Pokud bude lidem proti mysli dát drakům svobodu, neovlivní to také válku v Anglii, stejně jako to, že nám tady odepřou vejce? Nebo kdyby třeba nějací britští draci nechtěli už dál bojovat, to by přece taky válce uškodilo.“

Shlížel na Laurence s nepokrytou zvědavostí a čekal na odpověď, Laurence mu ale odpovědět nedokázal, protože to vnímal na vlas stejně a takto přímou otázku přece nemohl

odbýt lží či nějakou výmluvou. Nenapadalo ho nic, čím by Temeraira upokojil, a jak se ticho táhlo, Temerairovi přiléhal plihnoucí límec ke krku a bičíky mu schlíple visely.

„Vidím na tobě, že ani doma nemám tyhle věci vytahovat,“ ozval se Temeraire tiše. „To jsi mě jenom chlácholil? Myslíš si, že je to všechno bláhovost a že bychom se neměli ničeho dožadovat.“

„Ne, Temeraire,“ opáčil Laurence hodně tlumeným hlasem. „Bláhovost to rozhodně není, máš svatosvaté právo na svobodu, ale je to sobectví – ano, jinak to nazvat nelze.“

Temeraire sebou trhl a zaraženě poodtáhl hlavu.

Laurence sklopil oči k pevně sepjatým rukám. Už nemohl povolit a za dlouhé otálení s nevyhnutelným teď musel zaplatit lichvářský úrok.

„Jsme ve válce,“ začal, „a naše situace je zoufalá. Máme proti sobě generála, který nikdy nezažil porážku a stojí v čele země s nejméně dvakrát větším přírodním bohatstvím než naše malé britské ostrovy. Víš přece, že Bonaparte už jednou postavil invazní vojsko. Může to udělat znovu, pokud se mu jen podaří podrobit si kontinent, a napodruhé třeba i uspěje. Usilovat za takových okolností o vlastní prospěch, a ohrožovat tak průběh války, to podle mého nelze chápat jinak. Povinnost žádá, aby se národní zájmy nadřadily našim vlastním.“

„Ale,“ bránil se Temeraire tím nejtenčím hláskem, jaký z jeho mocného hrudníku vyšel, „já se přece nechci dožadovat

změn jen pro svůj vlastní prospěch, ale pro blaho všech draků.“

„Pokud se válka prohraje, na čem bude ještě záležet nebo čeho se za cenu takové újmy dosáhne?“ namítl Laurence.

„Bonaparte bude tyransky vládnout celé Evropě a svobodu nebude mít nikdo, lidé ani draci.“

Temeraire neodpověděl, svěsil hlavu na přední tlapy a pohroužil se do sebe.

„Měj, prosím tě, trpělivost, můj milý,“ ozval se po dlouhé, tíživé chvíli mlčení Laurence zdrcený pohledem na zkroušeného Temeraira a přál si přitom, aby mohl poctivě odvolat svá vlastní slova. „Slibuju ti, že se do toho dáme.

Jakmile se vrátíme domů do Anglie, najdeme přátele, kteří nám budou naslouchat, a doufám, že já sám mám nějaký vliv. V ledasčem se dá pokročit,“ dodal trochu zoufale, „leccos se dá zlepšit, aniž by to přitom neblaze zasáhlo do válečného dění, a když se takhle začne, určitě se svými odvážnějšími myšlenkami brzy sklidíš příznivější odezvu i větší úspěch, pouze za cenu delšího času.“

„Válka ale musí mít přednost,“ poznamenal Temeraire tiše.

„Ano,“ odpověděl Laurence, „a odpusť mi to, za nic na světě bych ti nechtěl působit bolest.“

Temeraire zlehka potřásl hlavou, sklonil se a láskyplně se o něj otřel nosem. „Já vím, Laurenci,“ řekl, pak vstal a šel promluvit s ostatními draky, kteří je stále ještě obklopovali a

sledovali. Když je potom všechny vyprovodil pohledem a oni odlétli, se svěšenou hlavou se odplížil do stínu cypřiše a zadumaně se svinul do klubka. Laurence zašel dovnitř, kde pak seděl, díval se na Temeraira přes mřížoví v okně a ztrápeně uvažoval, jestli by Temeraire přece jen nebyl šťastnější, kdyby zbytek života prožil v Číně.

*

„Mohl byste mu říct…“ začal Granby, vzápětí se ale zarazil a zavrtěl hlavou. „Ne, to by nešlo,“ přitakal mu.

„Zatraceně mě to mrzí, Laurenci, ale nedovedu si představit, jak byste mu tu hořkou pilulku mohl osladit. To vám přece za to nestojí, trpět ty trapné tanečky v parlamentu, kdykoli si požádáme jen o prostředky na provoz jedné dvou základen nebo na nějaké lepší zaopatření draků. I kdybychom jim třeba pouze začali stavět pavilony, máme hned doma na krku druhou válku, a to je přitom to nejmenší z toho, co si představuje.“

Laurence se na něj podíval. „Zhorší vám to vaše šance?“

zeptal se potichu. Tak či onak nemohly být valné, když se už více než rok zdržoval daleko od domova, mimo dohled vyššího velení, které rozhodovalo, kdo z poručíků dostane šanci osedlat čerstvě vylíhlého dráčka, a na každé vejce se přitom třáslo nejméně deset mužů.

„Doufám, že nejsem takový sobec, abych se na tohle ohlížel,“ odpověděl rázně Granby. „Neznám nikoho, kdo by získal vejce, a přitom se tím ustavičně obíral, o tom, prosím vás, vůbec neuvažujte. Z těch, kdo začínají u letectva od píky jako já, jich dostane příležitost po čertech málo. Příliš mnoho draků se dědí a vedení má nejradši ty z leteckých rodin. Pokud bych ale někdy měl syna, už jsem postoupil dost na to, abych mu pomohl, nebo aspoň některému synovci. To mi úplně stačí, když navíc ještě sloužím u takové třídy jako Temeraire.“

Toužebnému tónu v hlase se ale přesto tak docela neubránil. Samozřejmě by stál o vlastního draka a Laurence najisto věděl, že když slouží jako první důstojník u draka těžké váhy jako Temeraire, za normálních okolností by to znamenalo velice slušnou šanci. Ohledem vůči Granbymu nebylo možné Temerairovi argumentovat, protože by to pochopitelně byl zcela nepoctivý nátlak. O to víc ten důvod tížil Laurence. Jemu samotnému prospěl za služby u námořnictva značný vliv, který si nadto z valné části i zasloužil, a pokládal tedy za věc cti, aby se také řádně zachoval ke svým podřízeným.

Vyšel ven. Temeraire se stáhl dál do zahrady. Když ho Laurence konečně našel, Temeraire se pořád ještě tiše choulil do klubka a jeho ztrápenost prozrazovaly jen hluboké rýhy, které vydrápal v zemi před sebou. Hlavu měl

svěšenou na předních nohách, oči se úzkými štěrbinami dívaly do prázdna, límec mu žalostně plihl na krku.

Laurence neměl moc jasnou představu, co říct, jen si zoufale přál, aby ho neviděl tak nešťastného, a málem by mu byl ochoten i znovu zalhat, kdyby mu tím jen ještě víc neublížil. Přistoupil blíž, Temeraire zvedl hlavu a podíval se na něj. Ani jeden z nich nepromluvil, Laurence ale došel až k Temerairovi a položil mu dlaň na bok, Temeraire mu nato udělal místo v ohbí přední nohy a Laurence si sedl.

Bylo slyšet zpěv tuctu slavíků lapených někde poblíž ve voliéře a jiný zvuk je dlouho nerušil, když vtom zaslechli křik Emily, která přibíhala zahradou a volala: „Pane, pane,“

až k nim celá udýchaná přiběhla a zadrmolila: „Rychle, prosím vás, pojďte, chtějí odvést Dunna s Hackleym a oběsit je.“

Laurence vytřeštil oči, vyskočil z Temerairovy nohy a vyrazil ke schodům na nádvoří. Temeraire se posadil a vylekaně naklonil hlavu přes zábradlí terasy. Bezmála všichni členové posádky byli venku v arkádové chodbě a hlučně se dohadovali se strážemi u svých vlastních dveří i s několika dalšími eunuchy z paláce. Soudě podle šavlí se zlacenými jílci a honosných úborů byli daleko výše postavení, na pohled silní, s býčími šíjemi a zjevně ne němí, protože jim ze rtů létaly zběsilé kletby, když skládali útlejší letce k zemi.

Uprostřed vší té vřavy byli Dunne s Hackleym a se supěním se vzpírali zavalitým silákům, kteří je drželi. „Co to tu k čertu provádíte?“ zaburácel Laurence tak, aby jim jeho hlas zaduněl nad hlavami, Temeraire to doprovodil vlastním hromovým zabručením a potyčka ustala, letci se odtrhli a tváře strážných zírajících vzhůru na Temeraira prozrazovaly, že by zbledli, kdyby to šlo. Své zajatce sice nepustili, přinejmenším se je ale nepokoušeli hned odvléct.

„Takže,“ začal Laurence zamračeně, „co se to tu vlastně děje, pane Dunne?“ Hackley i on svěsili hlavu a mlčeli, což byla sama o sobě odpověď. Zjevně vyvedli nějakou rozpustilost a rozčílili stráže.

„Doběhni pro Hasana Mustafu Pašu,“ přikázal Laurence jednomu jejich vlastnímu hlídači, kterého poznal, a několikrát to jméno zopakoval, dotyčný přitom zdráhavě pomrkával po ostatních. Vzápětí mu cosi zavelel jeden cizí eunuch, vysoký, impozantní muž ve vysokém turbanu, bělostí ostře kontrastujícím s jeho tmavou pletí a ozdobeném mohutným rubínem ve zlatě, němý posléze kývl a chvatně vyrazil po schodech směrem k dalším prostorám paláce.

Laurence se obrátil. „Tak dočkám se odpovědi, pane Dunne?“

„My jsme nechtěli nic způsobit, pane,“ soukal ze sebe Dunne, „jen jsme mysleli, mysleli jsme…“ Podíval se na Hackleyho, druhý střelec ale pouze oněměle civěl, v pobledlém obličeji mu svítily pihy a žádná záchrana od něj

nekynula. „Jenom jsme vylezli na střechu, pane, a pak jsme si řekli, že se porozhlédneme po zbytku paláce, a… a potom nás ti chlapi začali honit, my znova přelezli zeď, utíkali zpátky sem a chtěli zase jít dovnitř.“

„Rozumím,“ ucedil Laurence chladně, „a mysleli jste, že to provedete, aniž se předem poradíte se mnou či s panem Granbym, zda je taková věc vůbec moudrá.“

Dunne naprázdno polkl a opět svěsil hlavu. Nastalo tísnivé, nepříjemné ticho a dlouhé čekání, zase tak dlouho to ale netrvalo, než se zpoza rohu svižným krokem vynořil Mustafa doprovázený strážným, ve tváři zbrunátnělý spěchem a hněvem. „Pane,“ předešel ho Laurence, „moji muži bez dovolení opustili stanoviště. Lituji, pokud svým chováním narušili…“

„Musíte je vydat,“ přerušil ho Mustafa. „Půjdou ihned na smrt, pokusili se vstoupit do serailu.“

Laurence chvíli mlčel, Dunne s Huckleym se zatím přikrčili ještě víc a vrhali po něm ustrašené pohledy.

„Pronikli do soukromí žen?“

„Pane, my jsme vůbec…“ spustil Dunne.

„Buď zticha,“ okřikl ho Laurence zprudka.

Mustafa něco řekl strážným a vrchní eunuch vyzval posunkem jednoho svému muže, který odpověděl mocnou záplavou slov. „Dívali se na ně a vyzývavě jim kynuli skrz okno,“ odpověděl Mustafa, když se k nim otočil. „To jako urážka docela stačí, protože všem krom sultána je zakázáno,

aby se na ženy z harému dívali a obcovali s nimi, a jinak s nimi smějí mluvit pouze eunuši.“

Temeraire, který to poslouchal, zafuněl tak silně, že jim do tváří vyprskl spršku. „To je ale hloupost,“ rozlítil se.

„Nedovolím, aby někdo z mojí posádky šel na smrt, a vůbec nechápu, proč by měl někdo přijít o život za to, že mluvil s někým jiným, to přece nemůže nikomu ublížit.“

Mustafa se nenamáhal s odpovědí a rovnou si přimhouřenýma očima přeměřil Laurence. „Věřím, že se takto nehodláte příčit sultánovu zákonu, kapitáne, a dopouštět se urážky. K tématu zdvořilosti mezi našimi národy už jste se, myslím, vyjadřoval.“

„K tomu tématu, pane…“ zasupěl Laurence, kterého ten bezostyšný pokus o nátlak rozlítil. Slova, která se mu hrnula na jazyk, však vzápětí spolkl, mezi jiným i jízlivou poznámku o tom, že tentokrát Mustafa přispěchal hned, ačkoli předtím nemohl jejich žádostem ani jednou vyhovět, jak byl zaneprázdněný.

Ovládl se tedy a po chvíli řekl: „Pane, vaše stráž, jak soudím, se mohla z horlivosti domnívat, že se událo víc, než se ve skutečnosti stalo. Jsem si jist, že moji podřízení žádnou z těch žen ani neviděli, jen nahlíželi dovnitř v naději, že nějakou zahlédnou. To je velká hloupost a můžete být ujištěn,“ dodal se silným důrazem, „že je za to stihne trest, ale posílat je za to na smrt, to neudělám, ne na základě výpovědi svědka, který má všechny důvody pro to, aby

jejich provinění spíše zveličoval než umenšoval, protože cítí přirozenou potřebu chránit čest svých svěřenek.“

Mustafa se mračil a chystal se znovu něco namítnout, Laurence ho však předběhl: „Kdyby skutečně poskvrnili čest některé z těch žen, bez váhání bych s nimi naložil podle vašeho pojetí spravedlnosti, jestliže jsou ale okolnosti takto nejisté a vypovídá proti nim pouze jediný svědek, žádá to jistou dávku shovívavosti.“

Nechopil se jílce svého meče ani nedal znamení svým mužům, ale jak to šlo nejlépe, aniž by otočil hlavu, obhlížel jejich postavení a rozmístění zavazadel, z nichž většina byla uklizena uvnitř pavilonů. Kdyby se Turci chtěli zmocnit Dunna a Huckleyho násilím, musel by mužům přikázat, aby okamžitě nasedli a všechno tam nechali. Pokud by však půl tuctu draků vzlétlo dřív, než by se vznesl Temeraire, byl by s nimi konec.

„Shovívavost je velká ctnost,“ prohlásil posléze Mustafa, „a bylo by vskutku politováníhodné špinit vztahy mezi našimi zeměmi nějakým špinavým, falešným nařčením.

Jsem si jistý,“ dodal a významně se přitom na Laurence zadíval, „že kdyby to bylo obráceně, rovněž byste předpokládali nevinu.“

Laurence sevřel rty. „To se můžete spolehnout,“ procedil skrz zuby, dobře si přitom uvědomoval, že se uvolil přinejmenším tolerovat nevalná vysvětlení ze strany Turků potud, pokud nebude mít důkaz o opaku. Neměl ale moc na

vybranou, nehodlal vydat na smrt dva mladé kadety, kteří mu byli svěřeni do péče, za to, že pár děvčatům posílali oknem polibky, třebaže by jim nejradši zakroutil krkem.

Mustafa povytáhl koutek a uklonil hlavu do strany.

„Myslím, že si rozumíme, kapitáne. Jejich potrestání tedy ponecháme na vás a já věřím, že se postaráte, aby už k ničemu podobnému nedošlo. Projevit jednou laskavost je shovívavost, dvakrát je to bláhovost.“

Svolal stráže a odváděl je do palácových prostor, což se z jejich strany neobešlo bez tichých, zlostných námitek.

Když se konečně zdráhavě ztratili z dohledu, ozvalo se nejedno úlevné vydechnutí a pár střelců dokonce zašlo tak daleko, že Dunna s Hackleym poplácali po zádech.

Takovému chování bylo třeba ihned učinit přítrž. „Tak dost,“ zahřímal Laurence nebezpečně. „Pane Granby, zapíšete do deníku, že pan Dunne a pan Hackley se tímto vylučují z letové posádky, a zanesete jejich jména na seznam pozemní posádky.“

Laurence neměl valné ponětí, zda lze letce takto degradovat, jeho výraz však nepřipouštěl námitku a také žádnou nevyvolal, ozvalo se jen Granbyho tiché: „Provedu.“

Byl to tvrdý trest, a i když Laurence hodlal provinilce opět povolat na původní místa, jakmile se poučí, ta skvrna už z jejich záznamů zmizet nemohla. Neměl však jinou volbu, pokud měli být potrestáni. Válečný soud tady, tak daleko od domova, svolat nemohl a oni už byli příliš staří na to, aby

jim nahnala strach rákoska. „Pane Pratte, vsaďte ty muže do želez. Pane Fellowesi, věřím, že z vašich zásob kůže vyrobíte bič.“

„Ano, pane,“ hlesl Fellowes a rozpačitě zakašlal.

„Ale Laurenci, Laurenci,“ promluvil Temeraire do naprostého ticha, které by se nikdo jiný porušit neodvážil.

„Mustafa i strážní už odešli, teď přece není třeba Dunna s Hackleym bičovat…“

„Opustili své stanoviště a svévolně ohrozili veškerý zdar naší výpravy, čistě jen pro ukojení vlastních nejnižších tělesných pudů,“ prohlásil Laurence rázně. „Ne, dál se jich, Temeraire, nezastávej. Každý válečný soud by je za to dal pověsit a rozjařenost je neomlouvá, měli mít rozum.“

S jistým chmurným uspokojením zaznamenal, že sebou oba mladíci trhli, a krátce kývl. „Kdo držel stráž, když odešli?“ zeptal se a pohledem přitom přejížděl po zbytku posádky.

Všichni jen klopili oči, až vystoupil mladý Salyer a roztřeseným hlasem, který se v půli slova zadrhl, přiznal: „Já, pane.“

„Viděl jste, jak odcházejí?“ zeptal se Laurence tiše.

„Ano, pane,“ šeptl Salyer.

„Pane,“ ozval se chvatně Dunne, „pane, my mu říkali, aby mlčel, že je to jen tak z legrace…“

„Tak už dost, pane Dunne,“ okřikl ho Granby.

Salyer sám se nijak nevymlouval. Byl to ještě chlapec, na křídlaře povýšil teprve nedávno, ačkoli se ve svém mladickém růstu už pěkně vytáhl do výšky. „Pane Salyere, protože vám nelze svěřit strážní službu, jste degradován na hlídkaře,“ prohlásil Laurence. „Jděte si uříznout ze stromu prut a počkejte na mě v pavilonu.“ Salyer klopýtal pryč a přitom si zakrýval tvář, která se mu pod rukou barvila rudými skvrnami.

Laurence se otočil k Dunnovi s Hackleym a řekl: „Každý po padesáti ranách a to ještě máte z pekla štěstí. Pane Granby, k potrestání se sejdeme v zahradě úderem jedenácté. Dohlédněte na to, aby se zazvonilo.“

Zamířil do pavilonu, a když přišel Salyer, vyplatil mu deset ran. Byla to skrovná výplata, hoch si ale bláhově uřízl pružný, zelený prut, který působil daleko větší bolest a více se zatínal do kůže, bylo by pro něj však pokořující, kdyby se rozplakal. „To stačí, tak si to koukejte pamatovat,“ řekl Laurence a poslal ho pryč, ještě než se rozechvělé vzdechy mohly proměnit v slzy.

Pak vytáhl své nejlepší oblečení. Pořád ještě neměl lepší kabát než onen čínský úbor, nechal si ale od Emily čerstvě vyleštit boty a od Dyera vyžehlit nákrčník, sám šel zatím ven a oholil se u malého umyvadla. Opásal se slavnostním mečem, na hlavu si nasadil svůj nejlepší klobouk a znovu vyšel ven, kde už se shromažďovala svátečně vystrojená posádka a čekaly improvizované rámy z holých

signalizačních žerdí zaražených hluboko do země.

Temeraire se úzkostlivě kolébal, přenášel váhu ze strany na stranu a rozrýval půdu pod sebou.

„Musím vás o to bohužel požádat, pane Pratte, není zbytí,“ řekl Laurence potichu pancířníkovi a Pratt svou velkou hlavou vtaženou mezi ramena přikývl. „Budu počítat sám, neodpočítávejte to nahlas.“

„Ano, pane,“ přitakal Pratt.

Slunce se vyhouplo o trochu výš. Posádka už byla víc než deset minut shromážděná a vyčkávala, Laurence však nepromluvil ani se nepohnul, dokud si Granby neodkašlal a velmi formálně nezavelel: „Pane Digby, odzvoňte jedenáctou, buďte tak laskav.“ Nato tiše odtlouklo jedenáct úderů.

Dunne a Hackley, do půli těla nazí a oblečení v nejstarších kalhotách, byli přivedeni k tyčím. Alespoň si neudělali ostudu a mlčky si nechali připoutat roztřesené ruce. Pratt nešťastně stál o deset kroků dál, v rukách protahoval dlouhý řemen biče a skládal ho po délce dlaně.

Vypadalo to jako starý cár postroje, opotřebením snad změklý a valnou měrou zbavený tuhosti, rozhodně však lepší než nová kůže.

„Dobrá tedy,“ ozval se Laurence. Rozhostilo se strašlivé ticho, do kterého zaznívalo jen práskání dopadajícího biče, vzdechy a steny, zvolna slábnoucí, jak ran přibývalo a těla v rámech ochabovala, ztěžka visela za zápěstí a tenkými

pramínky cedila krev. Temeraire nešťastně zaúpěl a schoval hlavu pod křídlo.

„Tak je to padesát, pane Pratte,“ řekl Laurence. Spíš se to blížilo čtyřiceti, pokud vůbec, pochyboval ale, že by kdokoli z jeho mužů nějak zvlášť pečlivě počítal, a byl už z té věci do hloubi duše zhnusený. Zřídkakdy trestal více než tuctem ran, už jako námořní kapitán, a mezi letci bylo bičování daleko méně běžné. Vzdor závažnosti provinění byli Dunne a Hackley pořád ještě velmi mladí a on si přičítal nemalou vinu za to, že tak zvlčili.

Přesto to bylo nutno vykonat, měli mít rozum, rozhodně měli mít rozum, vždyť jim před nemnoha dny přece přitáhli uzdu. Tak nehorázný prohřešek, pokud by zůstal bez potrestání, by je zcela zničil. Tenkrát v Macau měl Granby docela pravdu, když si lámal hlavu tím, jak takové dlouhé putování zapůsobí na mladé členy posádky. Dlouhé zahálení při plavbě po moři s následným dobrodružným výstřelkem z nedávných dnů naprosto nemohlo nahradit trvalý tlak běžné, dennodenní kázně na základně. U vojáka nestačilo, aby byl statečný. Laurence nijak nelitoval, když na tvářích ostatních letců, zvláště pak těch mladých, viděl, že v nich trest zanechává silný dojem, něco málo dobrého tedy ta nešťastná příhoda přece jen přinesla.

Dunne s Hackleym byli odříznuti, odneseni, nikoli nelaskavě, zpátky do většího pavilonu a uloženi na dvojici polních lůžek, která Keynes v rohu za zástěnou připravil.

Leželi obličejem dolů, napůl v bezvědomí stále ještě zlehka lapali po dechu, zatímco Keynes jim se sevřenými rty otíral krev ze zad a každému dal vypít sklenku laudana.

„Jak se jim daří?“ zeptal se Laurence dračího ranhojiče večer. Po omamném léku ztichli a leželi bez hnutí.

„Docela dobře,“ odpověděl Keynes stroze. „Už si na ně začínám zvykat jako na pacienty, sotva se uzdravili z jednoho…“

„Pane Keynesi,“ napomenul ho Laurence tiše.

Keynes se na něj podíval a zmlkl, pak se opět zaměřil na zraněné muže. „Trochu jim stoupá horečka, to ale není žádný div. Jsou mladí a silní, krvácení pěkně přestalo a do rána by měli být zase na nohou, aspoň tedy na chvíli.“

„Výborně,“ přikývl Laurence, a když se otočil, zjistil, že v nízkém kruhu světla svíček před ním stojí Tharkay a dívá se na ležícího Dunna s Hackleym. Jasně rudé pruhy, které jim svítily na nahých zádech, se při krajích barvily do fialova.

Laurence ho probodl pohledem, zprudka se nadechl a s potlačovanou zlostí řekl: „Vy se vracíte, pane? To se divím, že se tu vůbec ještě ukazujete.“

Tharkay s klidnou troufalostí opáčil: „Doufám, že vám moje nepřítomnost nezpůsobila přílišné obtíže.“

„Naštěstí neměly dlouhého trvání,“ odbyl ho Laurence.

„Seberte si svoje peníze i věci a kliďte se mi z očí, ať vás vezme čert.“

„Nu,“ ozval se Tharkay po chvíli, „pokud tedy o mé služby už dál nestojíte, můžu klidně odejít a u pana Madena vás omluvím, neměl jsem se mu za vás zavazovat.“

„Kdo je pan Maden?“ zjišťoval zamračeně Laurence. To jméno mu bylo vzdáleně povědomé, vzápětí zvolna zalovil v kabátu a vytáhl dopis, který jim před řadou měsíců doručil do Macaa Tharkay. Na cípech stále ještě zůstávaly kusy pečeti a na jednom bylo vyraženo mocné M. „Mluvíte o tom pánovi, který vás pověřil, abyste nám předal naše rozkazy?“

zeptal se zostra.

„Ano,“ přitakal Tharkay. „Je to zdejší bankéř a pan Arbuthnot ho požádal, aby pro ten dopis našel spolehlivého posla. Já jediný byl bohužel k mání.“ V jeho hlas se ozval lehký výsměch. „Zve vás ke stolu, přijdete?“

Kapitola 8

„Teď,“ šeptl Tharkay potichu, potichounku, protože stáli u zdi paláce a právě kolem prošla noční hlídka. Vyhodil lano s kotvicí a už se drápali nahoru a na druhou stranu. Pro námořníka to nebylo velké umění, hrbolatá zeď nabízela dostatek míst, kde se dalo zachytit. Ve vnějších zahradách vyhlížely na moře altány a proti půlměsíci na obloze se tyčil vysoký věžovitý sloup, když utíkali přes trávník. Šťastně překonali volné prostranství a zaběhli do porostu, který divoce bujel na úbočí, kde se břečťan hustě popínal po starodávných rozvalinách, obloucích vystavěných z cihel a sloupů zhroucených na bok.

Museli přelézt ještě jednu zeď, která se ale táhla po celém obvodu rozlehlých prostor, a nemohla být tedy při takové délce dobře střežena, pak si to namířili dolů ke břehům Zlatého rohu, kde Tharkay tiše přivolal převozníka, aby je v malém vlhkém člunu přepravil přes vodu. Hladina se třpytila, aby dělala čest svému jménu i ve tmě, světlo z oken i lucerny člunů při obou březích vrhalo dlouhé odlesky, lidé seděli na vzduchu na balkonech a terasách, přes vodu se snadno nesla hudba.

Laurence by se byl rád zastavil a podíval se na přístav, aby si zblízka prohlédl bojové přípravy, které spatřil den předtím, Tharkay ho však bez zastavení vedl pryč od přístaviště do ulic, nikoli směrem k velvyslanectví, ale ke starobylé Galatské věži, která držela stráž nad městem.

Čtvrť kolem strážní věže byla obehnaná nízkou zídkou, která se drolila, jak ji dlouhá léta nikdo neudržoval. V

ulicích, které obklopovala, vládl mnohem větší klid, svítilo se jen v hrstce kaváren vlastněných Řeky či Italy, skupinky mužů u stolků tiše hovořily nad šálky libě vonícího jablečného čaje, tu a tam náruživý kuřák vodní dýmky zíral do ulice a ze rtů se mu v tenkých proužcích pomalu vinula voňavá pára.

Avraam Maden měl pěkný dům, dvakrát širší než obydlí nejbližších sousedů a orámovaný rozložitými stromy, v široké ulici s výhledem na starou věž. Uvítala je služka a vnitřní zařízení neslo všechny znaky blahobytu a dlouhého obývání: koberce staré, ale nádherné a stále ještě jasně barevné, na stěnách v zlacených rámech podobizny tmavookých mužů a žen spíše španělského než tureckého vzezření, soudil by Laurence.

Maden jim nalil víno a služka zatím přinesla na stůl tác tenkých chlebových placek, mísu lilkového pyré, silně pikantního, a další se směsí sekaných rozinek, datlí a ořechů zakapaných červeným vínem. „Moje rodina přišla ze Sevilly,“ vysvětlil, když Laurence zavedl řeč na portréty,

„poté, co nás král s inkvizicí vyhnali. Sultán se k nám zachoval laskavěji.“

Laurence doufal, že ho nečeká příliš neradostné jídlo, měl totiž nejasné ponětí o omezeních židovského jídelníčku, pozdní večeře však byla víc než důstojná: velice dobrá jehněčí kýta rožněná po tureckém způsobu a okrájena z rožně na tenké plátky, k tomu nové brambory upravené ve slupce a voňavý přeliv z olivového oleje a silných bylinek, mimoto ještě celá ryba pečená na paprikách a rajčatech, silně vonící a hojně kořeněná kurkumou, a do křehka podušená drůbež, které nebylo dočista co vytknout.

Maden, který při své profesi často dělal prostředníka britským návštěvníkům, mluvil skvěle anglicky a jeho rodina stejně tak. Zasedli ke stolu v pěti, Madenovi synové už se zařídili ve vlastních domech a vedle jeho manželky zůstávala doma jen dcera Sára, která měla školní léta dávno za sebou. Nebyla ještě ani třicetiletá, ale na neprovdanou stará, ačkoli Maden vypadal, že může nabídnout slušné věno, a ona měla příjemnou tvář i způsoby, i když působila cizokrajně svou bílou pletí, která dávala vyniknout jejím tmavým vlasům a obočí, čímž připomínala svou elegantní matku. Seděla naproti hostům a snad ze skromnosti či ostychu ustavičně klopila oči, pokud ji ale někdo vybídl, mluvila vcelku lehce, vyrovnaným tónem.

Laurence se svými naléhavými otázkami sám od sebe nezačal, pokládal to za druh hrubosti, uchýlil se raději k

líčení jejich cesty na západ a nechal se pobízet dotazy hostitelů, kteří se zpočátku vyptávali zdvořile, postupně ale začali projevovat skutečnou zvědavost. Laurence byl vychován k tomu, aby jako gentleman náležitě konverzoval u stolu, a cestou nasbíral dostatek materiálu pro vyprávění, takže tentokrát to nebyla žádná velká obtíž. S ohledem na přítomné dámy nejhorší nebezpečí, kterými prošli při písečné bouři a při sesuvu laviny, nevykreslil tak černě a setkání s nájezdníky na koních nevylíčil vůbec, přesto ale dokázal upoutat nemalou pozornost.

„A pak se ti bídáci vrhli na dobytek a byli pryč, aniž se koho ptali na dovolení,“ uzavíral chmurně popis toho, jak ostudně se divocí draci zachovali u městských bran, „ten darebák Arkady na nás přitom ještě kýval hlavou, když odlétal, a my jsme všichni zůstali stát s otevřenou pusou.

Vraceli se jistě s náramným uspokojením, a pokud jde o nás, je to div, že jsme neskončili za mřížemi.“

„To tedy bylo chladné uvítání po tak těžké cestě,“

poznamenal Maden pobaveně.

„Ano, velmi obtížná cesta,“ přitakala Sára Madenová svým tichým hlasem, aniž přitom zvedla hlavu. „Jsem ráda, že jste to všichni šťastně přestáli.“

Hovor nakrátko umlkl, nato se Maden natáhl, nabídl Laurencovi tác s chlebem a přitom prohlásil: „Nu, doufám, že teď už si můžete dostatečně pohovět, v paláci vás přinejmenším neruší všechen ten hluk jako nás tady.“

Mluvil o tom, co se budovalo v přístavu, zjevně to vyvolávalo značnou nevoli. „Copak se dá něco dělat, když má člověk nad hlavou takové obry?“ posteskla si paní Madenová a přitom potřásala hlavou. „Kolik jen hluku natropí, a co kdyby jeden ten kanon ještě upustili? Strašné příšery! Neměli by je pouštět do civilizovaných míst. To nemluvím samozřejmě o vašem drakovi, kapitáne, jistě se chová vzorně,“ zarazila se a dodala chvatně, omlouvajíc se přitom trochu zmateně Laurencovi.

„Nejspíš vám, kapitáne, připadá, že nemáme proč naříkat,“ přispěchal jí na pomoc Maden, „když se jim dennodenně musíte věnovat v těsné blízkosti.“

„Ne, pane,“ opáčil Laurence, „z mého pohledu to skutečně byla nádhera, vidět tu uprostřed města letku draků.

V Anglii se nesmíme tolik přibližovat k obydleným místům a nad městy musíme létat po vytčených trasách, abychom nevylekali obyvatelstvo ani dobytek, i tak se ale ustavičně ozývají námitky proti tomu, kudy se pohybujeme. Temeraira to často nepříjemně svazuje. Je to tedy nějaké nové ujednání?“

„Samozřejmě,“ odpověděla paní Madenová. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšela a doufám, že už ani neuslyším, až to skončí. Ani slovem nás přitom nevarovali.

Objevili se jednoho rána, jakmile doznělo volání k modlitbě, a my se pak celý den třásli doma.“

„Člověk si zvykne,“ prohlásil Maden s filosofickým pokrčením ramen. „Teď to čtrnáct dnů trochu vázlo, ale krámy už zase otvírají, draci nedraci.“

„Ano, a jako by nehořelo,“ povzdechla si paní Madenová. „Jak to všechno máme stihnout, za necelý měsíc… Nadire,“ zavolala na služebnou, když se předtím takřka nepostřehnutelně zarazila v řeči, „podej mi to víno, prosím tě.“

Služtička přiběhla, podala jí džbán, který stál hned po ruce na příborníku, a zase odklusala. Láhev kolovala, a když Maden naléval Laurencovi, potichu řekl: „Dcera se má brzy vdávat.“ Vyslovil to neobyčejně mírným, málem až omluvným tónem.

Nastalo tísnivé, napjaté ticho, které Laurence nechápal.

Paní Madenová klopila oči k talíři a hryzala si ret. Mlčení přerušil Tharkay, který pozvedl sklenku a obrátil se k Sáře: „Připíjím na vaše zdraví a štěstí.“ Dívka konečně zvedla tmavé oči a upřela je přes stůl na něj, jen na chvíli, než Tharkay přerušil její pohled a zdvihl mezi ně skleničku, i ta chvilka ale stačila.

„Blahopřeji,“ přidal se Laurence, aby také něčím zaplnil ticho, a přípitek zdviženou sklenkou opětoval.

„Děkuji,“ řekla. Tváře jí lehce zahořely, zdvořile ale uklonila hlavu a hlas se jí nezachvěl. Ticho přesto pokračovalo. Prolomila ho sama Sára, když se s drobným trhnutím ramen napřímila a až příliš rázně promluvila přes

stůl na Laurence: „Smím se zeptat, kapitáne, co se stalo s těmi hochy?“

Laurence by byl rád podpořil její odvahu, nebylo mu ale jasné, jak má té otázce rozumět, dokud Sára nedodala: „Nebyli snad z vaší posádky, ti, co nahlíželi do harému?“

„Aha, to bohužel musím přiznat,“ přisvědčil Laurence, kterého zaskočilo, že se ta příhoda tolik roznesla, a doufal přitom, že řečí o takové věci neztíží situaci. Téma harému mu pro mladou tureckou dámu nepřipadalo o nic vhodnější než otázky na polosvět či operní zpěvačku z úst anglické slečny, která poprvé vstupuje do společnosti. „Za své chování byli patřičně potrestáni, to vás ujišťuji, a taková věc už se nebude víckrát opakovat.“

„Na smrt tedy nešli?“ zeptala se Sára. „To ráda slyším, budu moci upokojit ženy v harému. Nemluvily o ničem jiném a skutečně se modlily, aby ti hoši příliš netrpěli.“

„Chodí tedy tak často do společnosti?“ Laurence si vždycky představoval, že harém se valnou měrou podobá věznici a žádná komunikace s vnějším světem se nepovoluje.

„Ach, já jsem kira, jednatelka, pracuji pro jednu kadin,“

vysvětlila Sára. „Mají sice povolené vyjížďky, ale je s tím spousta obtíží, nikdo je nesmí vidět, takže mohou vyjet pouze v uzavřeném kočáru v doprovodu stráží, a předtím musejí požádat sultána o dovolení. Já jako žena za nimi ale mohu chodit po libosti.“

„Smím vás tedy doufám poprosit, abyste jim vyřídila, že se jim já i ti mladí pánové za ono vyrušení omlouváme,“

řekl Laurence.

„Více by je ovšem uspokojilo nějaké zdařilejší, delší,“

opáčila s lehkým pobavením v hlase a usmála se záchvěvu Laurencových rozpaků. „Ach, nemyslím nic nepřístojného, pouze silně trpí nudou, protože se jim dovoluje sotva víc než jen lenošení a sultán se zajímá spíš o své reformy než o své favoritky.“

Jídlo bylo u konce, Sára se zvedla a spolu s matkou odešla od stolu. Neohlédla se, odcházela z místnosti vzpřímená, s rovnými rameny, a Tharkay se mlčky zahleděl z oken do zahrady za domem.

Maden si tiše povzdechl a dolil Laurencovi silné červené víno. Na stůl přišel zákusek, tác marcipánu. „Vyrozuměl jsem, že pro mě máte otázky, kapitáne,“ začal.

Panu Arbuthnotovi nejen zjednal Tharkaye jako posla pro doručení rozkazu, ale posloužil mu i jako bankéř, a jak se ukázalo, měl hlavní podíl na provedení oné transakce.

„Považte, jaká opatření jsme zajistili,“ vykládal. „Zlato se nepřepravovalo naráz, ale na několika dobře střežených lodích v rozličnou dobu, všechny bedny byly navíc označeny jako železné ingoty a vozilo se přímo do mých sklepů, dokud se nenashromáždilo všechno.“

„Pane, je vám známo, zda byly dohody podepsány už předtím, než se sem dovezla platba?“ zeptal se Laurence.

Maden nezávazně obrátil ruce dlaněmi vzhůru. „Jakou váhu má dohoda mezi panovníky? Který soudce bude takový spor rozsuzovat? Pan Arbuthnot se ale domníval, že je vše dojednáno. Podstupoval by přece jinak tak velké riziko, aby sem celou sumu vozil? Všechno vypadalo dobře, všechno se zdálo v pořádku.“

„Pokud ale suma nebyla předána…“ namítl Laurence.

Yarmouth předložil písemný příkaz, aby velvyslanec zařídil převoz, pár dnů předtím, než druhý zemřel a první zmizel. „Ani na okamžik jsem o té zprávě nezapochyboval, a to jsem znal velvyslancův rukopis nadmíru dobře, v pana Yarmouthe měl naprostou důvěru,“ pokračoval Maden.

„Seriózní mladý muž, chystal se ženit a nikdy nezakolísal.

Nevěřil bych, že by se mohl zachovat nečestně, kapitáne.“

Říkal to ale trochu pochybovačně, v jeho hlase nebyla taková jistota jako v jeho slovech.

Laurence mlčel. „A vy jste mu ty peníze předal, jak si přál?“

„Přál si je dopravit do velvyslancova sídla,“ přisvědčil Maden. „Jak jsem vyrozuměl, odtamtud měly putovat přímo do státní pokladny, příští den ale velvyslanec přišel o život.“

Měl na to i potvrzení, podepsaná však Yarmouthovou, nikoli velvyslancovou rukou. S jistým zdráháním je Laurencovi předložil, a když ho nechal, aby si je chvilku prohlížel, znenadání řekl: „Kapitáne, zachovával jste zdvořilost, mluvme ale bez obalu. Toto je jediný důkaz,

který mám, zlato doručovali muži, kteří mi slouží už mnoho let, a přebíral ho pouze Yarmouth. Kdyby se za těch okolností ztratila menší částka, vrátil bych vám ji ze svých vlastních prostředků, než bych přišel o dobrou pověst.“

Laurence si potvrzení bedlivě prohlížel pod lampou a v koutku mysli mu takové pochyby možná skutečně rašily.

Odložil papíry na stůl a zamířil k oknu, zlobil se sám na sebe i na celý svět. „Panebože,“ řekl tiše, „to je ale peklo, dívat se všemi směry s podezřením. Ne.“ Obrátil se.

„Netrapte se tím, prosím vás, pane. Troufám si říct, že jste schopný člověk, ale že byste připravil vraždu britského velvyslance a ostudu vlastnímu národu, tomu nevěřím. A co se toho ostatního týče, naše zájmy měl v té věci střežit pan Arbuthnot, a nikoli vy. Pokud Yarmouthovi příliš důvěřoval a zmýlil se v něm…“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Pane, jestli se vám moje otázka bude zdát urážlivá, řekněte to prosím a já ji ihned odvolám, ale Hasan Mustafa, pokud ho znáte – je možné, že by v tom měl prsty? Buď že by on sám nesl vinu, nebo že by se… tajně dohodl, mám-li to domyslet, s Yarmouthem? Jsem si jistý, že úmyslně lhal, přinejmenším když tvrdil, že smlouvy nebyly uzavřeny.“

„Možné? Všechno je možné, kapitáne, jeden muž mrtvý, druhý nezvěstný, tisíce a tisíce liber zlata ztracených? Co je nemožné?“ Maden si zmořeně přejel dlaní po čele, aby se uklidnil, a po chvíli odpověděl: „Promiňte mi. Ne. Ne, kapitáne, tomu nemůžu věřit. On i jeho rodina horlivě

podporují sultánovy reformy i vyčištění janičárského sboru – jeho bratranec má za ženu sultánovu sestru, jeho bratr stojí v čele sultánovy nové armády. Nemůžu říci, že by jeho čest byla bez poskvrnky, může mít ovšem někdo úplně čistý štít, pokud se do hloubky zabývá politikou? Že by ale zradil svou vlastní práci i práci vlastní rodiny? Člověk může trochu zalhat, aby neztratil tvář, nebo se s chutí chopit výmluvy, aby se vyvázal z nepohodlné dohody, ale to z něj zrádce nedělá.“

„Proč by jim ale měla být nepohodlná? Napoleon je teď pro ně přece větší hrozba než kdy předtím a my tím potřebnější spojenci,“ namítl Laurence. „Posílení našich jednotek v průlivu pro ně musí mít přirozeně cenu, protože to odvede další Napoleonovy síly na západ.“

Maden se zatvářil poněkud zaraženě, a když ho Laurence vybídl, aby se upřímně vyjádřil, řekl: „Kapitáne, panuje obecný názor, že od bitvy u Slavkova Napoleona nelze porazit a národ, který se mu rozhodne postavit, je bláhový.

Promiňte,“ dodal, když postřehl Laurencův zachmuřený výraz, „ale to se povídá v ulicích i v kavárnách a říkají to i ulemové a vezíři, jak soudím. Rakouský císař teď sedí na trůně z Napoleonovy blahovůle a celý svět to ví. Není radno s ním vůbec bojovat.“

*

Když odcházeli, Tharkay se Madenovi hluboce poklonil.

„Zdržíte se v Istanbulu dlouho?“ zeptal se ho Maden.

„Ne,“ odpověděl Tharkay. „Už se nevrátím.“

Maden přikývl. „Tak spánembohem,“ řekl mírně a vyprovázel je pohledem.

Laurence byl zmožený, nejen tělesnou únavou, a Tharkay byl zcela duchem nepřítomný. U řeky museli chvíli počkat na dalšího převozníka. Od Bosporu vál chlad, ačkoli stále ještě přetrvávalo letní počasí. Laurence se šlehnutím mořského větru probral a zadíval se na Tharkaye: jeho nepohnutý, nehnuty výraz vězel v klidných brázdách a neprozrazoval žádné silné emoce, snad jen kolem úst bylo znát jisté napětí, z kterého se ovšem ve svitu lucerny těžko dalo něco vyčíst.

Konečně k molu přirazil převozníkův člun. K druhému břehu pluli v tichu rušeném jen vrzáním dřeva, zanořováním vesel, kterými chrčivě supící převozník trhal šikmými, nerovnoměrnými tahy, a šploucháním vody o bok loďky. Na protější straně zářily mešity s vitrážemi zevnitř prosvětlenými svícemi a nad hladkými kupolemi, semknutými ve tmě jako poloostrov, se ve své velkolepé nádheře vypínala Hagia Sofia. Převozník vyskočil z veslice a přidržel jim ji. Vystoupili na břeh, kde svítila další mešita, malá jen v poměru k ostatním, kolem kupole zběsile vířili rackové s bříšky žlutě ozářenými odlesky světla a vyráželi rachtavé skřeky.

Na obchodníky už bylo pozdě, tržiště i kavárny zavřely, na rybáře bylo ještě brzo a v ulicích nepotkali živou duši, když stoupali zpátky ke zdem paláce. Snad že vlivem té noční hodiny, únavy či nesoustředění polevili v ostražitosti, nebo to možná byla jen nešťastná náhoda, prošla hlídka a Tharkay vyhodil kotvici, Laurence nahoře na zdi čekal, aby lezoucímu Tharkayovi podal ruku, když vtom se zpoza zatáčky vynořili dva další strážní a tiše si povídali. Hrozilo, že je vzápětí zahlédnou.

Tharkay se pustil a svezl se na zem, aby se postavil na nohy, zatímco strážní s křikem přibíhali a už se přitom chápali mečů. Jeden ho chytil za paži, Laurence se vrhl na druhého, srazil ho, pak ho stiskl v zátylku a pro jistotu mu ještě otloukl hlavu o zem, až strážný ztratil vědomí. Tharkay vytahoval z paže prvního zrudlou dýku a vyvlékal se z jeho ochablého sevření, nato vzal Laurence za paži, pomohl mu vstát a už společně pádili ulicí, co jim nohy stačily, těsně v zádech se jim ozýval křik a volání.

Hluk přilákal i ostatní strážné, kteří se k nim úprkem stahovali spletí ulic a uliček, horní patra natěsnaných domů zvědavě vyčnívala nad dlažbu a za okenním mřížovím se jim v patách rozsvěcela světla značkující za nimi cestu.

Nerovné dlažební kameny byly zrádné, Laurence se smekl za roh, a těsně se tak vyhnul rozhoupanému meči, když se z další postranní uličky vyřítili dva strážní a málem je dopadli.

Pronásledování jen tak nekončilo. Laurence, který utíkal slepě za Tharkayem vzhůru po úbočí, cítil, jak se mu plíce tlačí na žebra. Jejich útěk měl snad smysl, domníval se, doufal: nebylo kdy zastavovat se a ptát. Tharkay nakonec zůstal stát u rozvalin starého domu, otočil se a posunkem mu naznačil, aby zamířil dovnitř; zbývalo jen spodní podlaží zející k obloze a zplesnivělá padací dvířka do sklepa. Strážní už je ale doháněli a Laurence se vzpíral: když je pronásledovatelé uvidí, nebude z pasti úniku.

„Pojďte!“ křikl na něj Tharkay netrpělivě, odklopil dvířka, vběhl dovnitř a čekal, až se Laurence pustí za ním po prohnilých schodech do sklepa z udusané hlíny. Bylo tam velmi vlhko a vzadu se rýsovala další dvířka, spíše jen průchod, tak nízký, že se Laurence musel málem ohnout v pase, aby prošel na další schodiště, vytesané už ne ze dřeva, ale z kamene, časem ohlazené a oslizlé, a z hloubi temnoty se ozývalo tlumené pleskání kapající vody.

Scházeli dolů dlouho. Laurence jednou rukou bezděky svíral jílec meče, druhou se přidržoval zdi. Když sestoupili, náhle mu zmizela zpod hmatajících prstů a on se nohama ocitl po kotníky ve vodě. „Kde to jsme?“ šeptl a jeho hlas zaduněl dlouhou ozvěnou, která se ztratila ve tmě. Při každém kroku po dně mu voda šplouchala k vrchním okrajům vysokých bot.

Zaplálo za nimi světlo pochodní, stráže je tedy dostihly a Laurence něco málo rozeznával: nedaleko se tyčil bledý

sloup, mokře se třpytící omletými oblázky a široký tak, že by ho Laurence neobjal, na strop nedohlédl a do kolen mu naslepo naráželo pár matně šedých, vyhladovělých rybek, až jim tápající tlamičky u hladiny mlaskaly. Laurence uchopil Tharkaye za paži a ukázal. Proráželi tíhu vody a bahnem usazeným na dně se probrodili za sloup, nejistí pronásledovatelé s pochodněmi zatím sestupovali dál a rozšiřovali kruh tlumené rudé záře.

Do všech stran se od nich rozbíhala podivně utvářená sloupořadí. Některé sloupy se neuspořádaně kupily pospolu, vršily se na sobě, jako by je tak naskládalo dítě, a přitom je zjevně nedrželo nic než samotné město, které je svou váhou tisklo. Takové břímě měl nést Atlas, ne drolící se cihly a zborcené trosky těch prázdných prostor, dávno zasuté a zapomenuté lodě nějakého chrámu. Vzdor nezměrné ledové prázdnotě působil vzduch neobyčejnou tíží, jako by díl té váhy doléhal Laurencovi přímo na ramena. Neubránil se představě, jak bude vypadat úplný konec té zkázy: vzdálená klenba stropu se po cihlách rozpadne, až už oblouky jednoho dne nevydrží, a všechno, domy, ulice, palác, mešity, zářící kupole, se zhroutí a pohřbí deset tisíc duší v téhle čekající kryptě.

Znovu se tomu pocitu rameny vzepřel, mlčky poklepal Tharkayovi na paži a ukázal na další sloup: strážní vstupovali do vody a nastalý lomoz mohl přehlušit jejich vlastní pohyb. Brodili se tak, aby byli stále schovaní ve

stínech sloupů, a přitom rozviřovali černý kal ze dna: pod nohama jim skřípaly blátivé nánosy a vodou bledě probleskovaly dohladka omyté kosti. Ne všechny přitom patřily rybám: z bahna vyčnívalo ohbí čelisti i s několika zbylými zuby, o patu sloupu se opírala zezelenalá stehenní kost, jako by ji tam vyvrhl nějaký podzemní proud.

Při pomyšlení, že by ho tam čekal konec, ho svírala hrůza překračující prostý strach ze smrti. Dusil ho děs, že by měl skončit mezi bezpočtem bezejmenných, kteří sem byli svrženi, aby tu tleli ve tmě. Laurence lapal po dechu otevřenými ústy, nejen kvůli tichu, nejen proto, aby se bránil zápachu plísně a hniloby. Předkláněl se málem do pasu, zalykal se tísní a stále silněji pociťoval prudké, iracionální nutkání zastavit se, otočit se a probít se zpátky na čistý vzduch. Přitáhl si přes ústa cíp pláště a urputně se dral dál.

Strážní teď vnesli do pronásledování větší řád: rozestoupili se po celé šíři chodby, každý z nich přitom zdviženou pochodní osvěcoval jen nevelký kruh, jejich okraje se však překrývaly tak, že vzniklou přehradou, neproniknutelnou jako železný plot, nemohli pronásledovaní nepozorovaně proklouznout. Postupovali pomalým, ale jistým krokem, sborově halekali tlumeně dunícími hlasy a ozvěnou i světlem vymýtali tmu z posledních hájemství v koutech. Laurence měl dojem, že vpředu zahlédl první záblesky vzdálené zdi. Skutečně se blížili konci té myší díry, kde už nebylo jiné cesty než zaútočit na rojnici v naději, že

se jim pronásledovatele opět podaří předstihnout, tentokrát ovšem s nohama umdlenýma a prochladlýma dlouhým broděním v hluboké vodě.

Tharkay hmatal po sloupech, když se s Laurencem hnali od jednoho ke druhému, aby si udrželi náskok, přejížděl dlaní po jejich bocích a očima mhoural na jejich povrch.

Nakonec se u jednoho zastavil a i Laurence, když se sloupu dotkl, rozeznal po celé ploše hluboké vrypy podobné dešťovým kapkám a zanesené mýdlovitou usazeninou. Od ostatních nedokončených sloupů se tenhle zcela lišil. Řada pronásledovatelů se čím dál víc přibližovala, Tharkay ale přesto zůstal stát a špičkou boty začal rýt do dna. Laurence vytáhl meč, v duchu se přitom omluvil Temerairovi, že takto znectívá čepel, a také jel ostřím po tvrdém kameni pod bahnem, až špička náhle sklouzla do jakéhosi mělkého žlábku vyhloubeného ve dně, který na šíř měřil sotva stopu a byl zcela zanesený.

Tharkay místo prohmatal a přikývl, Laurence za ním vyrazil podél žlábku a oba teď už utíkali, co jim voda ke kolenům dovolovala. Šplouchání, které se ozvěnou rozléhalo, zanikalo v nesrozumitelném halekání za nimi, bir – iki – üc – dört se přitom opakovalo tak často, že Laurence už slovní počítání začínal rozeznávat. Zeď teď měli přímo před sebou, silná, plochá vrstva omítky byla posetá zelenými a hnědými skvrnami, jinak ale zcela neporušená, a žlábek skončil stejně náhle, jako začal.

Tharkay ale zabočil k postrannímu výklenku podepřenému dvěma sloupy a Laurence málem uskočil: z vody u paty sloupu zpola vyčnívala příšerná tvář a upírala na ně jedno slepé kamenné oko zrudlé matnou pekelnou září.

Ozval se výkřik: byli spatřeni.

Dali se na úprk, a když probíhali kolem hrůzného pomníku, Laurence ucítil na obličeji první slabounký závan proudícího vzduchu: kdesi blízko byl průduch. Společně se po stěně dohmatali k černému, úzkému otvoru, který před pochodněmi zakrýval výčnělek. Schodiště se zpola ztrácelo pod nánosy špíny, vzduch zatuchle čpěl močálem, ale Laurence ho s odporem lokal mocnými doušky, když se drali úzkým průchodem, až se nakonec proplazili starou stokou na dešťovou vodu, odsunuli zanesenou železnou mříž a venku se jim málem podlomila kolena.

Tharkay v předklonu popadal dech a Laurence s obrovským vypětím zasadil mříž zpátky, ulomil z nízkého stromku větev a protáhl ji prázdným očkem, aby mříž držela. Uchopil Tharkaye za paži a společně se jako opilí potáceli ulicemi pryč. Nikdo neměl důvod se nad nimi pozastavovat, pokud příliš nezkoumal stav jejich bot a spodní části pláště. Bušení na mříž jim za zády sláblo a jejich tváře najisto nebyly spatřeny. V tom zběsilém pronásledování je nebylo možné poznat.

Konečně objevili místo, kde byly zdi paláce o trochu nižší, a tentokrát už bedlivěji dbali na to, aby je nikdo

nezpozoroval. Laurence vyzvedl Tharkaye a pak se zase s jeho pomocí nějak vyškrábal nahoru a na druhou stranu.

Dopadli jako pytel opodál, nemotorně, zato ale s vděkem za starou železnou fontánu zpola ukrytou v zeleni palácových zahrad. Voda z ní crčela sice jen tenkým pramínkem, byla ovšem studená a oni si ji lačně lili po hrstech do úst i na obličej, přičemž si bez výčitky máčeli i oblečení, aspoň tak trochu smyli pach.

Zprvu vládlo naprosté ticho, Laurence ale postupně, jak se zvolna uklidňovaly jeho bouřící plíce i srdce, začínal zřetelněji rozeznávat drobné noční zvuky: šelestění myší a listí, slabounké, vzdálené cvrlikání ptáků v palácové voliéře za vnitřními zdmi, nepravidelné skřípění Tharkayova nože, jehož ostřím přejížděl po brousku pomalými, přerušovanými tahy, aby nevzbudil pozornost.

„Rád bych vám něco pověděl,“ ozval se Laurence tiše, „o tom, jak se věci mezi námi mají.“

Tharkay se na okamžik zarazil a čepel nože se zachvěla ve světle. „Dobrá,“ řekl a znovu se pustil do pomalé, pečlivé práce, „povězte, co máte na srdci.“

„Dnes jsem s vámi hovořil ukvapeně,“ začal Laurence, „navíc způsobem, kterým bych se obvykle zdráhal mluvit s jakýmkoli člověkem v mých službách. A teď pořádně nevím, jak bych se vám měl omluvit.“

„Netrapte se, prosím vás,“ opáčil Tharkay s klidem a ani přitom nezvedl hlavu, „nechte to být, slibuji vám, že se tím nebudu obírat.“

„Přemítal jsem, jak si vykládat vaše chování,“

pokračoval Laurence a jeho pokus o odmrštění nebral na vědomí, „a nic mě nenapadá. Nejenže jste mi dnes zachránil život, ale díky vám jsme i výrazně pokročili ve svém poslání. A pokud hodnotím pouze konečné důsledky vašeho počínání v průběhu naší výpravy, těžko vám co vytknout, zcela neúhybně jste nám pomáhal vyváznout z toho i onoho nebezpečí a často jste přitom nastavoval vlastní krk. Dvakrát jste se už ale bez dovolení vzdálil, za situace ztížené bezpočtem překážek, zbytečně, svévolně jste svůj odchod tajil, a vystavil nás tak nejistotě a vážným obavám.“

„Třeba mi ani nepřišlo na mysl, že moje nepřítomnost vyvolá takové zděšení,“ odbyl ho Tharkay neomaleně a ta troufalost podnítila Laurence k ještě zlostnější odezvě.

„Nehrajte si přede mnou laskavě na hlupáka,“ zasupěl.

„Snáz bych uvěřil, že jste ten nejnestydatější zrádce, jakého kdy země nosila, a k tomu i ten nejvrtošivější.“

„Děkuji, to je vyznamenání, taková poklona.“ Tharkay špičkou nože ironicky zasalutoval. „Podle mě ale nemá mnoho smyslu se dohadovat, když o moje služby tak či onak už dlouho stát nebudete.“

„Ať už to bude minutu nebo měsíc,“ opáčil Laurence, „dál tyhle hry trpět nehodlám. Jsem vám vděčný, a jestli

odejdete, s díky se s vámi rozloučím. Pokud ale zůstanete, slíbíte mi, že se od nynějška budete řídit mými rozkazy a přestanete se bez dovolení toulat. Nesnesu, aby byl v mých službách někdo, o kom pochybuji, a Tharkayi,“ dodal s náhlou jistotou, „vy, zdá se mi, rád vzbuzujete pochyby.“

Tharkay odložil nůž i brousek. Spolu s úsměvem se mu z tváře vytratil i výsměšný výraz. „Spíš byste měl říct, že rád vím, jestli vzbuzuju pochyby, a nebudete daleko od pravdy.“

„Rozhodně jste udělal, co jste mohl, abyste toho docílil.“

„To vám nejspíš připadá zvrácené,“ řekl Tharkay, „já už se ale dávno poučil, že moje tvář i můj původ mě bez mého vlastního přičinění vylučují z přirozených vztahů s urozenými pány. A jestliže mi nelze důvěřovat, raději vyvolám

trochu

nepokrytého

podezření,

otevřeně

vyjádřeného, než bych trpně snášel bezmezné pohrdání a pomlouvání ne zcela schované za mými zády.“

„I já trpěl a trpím pomluvami společnosti, stejně jako všichni moji podřízení, my ovšem nesloužíme těm omezencům, co se rádi posmívají v koutě, ale naší vlasti.

Taková služba lépe obhájí naši čest proti drobné urážce než ty nejpádnější námitky, jakých bychom byli schopni,“

vysvětloval Laurence.

Tharkay rozhorleně opáčil: „Divil bych se, že byste mluvil stejně, kdybyste byl nucen snášet to docela sám, kdyby nejen společnost, ale i všichni ti, které byste právem mohl považovat za bratry, se na vás dívali se stejným

opovržením, vaši nadřízení i vaši spolubojovníci, kdyby vám byla upřena veškerá naděje na nezávislost i povýšení a pro útěchu vám předhodili místo vrchního sluhy, někde mezi poskokem a cvičeným psem.“

Zaťal zuby a dál už mlčel, ačkoli jeho obvyklá zdánlivá netečnost teď vypadala jako nedokonale nasazená maska a v obličeji mu prosvítal náznak červeně.

„Mám si tato obvinění přičíst na vrub?“ zeptal se Laurence, ve kterém se tlouklo roztrpčení s rozpaky, Tharkay ale zavrtěl hlavou.

„Ne, omlouvám se, že jsem se tak rozhorlil. Ty křivdy, o kterých mluvím, ani po čase neztrácejí na trpkosti.“ Se špetkou dřívější uštěpačnosti dodal: „Veškerou nezdvořilost z vaší strany jsem vyprovokoval já sám, to nepopírám. Ze zvyku už předem čekám vždycky totéž: je to zábava, přinejmenším pro mě, i když vůči mojí společnosti to může být nespravedlivé.“

Řekl dost na to, aby si Laurence mohl bez zbytečných dohadů představit, jaké zacházení dohnalo Tharkaye k tomu, že vlast i společnost vyměnil za svůj současný samotářský život. Laurencovi ta existence, na nikoho nevázaná, připadala zcela prázdná, jako zmar člověka, který prokázal svou cenu. Natáhl ruku a upřímně řekl: „Jestli tomu tedy v tomto případě můžete věřit, dejte mi své slovo, a vezměte si moje… Spolehlivě, jak doufám, vám mohu slíbit, že plně zachovám věrnost komukoli, kdo se mi zaváže svou

věrností, a kdybych vás měl ztratit, mrzelo by mě to asi víc, než vůbec tuším.“

Tharkay se na něj podíval, tváří mu přitom probleskl zvláštní, nejistý výraz, a pak s lehkostí opáčil: „Nu, já své zvyky neměním, protože mi ale hodláte dát své slovo, kapitáne, bylo by nejspíš mrzké neoplatit stejnou mincí,“ a nadneseným gestem zvesela napřáhl ruku, v jeho stisku však nebylo vůbec nic neupřímného.

*

„Uf,“ zafuněl Temeraire a s nechutí si prohlížel sliz, který mu ulpěl na předních pařátech poté, co je oba přenesl do zahrady. „Je mi jedno, že páchnete, hlavně když jste zpátky. Granby říkal, že jste se jistě jen zdrželi u jídla a že vás nemám hledat, vy jste ale byli pryč hrozně dlouho,“

dodal už lítostivějším tónem a ponořil přední tlapu do jezírka s lekníny, aby se umyl.

„Trochu jsme se zadrhli při návratu a museli jsme se na chvíli uchýlit do úkrytu, ale všechno nakonec dobře dopadlo, jak vidíš. Moc mě mrzí, že jsem ti zavdal důvod ke strachu,“ omlouval se Laurence, který se bez ohledu na bonton vysvlékl ze šatů a rovnýma nohama skočil do jezírka, kde už se namáčel Tharkay. „Dyere, vezmi ty šaty i

holínky a zkuste s Rolandovou, jestli s nimi něco pořídíte. A přines mi to zatracené mýdlo.“

„Nevím, jakou by to mělo logiku, kdyby byl Yarmouth vinen,“ poznamenal Granby, když Laurence, vydrhnutý, v košili a v kalhotách, vylíčil, jak se odbyla návštěva. „Jak by tu hromadu zlata vůbec přepravil? Byl by potřeboval loď, pokud by tedy nebyl takový blázen, aby ji naložil na karavanu.“

„To by vyvolalo pozornost,“ přitakal tiše Tharkay.

„Podle Madenova tvrzení toho zlata bylo na sto beden, ale žádný tak velký přesun přitom v karavanseráji ani v přístavišti nezaznamenali, včera ráno jsem se vyptával.

Těžko by nějakou dopravu sehnal, polovina velbloudářů vozila materiál na přístavní opevnění a druhá polovina se k městu nepřibližovala kvůli drakům.“

„Nemohl si tedy třeba najmout draka?“ nadhodil Laurence. „Na východě jsme přece viděli námezdní draky.

Zalétají i tak daleko?“

„Na téhle straně Pamíru jsem je nikdy neviděl,“ ozval se Tharkay. „Na Západě je lidé ve městech nestrpí, takže by stejně neměli žádný výdělek, a protože jsou pokládáni čistě jen za divou zvěř, nejspíš by je místní hned pochytali a poslali na chovnou základnu, kdyby se objevili.“

„To nic neznamená, zlato přece nemohl přepravovat s pomocí draka, pokud se s ním tedy chtěl ještě někdy shledat,“ namítl Granby. „Nevěřím, že byste mohli drakovi

odevzdat na celé dny do péče hromady zlata a klenotů a pak po něm chtít, aby vám to všechno zase vrátil.“

Do polohlasné debaty, kterou odbývali v zahradě, se lehce toužebným tónem vložil Temeraire: „Mně to tedy jako tak moc velká hromada zlata nepřipadá,“ čímž Granbyho tvrzení ani v nejmenším nevyvracel. „Neschoval si ho třeba někde ve městě?“

„To by sám musel mít dračí krev, aby mu ke spokojenosti stačilo ukrýt takovou sumu někde, kde se víckrát nesmí ukázat a nějak s ní naložit,“ namítl Laurence.

„Ne, to by nevynakládal tolik námahy, kdyby si ty peníze nemohl odnést.“

„Všichni nakonec tvrdíte, že to zlato nemohl nikdo odnést,“ vznesl Temeraire rozumnou námitku. „Takže tu pořád ještě někde musí být.“

Mlčeli, až Laurence konečně řekl: „Jaká jiná možnost tedy zbývá než přinejmenším tichý souhlas ministrů, ne-li přímo jejich aktivní účast? A takovou urážku by Británie musela odplatit. I kdyby se třeba rozhodli odstoupit od našeho spojenectví, vyvolali by záměrně válku, která by je stála víc krve i zlata než tohle?“

„Zatím se zatraceně činili, aby nás utvrdili v tom, že za všechno může Yarmouth,“ poznamenal Granby. „Ještě nemáme důkazy, abychom se vrhali do války.“

Tharkay se znenadání zvedl ze země a oprášil se, seděli po turecku na kobercích, které si přinesli z pavilonu, kde

nebyly žádné židle. Laurence se ohlédl přes rameno a spolu s Granbym také vstal: na protilehlém konci hájku stála ve stínu cypřišů žena. Zřejmě to byla ta, kterou už u paláce viděli, v neprůhledném závoji ale nešlo rozeznat jednu od druhé.

„Nemáš sem chodit,“ napomenul ji Tharkay tiše, když k nim přispěchala. „Kde máš komornou?“

„Čeká na mě u schodů. Zakašle, kdyby někdo šel,“

odpověděla žena klidně a vyrovnaně, tmavé oči přitom nespouštěla z jeho tváře.

„Váš služebník, slečno Madenová,“ hlesl Laurence rozpačitě a nevěděl, co dělat. Přes sebevětší sympatie nemohl s upřímným svědomím schvalovat tajnou schůzku, natož tajný sňatek, a nadto byl zavázán jejímu otci. Pokud by ho ale přece požádali o pomoc, sám sebe se v duchu ptal, jak by mohl odmítnout. Raději se proto uchýlil k formalitám a řekl: „Smím vám představit Temeraira a svého prvního důstojníka Johna Granbyho?“

Granby s trhnutím provedl ne právě uhlazenou úklonu: „Je mi ctí, slečno Madenová,“ vypravil ze sebe, přičemž se rozechvěle zadrhl na jejím jméně, a zmateně se zadíval na Laurence. To Temeraire na ni shlížel s méně skrývanou zvědavostí, když ji pozdravil.

„Už se tě nebudu znovu ptát,“ řekl jí tiše Tharkay.

„Nemluvme o tom, co nemůže být,“ opáčila a vytáhla ruku z hluboké kapsy pláště. Ne ovšem proto, aby mu ji

podala, jak se Laurence zprvu domníval. Napřáhla k nim rozevřenou dlaň a řekla: „Podařilo se mi na chviličku proklouznout do pokladnice, většinu už ale bohužel asi roztavili.“ Na dlani jí přitom ležela zlatá mince, nesporně pravá, s vyraženou podobou anglického krále.

*

„Těmhle orientálním tyranům není co věřit,“ poznamenal Granby pesimisticky, „a my se mu vlastně chystáme nadat do zlodějů a vrahů. To aby nám pak nechtěl srazit hlavu.“

Temeraire projevoval výrazně větší optimismus, směl se k nim totiž připojit, a měl tedy dojem, že svou přítomností ruší veškerá fyzická nebezpečí. „Já k sultánovi rád půjdu,“

prohlásil. „Třeba má nějaké zajímavé šperky a pak už se konečně můžeme vrátit zase domů. Je ovšem škoda, že tu není Arkady ani ti ostatní, aby ho taky navštívili.“

Laurence, který se s ním v posledním bodě naprosto rozcházel, sám doufal, že dobře pochodí. Mustafa si zlatou minci zachmuřeně prohlédl a poslouchal, aniž se přitom třeba jen snažil předstírat údiv nad Laurencovým tvrzením, že se mu dostala do ruky z pokladnice.

„Ne, pane, zdroj neprozradím,“ řekl tehdy Laurence, „chcete-li ale, hned s vámi do pokladnice zajdu. Docela

věřím, že najdeme další, jestliže máte pochyby o tom, odkud se vzala tato.“

Mustafa tento návrh odmítl. Vinu sice nepřiznal, nic nevysvětloval, neprodleně ale prohlásil: „Musím mluvit s velkovezírem,“ a opět se odporoučel. Večer pak přišlo pozvání: konečně se dočkali audience u sultána.

„Nechci ho zahanbovat,“ dodal teď Laurence. „To si chudák Yarmouth přisámbohu nezaslouží, natož pak Arbuthnot, až ale dopravíme vejce do Británie, vláda zavčasu rozhodne, jak se s nimi v téhle věci vypořádá, a já zatraceně dobře vím, co by říkali na to, kdybych v tom já sám něco podnikal.“ Stísněně přitom tušil, že už tak se bude dost říkat o tom, co podnikal v samotné věci vajec. „Tak či onak doufám, že se z toho vyklubou skutečně jen pletichy ministrů, kteří jednali bez sultánova vědomí.“

Dva kazilici, Bezajd a Šerazde, se opět vrátili, aby je s patřičnou obřadností znovu doprovodili na schůzku, ačkoli celá trojice se vzduchem sotva mihla, když přelétala palác, a pak přistála na rozlehlém zeleném prostranství prvního nádvoří, u hlavní brány paláce. Laurencovi sice připadalo absurdní vstupovat tak obřadně do paláce, kde už třikrát nocovali, přesto se ale zařadili mezi kaziliky a v zástupu vznešeně kráčeli dokořán otevřenými bronzovými vraty na nádvoří před nádherně zdobeným portikem Brány štěstí.

Vezíři v dokonale vyrovnaném špalíru blýskali na slunci bílými turbany a neklidně pofrkávající koně palácové gardy

opodál u zdi vyhazovali kopyty, když kolem nich procházeli.

Sultánův široký trůn, svítící celý zlatem a leštěnými zelenými drahokamy, stál na překrásném koberci s bohatými květinovými a ornamentálními vzory vytkanými z vln mnoha barev, jeho úbor přitom oslňoval ještě víc: pod černě roubeným rouchem ze saténu barvy pomerančové zavařeniny a kanárčích křídel zářila tunika z modrého a žlutého hedvábí, nad šerpou se blyštěly diamanty zasazené do jílce meče a z vysokého bílého turbanu se vypínal vznosný chochol tuhých per držených diamanty vyskládanými kolem velkého čtverhranného smaragdu.

Nádvoří bylo sice prostorné a zaplněné, nebylo však slyšet sebemenší zvuk. Nastoupení hodnostáři mezi sebou nemluvili ani nešeptali, dokonce sebou ani nevrtěli. Byla to ohromující podívaná, úspěšně vypočtená na to, aby v každém návštěvníkovi probouzela jistou přirozenou nechuť to ticho rušit. Když ale Laurence vykročil vpřed, Temeraire za jeho zády znenadání zasyčel tak, že se to rozlehlo stejně silně a hrozivě jako zasvištění meče taseného z pochvy.

Laurence se zděšeně otočil, aby ho napomenul pohledem, Temeraire se však upřeně díval doleva, kde ve stínu vysoké věže dívánu ležela s tělem svinutým v bíle se lesknoucím klubku Lien a pozorovala je krvavě rudýma očima.

Kapitola 9

Nebyla takřka příležitost se zamyslet, natož něco udělat, nezbývalo než se dívat. Kazilikové se přimkli z obou stran k Temerairovi a Mustafa už jim kynul, aby popošli blíže k trůnu. Laurence otupěle předstoupil a formální úklonu odbyl bez obvyklé elegance. Sultán se na něj zadíval bez jasného výrazu. Tvář měl neobyčejně širokou a jemně modelovanou, krk skrytý mezi oblečením a protáhlým plnovousem, v hezkých tmavých očích hloubavý pohled. Vyzařoval z něj důstojný klid, který působil spíše přirozeně než nuceně.

Celá připravená řeč se všemi nacvičenými větami Laurencovi úplně vypadla z paměti. Zvedl oči, zpříma se na sultána podíval a spustil nejprostší francouzštinou: „Vaše Veličenstvo, znáte moje poslání i dohodu mezi našimi národy. Všechno, k čemu tato smlouva Británii zavazovala, bylo splněno a platba doručena. Vydáte nám tedy ta vejce, pro která jsme si přišli?“

Sultán tu neučesanou řeč přijal bez známky hněvu a přirozeně plynoucí francouzštinou klidně opáčil: „Mír vaší zemi i vašemu králi a modleme se, aby přátelství mezi námi nikdy neuvadlo.“ V tomto duchu ještě chvíli pokračoval, mluvil o rozpravách svých ministrů a slíbil další audienci a

prošetření mnoha nejasností. Laurence, stále ještě nabírající rovnováhu poté, co ho z ní prudce a nepříhodně vyvedla nenadálá přítomnost Lien u sultánova dvora, jen obtížně vnímal všechno, co sultán říkal, zcela jasně ale chápal, co z toho vyplývalo: další odklady, další odmítání, naprosto žádná snaha uspokojit požadavky. Sultán se to, co ve skutečnosti sděloval, také ani nepokoušel skrývat: nezapíral, nevysvětloval, nepředstíral hněv ani zděšení. Mluvil málem s lítostí v očích, přitom ale bez sebemenšího obměkčení, a když skončil, ihned je propustil, aniž Laurencovi dopřál další příležitost k tomu se vyjádřit.

Temeraire celou dobu bedlivě napínal pozornost. Vzdor vší té třpytivé nádheře se na sultána, kterého toužil tolik vidět, skoro nepodíval, oči upíral takřka výhradně na Lien a co chvíli přitom nahrbil ramena a přední tlapu po kousíčkách vysouval, až se málem srazil s Laurencovými zády, jak už se nemohl dočkat, aby ho odtamtud odtáhl.

Kazilikové do něj museli dloubnout, aby vykročil na zpáteční cestu, a on nemotorně našlapoval bokem, po račím, aby od ní ani na okamžik neodtrhl oči. Ona se ani nepohnula a s hadím klidem je pohledem provázela kolem ohbí paláce a ven z vnitřního nádvoří, až jí zmizeli z dohledu za zdí.

*

„Bezajd říká, že už je tu tři týdny,“ řekl Temeraire.

Doširoka roztažený límec se mu chvěl a neklesl od chvíle, kdy zahlédl Lien. Urputně protestoval, když chtěl Laurence zajít do pavilonu, odmítal ho spustit z očí. I v zahradě do Laurence naléhavě dloubal, aby mu vylezl na přední tlapu, a jeho podřízení byli nuceni vyjít ven, aby je mohl seznámit se situací.

„Dost dlouho na to, abychom byli úplně vyřízení,“

poznamenal chmurně Granby. „Jestli uvažuje obdobně jako Jung Sing, tak by neváhala hodit chudáka Yarmouthe do moře, stejně jako by vám on dal s klidem srazit vaz, a pokud jde o tu Arbuthnotovu nehodu, pro draka není velká potíž vyplašit koně.“

„To všechno mohla provést a ještě spoustu dalšího,“

přisvědčil Laurence, „a nepodnikla by proti nám nic, kdyby se Turkům tak úplně nechtělo z toho těžit.“

„Určitě se spřáhli s Bonapartem, to je jistá věc,“ přitakal nasupený poručík Ferris, „a přeju jim, ať je jim veselo, až budou skákat, jak bude on pískat. Už brzo toho budou litovat.“

„My budeme litovat ještě dřív,“ ozval se Laurence.

Stín nad hlavami je všechny umlčel, jen Temeraire zuřivě, burácivě bručel. Oba kazilikové si s poplašeným syčením sedli na zadní, když se Lien krouživě snesla a ladně dosedla na palouk. Temeraire vycenil zuby a zavrčel.

„Vydáváš zvuky jako pes,“ řekla mu s klidným pohrdáním, mluvila přitom plynnou francouzštinou, „a o moc jinak se ani nechováš. Zaštěkáš na mě taky?“

„Je mi jedno, jestli mě máš za hrubce,“ odbyl ji Temeraire a bojovně přitom švihal ocasem, čímž silně ohrožoval okolní stromy, zdi i sochy. „Jestli se chceš bít, tak jsem připraven a nedovolím ti, abys Laurencovi ani mojí posádce někdy ublížila.“

„Proč bych se s tebou měla bít?“ opáčila Lien, která se uvelebila na zadních a seděla vzpřímeně jako kočka, ohon měla úhledně ovinutý kolem těla a nehnutě na ně upírala oči.

Temeraire se zarazil. „Protože… protože… copak na mě nemáš zlost? Já bych na tebe zlost měl, kdyby Laurence přišel o život, a tys na tom nesla vinu,“ přiznal upřímně.

„A vrhl by ses na mě jako barbar a chtěl mě rozsápat, to je mi jasné,“ utrousila Lien.

Temeraire svěsil ohon k zemi, jen špička se stále ještě mrskala, a zaskočeně zíral na Lien. Přesně tak by totiž určitě reagoval. „Já se tě teda nebojím.“

„Ne,“ odtušila nevzrušeně. „Zatím ještě ne.“

Temeraire na ni třeštil oči a ona dodala: „Odplatila by tvoje smrt z desetiny to, o cos mě připravil? Myslíš, že bych krvi tvého kapitána přisuzovala stejnou cenu jako krvi mého drahého společníka, velkého a ctihodného prince, který nad tvým kapitánem stojí tak vysoko jako čistý nefrit nad vyvrženými zbytky v ulicích?“

„Tak to pozor!“ vyhrkl roztrpčeně Temeraire a naježil se ještě víc. „Nebyl vůbec ctihodný, jinak by neusiloval Laurencovi o život. Laurence stojí za sto takových nebo jiných princů a vůbec, sám je teď princ,“ dodal.

„Takového prince si klidně nech,“ odsekla posupně. „Já svého společníka pomstím opravdověji.“

„No,“ odfrkl si Temeraire, „jestli se tedy nechceš bít a nehodláš ani ublížit Laurencovi, tak skutečně nevím, proč jsi přišla. A můžeš se zase sebrat a jít, protože já ti ani trochu nevěřím,“ uzavřel to vzdorně.

„Přišla jsem,“ spustila hned, „abych se ujistila, že to chápeš. Jsi ještě moc mladý a hloupý, nedostal jsi ani pořádné vzdělání. Litovala bych tě, kdyby mi ovšem ještě nějaká lítost zbývala.“

„Rozvrátils mi celý život, odtrhls mě od rodiny, přátel i domova, mému pánovi jsi zmařil veškeré naděje na Čínu a já musím žít s vědomím, že všechno, o co bojoval a usiloval, vyšlo naplano. Jeho duch nedojde nikdy klidu a o jeho hrob se nebude nikdo starat. Ne, nezabiju tě a nezabiju ani tvého kapitána, který tě připoutává ke své zemi.“ Roztřásla si límec, předklonila se a tiše řekla: „Postarám se, abys přišel o všechno, co máš, o domov, štěstí i krásné věci. Postarám se, aby byl váš národ na kolenou a vaši spojenci se odtáhli.

Postarám se, abys byl sám, bez přátel, zbídačelý stejně jako já, a pak si můžeš žít, jak dlouho budeš chtít, v nějakém

temném, opuštěném koutě země, a já budu konečně spokojená.“

Temeraire byl vytřeštěný a omráčený tichou, monotónní pádností jejích slov, límec mu zvolna plihl, až se mu přilípl ke krku, a než Lien domluvila, úplně se od ní odtáhl a oběma předníma nohama Laurence přikrčeně tiskl ještě pevněji, jako by ho chránila klec.

Lien zpola roztáhla křídla a sbírala sílu. „Odlétám teď do Francie, tomuhle barbarskému vládci už nebudu dál sloužit,“

prohlásila. „Je jisté, že mě ve vyhnanství čeká mnohočetné utrpení, budu ho snášet ale lépe, když jsem s tebou teď promluvila. Dlouho se teď asi nepotkáme, doufám však, že na mě budeš vzpomínat a uvědomovat si, že veškerým tvým radostem je konec.“

Skokem se vznesla, rychle třikrát máchla křídly a už valem mizela v dáli.

„Panebože,“ ozval se Laurence s důrazem, když všichni, zcela zamlklí a zděšení, zůstali stát tak, jak je Lien opustila, „nejsme přece děti, abychom se lekali hloupých pohrůžek, a to, že nám přeje to nejhorší na světě, jsme věděli.“

„To ano, ale tak dobře jsem to nevěděl,“ namítl Temeraire tenkým hláskem a zjevně nemínil dopustit, aby se Laurence vzdálil.

„Můj milý, nenech se tím, prosím tě, vyvést z míry,“

konejšil ho Laurence a položil mu přitom dlaň na měkký čenich. „To bys jí jen dopřával, po čem prahne, tvoje

neštěstí, a navíc lacino, jen za pár slov. Jsou planá: ani ona, přes všechnu svou moc, nemůže sama válku tak ovlivnit a Napoleon by vynaložil všechny síly na to, aby nás zničil, bez ohledu na její přispění.“

„Sama už nám ale hodně uškodila,“ namítl Temeraire nešťastně. „Teď nám ta vejce nevydají a my je přitom tolik potřebujeme a tolik jsme pro ně udělali.“

„Laurenci,“ vyhrkl znenadání Granby, „přisámbohu, ti zloduši sakra ukradli půl milionu liber a určitě je použili na stavbu opevnění, aby mohli námořnictvu ukázat dlouhý nos.

To přece nemůžeme jen tak nechat, musíme něco udělat.

Temeraire by jim mohl shodit půlku paláce na hlavu, kdyby jednou pořádně zařval…“

„Nebudeme vraždit a ničit ze msty jako ona, taková odplata nás není hodna,“ přerušil ho Laurence. „Ne,“

pokračoval a zdvihl ruku, když se Granby chystal něco namítnout. „Jděte a pošlete muže na večeři, pak ať si odpočinou a vyspí se, co mohou, dokud bude světlo.“

„Večer vyrazíme nazpátek,“ uzavřel to velice chladně a klidně, „a vejce vezmeme s sebou.“

*

„Šerazde říká, že její vejce je uloženo v harému,“ hlásil Temeraire poté, co se trochu poptal, „u lázní, v teple.“

„Neprozradí nás, Temeraire?“ zeptal se Laurence s obavami v hlase a díval se přitom na kaziliky.

„Já jim neřekl, proč se ptám,“ přiznal Temeraire s provinilým výrazem. „Nepřipadá mi to úplně správné, ale koneckonců,“ dodal, „o ta vejce se dobře postaráme, takže jim to nebude vadit, a ti lidé nemají důvod něco namítat, přece si vzali to zlato. Moc už se jich ale vyptávat nemůžu, nebo se začnou podivovat, proč mě to zajímá.“

„To bude peklo, až se tam budeme motat a hledat je,“

poznamenal Granby. „Nejspíš je tam všude plno stráží, a jestli nás ty ženské uvidí, najisto spustí povyk. Tenhle podnik nebude hračka.“

„Půjde nás jen pár,“ ozval se tiše Laurence. „Vezmu si několik dobrovolníků …“

„To vám čert napískal!“ vykřikl zuřivě Granby. „Ne, tentokrát si už dupnu, Laurenci. Poslat vás, abyste se motal v tom bludišti a nevěděl ani, kam vlastně jdete, když můžete za každým rohem narazit na tucet stráží, toho se ujmu já.

Nevrátím se přece do Anglie, abych tam vyprávěl, jak jsem seděl a točil prsty mlýnek, zatímco vy jste se dal rozsekat na kusy. Temeraire, ne abys ho pustil, slyšel jsi? Určitě ho zabijou, to ti zaručuju.“

„Jestli má celá výprava přijít o život, tak nepustím nikoho!“ vyhrkl silně vylekaný Temeraire a zprudka si sedl na zadní, plně připravený zadržet kohokoli, kdo by se pokusil odejít.

„Temeraire, to je bohapusté přehánění,“ namítl Laurence. „Pane Granby, vy celou věc zveličujete a překračujete meze svých pravomocí.“

„To tedy ne,“ ohradil se Granby vzdorně. „Už jsem se desetkrát kousl do jazyka, protože vím, jak je zatraceně těžké sedět a koukat, a vy jste k tomu nebyl cvičený, jste přece ale kapitán a nesmíte tolik nastavovat krk. To není jen čistě vaše věc, když o něj přijdete, to se týká i letectva a mě samotného.“

„Jestli mohu,“ vložil se mezi ně potichu Tharkay, když se Laurence chystal dál Granbymu odporovat, „půjdu sám.

Mám vcelku slušnou jistotu, že cestu k vejcím najdu, aniž přitom vyvolám poplach, a pak se mohu vrátit a dovést tam celou výpravu.“

„Tharkayi,“ ujal se slova opět Laurence, „takovouhle službou nám nejste povinován, tenhle úkol bych nenařizoval ani muži vázanému vojenskou přísahou, kdyby sám nechtěl.“

„Ale já chci,“ opáčil Tharkay se svým lehounkým pousmáním, „a mám i větší šanci vyváznout odtamtud celý než kdokoli jiný tady.“

„Za cenu trojího rizika, když půjdete tam, zpátky a zase tam,“ namítl Laurence, „a pokaždé přitom můžete znovu narazit na stráže.“

„Takže to tedy je hodně nebezpečné,“ vmísil se do toho Temeraire, který z hovoru zaslechl až moc, a ještě více

vypjal límec. „Ty rozhodně nepůjdeš, to má Granby úplně pravdu, a nepůjde ani nikdo jiný.“

„K čertu,“ procedil skrz zuby Laurence.

„Zdá se, že nezbývá, než abych šel já,“ připomněl se opět Tharkay.

„Vy taky ne!“ osopil se Temeraire, až se Tharkay lekl, a zatvářil se tak paličatě, že by se mu vyrovnal leda snad osel.

Granby si založil ruce na prsou a nasadil velmi obdobný výraz. Laurence se ke klení zpravidla neuchyloval, tentokrát však pociťoval silné nutkání. Kdyby se podařilo přivést Temeraira k rozumu, snad by se dal zviklat a dovolil výpravě, aby zkusila štěstí, pokud by se nechal přesvědčit, že k dosažení cíle je nutno riskovat, stejně jako v boji, najisto by se ale zdráhal Laurence pustit a Laurence ani v nejmenším nehodlal vysílat své muže do tak smrtelného nebezpečí, jestliže by se on sám nevydal s nimi, řád letectva vzal čert.

Uvázli na mrtvém bodě, když vtom vyšel do zahrady Keynes. „Z hlediska utajení lze doufat, že nikdo z těch draků nerozumí anglicky,“ spustil. „Jestli už jste se všichni vyřvali jako rybářova žena, Dunne se hlásí o slovo, kapitáne, při té eskapádě s Hackleym zahlédli lázně.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Dunne, jenž seděl na improvizovaném lehátku, celý pobledlý, tváře rozpálené horečkou, podrásanou kůži volně zahalenou jen kalhotami a košilí. Hackley, který byl útlejší, se z bičování zotavoval

hůře a stále ještě ležel. „Aspoň jsem si skoro jistý, všechny měly umáčené vlasy, když odtamtud vycházely, a ty světlé… ty světlé byly zrůžovělé horkem.“ Zahanbeně sklopil oči, nepodíval se Laurencovi do tváře a překotně to uzavřel: „Ten dům měl tucet komínů, pane, a ze všech se kouřilo, i když bylo poledne a vedro.“

Laurence přikývl. „Pamatujete si cestu a máte dost sil vyrazit?“

„Já jsem na tom docela dobře, pane,“ odpověděl Dunne.

„Docela dobře by udělal, kdyby zůstal ležet,“ ucedil jedovatě Keynes.

Laurence zaváhal. „Můžete nám nakreslit mapku?“

požádal Dunna.

„Pane,“ zaprosil Dunne a polkl, „pane, prosím vás, dovolte mi jít. Bez toho, abych to tam viděl, to skutečně nesvedu, hodně jsme zahýbali.“

Vzdor této nové výhodě bylo třeba Temeraira ještě dlouho přesvědčovat. Laurencovi nakonec nezbylo, než aby se podvolil Granbyho požadavku a dovolil mu jít také, velení nad zbytkem posádky přitom svěřil mladému poručíku Ferrisovi. „Tak, můžeš být v klidu, Temeraire,“

prohlásil s uspokojením Granby, když si zasouval signální světlice za pás. „Kdyby se objevilo sebemenší nebezpečí, vypálím světlici, ty zasáhneš a odletíš s Laurencem, vejce nevejce. Bude pořád tam, kde ho budeš mít na dosah, o to se postarám.“

Laurence pociťoval silné roztrpčení, to celé byl závažný prohřešek proti kázni, protože se ale k neposlušnosti spolu s Temerairem zjevně přikláněla i celá posádka, Laurence neměl žádné dovolání. Vskrytu si byl přitom vědom toho, že velitelství bude obdobného názoru, jen ho možná pokárá ještě ostřeji, že se vůbec k takovému podniku přidával.

Bez valné noblesy se otočil ke svému momentálnímu zástupci. „Pane Ferrisi,“ řekl, „ať všichni muži nasednou a připraví se. Temeraire, pokud neuvidíš náš signál a v paláci vypukne poprask, nebo jestli se třeba nablízku objeví draci, ihned vyleť, ve tmě se můžeš dlouho držet z dohledu.“

„Spolehni se a nemysli si, že uletím, když dlouho neuvidím váš signál, takže mi to ani nemusíš říkat,“

prohlásil Temeraire s bojovným zábleskem v očích.

*

Kazilici naštěstí před setměním uvolnili místo menším hlídačům. Tento další pár draků střední váhy se Temeraira trochu bál, zůstal tedy vpovzdálí v hájku a nedotíral na něj a z měsíce zářil jen tenký skrojek, který přesně stačil na to, aby viděli, kam šlapou.

„Pamatuj si, že ti svěřuji bezpečnost celé posádky,“

promlouval Laurence tiše k Temerairovi. „Postarej se, prosím tě, o ně, kdyby se cokoli zvrtlo. Slib mi to.“

„Slibuju,“ odpověděl Temeraire, „já ale neodletím a nenechám tě tu, takže mi musíš slíbit, že budeš opatrný a pošleš pro mě, kdyby se vyskytla nějaká potíž, nechci zůstávat stranou,“ uzavřel to ztrápeně.

„Ani mě netěší, že tě tu musím nechat, můj milý,“ říkal Laurence a přitom Temeraira hladil po měkkém čenichu, utěšoval tak jeho i sebe. „Pokusíme se to vyřídit rychle.“

Temeraire tiše, nešťastně zaúpěl, sedl si na zadní s křídly napůl rozepjatými, aby jeho počínání nezahlédli strážní draci, a opatrně zdvíhal určené členy výpravy po řadě na střechu: Laurence s Granbym, Tharkaye, Dunna, Martina, postrojáře Fellowese, jehož veškeré zásoby kůže si rozdělili mezi sebou do pytlů, aby do nich zabalili vejce k přepravě, a čerstvého podporučíka Digbyho jako hlídku. Salyer, Dunne i Hackley byli degradovaní, a Laurencovi tak chyběli letci nižších hodností. Ploch si povýšení vysloužil vytrvalým úsilím, a i když byl na takovou funkci ještě mladý, bylo daleko příjemnější ho povýšit, než předtím sesazovat provinilce. To zoufalé dobrodružství tedy začali tím, že si vespolek nalili pálenku a tiše připili na nového podporučíka, na zdar svého podniku a naposled i na krále.

Rovnováha se na šikmé střeše udržovala nejistě a obtížně, stejně se ale museli krčit, a tak si pomáhali i rukama, až se doplazili k místu, kde se střecha sbíhala se zdí harému, dost široké na to, aby se na ni dalo stoupnout. Z

výšky mohli ten ukrutný labyrint obhlédnout v celé jeho

spletitosti: minarety a vysoké věže, ochozy a kupole, nádvoří a arkády, to vše bylo natěsnáno takřka bez mezer, jako jedna jediná stavba, dílo pomateného architekta, střechy byly bílé a šedé, hojně proděravělé střešními i arkýřovými okny, ale kam dohlédli, všechny byly zamřížované.

Na vzdáleném konci, hodně hluboko dole, přiléhal ke zdi velký mramorový bazén, po jehož okraji se táhl úzký chodník z šedé břidlice sahající ke dvěma otevřeným obloukům, které tvořily vchod. Spustili provaz a Tharkay slezl jako první, všichni přitom napjatě sledovali, jestli se v osvětlených oknech nemihne stín, jestli se ve tmě náhle nerozzáří světlo, jestli se neobjeví nějaký náznak, že byli spatřeni. Neozval se žádný křik, uvázali tedy Dunnovi kolem těla smyčku a Fellowes s Granbym ho společně spouštěli dolů, provaz se jim napínal přes boky a tiše jim svištěl skrz rukavice. Všichni ostatní sešplhali jeden po druhém dolů.

Plížili se v řadě za sebou po chodníčku, na vodní hladině se žlutě čeřila zář z mnoha oken a na vyvýšené terase nad bazénem svítily lucerny. Došli ke klenutému průchodu a vstoupili dovnitř. V nevalném přísvitu skomírajících svic se rýsovala úzká chodbička s nízkým stropem a dlouhou řadou dveří a schodišť prostřídaných výklenky, ve kterých na podlaze blikotaly olejové lampy. Šepotavý průvan, který jim ofukoval tváře, zněl jako vzdálený hovor.

Kráčeli tiše a rychle, tak rychle, jak jen se odvážili.

Tharkay je vedl a Dunne mu šeptem radil směr, co mu paměť ve tmě stačila. Minuli množství pokojíků, odkud tu a tam zavanula ulpělá vůně, sladší a prchavější než vůně růží, jakmile ji však člověk nasál nosem, přehlušil ji silnější, pronikavější pach vykuřovadla a koření. Všude, na divanech i po podlaze, se povalovalo něco k ukrácení dlouhých harémových chvil: psací kazety, knihy, hudební nástroje, ozdoby do vlasů, odhozené šátky, krášlicí barvičky a štětečky. Digby se skloněnou hlavou prošel jedním průchodem a vylekaně lapl po dechu, ostatní k němu přiběhli a ihned sahali po mečích a pistolích, protože kolem sebe náhle uviděli houšť bledých zkřivených tváří: dívali se přitom na hřbitov starých zrcadel, popukaných, kolozubých, stále ještě vsazených v rámech a opřených o stěny.

Tharkay je co chvíli zastavil a posunkem je nahnal do toho či onoho pokojíku, aby se tam mlčky skrčili a vyčkali, až v dáli odezní kroky. V jednom okamžiku kolem prošlo i několik žen, chodbou se přitom rozléhal smích jejich vysokých jasných hlasů zvonících veselím. Laurence zvolna pociťoval, jak vzduch těžkne a vlhne i jak stoupá teplota, a Tharkay, který zachytil jeho pohled, kývl a mávl rukou.

Laurence k němu opatrně popošel. Přes zamřížovanou přepážku shlíželi na vysokou, dobře osvětlenou mramorovou chodbu. „Ano, tady jsme je viděli vycházet,“

zašeptal Dunne a ukazoval přitom na útlý klenutý průchod.

Podlaha kolem se mokře leskla.

Tharkay si přitiskl prst na rty a naznačil jim, aby opět zašli do tmy. Sám se pak odplížil, nekonečných pět minut se neobjevoval, a když se opět vrátil, šeptl: „Našel jsem cestu dolů, jsou tam ale stráže.“

Čtyři černí eunuši stojící v uniformách u paty schodiště, zmalátnělí pozdní hodinou i dlouhým zahálením, si mezi sebou povídali a moc velký pozor nedávali, přiblížit se k nim a nevyvolat přitom poplach však nebylo nijak snadné.

Laurence otevřel torbu a vyloupl půltuctů kulek z nábojnic, střelný prach přitom rozsypal po zemi. Ukryli se po stranách čela schodiště a on spustil po schodech náboje, které se na hladkém mramoru drkotavě, pronikavě rozřinčely.

Strážní to šli spíše z údivu než z úleku vyšetřit a hluboko se nad černým práškem sklonili. Laurence ani nestačil dokončit znamení, když se Granby vrhl vpřed a jednoho srazil pažbou pistole, Tharkay skolil dalšího, když ho zprudka praštil střenkou nože do spánku a vzápětí ho snadno složil k zemi. Třetího Laurence obemkl paží kolem krku a zmáčkl tak, že nebožák zůstal nejprve bez dechu a poté i bez hnutí, zato poslední strážný, obr se sudovitou hrudí a býčí šíjí, ještě přidušeně vykřikl, když ho Digby stiskl, pak ho ale Martin také povalil na zem.

Všichni stáli, zprudka oddechovali a poslouchali, nic se ale neozývalo, žádný náznak probuzené pozornosti

nepřicházel. Naskládali strážné do temného kouta, kde se sami předtím schovávali, svázali je a ústa jim ucpali svými nákrčníky.

„Musíme si pospíšit,“ řekl Laurence, seběhli tedy po schodech a pustili se prázdnou klenutou chodbou, vysoké boty jim přitom na dlažebních kamenech náhle duněly.

Lázně byly prázdné: útlé lomené oblouky z hřejivě zažloutlého kamene se vysoko klenuly nad rozlehlou mramorovou místností s velkými kamennými bazény a zlatými kohoutky vsazenými ve zdi, nad bezpočtem koutů s tmavými dřevěnými zástěnami a malými přístěnky k převlékání i nad kamennými plošinami uprostřed, všechno se přitom lesklo, hladce zalité sraženou párou a poseté jejími korálky. Celý prostor roubily klenuté průchody a z průduchů umístěných vysoko na stěnách dovnitř proudily obláčky páry. Úzké schodišťátko vystavěné z kamene je klikatě dovedlo k železným dvířkům, horkým na dotek.

Shromáždili se kolem nich, zprudka je otevřeli a Granby s Tharkayem jimi ihned vběhli do místnosti rozpálené skoro jako pec a ozářené pekelným červenooranžovým přísvitem.

Takřka veškeré místo zabíral rozložitý kotel s množstvím nohou. Z nablýskané mědi s bublající vodou se hadovitě vinulo potrubí mizející ve zdech, po straně čekala hranice dříví, kterým se krmil burácející jícen, a z čerstvě naloženého koše uhlíků, které vedle právě začínaly žhnout a plát, vyrážely drobné plamínky ohřívající zavěšenou mísu

kamenů. Dva černí otroci, do pasu nazí, strnuli a zírali, jeden držel v ruce dlouhou naběračku plnou vody, kterou poléval rozžhavené kameny, a druhý zase svíral železný pohrabáč, kterým prohrabával uhlíky.

Granby chytil prvního a s Martinovou pomocí ho srazil k zemi tak, že ani nepípl, druhý se ale ohnal doruda rozpáleným pohrabáčem a zuřivě Tharkaye bodl, ústa se mu přitom roztáhla k výkřiku. Tharkay zvláštně, zdušeně zasupěl, chňapl muže za paži a odtáhl pohrabáč, Laurence přiskočil, dlaní zdusil mužův křik a Digby ho omráčil.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Laurence zostra. Tharkay sice hořící kalhoty uhasil cípem kabátu, na pravou nohu už se však znovu nepostavil a se zkřivenou tváří se opíral o zeď. Zavanulo ožehlé, pálící se maso.

Tharkay se zaťatými čelistmi mlčel, mávnutím ruky ale odbyl jeho obavy a ukázal prstem. Za kotlem se rýsovala železná mřížová dvířka ronící slzy rzi a v nepatrně chladnější komůrce za nimi ležel v mohutných hnízdech z tkaného hedvábí tucet dračích vajec. Mříže na dotek pálily, Laurence s Granbym si ale ovinuli ruce několika širokými odřezky kůže, které Fellowes vytáhl, odsunuli závoru a otevřeli.

Granby se v předklonu protáhl dovnitř k vejcím, odhrnul hedvábí a láskyplně hladil jejich skořápku. „Tak tady ho máme, krasavce,“ vydechl s nábožnou úctou, když odkryl jedno, matně narudlé s lehkým popraškem zelených tečiček.

„To je tedy náš kazilik a podle pohmatu mu zbývá nanejvýš osm týdnů, rozhodně jsme přišli včas.“ Znovu ho zavinul, s Laurencem ho celé i s hedvábným zámotkem vyzdvihli z hnízda a odnesli ho do kotelny, kde ho Fellowes s Digbym začali ovazovat koženými popruhy.

„Jen se na ně podívejte,“ poznamenal Granby, který se ještě otočil, aby si prohlédl i ostatní vejce a konečky prstů přitom zlehka pohladil jejich skořápky. „Co by za tu snůšku letectvo dalo. Tahle jsme ale měli slíbená: alaman, to je jedno z jejich lehkých bojových plemen, tady ten,“ ukázal na nejmenší vejce, žluté jako vybledlý citron a velké jako polovina mužského hrudníku, „a akhal-teke je druh střední váhy,“ komentoval bezmála dvakrát větší vejce, krémově zbarvené a červenooranžově kropenaté.

Všichni se pustili do obvazování vajec, přetahovali řemeny přes vrstvy hedvábí a pevně je upínali, kůže jim přitom pod rukama klouzala, pot se z nich lil, až jim na zádech skrz kabát prosakovaly velké tmavé skvrny. Znovu zavřeli dveře, aby pracovali v skrytu, a navzdory úzkým okénkům se v té výhni div nepekli zaživa.

Skrz průduchy znenadání dolehly hlasy. Zarazili se s popruhy v rukách a vzápětí se volání ozvalo silněji, ženský hlas cosi křičel. „Víc páry,“ přeložil to šeptem Tharkay a Martin se chopil naběračky a nalil vodu ze stojícího umyvadla na kameny, oblaka páry ale skrz průduchy úplně neodplynula a zahalila místnost tak, že skoro nebylo vidět.

„Musíme rychle zmizet. Vezmeme to po schodech dolů a nejbližším průchodem a pak hned ven, jak se naskytne možnost,“ přikazoval tiše Laurence a přitom sledoval, jestli ho skutečně všichni slyší.

„Já v boji nic nepořídím, ujmu se kazilika,“ prohlásil Fellowes a zbylou kůži nechal ležet na hromadě na podlaze.

„Připněte mi ho na záda a pan Dunne mi může pomoct s udržováním rovnováhy.“

„Výborně,“ přikývl Laurence a vybídl Martina a Digbyho, aby se ujali akhal-tekea a menšího alamana. Spolu s Granbym pak vytasili meče a Tharkay, který si obvázal nohu odřezky kůže, vytáhl nůž. Na pistole se nedalo spoléhat, když spolu s nimi čtvrt hodiny vlhly v silně oroseném prostředí.

„Držte se pohromadě,“ zavelel ještě Laurence, jediným mocným máchnutím vychrstl celý zbytek vody na rozpálené kameny i na samotné uhlíky a kopnutím rozrazil dveře.

Obrovská bílá oblaka syčící páry je nesla po schodech až dolů do lázní. Teprve v půli cesty k průchodu se vzduch vyčistil natolik, že vůbec něco viděli. Plynoucí pára odvanula a Laurence se ocitl tváří v tvář ženě, nesmírně krásné a naprosto nahé, se džbánem vody v rukách, pleť jí zářila stejným odstínem jako čaj s mlékem a halily ji pouze ebenové provazce dlouhých, leskle mokrých vlasů. V

mořské zeleni neobyčejně velkých, hnědě omalovaných očí, které na něj upírala, se zprvu zračil zmatek, vzápětí se

pronikavě rozječela a strhla i ostatní ženy. Bylo jich víc než tucet, všechny stejně krásné, i když každá úplně jinak, a jejich hlasy zběsile, líbezně zvonily na poplach.

„Prokrista,“ sykl Laurence a s hlubokým studem uchopil ženu za ramena, rázně ji odstrčil z cesty a rozběhl se k průchodu, jeho muži utíkali za ním. Ze vzdálených konců přibíhali do místnosti další strážní, dva přitom div nevrazili do Laurence a Granbyho nosem.

Oba byli příliš zaskočení, než aby se hned rozmáchli svými zbraněmi, Laurencovi se ovšem podařilo vyrazit protivníkovi meč z ruky a odkopnout ho tak, že s nadskakováním odlétl po podlaze pryč. Společně s Granbym je pak pozpátku zatlačili do sálu, přestože jim přitom všem na uklouzané podlaze ujížděly nohy, vřítili se do chodby a pádili ke schodišti, zatímco oba ochromení strážní svolávali své druhy.

Laurence s Granbym ohnuli záda pod Tharkayovými pažemi a pomohli mu dokulhat ke schodům. Ostatní se vláčeli s vejci, všichni přesto upalovali dosti rychle, pronásledovatelé jim zuřivě soptili v patách a ženský jekot vábil čím dál větší pozornost. Kroky, které se k nim zpředu blížily, je varovaly, že jejich původní trasa byla odříznuta, Tharkay tedy zostra rozkázal: „Běžte na východ, tudy.“

Zabočili tedy a dali se na úprk jinou chodbou.

V běhu jim do tváří zavanul studený vzduch, zoufale vítaný. Z mramorové arkádové chodbičky vyběhli na

otevřené čtvercové nádvoří s řadou rozzářených oken kolem dokola. Granby hned klekl na koleno a pálil světlice. První ani druhá nevzplála, jak byly mokré, a on nevypálené válečky s klením odhodil na zem, teprve třetí, kterou měl zasunutou hlouběji za košilí, se vzňala a k černému nebi vylétl modře se třpytící cár kouře.

Pak museli odložit vejce a vrhnout se do boje, první stráže už se na ně s křikem hnaly a další se hrnuly z budovy.

K dobru měli tu drobnou výhodu, že turečtí hlídači ze strachu, aby vejce nepoškodili, nesáhli po pistolích a nesápali se po nich příliš zblízka, věřili přitom, že s trochou trpělivosti vetřelce udolají čistě početní převahou. Laurence, který se bránil útokům jednoho strážce, odrazil ránu hned z jedné, hned zase z druhé strany. V duchu odpočítával mávnutí

křídel,

nedobral

se

ale

ani

poloviny

předpokládaného počtu, když se nad nádvoří s rykem snesl Temeraire tak, že je prudký závan málem všechny smetl.

Strážní začali s křikem klopýtavě couvat. Temeraire neměl kde přistát, aniž by přitom nepobořil, ne-li dokonce úplně nezboural okolní budovy, nebešťané se ovšem dovedli zastavit ve vzduchu, a tak se Temeraire s mocným mácháním křídel držel takřka přímo nad nimi. Burácením máchajících křídel se drolily cihly i kameny a padaly na nádvoří, v explozivních poryvech pukala i početná okna kolem a na zem se sypaly střepy ostré jako břitva.

Posádka, která už nasedla, jim spouštěla provazy.

Zběsile přivazovali vejce a posílali je nahoru, aby se připevnila v popruzích na břiše. Fellowes své vzácné břemeno neodložil, s vejcem připoutaným k tělu se nechal vytáhnout až do pobřišní sítě, kde už se napřahovala řada rukou, aby mu připnula karabiny k postroji.

„Honem, honem,“ pobízel je hlasitě Temeraire. Poplach už propukl naplno, v dáli urputně troubily trubky, k nebi vyletovaly planoucí světlice a vzápětí ze zahrad na severní straně zaburácel strašlivý řev a oblohu ožehl zářivě rudý výtrysk plamenů, jak kazilikové vyráželi vzhůru a spirálovitě stoupali skrz vlastní dým a oheň. Laurence vyzdvihl Dunna do natažených rukou spodařů a sám se vyhoupl do řemení.

„Temeraire, už jsme nasedli, leť!“ vykřikl, když ještě visel za ruce. Spodaři všem pomáhali s připnutím přezek a Therrows držel Laurencovi karabiny. Strážní se dole vraceli s puškami v rukách, v obavě ze ztráty vajec odkládali obezřetnost. Srotili se a společně zalícili do jednoho bodu, protože jedině tak mohla palba z mušket drakovi uškodit.

Temeraire napjal síly, zabral křídly a mocným rázem stoupal vzhůru, vytahoval se vzduchem výš a výš. Digby vyjekl: „Vejce, pozor na vejce,“ a vrhl se po něm. Hedvábný zábal malého, citronově žlutého vejce alamana se na zemi zachytil o jakýsi výčnělek a vlál zpod řemení jako nádherná

dlouhá červená stuha, měkké, kluzce ovlhlé vejce se tak ale v postroji příliš uvolnilo.

Digby prsty rázně přitlačil skořápku, vejce ale přesto vyklouzlo, prosmeklo se mezi koženými popruhy a pobřišní sítí, on se pustil postroje a nastavil mu druhou ruku. Volně visící přezky přitom ještě neměl připnuté. „Digby!“ vykřikl Martin a natáhl se po něm, Temerairův prudký let však nebylo možné zbrzdit, už byli nad střechou a mocné máchnutí jeho křídel je neslo stále výš a Digby se vyjeveně řítil dolů s otevřenou pusou a vejcem pořád ještě přitisknutým na prsou.

Chlapec i vejce svištěli vzduchem, až společně dopadli na dlažbu nádvoří mezi křičící stráže. Digby zůstal ležet na bílém mramoru s pažemi doširoka rozpřaženými, svinuté, nedovyvinuté hadí tělíčko dráčka v roztříštěných troskách skořápky, a světlo luceren přízračně ozařovalo jejich potlučené ostatky uvázlé v oslizlé směsici krve a vaječných blan, zatímco se Temeraire vznášel výš a výš.

Kapitola 10

Následoval dlouhý, zoufalý let k rakouským hranicím.

Všem bylo těžko u srdce a jedině naléhavost situace jim bránila, aby se poddali smutku. Temeraire se mlčky hnal nocí a neodpovídal ani na Laurencovo tiché volání, jen úpěním zaháněl tíseň. Za nimi zuřil požár a oblohu žíhal hněv kaziliků, kteří se je snažili dostihnout.

Měsíc zašel, na cestu jim svítily pouze zastřené hvězdy a oni jen tu a tam riskovali skrojek světla lucerny, aby viděli na kompas. Temeraire se se svou půlnoční kůží ve tmě skoro ztrácel a bedlivě napínal uši, jestli nezaslechne šum dračích křídel. Třikrát se uhnul na tu či onu stranu, když se kolem přehnali rychlejší kurýři, aby poplach zvěstovali dál.

Povstala proti nim celá zem. Stále se ale řítili vpřed, Temeraire napínal síly tak jako nikdy předtím, jeho vzdutá křídla se zanořovala do noci jako blýskající vesla a poháněla je dál.

Laurence se ho nepokoušel brzdit, tentokrát Temeraira k přepínání vlastních možností nehnala ani rozjařenost, ani válečná horečka. Nebylo možné určit, jak rychle vlastně letí.

Ve tmě, která se všude pod nimi prostírala, jen občas

nepatrně probleskl komín. Všichni se mlčky tiskli Temerairovi k tělu, aby ji nebičoval vítr.

Východní okraj noci za nimi začínal prosvítat bledší modří a hvězdy pohasínaly. Nemělo smysl pobízet Temeraira k většímu spěchu. Pokud by k hranicím nestihli doletět před rozedněním, museli by stejně někde v úkrytu vyčkat do setmění. Za dne by se nikam nedostali.

„Pane, tamhle vidím světlo,“ hlásil do ticha Allen, hlas měl zdušený a stále ještě ztěžklý slzami a ukazoval k severu.

V dohledu se po řadě vynořovaly záblesky planoucích pochodní. Tenký náhrdelník světel se pnul po celé hranici a z dáli duněl zlobný ryk draků, kteří si mezi sebou rozladěně předávali znamení. Létali podél hranice v malých útvarech sem tam jako kroužící ptáci a rozčileně napínali oči do tmy.

„Nemají žádné noční letce, zkoušejí to ve tmě naslepo,“

potichu hlásil Granby do ucha Laurencovi a kornoutkem z dlaně přitom clonil okolní hluk. Laurence pokývl.

Neklid tureckých draků vyvolal rozruch i na rakouské hranici. Na protilehlém břehu Dunaje zahlédl Laurence pevnost, ne moc vzdálenou, postavenou na kopci a plně osvětlenou. Dotkl se Temerairova boku, a když Temeraire otočil hlavu a ve tmě zazářily jeho velké, jasné oči, Laurence mu mlčky pokynul tím směrem.

Temeraire přikývl. Nezamířil přímo k hranici, ale chvíli letěl souběžně s opevněnou linií a sledoval poletování tureckých draků. Jejich posádky čas od času dokonce

vystřelily do tmy, spíš je však ta trocha hluku naplňovala uspokojením, než že by skutečně doufaly v zasažení cíle.

Příležitostně vypálily i světlici, nebyla ale naděje, že by se dlouhé míle hranice vůbec podařilo osvětlit.

Temeraire je varoval pouze tím, že náhle zaťal svaly.

Laurence stáhl dolů Allena i druhého hlídkaře, Harleyho, a sám se také přimáčkl Temerairovi ke krku, to už Temeraire mával křídly, jako když paličkami tluče, a nabíral notnou rychlost. Deset dračích délek od hranice přestal křídly máchat, nechal je doširoka roztažená a mocně se nadechl, až se mu nadmuly boky. Klouzavým letem zamířil rovnou k jednomu temnému místu mezi pevnostmi, pochodně po obou stranách se přitom sotva zachvěly.

Nehnul křídly, jak dlouho jen mohl. Snesli se tak těsně k zemi, že Laurence ucítil vůni čerstvého jehličí, než se Temeraire opět odvážil máchnout křídly a pak ještě jednou, aby popolétl nad vrcholky stromů. Letěl na sever od rakouské pevnosti, hodně přes míli, než se znovu obrátil.

Pod světlajícím nebem se turecká hranice rýsovala jasněji a nic nenasvědčovalo tomu, že by byli za letu zpozorováni, jelikož draci stále pokračovali v pátracích letech.

Přesto museli ještě před úsvitem vyhledat úkryt, Temeraire se při své velikosti v krajině jen tak neschoval.

„Vytáhněte britskou vlajku a s ní vyvěste i bílou, pane Allene,“ zavelel Laurence. „Temeraire, zamiř dovnitř a co

nejrychleji přistaň. Ať radši spustí povyk až za hradbami než při našem příletu.“

Temerairovi klesala hlava, tak usilovně nikdy v životě neletěl a navíc ho tížilo předchozí vypětí a smutek. Křídly teď mával pomalu nikoli z opatrnosti, ale z vyčerpání. Bez odmluvy ale sebral síly a ještě naposledy zrychlil, vzepjal se, vyřítil se vzhůru k pevnosti, naráz přelétl hradby a ztěžka přistál na nádvoří, zakymácel se přitom na zadních a zahnal na vyděšený úprk jízdní rotu koní na jedné straně a pěší četu na straně druhé, všichni bez rozdílu uháněli pryč se zběsilým jekem.

„Nestřílejte!“ hřímal Laurence hlásnou trubkou, totéž vzápětí zopakoval francouzsky a vstoje zamával britskou vlajkou. Získal čas, protože Rakušané zaváhali, a Temeraire v nastalé prodlevě s povzdechem vyrovnal ztracenou rovnováhu, dosedl pořádně na zadní a s hlavou padající na prsa prohlásil: „Uf, to jsem se ale unavil.“

*

Plukovník Eigher se jim postaral o kávu i postel a Temeraire dostal jednoho koně, který si při tom třeštění zlámal nohu. Ostatní byli spěšně vyvedeni za hradby pevnosti a ponecháni pod dozorem v ohradě. Laurence spal až do odpoledne, kdy vstal ještě zpola obluzený spánkem,

zatímco Temeraire venku pořád ještě chrápal tak, že by je prozradil Turkům i půl míle za hranicí, kdyby neležel stulený v bezpečí za mohutnými dřevěnými hradbami pevnosti.

„Hodlají tancovat, jak Bonaparte píská, co?“ poznamenal Eigher, když si celé jejich dobrodružství vyslechl v podrobnějším podání, než na jaké se Laurence předešlé noci zmohl. Jeho samotného přirozeně zajímalo, jaké vztahy se sousedy může jeho země očekávat. „Tak ať jim dělá radost.“

Pohostil Laurence dobrou večeří a přidal i porozumění, sám ale moc nazbyt neměl. „Poslal bych vás do Vídně,“

vykládal, když opět doléval víno, „ale to bych vám přisámbohu moc neposloužil. Je mi hanba to přiznat, ale jsou tam bestie, které si říkají lidé a které by vás předhodily Bonapartovi na podnose a přitom před ním ještě klekly na obě kolena.“

Laurence tiše opáčil: „Jsem vám velice vděčný, že jste nám poskytl přístřeší, pane, a za nic na světě bych nechtěl kompromitovat vás ani vaši vlast. Vím, že s Francouzi zachováváte mír.“

„Mír,“ opakoval Eigher trpce. „Krčíme se jim u nohou, dalo by se říct, a víc by se to blížilo pravdě.“

Než dojedli, stačil vypít bezmála tři láhve vína. To, jak pomalu na něj víno působilo, prozrazovalo, že to nebyl žádný výjimečný výkon. Byl urozený, ale nijak vysokého rodu, a jak si Laurence domýšlel, nebyl tedy povyšován a

přidělován na taková místa, která plně odpovídala jeho schopnostem. K pití ho však nedoháněl vzdor, nýbrž ztrápenost, která se v průběhu večera prodrala ke slovu, a spojením brandy se společností se mu ještě více rozvázal jazyk.

Slavkov mu nedával spát, osudové bitvy se zúčastnil pod velením generála Langerona. „Ten ďábel nám vydal Pracký kopec,“ vyprávěl, „i samo městečko. Úmyslně se se svými muži stáhl z nejlepšího území a předstíral ústup a proč?

Abychom se s ním pustili do boje. Tehdy měl padesát tisíc mužů, my devadesát, i s Rusy, a on nás ponoukal k bitvě.“

Nevesele se zasmál. „A proč by nám ho taky nevydal? Pár dnů nato ho zase snadno shrábl zpátky.“ Máchl rukou nad stolkem s mapou, na které vyskládal bitevní postavení.

Nezabralo mu to ani deset minut, ačkoli byl už notně pod vlivem pití.

Laurence ovšem nevypil tolik, aby otupil zděšení, které to v něm vyvolávalo. O strašlivém debaklu u Slavkova se dozvěděl na moři cestou do Číny a jen ve velmi hrubých rysech. V měsících, které od té doby uplynuly, k němu žádné podrobnější zprávy nedorazily a on si postupně připouštěl myšlenku, že řeči o vítězství jsou nadsazené.

Velkolepě uskupení cínoví vojáčci a dřevění draci, které plukovník Eigher posouval po pomyslném bojišti, v něm probouzely silně nepříjemný pocit.

„Chvíli nás nechal, abychom se bavili nájezdy na jeho pravé křídlo, dokud jsme zcela neopustili postavení ve středu,“ líčil Eigher, „a pak se objevili: patnáct draků a dvacet tisíc mužů. Nechal je napochodovat tak, že jsme o nich neměli ani tušení. Plahočili jsme se ještě pár hodin, ruská císařská garda je nechala trochu vykrvácet, ale tím to končilo.“

Natáhl se, převrhl jezdce s velitelskou holí a se zavřenýma očima se opět opřel v křesle. Laurence vzal do ruky jednu dračí figurku a otáčel ji v prstech. Nevěděl, co říct.

„Císař František za ním přišel ráno žadonit o mír,“

pokračoval Eigher po chvilce. „Císař svaté říše římské se hrbil před Korsičanem, který se zmocnil koruny.“ Mluvil ztěžka a víc už neřekl, jen se zvolna hroužil do stavu strnulosti.

*

Laurence nechal Eighera spát a zamířil ven za Temerairem, už sice probuzeným, ale o nic méně nešťastným. „I s Digbym by to byla tragédie,“ naříkal Temeraire, „my jsme ale zabili i toho dráčka a on s tímhle celým přece neměl vůbec nic společného, nenechal se

dobrovolně prodat do našich rukou ani držet u Turků a nemohl utéct.“

Zasmušile se schoulil kolem zbývajících dvou vajec, tiskl se k nim, snad instinktivně, a dlouhým jazykem co chvíli olízl skořápku. I Laurencovi s Keynesem jen neochotně dovolil, aby je prohlédli, a pak se ochomýtal tak blízko, až ho dračí ranhojič netrpělivě okřikl: „Strkej si tu svou kebuli laskavě jinam! Jak mám něco vidět, když mi stíníš.“

Keynes zlehka poklepal na skořápku obou vajec, přiložil svrchu ucho a poslouchal, naslinil si prst, trochu jím po nich zajezdil a olízl ho. Když byl s prohlídkou spokojen a opět odstoupil, Temeraire se svinutým tělem přimáčkl k vejcím ještě těsněji a s úzkostným výrazem čekal na jeho vyjádření.

„Tedy, jsou v dobrém stavu a chlad jim nijak neuškodil,“

prohlásil Keynes. „Raději bychom je měli nechat zavinuté v hedvábí a,“ hodil palcem k Temerairovi, „neublíží jim, když si tady ten zahraje na chůvu. To dráče střední váhy rozhodně není v žádném bezprostředním ohrožení, podle zvuku bych odhadoval, že se ještě zcela nevyvinul. Nějaký měsíc si možná ještě počkáme. U toho kazilika ale nanejvýš osm týdnů, méně než šest to nebude. Musíme ho neprodleně dopravit domů, každá minuta je drahá.“

„V Rakousku není bezpečno, ani v německých státech ne, zem se francouzskými vojáky jen hemží,“ rozvažoval nahlas Laurence. „Vyrazil bych severním směrem, přes

Prusko. Za půldruhého týdne bychom měli dorazit k pobřeží a odtamtud za pár dnů doletět do Skotska.“

„Ať už zvolíte jakoukoli trasu, musíte si pospíšit. Já trochu pozdržím hlášení Vídni, abyste stačili zemi opustit, než ti zpropadení politici vymyslí způsob, jak vás zneužít k ještě většímu zostuzení Rakouska,“ řekl Eigher, když s ním Laurence ten večer opět mluvil. „Mohu s vámi poslat doprovod až k hranici. Neměli byste ale raději vyrazit po moři?“

„Přes Gibraltar bychom to protáhli ještě nejméně o měsíc a po značnou část cesty bychom museli hledat, kam se u italského pobřeží schováme,“ vysvětloval Laurence. „Já vím, že se Prusové zatím Bonapartovi podvolovali, myslíte ale, že by šli až tak daleko, aby nás vydali do jeho rukou?“

„Aby vás vydali? Ne,“ odpověděl Eigher. „Jdou přece do války.“

„Proti Napoleonovi?“ vyhrkl Laurence. To byla dobrá zpráva, kterou nečekal. Na válečném poli Prusy v Evropě dávno nikdo nepředčil. Kdyby se k dřívější koalici přidali včas, výsledek by byl najisto hodně odlišný, jejich nynější zapojení do boje přesto Laurencovi připadalo jako velké vítězství Napoleonových nepřátel. Bylo však nabíledni, že Eighera tato zvěst nijak netěšila.

„Ano, a až je zadupe do země a Rusy taky, nezbude v celé Evropě už nikdo, kdo by ho zadržel,“ posteskl si plukovník.

Laurence se k tomuto jeho pesimismu raději nevyjadřoval. Novina mu sice pozvedla náladu, ale rakouskému veliteli, ať třeba nenáviděl Bonaparta sebevíc, rozhodně nemohlo být po chuti, aby pruská armáda uspěla tam, kde jeho vlastní vojsko pohořelo. „Aspoň nebudou mít důvod, aby nás cestou zdržovali,“ prohodil diplomaticky.

„Chvátejte, ať uniknete bojům, jinak vás zdrži sám Bonaparte,“ opáčil Eigher.

*

Druhý den zvečera opět vyrazili pod rouškou tmy.

Laurence svěřil Eigherovi několik dopisů, které měly putovat přes Vídeň do Londýna, přestože doufal, že sám dorazí domů dřív. Pro případ nehody bylo však záhodno, aby se vědělo o tom, jak do té chvíle postoupili, i o situaci s otomanskou říší.

Hlášení, které lopotně zašifroval podle rok starého klíče, protože jiný po ruce neměl, tentokrát nadřízeným sepsal prkennějším stylem než obvykle. Nebylo to tak úplně přiznání viny, protože o správnosti svého počínání ani v nejmenším nepochyboval, uvědomoval si však, jak se to celé může jevit zaujatému soudci: jako nezodpovědné, neuvážené dobrodružství, do něhož se vrhl na základě pranepatrného důkazu a bez dovolení vyšší moci. Změna v

postoji Turků se tak snadno mohla stát důsledkem, a nikoli příčinou krádeže.

Nedalo se to obhájit ani jako plnění povinnosti, nikdo by nikdy nepokládal za povinnost, aby muž bez rozkazu vykonal tak ztřeštěný a zoufalý úkol znamenající vážný zásah do vztahů s cizí mocností. Dalo se to spíše vykládat jako pravý opak. Zároveň se však nehodlal uchylovat k takovému chytračení, aby se s drzým čelem odvolával na Lentonův rozkaz přivézt vejce domů a vydával to za ospravedlnění. Hnala ho jen a pouze naléhavost, nejrozumnější odpovědí by v každém ohledu bylo okamžitě se vrátit domů a odevzdat tu zamotanou záležitost do rukou ministerstva.

Sám si nebyl jist, zda by své vlastní konání schvaloval, kdyby se o něm doslechl odjinud, přesně takové divoké chování se od letců očekávalo, což nejspíš byla i jistá pravda. Netušil, jestli by tolik riskoval, kdyby věděl, že je podřízen blahovůli námořního velitelství. Pokud by to skutečně byl úmysl, tak taková pojistka mnoho neslibovala, ale nebyl, on nikdy vědomě netaktizoval, pouze se ocital ve velmi zvláštním postavení, když měl jako kapitán na starost živého draka, který beze zbytku vstupoval do všech jeho záměrů a nemohlo se s ním nakládat po libosti druhých.

Laurence se s rozpaky neubránil úvahám, zda mu náhodou nehrozí, že by sám sebe pokládal za nadřazeného vyššímu velení.

„Já tedy nechápu, co je na velení tak skvělého,“ utrousil Temeraire, když se to ráno uvelebili k odpočinku a Laurence se mu odvážil svěřit se svými obavami. Utábořili se vysoko na závětrné straně horského úbočí, na mýtině, kam zavítalo jen pár někdejších ovcí, nyní pečínek rožněných Kung Suovou pečlivou rukou na ohni zahloubeném tak, aby příliš nekouřil a zbytečně nevzbuzoval pozornost.

„Mně připadá, že to není nic jiného, než nutit vyhrožováním lidi, aby dělali to, co nechtějí a k čemu se nemíní nechat přesvědčit,“ pokračoval. „Jsem moc rád, že my stojíme nad tím. Vůbec by mě netěšilo, kdyby mi tě někdo mohl vzít a přidělit mi jiného kapitána, jako lodi.“

V tomto směru se Laurence těžko mohl přít, a ačkoli proti tomu, jak si Temeraire vykládal velení, mohl něco namítnout, nešlo to, protože to pociťoval jako příliš velkou neupřímnost, protože zcela jednoznačně mu vyhovovalo, že ho nic neomezuje, alespoň tedy zatím, a pokud se za to styděl, bylo lepší, když to přinejmenším nezapíral. „No, to asi platí o každém, že by z něj byl tyran, kdyby mohl,“

prohlásil lítostivě. „Tím spíš by se Bonapartovi neměla dopřávat ještě větší moc, než zatím má.“

„Laurenci,“ ozval se Temeraire hloubavě, „proč se mu lidi podvolují, když je to tak nepříjemný člověk? A proč se mu podřizují i draci?“

„No, já ti nevím, jestli je jako člověk skutečně tak nepříjemný,“ připustil Laurence. „Aspoň tedy jeho vojáci na

něj nedají dopustit, ačkoli to se asi není co divit, když jim vyhrává jednu válku za druhou. Určitě musí mít nějaké osobní kouzlo, když se vyšvihl tak vysoko.“

„Proč je tedy potom taková tragédie, že má moc, když ji někdo mít musí?“ podivil se Temeraire. „Já jsem neslyšel, že by anglický král někdy vyhrál nějakou bitvu.“

„Moc krále se s tím vůbec nedá srovnávat,“ vysvětloval Laurence. „Stojí v čele státu, ale nemá absolutní moc, to v Británii nemá nikdo. Bonaparta nic nepoutá, nic neomezuje jeho zvůli a veškeré schopnosti, které má, využívá jen pro vlastní zisk. Král i jeho ministři přece jen slouží především národu a teprve pak sami sobě, alespoň tedy ti nejlepší z nich.“

Temeraire si povzdechl a dál už debatu nerozvíjel, jen se opět neklidně přivinul k vejcím, což Laurence sledoval s úzkostí v očích. Netrápila ho jen ta nešťastná ztráta, smrt kohokoli z posádky na Temeraira vždycky dolehla, spíše však propadal bezmocné zlosti než takovéhle vleklé otupělosti. Laurence se v hloubi duše obával, že pravý důvod tkví v jejich neshodě ohledně dračích svobod. To bylo podstatnější zklamání, které čas nemohl odnést.

Mohl se pokusit trochu Temerairovi přiblížit zdlouhavý politický proces odstraňování otroctví, vylíčit mu, kolik let už Wilberforce strávil tím, aby v parlamentu prosadil jeden konkrétní zákon a po něm i druhý, a jak se stále lopotili, aby vůbec zakázali samotný obchod, to mu ale připadalo jako

chabá útěcha a ani jako příklad to nemělo valnou cenu. Tak pomalý a promyšlený postup by Temerairově dychtivosti rozhodně nedostačoval a při plnění povinností by stejně neměli čas věnovat se politice.

Ovšem nějakou naději, jak čím dál víc cítil, musel přece tak či onak nalézt. Nedokázal se sice zříci přesvědčení, že válečnému úsilí musí vše ustoupit, zároveň ale nedokázal ani jen tak přenést přes srdce, aby se Temeraire takhle trápil.

*

Rakouská krajina se zelenala a zlátla dozrávající úrodou a stáda spokojeně tučněla, přinejmenším do chvíle, než se na ně vrhl Temeraire. Jiné draky cestou nepotkali, ani nečelili žádnému ohrožení. Překročili hranice Saska a ještě dva dny mířili vytrvale k severu, aniž by zahlédli nastupující armádu, až nakonec přeletěli poslední pahorky uzavírající hřbety Krušných hor a před nimi se znenadání prostřelo rozlehlé vojenské ležení, které se táhlo od Drážďan. Tábor čítal přes sedmdesát tisíc mužů a takřka dva tucty draků uvelebených v přilehlém údolí.

Laurence dal se zpožděním příkaz vyvěsit vlajku, zatímco dole už vypukl poplach, muži se hnali pro zbraně a posádky pádily k drakům, britská vlajka jim však přinesla velmi odlišné uvítání a Temeraire dostal mávnutím znamení,

aby přistál na místě, které mu na improvizované základně chvatně vyklidili.

„Ať muži nesesedají,“ nařídil Laurence Granbymu.

„Doufám, že se tu nezdržíme dlouho. Dneska bychom mohli uletět ještě sto mil.“ Spustil se po postroji k zemi, v duchu si přitom skládal vysvětlení a žádosti ve francouzštině a neúspěšně ze sebe oklepával nejhorší špínu.

„Už bylo k čertu na čase,“ ozvalo se říznou angličtinou.

„Kde máte sakra ostatní?“

Laurence se otočil a tupě vytřeštil oči: před ním stál britský velitel, mračil se a pošvihával si jezdeckým bičíkem o stehno. Víc by snad Laurence neudivilo ani to, kdyby za stejných okolností potkal prodavače ryb z Picadilly.

„Prokrista, my taky mobilizujeme?“ vyhrkl. „Pardon,“

dodal, když se posléze vzpamatoval. „Kapitán William Laurence, na Temerairovi, k vašim službám, pane.“

„Aha, plukovník Richard Thorndyke, styčný důstojník,“

představil se plukovník. „A co mi to vykládáte, přece zatraceně dobře víte, že na celou tu vaši kumpanii čekáme.“

„Pane,“ ozval se Laurence ještě zmateněji, „nejspíš jste si nás spletl s jinou jednotkou, nás jste přece nemohli čekat.

My letíme z Číny přes Istanbul a poslední rozkaz jsem dostal už před řadou měsíců.“

„Cože?“ Teď zase vyvalil oči Thorndyke, zračila se v nich rostoucí hrůza. „Chcete snad tvrdit, že jste sami?“

„Jak nás tady vidíte,“ odpověděl Laurence. „Zastavili jsme jen proto, abychom požádali o glejt, míříme do Skotska, letecké velitelství nás pověřilo naléhavým úkolem.“

„Co má velitelství za naléhavější starost než válku, to by mě teda zatraceně zajímalo!“ opáčil zostra Thorndyke.

„Mě, pane,“ obořil se na něj Laurence zlostně, „by zase zajímalo, jaký důvod vás opravňuje k tomu, abyste se takto vyjadřoval o mé službě.“

„Důvod!“ vykřikl Thorndyke. „Na obzoru je Bonapartova armáda a vy se mě ptáte na důvod! Já čekám na dvacet draků, co už měli přiletět před dvěma měsíci. To je k čertu důvod!“

III

Kapitola 11

Kníže Hohenlohe naslouchal Laurencovu klopotnému vysvětlování bez valného výrazu ve tváři. Tento šedesátník s dobromyslným obličejem, kterému bíle napudrovaná paruka dodávala spíše důstojnost než nevlídnou formálnost, však přesto vyhlížel rozhodně. „O porážku tyrana, kterého tolik nenávidíte, jak tvrdíte, se tedy Británie nijak zvlášť nepřičinila,“ prohlásil nakonec, když Laurence domluvil.

„Od vašich břehů nedorazilo žádné vojsko, aby se připojilo k boji. Jiní, kapitáne, by mohli naříkat, že Britové obětují raději zlato nežli krev, Prusko se však nezdráhá vzít břímě války na svá bedra. Měli jsme však s jistotou a se zárukou přislíbeno dvacet draků, a když se teď ocitáme v předvečer války, žádní tu nejsou. Hodlá snad Británie nedostát dohodě?“

„Ani pomyšlení, pane, to vám přísahám,“ chvatně ho ujišťoval Thorndyke a očima přitom probodával Laurence.

„O ničem takovém nemůže být řeči,“ přidal se Laurence.

„Netuším, co je mohlo zdržet, pane, jen mě to ale žene k ještě většímu spěchu, abych už byl doma. Zbývá nám něco málo přes týden letu, a když mi vydáte glejt, stihnu se do

konce měsíce vrátit a věřím, že i s celou letkou, kterou vám slíbili.“

„Tolik často už možná ani nemáme a já se nehodlám spokojit s dalšími planými sliby,“ opáčil Hohenlohe. „Jestli se slíbená letka objeví, dostanete glejt. Do té doby budete našimi hosty; nebo pokud chcete, můžete se postarat o to, aby byl daný slib splněn. To ponechávám na vašem svědomí.“

Kývl na svou stráž, která otevřela dveře stanu na znamení, že rozhovor je u konce. Jednal sice uhlazeně, pod jeho slovy se však ukrývalo železo.

„Doufám, že nejste sakra tak bláhový, abyste jen nečinně koukal, jak námi opovrhují čím dál víc,“ spustil Thorndyke, když vyšli ze stanu.

Laurence se na něj rozlíceně osopil. „Já zase doufal, že se nás zastanete a ne že budete Prusy ještě utvrzovat v tom, aby s námi zacházeli spíš jako se zajatci než jako se spojenci a uráželi letectvo. To jste se tedy jako britský voják pěkně předvedl, když přitom zatraceně dobře znáte naši situaci.“

„Jaký význam má pár vajec oproti tomuhle tažení, to mi laskavě vysvětlete, rád se nechám přesvědčit,“ odsekl Thorndyke. „Kristepane, to nechápete, co by to mohlo znamenat? Jestli jim to Bonaparte nandá, kam si k čertu myslíte, že se pustí příště, než přes Kanál? Jestli mu nezatneme tipec tady, tak mu ho napřesrok touhle dobou budeme zatínat v Londýně nebo se o to aspoň snažit a půlka

země bude v plamenech. Vy letci byste udělali cokoli, jen aby nic nehrozilo těm zvířatům, co na nich visíte, to já moc dobře vím, ale jistě chápete…“

„Tak dost, tak sakra dost,“ uťal ho Laurence. „To už je přisámbohu příliš.“ Otočil se k Thorndykeovi zády a rázoval pryč, celý přitom doutnal hněvem. Svárlivostí netrpěl a zřídka takto zatoužil po satisfakci, ale aby někdo zpochybňoval jeho odvahu i svědomitost a ještě přitom haněl jeho službu, to mohl těžko přenést přes srdce a říkal si, že nebýt té zoufalé situace, sotva by se udržel.

Zákaz, podle kterého se příslušníci letectva nesměli zúčastňovat soubojů, však nebyl žádné obyčejné nařízení, které by se dalo jen tak obejít, a zrovna tady, uprostřed války, nemohl riskovat zranění, ne-li přímo smrt, a nejen se tak vyřadit z boje, ale ještě zcela zarmoutit Temeraira. To pošpinění cti ho ale hluboce ťalo. „A ten zatrolený husar si teď nejspíš říká, že se kuráží nerovnám ani psovi,“ utrousil trpce.

„Zachoval jste se, jak jste měl, díkybohu,“ opáčil Granby zbledlý úlevou. „Nelze si nalhávat, že by to nebolelo, ale to riziko je neúnosné. S tím člověkem už se víckrát nemusíte setkat, kdyby s ním bylo potřeba cokoli vyřídit, můžu to zprostředkovat já s Ferrisem.“

„Děkuji vám, to bych už spíš snesl, aby mě zastřelil, než aby si myslel, že se sebeméně zdráhám přijít mu na oči,“

namítl Laurence.

Granby se s ním sešel u vstupu na základnu. Teď spolu došli na nevelký holý palouk, který jim byl přidělen.

Temeraire ležel uvelebený tak pohodlně, jak se dalo, a bedlivě poslouchal rozhovor pruských draků opodál, napínal přitom uši i límec a muži se zatím činili u ohnišť a narychlo chystali jídlo.

„Tak vyrážíme?“ zeptal se Temeraire, když k němu Laurence došel.

„Bohužel ne,“ odpověděl Laurence a přivolal své dva další důstojníky Ferrise a Riggse. „Tak jsme v pěkné kaši, pánové,“ oznámil jim zachmuřeně. „Odmítli nám vydat glejt.“

Když jim Laurence vylíčil celou situaci, Ferris vyhrkl: „My, pane, ale copak přece budeme bojovat… tedy chci říct, copak přece nebudeme bojovat po jejich boku?“ opravil se chvatně.

„Nejsme děti ani baby, abychom se krčili v koutě, když se chystá bitva, navíc rozhodující,“ prohlásil Laurence.

„Chovali se urážlivě, uznávám ale, že krutě trpěli nejistotou, a ať by se dopouštěli nehorázností, jakých chtěli, já jen tak nedovolím, aby nám hrdost zabránila v plnění našich povinností, o tom nemůže být ani sporu. Já bych jen při bohu rád věděl, proč jim vlastně letectvo neposlalo tu slíbenou pomoc.“

„Mohla to zavinit jen jedna jediná věc: musí jich být víc zapotřebí jinde,“ zauvažoval nahlas Granby, „a z téhož

důvodu nás nejspíš i poslali pro ta vejce. Pokud se ale v Kanále nebombarduje, tak ten neklid musí být někde v zámoří… nějaké velké bouře v Indii nebo nepokoje v Halifaxu…“

„Á! Že bychom znovu zabírali americké kolonie?“

nadhodil Ferris, ale Riggs byl toho názoru, že to spíše kolonisté vpadli do Nového Skotska, buřiči jedni nevděční.

Chvíli se přeli, až se do jejich neplodných dohadů vložil Granby.

„Na místě vcelku ani nezáleží. Admiralita obranu z Kanálu nikdy úplně nestáhne, ať se Bonaparte činí, kde chce a jak chce, a pokud se všichni nenasazení draci přesouvají na transportních lodích, tak je mohla na moři zdržet lecjaká potíž. Jestli si už ale dávají dva měsíce na čas, tak musejí dorazit každou chvíli.“

„Já tedy, kapitáne, a snad mi prominete, že to tak řeknu, ale já bych tedy radši zůstal a bojoval, i kdyby se měli zítra objevit,“ zadrmolil Riggs přímočaře jako vždycky. „Ta vejce přece můžeme poslat domů po nějakém drakovi střední váhy, to by byla setsakra škoda propást takovou příležitost, když můžem dát Bonapartovi na frak.“

„Samozřejmě že musíme zůstat a bojovat,“ ozval se Temeraire a celou otázku odbyl mávnutím ocasu. Nic by ho také nezastavilo, kdyby kdekoli poblíž vzplála bitva, jelikož mladí draci nebyli právě známí tím, že by se zdráhali vrhat do šarvátek. „Je to pořádná smůla, že tu nejsou Maximus s

Lily ani ostatní kamarádi, jsem ale moc rád, že se konečně zase pustíme do boje s Francouzi. Tentokrát je určitě porazíme a pak třeba,“ dodal znenadání a sedl si na zadní, přitom mu ve zjevném návalu nadšení oči povylezly z důlků a límec se vypjal, „válka skončí, my se vrátíme domů a postaráme se drakům o svobodu.“

Laurence sám žasl, jaký kámen mu spadl ze srdce. Vzdor vší úzkosti tak úplně nevnímal hloubku Temerairovy sklíčenosti, která vynikla až teprve v porovnání s tímto výbuchem rozjaření. Úleva zahlušila veškeré varovné připomínky, které se mu snad mohly drát na jazyk. Zvítězit zde, jak si velmi dobře uvědomoval, bylo sice potřeba, ale ke konečné porážce Bonaparta to zdaleka nedostačovalo.

Bylo docela možné, jak v skrytu přesvědčoval vlastní svědomí, že by se Bonaparta podařilo přinutit k dohodě, pokud by v tomhle tažení naprosto pohořel, a Británie by se tak aspoň na chvíli dočkala skutečného míru.

Řekl tedy jen: „Jsem rád, že jste všichni se mnou za jedno, pánové, pokud jde o účast v boji, musíme však zvážit i náš další závazek: ta vejce už stála příliš mnoho krve a zlata, než abychom je teď mohli ztratit. Nemůžeme spoléhat na to, že letectvo dorazí včas, aby je bezpečně dopravilo domů, a jestli nás tohle tažení zdrží déle než měsíc nebo dva, jak je zcela pravděpodobné, kazilik se nám vylíhne přímo na bojišti.“

Nikdo z nich chvíli nepromluvil, Granby se svou světlou pletí zrudl až ke kořínkům vlasů a pak opět zbledl, sklopil oči a mlčel.

„Pořádně jsme je zachumlali, pane, ve stanu mají ohřívací koš a co chvíli je kontroluje pár hlídkařů,“ řekl po chvíli Ferris a podíval se přitom na Granbyho. „Keynes tvrdí, že to bez potíží přečkají, a kdyby došlo na skutečný boj, bude nejlépe uklidit pozemní posádku někam do bezpečí do týlu a vejce svěřit do péče Keynesovi.

Kdybychom museli ustoupit, můžeme se zastavit a vcelku rychle je dostihnout.“

„Jestli se bojíte,“ vstoupil do toho nečekaně Temeraire, „poprosím ho, aby počkal co nejdéle, až skořápka trochu ztvrdne, bude mi rozumět.“

Všichni se na něj nechápavě podívali. „Poprosíš ho, aby počkal?“ opakoval Laurence zmateně. „To myslíš… to mládě? Copak to lze ovlivnit?“

„No, to na vás přijde hlad, ale dokud se nevylíhnete, tak se to dá vydržet,“ opáčil Temeraire, jako by to byla všeobecně známá věc, „a všechno venku vám připadá nesmírně zajímavé, jakmile porozumíte, o čem je řeč. To mládě ale určitě ještě může chviličku počkat.“

„Pane na nebi, to budou na velitelství zírat,“ vyhrkl Riggs, když si to udivující sdělení všichni přebrali v hlavě.

„Ale možná že to tak chodí jen u nebešťanů. Rozhodně jsem

neslyšel, že by drak vyprávěl o něčem, co by si pamatoval ze skořápky.“

„Ono taky není co vyprávět,“ poučil ho suše Temeraire.

„Je to dost nezajímavé, proto se vyklubete.“

Laurence je propustil, aby ze skrovných zásob vystavěli nějaký tábor. Granby jen pokývl a spěchal pryč, ostatní poručíci se na sebe podívali a vykročili za ním. U letců, jak Laurence soudil, se stávalo méně často než u příslušníků námořnictva, že by někdo dostal příležitost jen proto, že byl ve správnou chvíli na správném místě, mláďata se totiž dala sledovat lépe než ukořistěné lodi. Když se ještě příliš neznali, sám Granby patřil k těm letcům, kterým se příčilo, že Laurence dostal Temeraira. Laurence chápal jeho zdrženlivost i nechuť se vyjadřovat, protože Granby se nemohl vyslovit pro postup, který by takřka dozajista vedl k tomu, že by on byl nejvyšší kandidát v dosahu, kdyby se vejce vylíhlo, a nemohl ani nic namítat proti takovému postupu, který by ho nutil, aby se pokusil osedlat vylíhlého dráčka za nejtíživější situace uprostřed bojiště, když přitom měli vejce v rukách sotva pár týdnů, to vzácné plemeno pořádně neznali a jemu napříště skoro určitě nekynula žádná šance na povýšení, kdyby neuspěl.

*

Laurence psal celý večer dopisy. Seděl přitom v malém stanu, což bylo jeho jediné přístřeší, a neměl by ani to, kdyby se o něj nepostarala jeho vlastní posádka. Nikdo nenabídl, aby se on nebo jeho muži ubytovali náležitěji, ačkoli kolem celé základny byla vystavěna kasárna pro pruské letce. Ráno se hodlal vypravit do Drážďan, aby zjistil, zda se mu podaří vyjednat prostředky z jeho banky, protože s penězi, které mu zbývaly, mohl při válečných cenách živit posádku i Temeraira jen jeden další den a Prusy se mu vzhledem k situaci rozhodně nechtělo prosit.

Krátce po setmění zaklepal na tyč stanu Tharkay a vešel dovnitř. Ošklivá rána se mu přinejmenším nezanesla snětí, pořád ale trochu kulhal a stehno měl nadosmrti poznamenané hlubokým dolíkem v místě, kde mu oheň sežehl všechno maso. Laurence vstal a pokynul mu, aby se posadil na bednu nastlanou polštáři, nic jiného k sezení neměl. „Ne, jen si sedněte, já mám takhle dost pohodlí,“

řekl, když se po turecku ukládal na další podušky na zemi.

„Přišel jsem jen na chvilku,“ začal Tharkay. „Poručík Granby mi říkal, že dál nepokračujeme, a co jsem vyrozuměl, tak Temeraire má zastoupit dvacítku draků.“

„To je nejspíš poklona, když se to tak vezme,“ ušklíbl se Laurence. „Ano, zakotvili jsme tady, i když proti původnímu plánu, a ať už ten počet zastoupíme nebo ne, hodláme udělat všechno, co je v našich silách.“

Tharkay přikývl. „Dodržím tedy slovo, které jsem vám dal,“ prohlásil, „a povím, že tentokrát už míním odejít.

Pochybuji, že by někdo neškolený byl na Temerairově hřbetě v letecké bitvě něco jiného než nebezpečná přítěž, a průvodce sotva potřebujete, když se z tábora nesmíte hnout, takže už vám nemůžu nijak posloužit.“

„Ne,“ opáčil Laurence pomalu, zdráhal se, ale nemohl nic namítnout, „a nebudu na vás naléhat, abyste za této situace zůstával, i když se s vámi loučím jen nerad, v budoucnu byste nám ještě posloužil, ale v tuto chvíli vás ani nemůžu po zásluze odměnit.“

„Nechme to na jindy,“ řekl Tharkay. „Kdo ví? Třeba se ještě setkáme, svět koneckonců není zas tak velký.“

Na tváři měl přitom opět pousmání a vstal, aby Laurencovi podal ruku. „Doufám, že se nevidíme naposledy,“ říkal Laurence, když podanou ruku tiskl, „a že třeba zase já budu k užitku vám.“

Tharkay odmítl Laurencovu nabídku, že se mu pokusí obstarat osobnější glejt, ale Laurence se ani nijak zvlášť neobával, že by nějaký potřeboval, vzdor pochroumané noze. Tharkay si bez dalšího otálení nasadil na hlavu kapuci pláště, sebral svůj nevelký uzlík a vykročil do hluku a shonu základny. Kolem draků hlídkovalo jen málo stráží a on rychle zmizel mezi rozesetými ohništi a nocležišti.

*

Laurence poslal plukovníku Thorndykeovi strohou, škrobenou zprávu, že hodlají Prusům nabídnout své služby.

Ráno se plukovník opět dostavil na základnu a přivedl s sebou pruského důstojníka, který byl mladší než jiní velitelé, pod nosem měl skutečně impozantní knír, jehož špičky mu přečnívaly až pod bradu, a ve tváři dravčí výraz.

„Vaše Výsosti, dovolte mi, abych vám představil kapitána Williama Laurence z letectva Jeho Veličenstva,“

spustil Thorndyke. „Kapitáne, tohle je princ Ludvík Ferdinand, velitel předsunutých jednotek. Bude vám velet.“

Aby se domluvili, museli se uchýlit k francouzštině.

Laurence si v duchu lítostivě říkal, že se alespoň zdokonaluje, když už je tak často nucen cizí jazyk užívat, tentokrát však za svým protějškem skutečně nezaostával, protože princ Ludvík měl silný, skoro nesrozumitelný přízvuk. „Ať ukáže svůj rejstřík, svůj um,“ rozkázal princ Ludvík a pokynul přitom směrem k Temerairovi.

Z jedné sousední základny přivolal pruského velitele, kapitána Dyherna, a pověřil ho, aby cvičně létal s Eroicou, drakem těžké váhy, a celou formací jako příklad, který pak oni měli napodobit. Laurence stál Temerairovi u hlavy a sledoval to se skrytými obavami. Celé dlouhé měsíce od chvíle, kdy opustili Británii, nácvik létání ve formaci zcela zanedbávali a ani ve vrcholné formě by se předváděnému

umění nevyrovnali. Eroica byl velký skoro jako Maximus, Temerairův vrstevník a královský ryzák, vůbec největší známé dračí plemeno. Sice nelétal rychle, když ale ve vzduchu opisoval čtverce, měly málem ostré rohy a od ostatních draků udržoval takřka neměnný odstup, jak se na pohled zdálo.

„Já tedy vůbec nechápu, proč létají takhle?“ divil se Temeraire s hlavou ukloněnou do strany. „Ty obrátky působí dost křečovitě, a když se otáčeli, měli mezi sebou tolik místa, že by mezi nimi kdokoli proletěl.“

„To je přece jenom nácvik, ne bojová formace,“

vysvětloval Laurence. „Můžeš si být ale jistý, že když si takhle nacvičí kázeň a přesnost, o to lépe si povedou v boji.“

Temeraire si odfrkl. „Podle mě by měli radši cvičit něco, co se dá použít. Už ale chápu ten systém, to napodobím,“

dodal.

„Určitě se nechceš ještě chvíli dívat?“ zeptal se Laurence stísněně. Pruští draci to celé zopakovali teprve jednou a on sám by se vůbec nevzpíral, kdyby byla možnost chvíli to cvičit někde stranou.

„Ne, je to sice pěkná hloupost, ale vůbec ne těžká,“

prohlásil Temeraire.

Takové naladění asi nebylo pro ukázkové létání nejvhodnější a Temeraira navíc lety ve formaci nikdy ani moc nebavily, i když v Británii nebyly tak náročné. Přestože ho Laurence krotil, jak mohl, odbyl celý manévr bleskovou

rychlostí, které se pruská formace zdaleka nevyrovnala, nemluvě o tom, že by na ni nestačil ani žádný jiný drak přesahující lehkou váhu, a navrch ještě ve vzduchu vytočil efektní spirálu.

„Přidal jsem si tam ještě tu otočku, abych se pořád díval směrem od formace,“ dodal Temeraire, když se dost samolibě stáčel k zemi. „Tak by mě nemohl žádný útok překvapit.“

Tou důvtipností zjevně neohromil prince Ludvíka ani Eroicu, který to odbyl kucknutím, stejně pohrdlivým jako odfrknutí. Temeraire na to reagoval tím, že si se vztyčeným límcem a přimhouřenýma očima sedl na zadní. „Pane,“

chopil se Laurence chvatně slova, aby předešel hádce, „možná netušíte, že Temeraire je nebešťan. Toto plemeno vládne zvláštní dovedností…“ Zarazil se, náhle si totiž uvědomil, že výraz božský vítr mohl v přímém přetlumočení vyznít příliš básnivě a nadsazeně.

„Laskavě to předveďte,“ vybídl je princ Ludvík a pokynul rukou. V okolí se však nevyskytoval žádný vhodný cíl, jen remízek. Temeraire prudce zaryčel z hloubi plic a poslušně porost smetl, sice přitom zdaleka nenapjal všechny síly, přesto ale způsobil, že celá dračí základna rázem hlučela výkřiky a dotazy a z jízdního ležení na protilehlé straně tábora se neslo vyděšené ržání.

Princ Ludvík obhlížel roztříštěné kmeny s jistým zájmem. „Nu, až je zatlačíme zpátky k jejich vlastnímu

opevnění, tak to přijde vhod,“ poznamenal. „Na jakou dálku to vystačí?“

„U léty ztvrdlého dřeva na moc velkou ne, pane,“

odpověděl Laurence. „Musel by se přiblížit na dosah jejich děl, pěchotu nebo jízdu ale zasáhne i na větší vzdálenost a určitě se skvěle upla…“

„Ehe! Ale cena je příliš vysoká,“ přerušil ho princ Ludvík a výmluvně přitom mávl rukou směrem, odkud zřetelně doléhalo řičení koní. „Armáda, která vymění jezdectvo za dračí letky, bude v poli poražena, pokud protivníkova pěchota vydrží. Počínání Bedřicha Velikého to jednoznačně potvrdilo. Bojovali jste už někdy v pozemní bitvě?“

„Ne, pane,“ musel Laurence přiznat. Temeraire si zatím připsal jen pár bojových nasazení, výhradně ve vzduchu, a ani Laurence se vzdor mnoha odslouženým letům nemohl prokázat žádnými válečnickými zkušenostmi, ačkoli totiž většina letců, kteří postupně stoupali v hierarchii, získala aspoň nějakou praxi při podpoře pěchoty, on se všechny ty roky plavil a žádné pozemní bitvy se nikdy nezúčastnil.

„Hm.“ Princ Ludvík potřásl hlavou a napřímil se. „Teď už vás nebudeme zacvičovat,“ prohlásil. „Radši vás využijeme, jak nejlépe to půjde. Na začátku bitvy budete létat s Eroicovou formací a pak je budete chránit před útoky zboku. Držte se jich a nevyplašíte jízdu.“

*

Když se princ Ludvík vyptal na Temerairovu posádku, nedal jinak, než že jejich stav doplní několika pruskými letci a půltuctem pozemních pomocníků. Laurence nemohl tvrdit, že by ruce navíc nevítal, potom, kolik nešťastných ztrát utrpěl od vyplutí z Anglie a už nenahradil. Docela nedávno přišel o Digbyho a Baylesworthe, Macdonaugh zahynul v poušti a chudák malý Morgan padl spolu s půlkou postrojníků, když je v noci poblíž Madeiry přepadli Francouzi, ale to už byla doba, tehdy sotva zvedli kotvy. Ti noví se zjevně vyznali, angličtinu ale neovládali skoro vůbec a francouzštinu jen velmi chabě, a Laurence se z toho cizího vpádu do posádky nakonec pramálo radoval, protože měl trochu obavy o vejce.

Jeho

nabídka

pomoci

Prusy

očividně

moc

neuchlácholila, vůči Temerairovi i jeho posádce sice zaujali maličko smířlivější postoj, letectvo však dál pokládali za zrádce. Laurence to nemohlo nebolet, a jelikož takové zdůvodnění stačilo Prusům k tomu, aby je klidně zadržovali proti jeho vůli, ani by se nedivil, kdyby využili příležitosti a zmocnili se vejce, pokud by se náhodou dozvěděli, že se má kazilik co nevidět vylíhnout.

O časové tísni se sice zmínil, neprozradil jim však, že už se to tolik blíží a že je to kazilik, což by najisto jen zvýšilo pokušení, jelikož ani Prusové neměli ohňometníka.

Tajemství se ale ocitlo v ohrožení, když mezi ně přišli pruští letci, kteří nadto ještě svým hovorem nevědomky učili nevylíhlého dráčka německy, čímž si mimovolně připravovali půdu pro to, aby se ho mohli snáz zmocnit.

Se svými podřízenými to sice neprobíral, ti však jeho obavy sdíleli i bez toho. Granby se jako první důstojník těšil všeobecné oblibě, ale i kdyby ho všichni do jednoho nenáviděli, nikdo z posádky by si jen tak nedal ukrást plod zoufalého společného úsilí. Sami se bez jakýchkoli příkazů chovali k pruským letcům odměřeně a vejce před nimi bedlivě hlídali. Zůstala zabalená a uložená uprostřed jejich tábora, kde je střežila nyní už ztrojená dobrovolnická hlídka, kterou stavěl Ferris, kdykoli se Temeraire věnoval manévrům nebo výcviku.

To se však nestávalo příliš často, pokud se právě nebojovalo, Prusové draky moc nezatěžovali. Formace sice denně cvičily a létaly na průzkum po blízkém okolí, daleko se ale nepouštěly, protože se musely řídit omezenými silami těch nejpomalejších. Laurencův návrh, že by s Temerairem doletěli někam dál, byl odmítnut s odůvodněním, že kdyby náhodou narazili na někoho z Francouzů, mohli by padnout do zajetí nebo je dovést k pruskému ležení, čímž by vyzradili příliš mnoho za cenu zanedbatelného zisku.

Obdobné zásady Bedřicha Velikého už se Laurencovi zajídaly.

Jedině Temeraire byl naprosto spokojený, od pruských členů posádky se rychle učil německy a se stejným potěšením vítal i to, že nemusí ustavičně nacvičovat lety ve formaci. „Nemusím přece pořád lítat do čtverce, abych obstál v boji,“ prohlásil. „Škoda že se nemůžeme víc podívat po okolí, to ale nevadí. Jakmile porazíme Napoleona, vždycky se sem můžeme vrátit.“

U nadcházející bitvy si byl předem jist vítězstvím, stejně jako takřka celá armáda kolem nich, snad jen kromě reptajících Sasů, většinou nedobrovolně odvedených. Tyto naděje měly mnohé opodstatnění: na kázeň v celém táboře byla radost se podívat a výcvik pěchoty předčil všechno, co kdy Laurence viděl. Jestliže Hohenlohe nebyl génius Napoleonova ražení, jako generál byl rozhodně voják tělem i duší, a jeho narůstající armáda, už tak dost velká, nepředstavovala ani polovinu pruských vojenských sil, nepočítaje přitom ještě Rusy, kteří se shromažďovali na polském území na východě a brzy měli přitáhnout jako posila.

Francouzi měli tak kruté přesile čelit daleko od domova, přičemž mohli spoléhat jen na tenčící se zásobovací kanály, nemohli si přitom s sebou vzít ani moc draků a Napoleonovi nadto nezbývalo než nechat valnou část vojska doma na stráži, aby zemi chránilo před nenadálým vpádem Rakušanů z boku nebo Britů přes průliv, protože stále hrozilo, že se

jedna či druhá mocnost náhle rozhodne opožděně vstoupit do války.

„S kým vůbec bojoval: s Rakušáky a s Italy a s nějakými pohany v Egyptě?“ říkal kapitán Dyhern. Laurence byl ze zdvořilosti přizván do kapitánské jídelny pruského letectva a přítomní se při každé jeho návštěvě s chutí chápali francouzštiny, aby mu mohli radostně líčit, jakou neodvratnou porážku dotyčný národ zažije. „Francouzi neumějí bojovat a nemají ani morálku, párkrát dostanou pořádně na frak a celá jeho armáda potáhne ke všem čertům.“

Všichni ostatní letci jen přikyvovali a přizvukovali a Laurence by stejně jako každý z nich bez váhání připil na Bonapartovu porážku, kdyby jen jeho vítězstvím nepřikládal o poznání větší váhu, protože po všech bojích, které na moři s Francouzi zažil, dobře věděl, že nejsou žádní padavkové, i když třeba jako námořníci za moc nestojí.

Přesto byl přesvědčen, že jako vojáci se Prusům nevyrovnají, a posilovalo ho vědomí, že je ve společnosti mužů tak odhodlaných zvítězit, nepěstovala se mezi nimi nesmělost, ani nejistota. Stálo za to mít je za spojence a nade vši pochybnost věděl, že se v den bitvy může bez váhání postavit po jejich bok a svěřit svůj život jejich odvaze. Větší poklonu jim snad ani složit nemohl a tím nepříjemněji mu bylo, když s ním jednoho večera Dyhern cestou z jídelny po straně zavedl řeč.

„Doufám, že dovolíte, abych vám něco řekl, a neurazíte se,“ začal Dyhern. „Nikdy bych nikoho nepoučoval, jak má vést svého draka, vy jste ale hodně dlouho pobýval na Východě; obírá se divnými myšlenkami, mám dojem.“

Dyhern se sice vyjádřil s přímostí vojáka, nemluvil však nevlídně a svá slova mínil jen jako nevtíravě upozornění, i tak ovšem nebylo možné poslouchat bez zahanbení, když vyslovil domněnku, že „měl nejspíš málo výcviku nebo byl příliš často ušetřen boje. Je dobré nenechat je, aby moc hloubali.“

Jeho vlastní drak Eroica byl rozhodně vzor pruské dračí disciplíny a odpovídal tomu dokonce i jeho vzhled: těžké šupinovité kosti, které se mu do kruhu překrývaly kolem krku a táhly se po hraně plecí i křídel, vytvářely dojem pancíře. Vzdor své obří velikosti naprosto nejevil sklony k pohodlnosti a naopak pohotově káral ostatní draky, pokud zalenošili, a vždycky hbitě nastoupil k výcviku. Druzí pruští draci k němu vzhlíželi s nábožnou úctou a při krmení sami z vlastní vůle ustupovali, aby si mohl vybrat jako první.

Laurence dostal dovolení, aby se Temeraire krmil z ohrady, jakmile se zavázali k účasti v boji. Temeraire, který si své vlastní výsadní postavení dost žárlivě střežil, ovšem nehodlal dávat Eroicovi přednost. Laurencovi by se také ani nelíbilo, kdyby se k něčemu takovému uvolil. Jestliže Prusové nemínili lépe využít Temerairových schopností, jejich škoda, nicméně dovedl pochopit logiku toho, proč

nechtěli, aby jejich nádherně vybroušené formace na poslední chvíli narušil nový člen. Nestrpěl ale, aby se znevažovaly Temerairovy kvality, a nesnesl ani, aby se naznačovalo, že Temeraire nestojí tam, kde – z Laurencova pohledu dokonce výš než – Eroica.

Sám Eroica se o jídlo dělil bez námitek, ostatní pruští draci ale nad Temerairovou troufalostí trochu krčili čelo a všichni zírali, když se Temeraire do svého úlovku hned nepustil, ale odnesl ho, aby mu ho Kung Su nejprve upravil.

„Když se to jí jen tak, chutná to vždycky stejně,“

vysvětloval Temeraire při pohledu na pochyby v jejich očích. „Je to mnohem chutnější, když si to dáte uvařit.

Ochutnejte kousek a uvidíte.“

Eroica místo odpovědi jen zasupěl a schválně své krávy trhal úplně zasyrova a hltal je celé až po kopyta a druzí pruští draci ho ihned napodobili.

„Je lepší nehovět jejich vrtochům,“ říkal teď ještě Dyhern Laurencovi. „Zdá se to jako drobnost, já vím… proč jim nedopřát veškeré radovánky, když zrovna nebojují? Je to ale úplně stejné jako u lidí. Je třeba kázeň, řád, o to jsou pak spokojenější.“

Laurence, který si snadno domyslel, že Temeraire zabrousil na reformy i v hovoru s pruskými draky, mu trochu stroze odpověděl a zamířil zpátky k Temerairově palouku, kde se jeho svěřenec zmučeně, zamlkle choulil.

Laurence neměl moc velkou chuť ho kárat, když ale navíc

viděl, jak zklamaně věší hlavu, rázem všechny výtky zapomněl a šel ho hned pohladit po hebkém čenichu.

„Tvrdí, že jsem měkkota, protože chci jíst vařené jídlo a taky protože čtu,“ stěžoval si mu tiše Temeraire, „a mají mě za hlupáka, protože říkám, že draci by se neměli nutit, aby bojovali, nikdo to nechce poslouchat.“

„No,“ začal Laurence chlácholivě, „můj milý, jestli skutečně chceš, aby měli draci svobodně na výběr, musíš být připraven na to, že někteří nebudou o žádnou změnu stát, už si přece jen zvykli.“

„To ano, ale každému musí být jasné, že je lepší si vybrat,“ namítl Temeraire. „To přece neznamená, že se mi nechce bojovat, ať si ten natvrdlý Eroica tvrdí, co chce,“

dodal v prudkém návalu narůstajícího rozčilení, hlava mu přitom vylétla nad zem a límec se roztahoval, „a vůbec, čemu ten může rozumět, když myslí jen na to, aby si spočetl, kolikrát má mezi obrátkami máchnout křídly, to bych teda rád věděl. Já aspoň nejsem tak padlý na hlavu, abych si desetkrát denně nacvičoval, jak nejlíp nastavit břicho komukoli, kdo mě chce z boku napadnout.“

Laurence se toho záchvatu popuzenosti vyděsil a hned začal Temerairovy podrážděné nervy uklidňovat, mnoho ale nezmohl.

„Tvrdí, že mám radši cvičit formace než reptat,“

rozhorloval se dál Temeraire, „když bych je přitom vyřídil na dvojí výpad, s tím jak lítají. To on by měl zůstat doma a

cpát do sebe celý den krávy, protože v boji stejně moc platný nebude.“

Nakonec se ale přece jen dal ukonejšit a Laurence už se tím dál neobíral, když si ale ráno s Temerairem četl – klopotně se teď kvůli němu prokousával slavným dílem spisovatele Goetha: román poněkud pochybné morální úrovně se nazýval Die Leiden des jungen Werther – uviděl, jak formace vzlétají k bojovému nácviku, a Temeraire, stále ještě rozmrzelý, využil příležitosti, aby k jejich pojetí vyjádřil celou řadu připomínek, které se Laurencovi zdály případné, pokud je byl s to sledovat.

„Myslíte, že je jen tak nabroušený, nebo že se plete?“

zeptal se pak Laurence po straně Granbyho. „Takové chyby jim přece nemohly celou dobu unikat, ne?“

„No, neříkám, že mám naprosto jasnou představu o tom, co tvrdí,“ začal Granby, „ale co zatím můžu soudit, tak se v ničem nemýlí, a vzpomínáte si přece, jak šikovně tenkrát při našem výcviku vymyslel nové formace. Škoda, že jsme je ještě nemohli uplatnit.“

„Doufám, že to z mé strany nezní jako kritika,“ obrátil se pak večer Laurence k Dyhernovi. „Temeraire někdy sice má neobvyklé myšlenky, ale v těchhle věcech projevuje mimořádný důvtip a sám bych si vyčítal, kdybych s tou otázkou za vámi nepřišel.“

Dyhern si prohlédl Laurencovy narychlo načrtnuté nákresy a pak s nepatrným pousmáním zavrtěl hlavou. „Ne,

ne, já se neurazím, jak bych mohl, když jste mé vlastní upozornění přijal s takovou zdvořilostí?“ řekl. „Z celého srdce vás chápu: co snese jeden, nemusí vždycky vydržet druhý. Je to zvláštní, jak moc se draci můžou lišit povahou.

Nejspíš by se trápil a mrzel, kdybyste mu ustavičně něco vytýkal nebo vyvracel, předpokládám.“

„Ale ne,“ bránil se Laurence polekaně. „Takhle to rozhodně nemělo vyznít, Dyherne. Věřte mi, prosím vás, že vás chci čistě jen upozornit na možnou slabinu vaší obrany, nic víc.“

Dyhern se moc přesvědčeně netvářil, přesto si ale náčrty ještě chvíli prohlížel, pak vstal a plácl Laurence po rameni.

„Nemějte strach,“ prohlásil. „Samozřejmě jste tam objevil trhliny, žádný manévr se neobejde bez slabých míst. Využít drobnou skulinu ve vzduchu ale není zas tak snadné, jak by se mohlo jevit na papíře. Tyhle manévry schválil sám Bedřich Veliký a s nimi jsme porazili Francouze u Rossbachu. Tady je porazíme zase.“

Taková odpověď musela Laurencovi stačit, ale neuspokojila ho, řádně vycvičený drak uměl přece lépe posoudit letecké manévry než kdokoli z lidí, jak mu připadalo, a z Dyherna podle něj mluvila spíš úmyslná slepota než zdravý vojenský rozum.

Kapitola 12

Dobrat se debat probíhajících uvnitř armády se Laurencovi naprosto nedařilo. Vlivem jazykové bariéry a přiděleného místa na základně, daleko od většiny ostatních armádních divizí, měl dvojnásob ztížený přístup i k tomu, co se v táboře běžně šeptalo. To málo, co k němu dolehlo, bylo rozporuplné a nejasné: měli se soustřeďovat v Erfurtu, měli se soustřeďovat v Hofu, měli dostihnout Francouze u Sály nebo u Mohanu; do vzduchu se zatím vkrádal podzimní chlad a listí při krajích žloutlo, aniž se cokoli pohnulo.

V táboře uplynuly téměř dva týdny, než shora konečně padlo slovo. Princ Ludvík svolal kapitány na blízký statek, z vlastní kapsy je pěkně pohostil a k jejich ještě větší spokojenosti je i trochu zasvětil.

„Hodláme vytáhnout na jih, přes průsmyky v Durynském lese,“ oznámil. „Generál Hohenlohe bude postupovat přes Hof k Bambergu, zatímco generál Brunswick vyrazí s hlavním vojskem přes Erfurt k Würzburgu,“ vykládal dál a na velké mapě rozložené na jídelním stole ukazoval vytčená města, která se nacházela poblíž míst, kde se podle informací v létě nacházela francouzská armáda. „Stále ještě jsme nedostali zprávu, že Bonaparte opustil Paříž. Jestli se

rozhodnou sedět ve svých provizorních ubikacích a čekat na nás, tím lépe. Přepadneme je dřív, než se vzpamatují.“

Oni sami měli jako součást předvoje směřovat do města Hofu ležícího při kraji onoho velkého lesa. Nemohli postupovat rychle, takové množství mužů nebylo snadné zásobit a čekalo je sedmdesát mil. Při cestě bylo zatím třeba zřídit zásobovací stanice, hlavně se stády pro draky, a muselo se zajistit i komunikační spojení. Vzdor všem těmto přítěžím se však Laurence vracel na palouk se značným uspokojením, protože konečně se něco dozvědět a dát se do pohybu bylo tisíckrát lepší i bez ohledu na to, jak moc naráz museli zpomalit a přizpůsobit se rychlosti pěších i jízdních oddílů vlekoucích s sebou vozy s výzbrojí.

„Proč ale nepokračujeme ještě dál?“ ozval se Temeraire, když druhý den ráno za dvě hodiny bez nesnází doletěli na novou základnu. „Nijak k užitku tu stejně nejsme, jen si tu mýtíme prostor. I ti pomalí draci přece jistě vydrží ještě chvíli letět.“

„Nechtějí, abychom se příliš vzdalovali od pěchoty,“

vysvětlil Granby. „Pro naše i jejich dobro. Kdybychom se odtrhli a narazili na letku francouzských draků s plukem vlastních pěšáků a pár děly v zádech, velkou radost bychom z toho neměli.“

V takovém případě by nepřátelští draci měli jasnou výhodu, děla by jim poskytla prostor k přeskupení a odpočinku a zároveň by vytvořila nebezpečné pásmo, ve

kterém by se draci bez podpory pěchoty dali zaměřit. I přes toto vysvětlení však Temeraire zavzdychal a jen s bručením se uvolil k tomu pokácet další stromy, aby bylo dřevo na otop a uvolnilo se místo pro něj i pruské draky, zatímco se čekalo, až dorazí pochodující pěchota.

Tímto hlemýždím tempem zvládli sotva pětadvacet mil za dva dny, když se znenadání změnil rozkaz. „Budeme se shromaždovat nejprve v Jeně,“ oznámil princ Ludvík a s lítostí přitom krčil rameny nad rozmary vyšších velitelů, kteří se nadále denně scházeli k poradám, kam s nimi létali dračí kurýři. „Generál Brunswick chce celou armádu přesunout raději přes Erfurt.“

„Nejdřív se nehneme z místa a teď měníme směr,“

posteskl si Laurence s jistým roztrpčením Granbymu. Už se vzdálili jižně od Jeny a nyní se museli odklonit kus cesty k severu i k západu. Při pomalosti pěchoty to mohlo znamenat půldenní zpoždění. „Udělali by lépe, kdyby měli méně porad a více rozumu.“

Vojsko se shromáždilo kolem Jeny až teprve začátkem října. Tou dobou už tempo nerozčilovalo zdaleka jen Temeraira. I ti nejnetečnější pruští draci ztráceli klid, že jsou drženi na tak krátké uzdě, a dennodenně natahovali krk k západu, jako by se pouhým přáním mohli domoci pár mil navíc. Město se rozkládalo na březích velké řeky Sály, široké tak, že se nedala přebrodit, a mohla tedy výborně posloužit jako obranný val. Hof, jejich původní cíl, ležel

pouhých dvacet mil jižně po proudu a Laurence vrtěl hlavou nad mapami prostřenými v improvizované kapitánské jídelně zřízené v prostorném stanu. Přesun mu připadal jako neopodstatněný ústup.

„Ne, abyste rozuměl, část jízdy i pěchoty byla stejně poslána do Hofu napřed,“ vysvětloval Dyhern. „Taková malá návnada, aby si mysleli, že se blížíme tam z té strany, a my na ně zatím potáhneme přes Erfurt a Würzburg a zaskočíme je ještě rozdrobené.“

Plán to byl na pohled docela dobrý, bránil mu však jeden drobný zádrhel, který se záhy objevil: Francouzi už totiž byli ve Würzburgu. Zpráva se šířila táborem jako požár, rozlétla se sotva chvíli nato, co udýchaný posel strčil hlavu do velitelského stanu, a takřka neprodleně dostihla i letce.

„Je tam prý i sám Napoleon,“ prohlásil jeden z ostatních kapitánů, „císařská garda je v Mohuči a jeho maršálů je plné Bavorsko. Celá ta jeho Velká armáda je zmobilizovaná.“

„Nu, tím lépe,“ utrousil Dyhern. „Aspoň bude konec tomuhle zatracenému mašírování, zaplaťbůh! Jen ať si přijdou pro výprask.“

K tomuto názoru se ochotně připojili všichni a celý tábor ožil nenadálým návalem energie. Vrchní velitelé se opět odebrali do ústraní, aby se usilovně radili, a všem bylo jasné, že bitva klepe na dveře. O zprávy, zaručené i nezaručené, teď nebyla nouze. Každou hodinu, jak se zdálo, k nim dolehlo něco, co se podařilo vyzvědět, třebaže

Prusové stále ještě nevysílají skoro žádné průzkumné hlídky, aby nebyly dopadeny.

„To vás pobaví, pánové,“ spustil princ Ludvík, sotva vkročil do jejich jídelny. „Napoleon svěřil velení dračici.

Velí prý kapitánům jeho letectva.“

„To spíš snad její velitel, ne?“ ozval se jeden pruský velitel nesouhlasně.

„Ne, žádného nemá, je úplně bez posádky,“ odtušil princ Ludvík se smíchem, Laurencovi však ta novina nepřipadala nijak zábavná, zvláště pak když se potvrdilo jeho podezření, že dotyčná dračice je zcela bílá.

„Postaráme se, abyste se s ní v boji utkali, žádný strach,“

opáčil Dyhern stručně, když mu Laurence v krátkosti povyprávěl o Lien a její minulosti. „Cha cha! Třeba teď Francouzi ani necvičí formace, když jim velí ona? Udělat z draka velitele! Příště snad povýší svého koně na generála.“

„Mně to tedy nepřipadá vůbec hloupé,“ ozval se Temeraire s posupným frknutím, když k němu ta zvěst doputovala. Roztrpčilo ho zjištění, jak si Francouzi Lien předcházejí, oproti tomu, jak zacházejí Prusové s ním.

„Ona přece nemůže mít o bitvách ani ponětí, Temeraire, ne jako ty,“ namítl Granby. „Jung Sing tolik vyskakoval, aby nebešťané nebojovali, sama žádnou nemohla zažít.“

„Moje matka tvrdila, že Lien se hodně věnovala studiu,“

řekl Temeraire, „a existuje mnoho čínských knih o letecké

taktice, jednu napsal dokonce sám žlutý císař, já ale neměl příležitost si ji přečíst,“ dodal s lítostí.

„Ále, věci vyčtené z knih,“ odbyl ho Granby mávnutím ruky.

Laurence chmurně poznamenal: „Bonaparte není žádný hlupák. Podle mě má jejich strategii určitě pevně v rukách.

Kdyby měla dostat hodnost jen proto, aby se nechala přimět k boji, jistě by ji povýšil na francouzského maršála a ještě si pochvaloval, jak málo ho to stálo. Teď se musíme obávat ne jejího velení, ale božského větru a toho, co může způsobit pruským vojskům.“

„Jestli se pokusí ublížit našim přátelům, tak ji zarazím,“

prohlásil Temeraire a polohlasem zabručel: „Podle mě ona ale rozhodně čas pitomými formacemi nemarní.“

*

Druhý den časně z rána vytáhli s princem Ludvíkem i zbytkem předvoje z Jeny k městu Saalfeldu, aby tam v bezpečné vzdálenosti deseti mil jižně od zbytku armády očekávali francouzský útok. Přivítal je naprostý klid.

Laurence se před příchodem pěchoty ještě na chvíli vypravil do města v naději, že tam s pomocí poručíka Badenhaura, jednoho z mladých pruských letců přidělených k jeho posádce, obstará slušné víno a lepší proviant. V Drážďanech

dočerpal prostředky a chystal se, že večer pohostí své vyšší důstojníky a ostatním opatří něco na přilepšenou. První bitva teď mohla vypuknout každým dnem a při nadcházejících manévrech vážně hrozilo, že se nebude dostávat zásob ani času je připravit.

Cestu jim křížila kvapem se valící řeka Sála, která měla sílu, ačkoli se ještě nespustily podzimní deště. Laurence se zastavil uprostřed mostu a ponořil do vody dlouhou větev.

Natahoval paži, co mohl, a přesto nedosáhl na dno, klekl si tedy, aby se sklonil ještě víc, když vtom mu proud prudce vyrval haluz z ruky.

„Tady bych se raději nebrodil, a už vůbec ne s jízdou,“

poznamenal Laurence, když scházel z mostu a přitom si utíral ruce. Badenhaur sice vládl angličtinou pomalu, přesto ale souhlasně kýval. Překlad byl sotva zapotřebí.

Blížící se vpád obyvatele ospalého městečka nijak netěšil, obchodníci se však vcelku snadno dali uchlácholit zlatem, třebaže místní hospodyně před procházející výpravou dosti rázně zavíraly okenice v patrech domů.

Dohodli se s jedním hostinským, který se sklesle uvolil, že jim odprodá podstatný kus svých zásob, než dorazí hlavní část vojska a zmocní se zbytku. Poslal s nimi i své dva synky, aby jim proviant pomohli odnést. „Řekněte jim prosím vás, že se nemusejí bát,“ žádal Laurence Badenhaura, když na zpáteční cestě opět překračovali řeku a blížili se k základně, kde rozčilení draci tropili neobyčejný

hluk tím, jak spolu rozprávěli. Hochům lezly hrůzou oči z důlků.

Na to, co jim Badenhaur vykládal, moc nedali a rozběhli se domů málem ještě dřív, než se jim Laurence stačil odvděčit několika pencemi. Jídlo tam ale nechali, z košíků se linuly lahodné vůně, a tak to nikomu ani moc nevadilo.

Kung Su se pustil do vaření. Většinou se teď jako kuchař staral nejen o Temeraira, ale i o celou posádku, která se dříve stravovala péčí střídajících se členů pozemního personálu, což zřídkakdy dopadalo dobře. Všichni postupně přivykli orientálním kořením a pochutinám, které v jejich stravě pokradmu přibývaly, a spíše by si teď všimli toho, že jim v jídle chybí.

Kuchař neměl jinak co na práci. Když se draci shromažďovali ke svým vlastním hodům, Eroica vybídl Temeraira: „Pojď se najíst s námi! Před bitvou potřebuješ čerstvé maso, horká krev rozpaluje v těle oheň.“ Temeraire nedokázal skrýt, jakou radost v něm to pozvání vyvolalo, dal se tedy zlákat a skutečně se na svou krávu s vervou vrhl, i když si pak olizoval pysky důkladněji než ostatní a ještě se vykoupal v řece.

Vládla bezmála prázdninová nálada, když přes řeku začaly přijíždět první jízdní oddíly, přes hradbu stromů k nim přitom doléhaly zvuky a pachy koní spolu se skřípěním dělových lafet a pronikavým odérem oleje. Zbylí muži měli dorazit až ráno. Za soumraku se Laurence s Temerairem

krátce o samotě proletěl, aby mu odlehčil od nervózní energie, která ho opět nutila rozrývat zem. Vylétli vysoko, aby neplašili koně, a Temeraire se chvíli vznášel na místě a mžoural do šera.

„Laurenci, nezůstaneme v tomhle terénu příliš nekrytí?“

zeptal se Temeraire a přitom se s nataženým krkem rozhlížel kolem. „Za řeku se moc rychle stáhnout nemůžeme, když je tu jen jeden most, a kolem dokola je to přece samý les.“

„My taky za řeku nehodláme ustupovat, držíme most pro zbytek armády,“ poučil ho Laurence. „Kdyby přišli a Francouzi ovládali tenhle břeh, bylo by velmi těžké překonat jejich odpor a dostat se na druhou stranu, musíme ho tedy bránit, co můžeme.“

„Já ale nevidím, že by se blížil další kus armády,“ namítl Temeraire. „Chci říct, že vidím prince Ludvíka a zbytek předvoje, jinak ale za námi nikdo není. Tamhle vpředu přitom hoří spousta ohňů.“

„Jsem si jist, že ta zatracená jízda už se zase vleče,“

opáčil Laurence, který sám mhoural k severu. Sotva přitom rozeznával světla princova kočáru, který se kolébal po silnici kolem města k vojenskému ležení a za ním už se do dáli prostírala jen tma, zato na jihu blikotaly dýmající ohníčky, které v houstnoucím šeru zářily jako svatojánské mušky: Francouzi byli necelou míli daleko.

*

Princ Ludvík reagoval neprodleně. S úsvitem se jeho pluky rychle přesouvaly přes most a zaujímaly bojové postavení. K více než čtyřiačtyřiceti dělům se družilo na osm tisíc mužů, ačkoli přes polovinu z nich tvořili saští rekruti, kteří reptali o to hlasitěji, když věděli, že už jsou Francouzi tak blízko. Nedlouho nato třeskly první výstřely z mušket. Boj ještě nezačal, jen se strhla nevelká, těkavá přestřelka mezi předsunutými hlídkami a francouzskými zvědy.

S devátou hodinou ranní začali Francouzi vyrážet z kopců, drželi se přitom však mezi stromy, kam na ně draci tak snadno nemohli. Formace vedená Eroicou jim v závěsu s Temerairem podnikala nad hlavami hrozivé nálety, valného výsledku ale nedocílila, poblíž navíc byla jízda, kvůli které měl Temeraire zakázáno používat božský vítr. K

všeobecnému roztrpčení nadto záhy dostali signál k návratu, aby jízdní a pěchotní oddíly mohly postoupit vpřed a pustit se do boje.

Na Eroicově hřbetě zavlála signální vlajka. „Dolů, k zemi,“ tlumočil Badenhaur sedící těsně po Laurencově levici a všichni se opět snesli na základnu, kde už čekal udýchaný běžec s novými rozkazy pro kapitána Dyherna.

„Nu, přátelé, máme štěstí,“ halekal zvesela na celou formaci Dyhern a mával přitom zásilkou nad hlavou.

„Tamhle je maršál Lannes a dneska můžem dobýt přímo poklad! Jízda to vezme chvíli do rukou a my máme zkusit, jestli bychom se k nim nedostali zezadu a nevylekali pár francouzských draků, aby se s námi vrhli do boje.“

Opět se vznesli a vylétli vysoko nad bojiště. Když tlak dračí formace polevil, Francouzi vyrazili v rojnici z lesů, aby zaútočili na přední řady princova vojska, za nimi pak v řadě pochodoval pěší pluk doprovázený několika oddíly lehké jízdy. Mnoho sil zatím nasazeno nebylo, ale bitva řádně začala a rozduněla se děla. Mezi zalesněnými kopci se míhaly stíny. Jejich přesný pohyb nebylo možné určit.

Laurence na ně zaměřil dalekohled, náhle však Temeraire zaryčel, když jedna formace francouzských draků vzlétla a řítila se na ně.

Formace byla podstatně větší než ta, kterou vedl Eroica, tvořili ji ale takřka výhradně menší draci převážně lehké váhy a v několika případech dokonce i kurýrního plemene.

Zcela postrádali říznost, kterou se vyznačovaly pruské manévry. Seskládali se v jakousi pyramidu, dosti ovšem chatrnou, a přitom máchali křídly v tak nesourodém tempu, že si za letu navzájem měnili místa.

Eroicova formace letěla ženoucím se Francouzům naproti v dokonalém útvaru sestávajícím ze dvou řad ve dvou výškových úrovních. Temeraire se málem točil v kruhu, aby nepředlétl jejich levé křídlo, kam se na Laurencův povel zařadil. Prusové se ale vyrovnali do

formace dřív, než je Francouzi stačili dostihnout, a střelci na hřbetě každého draka zaměřovali zbraně k zničující salvě, kterou Prusové oprávněně budili strach.

Sotva se ale Francouzi přiblížili na dostřel a třeskla palba, jejich formace se roztříštila v ještě neuspořádanější změť draků vrhajících se všemi směry. Pruská salva se tak skoro úplně minula účinkem. Byla to velmi elegantní lest, takhle z nich vylákat salvu, to musel Laurence uznat, hned ale nepochopil, co bylo cílem, nemohli si tak mnoho pomoci, když malí francouzští draci nenesli dostatek mužů, kteří by palbu náležitě opětovali.

Ani se nezdálo, že by o to stáli. Místo toho jen vířili jako zběsilý, kolotající roj, ve vzdálenosti bezpečně bránící přeskoku nepřítele. Jejich posádky pálily takřka nazdařbůh, sem tam ale přesto někoho skolily, a draci přitom nalétávali na pruské protivníky, aby po nich sekli zuby nebo drápy, kdykoli se naskytla skulina. Příležitostí se nabízelo hodně a až příliš jasně se ukazovalo, že Temeraire se ve svých nevrlých výtkách nemýlil. Záhy byli všichni draci pruské letky samý šrám a krev, když zmateně vyráželi hned tím, hned zas oním směrem, aby se útočníkům vhodně postavili.

Temerairovi, který manévroval samostatně, se dařilo před výpady dorážejících menších draků nejlépe uhýbat a také je vracet, přeskok nepřítele nehrozil a střelba na tak rychlé malé cíle znamenala pouze plýtvání municí. Laurence ho proto nechal jednat podle vlastní hlavy a jen mávl na

posádku, aby co nejméně překážela. Zuřivě se ženoucí Temeraire dostihoval menší francouzské draky jednoho po druhém, do každého se přitom opřel pařáty tak, že se rozkvíleli bolestí a kvapem prchali z boje.

Byl ale sám a dráčků bylo daleko více, než kolik mohl vlastními silami dopadnout. Laurence by byl rád zkusil navrhnout Dyhernovi, aby formaci rozpustil a dovolil jednotlivým drakům, aby se bili po svém, alespoň by se pořád tak předvídatelně a stále dokola nevystavovali ranám, jejich váhová přesila se přece musela v boji s malými draky výrazně projevit. Nenaskytla se mu příležitost, Dyhern ovšem po několika dalších výpadech dospěl k témuž závěru, opět vylétla signální vlajka, formace se rozptýlila a zkrvavení draci, bez sebe bolestí, se s novým vzepětím vrhali na Francouze.

„Ne, ne!“ vykřikl Temeraire, až se Laurence lekl. Nato zprudka otočil hlavu a vyhrkl: „Laurenci, tam dole, podívej…“

Laurence se vyklonil zpoza Temerairova krku a už přitom vytahoval dalekohled: z lesů na západě se valil velký pluk francouzské pěchoty a obchvacoval pravé křídlo princovy armády, její střed přitom ustupoval urputnému, rozhodnému boji, muži couvali přes most a jízda neměla prostor k útoku. Ta chvíle byla ideální pro dračí nálet, který by snahu o obchvat zahnal, formace však byla rozpuštěná, a výpad se tedy sotva mohl zdařit.

„Temeraire, do nich!“ vykřikl Laurence a Temeraire, už nabírající dech, sklopil křídla a jako šíp vyrazil dolů k západu, kde se Francouzi pokoušeli o obchvat. Boky se mu nadouvaly a Laurence si zacpal dlaněmi uši, aby alespoň trochu ztlumil hrozivou dunivou sílu božského větru, který Temeraire vychrlil. Když nálet dokončil, opět se vznesl a letěl pryč. Zem byla posetá desítkami nehybných, zhroucených těl mužů, kterým se z chřípí, uší i očí řinula krev, a kolem nich ležely popadané menší stromy, rozházené jako sirky.

Pruští obránci byli však sami o trochu více zaražení než posílení, jejich užaslého strnutí využil Francouz v důstojnické uniformě, který vyskočil zpoza stromů mezi své vlastní padlé a se zdviženým praporem zavolal: „ Vive l’Empereur! Vive la France! “ Vyrazil vpřed a za ním se hnal celý zbytek francouzského předvoje čítající bezmála dva tisíce mužů, kteří se hrnuli na Prusy, oháněli se bajonety i šavlemi a vpadali mezi ně tak, že Temeraire nemohl znovu udeřit, aniž by přitom způsobil stejné ztráty na své straně.

Situace se stávala čím dál zoufalejší: pěšáci byli všude hnáni do řeky Sály, kde je strhával proud i tíže jejich vlastních bot, koním zas na březích podkluzovala kopyta.

Temeraire se vznášel na místě a hledal skulinu, když vtom Laurence uviděl, jak princ Ludvík svolává zbylou jízdu k útoku ve středu pole. Koně se kolem něj shlukli, s hromovým rykem se srdnatě vrhali vpřed a doráželi na

francouzské husary jako údery zvonu, meče proti šavlím.

Dým ze spáleného střelného prachu se při té řeži valil v hustých černých mračnech, ovíjel koním nohy a vířil kolem nich jako bouře. Laurence na okamžik zadoufal, vzápětí ale zahlédl, jak se princ Ludvík kácí, meč se mu smeká z ruky a pruské barvy vedle něj klesají, zatímco ze strany Francouzů zaznívá hrozivý jásot.

*

Záchrana nepřišla. Saské šiky se rozpadly jako první, zběsile pádily přes most nebo zahazovaly zbraně a vzdávaly se, Prusové se drželi v roztroušených skupinkách a podřízení prince Ludvíka se je snažili srotit tak, aby ustupovali v řádném útvaru. Většina děl zůstávala opuštěna na bojišti a Francouzi kosili Prusy smrtící palbou. Prchající muži se houfem poroučeli k zemi nebo do řeky. Ostatní se začínali stahovat k severu podél říčního koryta.

Most padl těsně po poledni, tou dobou však už Temeraire i druzí draci pouze bránili ustupující vojáky a snažili se zamezit tomu, aby dorážející francouzští dráčci neproměnili ústup v naprostý debakl. S velkým zdarem se nesetkali, Sasové o překot prchali a menší francouzští draci obírali pruské jednotky o dělostřeleckou výzbroj i koně, nezřídka ještě i s ječícími jezdci na hřbetě, a vraceli je opět

do rukou francouzské pěchoty, která se nyní usazovala na protilehlém břehu Sály, uprostřed měšťanských domů se stále zavřenými okenicemi.

Boj skončil, z trosek pruského postavení žalostně povlávaly signální vlajky sauve qui peut, spas se, kdo můžeš, a oblaka dýmu odplývala. Francouzští draci se konečně stáhli, protože ustupující vojsko se vzdálilo z dosahu jejich pěchotní podpory, a umdlévající Temeraire i pruští draci se na Dyhernovo znamení snesli k zemi, aby se vydýchali.

Nepokoušel se je rozveselovat, k veselí nebyl důvod.

Nejmenší z formace, drak lehké váhy, v pařátech opatrně nesl potlučené tělo prince Ludvíka, pro které se střemhlavým letem zoufale vrhl na bojiště. Dyhern jen stručně utrousil: „Posbírejte pozemní posádky a vraťte se k Jeně, tam se sejdeme.“

Kapitola 13

Laurence zanechal pozemní posádku daleko v krajině na protějším břehu Sály. Čekala dobře ukrytá v lesnatém průsmyku, kam se shora nedalo snadno dohlédnout. Stáli všichni pohromadě, nejsilnější pomocníci vpředu s napřaženými sekerami, šavlemi a pistolemi, Keynes s běžci vzadu, vejce v zámotcích a koženém řemení bezpečně uložená u zacloněného ohýnku.

„Zaslechli jsme poblíž palbu, když jste se vzdálil, pane,“

sděloval Fellowes úzkostlivě a přitom už se svými muži pohledem zjišťoval škody na Temerairově postroji.

„Ano,“ řekl Laurence, „obsadili naše pozice, stahujeme se zpátky k Jeně.“ Měl pocit, jako by promlouval z velké dálky, padla na něj neskonalá únava, kterou nesměl dát najevo. „Příděl rumu pro celou leteckou posádku; postarejte se o to, prosím vás, pane Rolande, pane Dyere,“ přikazoval, když se spouštěl z Temerairova hřbetu. Emily a Dyer obcházeli s láhvemi pálenky a sklenkou a každý muž si vypil svůj díl. Laurence si zavdal jako poslední, s povděkem. Palčivá pálenka alespoň hned zahřála.

Zamířil zpět, aby promluvil s Keynesem o vejcích.

„Vůbec nic se jim nestalo,“ ujistil ho ranhojič. „Takhle vydrží bez obtíží ještě měsíc.“

„Máte už nějakou jasnější představu, kdy se začnou klubat?“ zajímal se Laurence.

„Naprosto nic se nezměnilo,“ odbyl ho Keynes s obvyklou nevrlostí. „Pořád musíme počítat se třemi až pěti týdny, jinak bych to přece hlásil.“

„Výborně,“ řekl Laurence a poslal ho, aby prohlédl Temeraira, jestli jeho svaly v důsledku přílišné námahy neutrpěly nějakou újmu, které si v zápalu boje nebo v momentálním zarmoucení nemusel všimnout.

„Nejvíc se to zvrtlo tím, že nás přepadli ze zálohy,“

naříkal Temeraire, když se po něm Keynes drápal, „a ty zatracené formace! Ach jo, Laurenci, měl jsem se víc ozvat a donutit je, aby poslechli.“

„To se ti vzhledem k situaci sotva mohlo podařit,“

chlácholil ho Laurence. „Nic si, prosím tě, nevyčítej a radši popřemýšlej, jak by se formační manévry daly co nejsnáz vylepšit, aby v tom neměli velký zmatek. Doufám, že se nám je teď už povede přesvědčit, aby si od tebe dali poradit, a pokud ano, napravíme zásadní chybu v taktice, a přitom to nebude stát víc než prohru v jedné srážce. Ta lekce sice bolela, ale pak si budeme blahopřát, že to nedopadlo hůř.“

*

K Jeně dorazili nad ránem. Armáda těsně obestupovala město a stahovala se do sebe. Francouzi se u Gery zmocnili zoufale potřebného zásobovacího vlaku a skladiště ve městě byla už skoro prázdná. Temerairovi zbývala k jídlu už jen jedna jediná malá ovečka. Aby nabyla, Kung Su ji podusil s voňavými bylinami, které nasbíral, a Temeraire se tak najedl lépe než posádka, která se musela spokojit s jakous takous narychlo ukuchtěnou ovesnou kaší a upraženým chlebem.

Po celém táboře se ozývalo nepěkné reptání, když Laurence procházel kolem ohňů. Saští opozdilci loudající se z bojiště bručeli, že útok odnesli nejhůře oni, když je velení obětovalo, aby se pokusili Francouze zadržet. Ke vší smůle přibyla ještě jedna porážka: generál Tauentzein, který se stahoval z Hofu před postupujícími Francouzi, se vytrhl z rukou maršála Soulta a vpadl přímo do rukou maršála Bernadotta, z deště rovnou pod okap, a než konečně vyvázl, ztratil čtyři sta mužů. To by rozladilo kohokoli, tím spíše ty, kdo počítali se snadným, zaručeným vítězstvím. Z dřívějšího svrchovaného sebevědomí zbývalo pramálo.

Dyhern spolu s ostatními pruskými letci, jak Laurence zjistil, našel nevalné pohodlí v nevelké rozdrbané chatrči, kterou její rolničtí obyvatelé kvapně opustili ve chvíli, kdy se jim na pole snesli draci. „Nenavrhuji žádné zásadní změny,“ upozorňoval naléhavě Laurence, když rozkládal

nákresy pořízené podle Temerairových pokynů, „jen takové úpravy, které lze snadno včlenit. Jakékoli riziko, které tak zoufalé doladění v hodině dvanácté obnáší, sotva obstojí v porovnání s katastrofou, která najisto hrozí, pokud se nic neudělá.“

„Máte dost taktu, abyste si odpustil Já vám to říkal,“

opáčil Dyhern, „ale já to přesto slyším. Tak tedy dobře, necháme draka, aby nás školil, a uvidíme, co se dá dělat.

Aspoň nebudeme jen sedět na základně a lízat si rány jako spráskaní psi.“

Spolu s ostatními kapitány do té chvíle sklesle seděli kolem skoro prázdného stolu a mlčky pili. Teď s nesmírným úsilím vyburcoval sebe i je a pouhou silou své osobnosti jim dodal novou odvahu, vyčinil jim, že klesli na duchu, a málem je doslova vyvlekl ven a zpátky k jejich drakům.

Pohyb jim zvedl hlavu i náladu, zvláště pak Temerairovi. S

rozzářenýma očima si sedl na zadní, zatímco se shromaždovali, a s radostí se vrhl do cvičení, při němž jim předváděl nové letové sestavy, které vymyslel.

Laurence s Granbym k nim sice mnoho nedodali, ale zato je hodně zjednodušili. Náročné manévry, které Temeraire prováděl bez mrknutí, prostě přesahovaly míru obratnosti většiny západních dračích plemen. Pruští draci, dlouho podrobovaní úmornému drilu, se s novými sestavami i při výrazném zpomalení zpočátku značně potýkali, záhy se ovšem začala projevovat preciznost vštípená pravidelným

výcvikem a po zhruba tuctu přeletů cítili krom únavy i vítězství. Nenápadně se přitrousili i další draci z armády, aby se podívali, a zakrátko se objevili i jejich letci. Když Dyhern s formací konečně zamířil na zem k odpočinku, rázem je zaplavily otázky a vzápětí už dvě jiné formace ve vzduchu zkoušely, co dovedou.

Nácvik však to odpoledne přerušila nová změna plánů: vojsko se nanovo shromaždovalo u Výmaru, aby se stáhlo a chránilo komunikační spojení s Berlínem, draci měli přitom opět vyrazit v čele. Zpráva vyvolala rozzlobené reptání, ačkoliv veškeré pochodování sem tam i měnění příkazů do té chvíle dobrou náladu nekazilo, vnímalo se jako nevyhnutelnost daná kolísavostí války. Znovu ale neuspořádaně ustupovat, jako by je stačilo zahnat domů pár drobných francouzských vítězství, to všechny rozezlilo, zmatek v rozkazech navíc nesl ještě znepokojivější přídech nerozhodnosti mezi veliteli.

V tomto vzpurném rozpoložení je ještě ke všemu zastihla zvěst, že nebohý princ Ludvík zaujal postavení za Sálou v reakci na Hohenloheovy nejasné příkazy, v nichž se sice skutečně naznačovalo, že se postupuje, tento postup však neměl řádné posvěcení ze strany Brunswicka ani krále. Celá armáda se nakonec k jihu ani nepohnula, plány se Hohenlohemu zjevně rozležely v hlavě.

„Poslal nový povel k ústupu,“ konstatoval trpce Dyhern, když tu novinu vyslechl od jednoho Ludvíkova pobočníka,

který se právě pěšmo dotrmácel zpátky do tábora, protože pod ním při přechodu Sály padl kůň. „Tehdy už jsme ale byli pohlcení bojem a našemu princi zbývala necelá hodina života. Tak Prusko zahodilo jednoho ze svých nejlepších vojáků.“

Nedalo se říci, že by se bouřili, všechny je ale zachvátila silná zlost a – co bylo ještě horší – i znechucení.

Vítězoslavný pocit, který to odpoledne nabyli, se vytratil.

Mlčky se rozešli na několik palouků, aby dohlédli na balení.

*

Slyšet, jak ze základny odlétá dračí kurýr, začalo být protivné, věstilo to totiž, že se koná další porada bez konce a výsledku. Laurence se tím plácáním křídel probudil ráno ještě za tmy a bos se jen v košili vykulil ze stanu, aby si v sudu s vodou opláchl obličej. Ještě sice nemrzlo, ale zato záblo tak, že to vyhánělo všechen spánek z těla. Temeraire ještě oddechoval, z nozder mu přitom stoupaly teplé obláčky. Salyer pohotově zvedl hlavu, když Laurence nahlédl do stísněného polovičního stanu, kde hoch ještě s chrupajícím Allenem držel noční stráž u vajec. Nejteplejší místo v táboře kryla zdvojená celta a ohřívací koš žhnul.

Tábořili teď kousek na sever od Jeny, při východním okraji pruské armády, už skoro sjednocené, protože vévoda

Brunswick se se svými vlastními vojenskými jednotkami v noci přesunul blíž. Celá krajina jako by žila táborovými ohni, jejichž dým se smutně mísil s hořícím městečkem v dáli, předchozího večera vypuklo mezi Hohenloheovými vojáky cosi mezi panikou a vzbouřením kvůli nouzi o jídlo a přehršli špatných zpráv. Přímo na jihu byl opět spatřen francouzský předvoj a několik očekávaných proviantních vlaků nedorazilo. To už bylo příliš, zvláště pro Sasy, kteří byli jako spojenci od počátku vlažní a nyní i veskrze rozčarovaní.

Dračí ležení se nacházelo stranou tábora, a Laurence z toho neblahého dění tedy mnoho neviděl, než se ale podařilo obnovit klid, mezi budovami vzplály ohně, takže ranní vzduch palčivě čpěl dýmem a poletujícím popelem nasáklým hustou mlhou. Bylo časné ráno třináctého října, do Pruska dorazili už bezmála před měsícem a jemu stále ještě nepřišla z Anglie ani řádka, pošta v zemi plné ozbrojených mužů chodila pomalu a nejistě. Stál sám s čajem na kraji palouku a toužebně se díval k severu. Chybějící kontakt na něj hluboce doléhal, bylo to přitom tak mučivě blízko, a on zřídka pocítil takový stesk po domově, byť třeba o tisíc mil dál.

Slunce se začínalo prodírat k rozbřesku, mlha se ale zarputile držela dál a jako hustá šedá kaše zalévala celé tábořiště. Zvuky daleko nedolétly, přízračně zmíraly, nebo se zase ozývaly zdánlivě odnikud, takže člověk viděl

strašidelně ztichlé postavy, pohybující se zcela nehlasně, a odjinud slyšel těkající hlasy odpoutané od těl. Muži mátožně vstávali a chápali se práce, moc toho přitom mezi sebou nenamluvili, tak byli unavení a hladoví.

Příkazy přišly krátce po desáté hodině dopoledne: hlavní část armády měla ustoupit k severu přes Auerstadt, přičemž Hohenloheovy jednotky měly bránit pozice a krýt ústup.

Laurence psaní mlčky přečetl a beze slova je vrátil Dyhernovu běžci. Nehodlal kritizovat pruské velení před pruským vojákem. Prusové mezi sebou projevovali menší zdrženlivost a hlasitě se vyjadřovali ve vlastní řeči, když rozkaz putoval od úst k ústům.

„Říkají, že bychom se tu s Francouzi měli řádně utkat, a podle mě mají pravdu,“ ozval se Temeraire. „K čemu jinému tu jsme, když ne k boji? To už jsme mohli rovnou zůstat v Drážďanech, takhle jen pochodujeme sem tam. Je to, jako bychom utíkali.“

„Nám nepřísluší takhle mluvit,“ krotil ho Laurence.

„Třeba se podařilo vyzvědět něco, o čem nevíme a co tyhle manévry ospravedlňuje.“ Byla to chabá útěcha a sám Laurence jí moc nevěřil.

Sami se ještě nějakou dobu neměli hnout z místa, a protože draci nedostali už tři dni pořádně najíst, byl vydán rozkaz, aby se nijak nenamáhali, každou chvíli totiž mohli být povoláni k novému pochodu či bitvě, ačkoli to teď alespoň tolik nehrozilo. Temeraire se uvelebil, aby klímal a

nechal si zdát o ovcích, a Laurence se obrátil ke Granbymu: „Johne, jdu to obhlédnout odněkud z výšky, kam nesahá ta zatrolená mlha,“ a předal mu velení.

*

Zploštělý pahorek Landgrafenberg se vypínal nad planinou a údolím Jeny. Laurence si za průvodce opět vzal mladého Badenhaura a spolu si razili cestu po lesnatých svazích úzkou křivolakou roklí, která se místy topila v krutě ostnitém ostružiní. Ve výši se pak stezka ztrácela ve vysoké trávě, seno tam nikdo nekosil, strmý sráz nestál za námahu, vzrostlejší stromy však byly přesto tu a tam vykácené a holé pláňky udupané ovcemi. Pár jich bez zájmu zvedlo hlavu a odcupitalo do kapradiní.

Po téměř hodinovém trmácení se celí zpocení dovláčeli na vrchol. „Tak,“ hlesl Badenhaur a rukou němě ukázal na nádherný výhled. Laurence přikývl. Ve velké dálce se obzor uzavíral kruhem kouřově modrých hor, ale z jejich ideální pozorovatelny se nabízel pohled na celou dolinu, která se kolem nich prostírala skoro jako živá mapa, mírnější kopečky se tam ježily žloutnoucími buky a roztroušenými hájky stále zelených jehličnanů, mezi nimiž blýskalo bílou kůrou pár bříz. Pole, většinou hnědožlutá a sklizená, se matně rýsovala v slabém podzimním světle, které vytvářelo

dojem, jako by den už značně pokročil, a rozesetá stavení oblévalo jako zářící reliéfy.

Mohutná hradba mraků táhnoucích vytrvale k západu jim v tu chvíli zacláněla slunce, stín šplhal vzhůru po svazích a přes kopce. Naopak na řeku Sálu zaklesnutou mezi vzdálenější vrchy dopadala sluneční zář naplno a hladina se jim před očima blyštěla tak, že Laurencovi od toho jasu málem vyrážely slzy. Vítr sílil, ozýval se nehlasný praskot svraskalého listí a suchých větví, do toho zaznívalo silnější dunivé rachocení, docela jako když se poprvé vyduje plachta, jen to nebralo konce. Jinak panovalo neskonalé ticho. Vzduch podivně postrádal chuť i vůni, nebyl v něm cítit pach zvířat ani tlení, půda už zatuhla mrazem.

Na úbočí hory, ze které vyšli, ležela v semknutých řadách pruská armáda, valnou měrou zakrytá mocným příkrovem mlhy. Tu a tam však sluneční paprsky přece jen srdnatě pableskovaly na bajonetech Brunswickových pluků, které se vydávaly na sever k Auerstadtu. Laurence se šel opatrně podívat na druhou stranu, kde se rozkládalo městečko. Žádná jasná stopa Francouze neprozrazovala, ohně v Jeně už ale dohasínaly a oranžově žhnoucí trosky, z té výšky podobné oharkům, po řadě zhášely vprostřed nezřetelně pokřikujících hlasů. Laurence spíš jen tušil obrysy koní jezdících dokola s vozíky k řece a přivážejících vodu.

Stál, obhlížel terén, posunky se dorozumíval s Badenhaurem, sem tam je prokládal i skrovnou francouzštinou, kterou oba vládli, až naráz oba strnuli.

Poryv větru odvál od města sloup hustého stoupajícího dýmu a odhalil draka, který se blížil na dohled od východu.

Byla to Lien, letěla přes řeku a město svižně jako ptáček, chvílemi se přitom ve vzduchu zastavovala. Laurence na okamžik s úděsem podlehl dojmu, že dračice míří přímo k nim. Byl to jen mžik, vzápětí však pochopil, že to nebyl pouhý dojem.

Badenhaur ho strhl za paži, společně se vrhli k zemi a odplazili se k ostružiní, jehož dlouhé ostny je drásaly a tahaly. Po nějakých šesti metrech v trní našli úkryt vyhloubený v zemi i houští: ovčí útočiště. Šlahouny šelestily i poté, co se uvelebili v dolíku, a po chvíli přicupitala ovce, která se kopýtky drala k nim do mělké prohlubně, za sebou přitom nechávala mohutné chomáče vlny servané trny, což byla vítaná clona. Svalila se vedle nich celá roztřesená, lidská společnost jí snad byla na oplátku jakous takous útěchou, když bílá dračice skládala obří křídla a ladně se snášela na vrcholek.

Laurence s napětím vyčkával. Jestli je zahlédla, jestli je pronásledovala, ostružinová houština ji nemohla na dlouho zadržet. Ona ale odvrátila oči, zajímal ji spíše výhled, kterému se předtím věnovali i oni sami. V jejím vzhledu se cosi proměnilo. V Číně ji Laurence viděl okrášlenou

rafinovanými kreacemi ze zlata a rubínů, v Istanbulu byla prostá jakýchkoli šperků, teď však měla na sobě dočista jinou ozdobu, cosi jako diadém obepnutý těsně v ohbí límce a důmyslně přichycený k okrajům a čelisti a uprostřed té okrasy vyrobené nikoli ze zlata, ale z blýskavé oceli, i v slabém ranním přísvitu vyzývavě zářil ohromný diamant, velký takřka jako slepičí vejce.

Ze hřbetu se jí spustil muž ve francouzské vojenské uniformě a seskočil na zem. Laurence se silně podivil, že na sobě vůbec někoho snesla, tím spíše tak obyčejného. Voják neměl na hlavě nic než řídnoucí tmavé vlasy, přes stejnokroj řadového vojína mu visel těžký kožený kabát, vysoké černé holínky mu sahaly přes krátké kalhoty a u pasu se mu houpal solidní meč.

„To se povedlo, naši hostitelé nás přišli sborem uvítat,“

řekl francouzsky se zvláštním přízvukem a přitom roztáhl dalekohled, aby obhlédl pruskou armádu, zvláště pak šiky valící se silnicí k severu. „Nechali jsme je příliš dlouho čekat, to se ale už brzy napraví. Davout s Bernadottem nám ty chlapíky hned zase pošlou zpátky. Nikde nevidím královský prapor, ty ano?“

„Ne, a neměli bychom ho tu vyhlížet moc dlouho, když nemáme postavené žádné hlídky. Jste tu moc na ráně,“

opáčila Lien nesouhlasným tónem, terén přitom přehlížela jen dosti nedbale, její krvavě rudé oči daleko nedohlédly.

„To jsou mi strachy, s tebou po boku mi přece nic nehrozí!“ pokáral ji voják se smíchem a úsměv, kterým po ní blýskl, mu ozářil celou tvář.

Badenhaur drtil Laurencovi paži málem jako v křeči.

„Bonaparte,“ sykl Prus, když se na něj Laurence podíval.

Laurence se v úžasu otočil a naklonil se do ostružiní, aby lépe viděl: ten muž nebyl vůbec tak zakrslý, jak si onoho Korsičana podle líčení v britských novinách představoval, spíše byl sporý než nedorostlý. Teď, když sršel energií, velké šedé oči mu zářily a tvář měl lehce zardělou od studeného větru, se o něm skoro dalo i říci, že je pohledný.

„Není kam spěchat,“ dodal Bonaparte. „Můžeme jim, myslím, dopřát ještě tři čtvrtě hodiny a nechat je, aby vyslali na cestu další pluk. Trocha pochodování z místa na místo je správně naladí.“

Většinu vytčeného času strávil přecházením po hraně návrší a s výrazem hodně podobným dravci zadumaně vyhlížel na pláň dole, zatímco Laurence s Badenhaurem, uvěznění v ostružiní, se mučili pomyšlením, co čeká jejich druhy. Laurence, vytržený zachvěním po svém boku, zvedl hlavu. Badenhaurova ruka se přikradla k pistoli a v poručíkově obličeji se mihl záblesk strašlivé nerozhodnosti.

Laurence mu položil ruku na paži, aby ho zadržel, a mladík, pobledlý a zahanbený, ihned sklopil oči a odtáhl ruku. Laurence mu pro uklidnění mlčky zacloumal ramenem. To pokušení dobře chápal, nebylo možné

nepropadat nejzběsilejším myšlenkám, když sotva o deset metrů dál stál strůjce utrpení celé Evropy. Pokud by kynula nějaká naděje ho zajmout, bylo by rozhodně jejich povinností se o to pokusit, jakkoli to hrozilo osobní katastrofou, z křoví se ale výpad v žádném případě nemohl zdařit. Už prvním pohybem by na sebe upozornili Lien a Laurence přitom z vlastní zkušenosti věděl, jak pohotově dokáže nebešťan jednat. Jedinou šanci jim skutečně skýtala pistole, ale z úkrytu mu vypálit vražednou ránu do nic netušících zad, to nešlo.

Jejich úkol byl prostý: museli nepozorovaně počkat a pak co nejrychleji spěchat do tábora se zprávou, že Napoleon je svírá do kleští. Sám přitom ještě mohl padnout do vlastní jámy a mohlo se dobýt čestné vítězství. Záleželo ale na každé minutě a bylo skrz na skrz utrpení, když museli bez hlesu a bez hnutí ležet a přitom sledovat, jak císař rozvažuje.

„Mlha už mizí,“ upozornila ho Lien, která neklidně pošvihávala ocasem a mžourala dolů na pozice Hohenloheova dělostřelectva, odkud byl na horu přímý výhled. „Neměl byste takhle riskovat, radši hned leťme pryč. Krom toho jste přece obdržel všechny potřebné zprávy.“

„Ano, ano, ty moje chůvo,“ utrousil Bonaparte roztržitě a přitom se znovu díval dalekohledem. „To je ale něco docela jiného, když to vidím na vlastní oči. V elevacích na mých

mapách je nejméně pět nepřesností, to se nemusí ani měřit, a to jízdní dělostřelectvo vlevo nemá tříliberní, ale šestiliberní kanony.“

„Císař nemůže zároveň dělat zvěda,“ napomenula ho ostře. „Pokud nevěříte svým podřízeným, měl byste je vyměnit, a ne to dohánět za ně.“

„Nu to je mi ale nějaké poučování!“ opáčil Bonaparte s předstíraným roztrpčením. „Takhle se mnou nemluví ani Berthier.“

„To by měl, když nemáte rozum,“ odbyla ho. „Pojďte, přece je nebudete provokovat, aby sem nahoru vtrhli a pokusili se ten vrchol zabrat,“ dodala chlácholivě.

„To už promeškali příležitost,“ namítl. „Ale dobrá, dám na tebe, tak či onak je na čase pustit se do díla.“ Konečně odložil dalekohled a nakročil do pařátů nastavených jako misky, jako by se od draka nechal nosit celý život.

Badenhaur nedbal opatrnosti a dral se ostružiním, ještě než dračice stačila odlétnout. Laurence vyběhl na palouk za ním a zastavil se, aby ještě jednou obhlédl okolí a zapátral po francouzské armádě. Řídnoucí, slábnoucí mlha v cárech odplývala a Laurence teď jasně viděl, jak jednotky maršála Lannese kolem Jeny usilovně plní sklady municí a proviantem, z vypálených dutin domů zachraňují dřevo i další suroviny na stavbu přístřeší a budují prázdné ohrady.

Přestože ale dalekohled vysouval a rozhlížel se všemi směry, nikde v bezprostředním dohledu nezahlédl ani stopy

po nějakém dalším uskupení francouzských vojsk, rozhodně tedy ne na této straně řeky Sály. Kde Bonaparte hodlal vzít vojáky, aby mohl nějak zaútočit, to skutečně nechápal.

„Třeba se nám ještě podaří tyhle pahorky obsadit, než stačí nasadit svoje muže,“ poznamenal Laurence nepřítomně, jen napůl k Badenhaurovi. Dělostřelecká baterie mohla z té pozice ovládnout celou planinu, nebylo divu, že se Bonaparte chtěl toho místa zmocnit. Nevztáhl po něm ale ruku včas, jak se zdálo.

A pak se zpoza vzdálených lesů začali vynořovat draci jako čertíci z krabičky, ne lehké váhy, s nimiž se utkali v bitvě u Saalfeldu, ale střední váhy, které tvořily základ každého letectva: pęcheurové a papilloni, neseřazení ve formaci, se řítili ohromnou rychlostí. Přistávali mezi francouzské jednotky zabírající Jenu, na jejich vzhledu přitom bylo cosi podivného. Když si je Laurence dalekohledem přiblížil, postřehl, že jsou všichni takřka úplně obsypaní vojáky. Nenesli jen své vlastní posádky, ale celé roty pěšáků visících v hedvábných přepravních závěsech obdobným stylem, jaký Laurence viděl v Číně, kde se takto dopravovali obyčejní civilní obyvatelé, jen tady byli muži nepoměrně natěsnanější.

Každý měl vlastní pušku a tlumok a největší drak nesl sto či více mužů. Ani pařáty přitom neměli prázdné, s vypětím vláčeli i bedny střeliva, obrovské pytle proviantu a k velkému úžasu také sítě plné živých zvířat, která po

složení do ohrad a vyproštění mátožně bloudila, vrážela do ohrady a padala, omámení na nich bylo znát stejně jako na vepřích, s nimiž nedlouho předtím letěl přes hory Temeraire.

Laurence stísněně pochopil proklatou důmyslnost té lsti: jestliže si francouzští draci s sebou takto nesli vlastní zásoby, mohlo jich být nasazeno nepočítaně, a ne jen těch pár tuctů jako maximum, které mohla uživit armáda pochodující nepřátelským územím.

Během deseti minut se na zemi shromáždila bezmála tisícovka mužů a draci už vyráželi zpět pro další náklad.

Měli to, jak Laurence odhadoval, sotva pět mil daleko, pětimílový úsek byl ale bez silnice, hustě zalesněný a přeťatý řekou. Pluk by ho za obvyklých podmínek překonával několik hodin, takhle se ovšem přesun na nové pozice počítal na minuty.

Jak Bonaparte přiměl své muže k tomu, aby se zavěsili na draky a nechali se nést vzduchem, to si Laurence stěží dokázal představit a neměl ani čas nad tím dumat, protože Badenhaur ho nehlasně táhl pryč. V dáli se ve vší své obrovitosti a děsivé nádheře vynořovali draci těžké váhy z rodu l’armée de l’air, chevalier a chanson-de-guerre a mířili přímo k samotnému vrcholku, nenesli přitom žádný proviant ani munici, ale pouze polní děla.

Laurence a Badenhaur se vrhli po svahu, nohy se jim v oblaku kamínků na příkré pěšině smekaly a podkluzovaly, tváře jim drásala mračna prachu a tlejícího listí, které vířili

draci přistávající na vrcholku. V půli srázu se Laurence odvážil postát tak dlouho, aby se ještě jednou ohlédl zpátky.

Z draků těžké váhy sesedali po dvojicích a trojicích pluky mužů, kteří se ihned rozbíhali, aby rozestavili děla podél nejzazšího okraje, drakům se přitom rozpínalo pobřišní řemení, z něhož se vedle nich vykládaly velké hromady dělových koulí a kartáčových střel.

Pouštět se s nimi do boje o vrcholek nemělo smysl a na ústup nebyla naděje. Nezbývalo než se utkat v bitvě, přesně jak si přál Napoleon, ve stínu francouzských děl.

Kapitola 14

Mezi dělostřeleckými bateriemi létala rozohněná slova, ještě než Laurence vůbec stačil vyjít od Hohenloheho ze stanu. Nejrychlejší kurýři se už zatím zoufale hnali za Brunswickem a králem i na západ, aby povolali zálohy z Výmaru. Nebylo jiné cesty než se co možná nejdřív soustředit a dát se do boje. Laurence si sám za sebe mohl málem blahopřát, že je Francouzi dostihli, i když z nenadálosti jejich úderu velkou radost neměl. Připadalo mu stejně jako Temerairovi, že se velitelé v předešlém týdnu urputně snažili vyhnout přesně té válce, kterou vyprovokovali a kterou všichni jejich muži byli připraveni vydržet. To hloupé zbabělé otálení mohlo pouze oslabit morálku, vyčerpat zásoby a ohrozit nekryté detašované jednotky tím, že po řadě padnou tak jako nebohý princ Ludvík.

Vyhlídka na boj docela zaplašila neklid, který v táboře vládl, a železná kázeň i drezura se prospěšně projevovaly.

Když Laurence kvapem procházel ležením, slyšel smích i žertovný tón v hlasech. Povel k nástupu do zbraně se všude setkával s okamžitou odezvou, a třebaže muži sami byli v zuboženém stavu, promočení a ztýraní hladem, o své zbraně

dbali a jejich barvy zvesela zavlály ve výši, obrovité prapory zapráskaly ve větru jako salva z mušket.

„Laurenci, honem, honem, už bojují bez nás!“ volal naléhavě Temeraire, který se vsedě vypínal na zadních a hlavu vykláněl ze základny tak, že zahlédl Laurence dřív, než vůbec na mýtinu došel.

„Slibuju ti, že si dneska zabojuješ ještě dost, ať se do té řeže vrhneme sebepozději,“ prohlásil Laurence, naskočil do Temerairovy nastavené tlapy rychlostí bez oné trpělivosti, ke které sám radil, a s pomocí Granbyho podané ruky se hbitě vyhoupl na své místo. Celá posádka už zatím nasedla, Prusové stejně jako Britové, a Badenhaur, školený jako signalista, se rozechvěle usadil po Laurencově boku.

„Pane Fellowesi, pane Keynesi, věřím, že se především postaráte o bezpečnost vajec,“ křikl dolů Laurence, který se připnul přezkami k postroji právě včas. Temeraire už stoupal vzhůru, takže Laurencovi bylo odpovědí jen jejich mávání, jinak veškerá slova zanikala ve svištění křídel, když vyráželi do přední linie bojiště, aby se utkali s blížícím se francouzským předvojem.

*

Hodiny nato, když se odbyla první srážka toho dopoledne, s nimi Eroica slétl na zem v údolíčku, kde se

draci mohli trochu nalokat vody a opět nabrat dech.

Temeraire, jak Laurence s radostí sledoval, se držel dobře a na duchu neklesal, i když se dalo říci, že je nepřítel odrazil.

Byla skutečně pramalá naděje, že se podaří Francouzům zamezit, aby zabrali pozice, když už měli na výšinách rozestavená děla. Alespoň však byli nuceni za dobyté území zaplatit a Prusové získali dostatek času nasadit své vlastní pluky.

Temeraire i ostatní draci nejenže nepropadali sklíčenosti, ale naopak bojem ožili a těšili se na další klání. Námaha se nadto vyplatila: málokterému drakovi se nepovedlo ukořistit pár koňských zdechlin k snědku, byli tedy nasycení lépe než po mnoho dnů předtím a patřičně také sršeli energií. Když čekali, až na ně dojde řada při pití, dokonce na sebe přes údolí pokřikovali, jak moc se vyznamenali a jak kterého nepřátelského draka vyřídili a podobně. Laurence pokládal jejich holedbání za přehnané, protože planina nebyla zcela posetá mrtvolami jejich obětí, jim ale radost z chvástání žádné takové ohledy nekalily. Muži zůstali na hřbetě, kde si mezi sebou podávali suchary a polní láhve, kapitáni se však na chvíli sešli k poradě.

„Laurenci,“ řekl mu Temeraire, když z něj Laurence slézal, aby se přidal k ostatním, „ten kůň, co ho jím, se mi zdá dost divný, má na hlavě čepici.“

Na bezvládně klimbající hlavě byla nasazená jakási zvláštní kapuce připevněná k ohlávce a vyrobená z nějaké

tenké bavlny, velmi lehké, průzory však měla téměř úplně obepnuté pevnou dřevěnou obrubou a nozdry překryté jakýmisi váčky. Temeraire onu podivnou kápi přidržel a Laurence z ní nožem odřízl jeden míšek. Sušené květy a byliny v něm už sice zvlhly krví a výpary koňského dechu, přesto ale Laurencovi silně zavoněly do nosu.

„Takhle u chřípí to nejspíš mají, aby necítili draky a neplašili se,“ konstatoval Granby, když to spolu s Laurencem prohlédl. „Troufal bych si tvrdit, že stejně tak to dělají s jízdním vojskem a draky v Číně.“

„To je zlé, moc zlé,“ povzdechl si Dyhern, když ho s tím zjištěním Laurence seznámil. „To znamená, že budou moci nasadit jízdu v dračí palbě, kde mi naši využít nemůžeme.

Schleizi, leťte to radši rovnou vyřídit generálům,“ dodal ke kapitánovi jednoho z jeho draků lehké váhy a dotyčný s kývnutím utíkal zpátky ke svému drakovi.

*

Nepobyli na zemi ani patnáct minut a svět, nad který opět vzlétli, se proměnil. Velké klání se teď pod nimi odvíjelo v plné šíři. Laurence nikdy nic podobného neviděl.

V celém pětimílovém pásu vesnic, polí a lesů se šikovaly pluky, železné i ocelové kování se blyštělo na slunci v záplavě barev, jimiž po tisících, po desetitisících zářily

zelené, rudé a modré uniformy shromážděných regimentů, které se hrnuly do bojových linií, jako by předváděly monstrózní balet doprovázený pronikavým ržáním koní, skřípěním a drkotáním kol zásobovacích vozů, hromovým duněním polních děl.

„Laurenci,“ vyhrkl Temeraire, „kolik jich je!“ Při pohledu na tu nezměrnost si i draci mohli právem připadat malí, takový pocit přitom Temerairovi nemohl být cizejší.

Zastavil se ve vzduchu, nejistě se vznášel na místě a obhlížel bojiště.

Bílošedý dým ze spáleného střelného prachu se hnal přes pole v oblacích vplouvajících do lesů mezi duby a borovice.

Na pruském levém křídle u jedné vesničky pokračoval tuhý boj, utkávalo se tam dobře přes deset tisíc mužů, jak Laurence odhadoval, a přece to bylo docela zanedbatelné.

Jinde si Francouzi popřávali klid, aby posílili své řady, v prostoru, který už ovládli. Po mostech přes Sálu se řinuli muži i koně, na praporech jim zlatě svítili orli a další posily přilétaly na dračím hřbetě. Na prvním bojišti toho dopoledne leželi mrtví, které tam obě strany zanechaly, pohřeb jim však mohlo připravit jedině vítězství nebo čas.

Temeraire se polohlasem ozval: „To jsem netušil, že bitvy můžou být tak obrovské. Kam máme vyrazit? Někteří ti muži jsou daleko, nemůžeme pomoct všem.“

„My můžeme jen plnit svou úlohu, jak nejlépe umíme,“

vysvětloval mu Laurence. „Vítězství jediný člověk ani drak

sám nedosáhne, to je práce generálů. My musíme přesně sledovat rozkazy i signály a plnit, co se po nás žádá.“

Temeraire rozpačitě zabručel. „Ale co když třeba naši generálové za moc nestojí?“

Otázka byla nemile na místě. Ihned se nabídlo bezděčné srovnání mezi oním jiskrně hledícím štíhlým chlapíkem, který tam na kopci tolik sršel jistotou a rozhodností, a staříky, kteří se ve stanech utápěli v poradách a sporech a donekonečna měnili rozkazy. Vzadu na poli dole Laurence viděl Hohenloheho na koni, na hlavě měl bíle napudrovanou paruku a kolem sebe houf pobíhajících pobočníků, Tauentzein, Holtzendorf a Blücher se přesouvali mezi svými jednotlivými oddíly, vévoda Brunswick ještě nedorazil, jeho vojsko se teprve kvapem vracelo poté, co dostalo povel, aby přerušilo ústup. Nikdo z nich neměl daleko do šedesátky, kdežto na francouzské straně proti nim stáli maršálové, kteří se probojovali revolučními válkami, spolu s mužem držícím jejich otěže, a každý z nich mohl dát starým generálům dvacet let.

„Stojí nestojí, povinnost se nemění a zůstává pro všechny stejná,“ prohlásil Laurence, kterého stálo jisté úsilí, aby tak nepatřičné myšlenky zaplašil. „Kázeň na bojišti může přinést vítězství, i když třeba strategie kulhá, a pokud chybí, najisto hrozí porážka.“

„Rozumím,“ hlesl Temeraire a znovu se rozletěl. Mířil dál a výš, protože francouzští draci lehké váhy opět vzlétali,

aby dotírali na rozvinující se řady pruských pluků, a Eroica se se svou formací obrátil a letěl jim naproti. „Při takovém množství mužů musejí všichni poslouchat, jinak by nebyl vůbec žádný pořádek. Oni sami ani nevidí tak jako my a nevědí, jak si v celku stojí.“ Odmlčel se a s úzkostí v hlase tlumeně dodal: „Laurenci, kdybychom – jedině kdybychom – tuhle válku prohráli a Francouzi znovu zkoušeli vtrhnout do Anglie, že by se nám už určitě podařilo je zadržet?“

„Radši neprohrát,“ odpověděl Laurence zachmuřeně, a pak už se ocitli znovu vprostřed vřavy, panoráma bojiště se tříštilo ve stovku soukromých zápasů jejich vlastního koutku války.

*

Z kraje odpoledne už cítili, že se karta obrací poprvé v jejich prospěch. Brunswickova armáda se valila zpět dvojnásobným tempem, dlouho předtím, než se jich Bonaparte mohl nadat, a Hohenlohe vyslal všechny své pluky. Dvacet jich už bylo nastoupeno v přehlídkovém útvaru na otevřeném bojišti a připravovalo se k útoku na vedoucí jednotky francouzské jízdy přešlapující u vesničky poblíž středu bitvy.

Francouzští draci těžké váhy však do boje stále ještě nevytáhli a větší pruští draci propadali podrážděnosti. Jak se

vyjádřil Temeraire: „To mi nepřipadá správné, motat se jenom tady kolem těch mrňousů. Kde jsou ti obři z jejich strany? Tohle přece není moc spravedlivý boj.“ Z Eroicova bručení bylo zřejmé, že zcela souhlasí, a jeho výpady proti malým francouzským drakům začínaly ztrácet na důrazu.

Konečně se jeden pruský kurýr, vysoko létající mauerfuchs, odvážil bleskově přelétnout francouzské ležení, zatímco ostatní zblízka zaútočili na dráčky lehké váhy.

Vzápětí se s překotným třepáním křídel vracel, aby jim sdělil, že větší francouzští draci už nepřinášejí další muže, ale všichni do jednoho leží na zemi, krmí se a někteří dokonce i pospávají. „Uh!“ vyprskl Temeraire rozlíceně, „to ale musejí být pořádní zbabělci, když spí, zatímco se bojuje.

Jak si to vůbec představují?“

„Můžeme být jedině vděční, nejspíš se tím vláčením děl vyčerpali,“ zauvažoval nahlas Granby.

„Přitom ale naberou síly a budou dost odpočatí, až zas nastoupí,“ poznamenal Laurence. Jejich vlastní strana létala hodiny jen s těmi nejkratšími zastávkami na pití. „Možná bychom se také měli střídat. Temeraire, nechceš na chvilku přistát?“

„Já nejsem vůbec unavený,“ bránil se Temeraire, „a podívej, tamhleti draci něco kují,“ dodal ještě, na odpověď už ale nepočkal a hned se rozletěl, takže se všichni museli okamžitě přitisknout k postroji, aby neztratili rovnováhu, když se ve vzduchu srazil se dvěma francouzskými draky

lehké váhy. Vyděšeně pištící dvojice, která pouze kroužila kolem a obhlížela bojiště, před jeho výpadem hbitě prchla.

Než Laurence stačil svůj návrh zopakovat, dole se rozlehl hlasitý jásot a odpoutal jejich pozornost: vzdor nadále zuřící dělostřelecké palbě se dostavila sama královna Luisa, která tryskem ujížděla podél pruské linie pouze s nevelkou skupinkou draků a s nádherně vlajícím pruským praporem v zádech. Přes sebe měla plášť plukovnické uniformy a k němu i vyztuženou chocholatou čapku, která jí pevně obepínala vyčesané vlasy. Vojáci s vervou provolávali její jméno. Tvořila snad samo srdce pruské válečné strany a už dlouho vybízela k odporu proti Napoleonovi a jeho dravčímu plenění Evropy. Její neohroženost nemohla než dodat mužům odvahu. Na bojišti byl i král, jeho prapor vlál o kus dál na pruském levém křídle, a ve všech plucích velitelé čelili palbě spolu se svými muži.

Sotva královna bojiště opustila, zazněl rozkaz. Aby se odvaha posílila ještě víc, předními řadami putovaly láhve a muži si lili pálenku přímo do úst. Bubny ohlásily znamení a pěchota vyrazila do útoku s napřaženými bodáky přímo ze svých řad, muži s drsným rykem vbíhali do úzkých uliček vesnice.

Smrt si vybírala strašlivou daň, zpoza každého okna i zahradní zídky se vynořovali francouzští střelci a bez přestání pálili, bezmála všechny kulky přitom nacházely cíl.

Po rovných úsecích hlavních cest vesnice zatím svištěly rány dělostřelectva, kartáčové střely vyletující z ústí dělových hlavní se tříštily ve smrtící střepiny. Prusové se však hnali vpřed s nepřekonatelnou silou a zbraně po řadě umlkaly, když pruští vojáci vpadali do selských stavení, stodol, zahrad i prasečích chlévů a odpravovali Francouze na jejich stanovištích.

Vesnice byla ztracená a francouzské pluky se zadem valily pryč, ustupovaly sice vyrovnaně, ale přece, ten den takřka poprvé. Prusové se s řevem drali dál a za vesnicí se podle povelů rotných opět seřadili a znovu zasypali ustupující Francouze hrozivou salvou.

„To je, Laurenci, velký úspěch, ne?“ ozval se Temeraire rozjásaně. „A teď je určitě zatlačíme ještě dál, viď?“

„Ano,“ přisvědčil Laurence, který se v návalu nevýslovné úlevy nakláněl, aby si rukoudáním blahopřál s Badenhaurem, „teď uvidíme, jak se to pořádně pohne.“

Už ale neměli příležitost sledovat, jak se na zemi rozpoutává bitva. Badenhaur v nenadálém údivu stiskl Laurencovi ruku jako v kleštích a naznačil mu, aby se otočil.

Z vrcholku Landgrafenbergu se zvedaly shromážděné jednotky francouzského letectva, do boje konečně vyráželi i draci těžké váhy.

Pruští draci naráz radostně zaryčeli a s nově načerpanou energií si začali tropit halasný posměch z pozdního nástupu francouzských draků na bojiště, zatímco čekali, až se ostatní

semknou do formace a vrhnou se do boje. Francouzští draci lehké váhy, kteří se celý den tak srdnatě drželi, ještě jednou hrdinsky napjali síly a vytvořili před přilétajícími draky jakousi clonu, přičemž těkali Prusům kolem hlavy, aby jim zabránili ve výhledu, a křídly jim rušivě třepetali před obličejem. Větší draci popuzeně supěli a sem tam i sekli, ale bez valné pozornosti, spíše natahovali krk, aby něco zahlédli. Dráčci lehké váhy se stáhli až v nejzazší chvíli a Laurence uviděl, že Francouzi vůbec nepřilétají ve formaci.

Tedy skoro – jednu formaci přece jen měli, tu úplně nejobyčejnější, pouhý klín, sestávající ovšem výhradně z draků těžké váhy, v čele jeden grand chevalier, štíhlejší, ale plecitější než Eroica, za ním tři petit chevalierové, každý větší než Temeraire, a vzadu v řadě šest chanson-de-guerre, jen o málo menších, na pohled nepatřičně zářících jásavě oranžovými a žlutými skvrnami. Všichni mohli docela dobře vést vlastní formaci, místo toho však tvořili jedno ohromné, i když těžkopádné uskupení obklopené mohutným neuspořádaným houfem draků střední váhy.

„Tedy, takhle snad vypadá čínská strategie?“ utrousil zírající Granby. „… co mají k čertu za lubem?“ Laurence zaraženě zavrtěl hlavou. Zažili pár přehlídkových cvičení, při kterých se čínští draci pohybovali ve vzduchu spíše jako muži pochodující na zemi v řadách a zástupech, takto neurovnaně nelétali nikdy.

Eroica se se svou formací upnul na střed pruské linie, vycenil zuby a se štvavým řevem se vyřítil vstříc grand chevalierovi. Pruský prapor se mu na ramenou napínal jako další pár křídel. Vzájemně se přibližující formace zrychlovaly, míle se měnily v yardy a ty zase ve stopy, až zmizely úplně. Schylovalo se ke srážce – a pak ta chvíle minula a Eroica se nechápavě, roztrpčeně otočil ve vzduchu: velcí francouzští draci do jednoho prosvištěli obloukem kolem něj a hnali se rovnou na křídla jeho formace, na řady menších draků střední váhy.

„ Feiglings! “ vynadal jim Eroica z plných plic do zbabělců, když sekajícími pařáty rozháněli draky na křídlech jeho formace. Následkem toho letěl skoro úplně sám, a i když obratem znovu vyrazil zpátky, tři francouzští draci střední váhy využili nechráněné pozice a přilétli k němu.

Byli příliš malí, než aby mu mohli přímo uškodit, a ani se o to nepokoušeli, na hřbetě se jim ale tísnilo plno mužů.

Přeskočili hned tři útočné skupiny čítající bezmála dvacet mužů, kteří se s meči a pistolemi v rukách okamžitě chápali Eroicova postroje.

Jeho posádka se nové hrozbě neprodleně postavila, všichni střelci tasili zbraně, naráz zapráskaly výstřely z mušket a nenadálá sprška kulek rozřinčela zdvižené čepele mečů. Tlusté provazce dýmu ze spáleného střelného prachu se rázem vytrácely, jak sebou Eroica zběsile tloukl ve

vzduchu a trhal hlavou hned na tu, hned na onu stranu, aby viděl, k čemu se schyluje, a ochránil kapitána.

Podařilo se mu tak shodit nejednoho nešťastného útočníka, který následně zavlál vzduchem, ostatní se už ale stačili bezpečně připoutat. Eroica tedy podrážel nohy nejen nájezdníkům, ale i své vlastní posádce. Zmatek Francouzům posloužil šťastnou náhodou, dva vzájemně se podpírající poručíci se po jednom takovém záchvěvu udrželi na nohou, zatímco celá posádka popadala, a v nastalé prodlevě vyrazili a odřezali připínací přezky osmi mužům, kteří se zřítili vstříc jisté smrti.

V následujícím lítém, ale krátkém boji se útočící skupinky draly k Eroicovu krku. Dyhern zastřelil dva muže a dalšího skolil úderem šavle, ostří se ale v hrudi probodeného vzpříčilo a nešlo ven, váha hroutícího se těla mu pak zbraň z ruky vytrhla. Francouzi ho popadli za paže, přitiskli mu čepel k hrdlu a křikli na Eroicu: „ Geben Sie oben,“ přitom strhli pruské vlajky a namísto nich vytáhli trikoloru.

Byla to strašlivá porážka a nedalo se jí zabránit.

Temeraire měl sám v patách pětici draků střední váhy, podobně přetížených posádkou, a musel vyvinout nejvyšší rychlost a vynaložit veškerý důvtip, aby zarputilým pronásledovatelům unikl. Tu a tam se pár mužů zoufale odvážilo rizika a přeskočilo mu na hřbet, přestože nebyli nijak blízko, bylo jich ale dost málo, takže je Temeraire

ihned trhnutím odmrštil nebo je vrchaři pokosili mečem či pistolí.

Dračice rodu honneur-d’or se však s nesmírnou troufalostí vrhla Temerairovi přímo na hlavu. Temeraire hlavu instinktivně sklonil, a když se nad ním útočnice prohnala, několik jejích spodařů se pustilo a dopadlo Temerairovi přímo na plece, přičemž zamáčkli mladého Allena a Laurence s Badenhaurem smetli tak, že se jim zapletly údy i řemeny. Laurence naslepo tápal, kde by se mohl zachytit, Badenhaur se zas s přehnanou odvahou pokoušel Laurence zalehnout, aby ho chránil vlastním tělem, jen mu ale bránil v tom, aby se mohl znovu postavit.

Jeho snaha však došla naplnění: s hekáním se zhroutil Laurencovi do náruče a z probodnutého ramene se mu rozlévala temná kaluž krve. Francouz, který mu ránu zasadil, napřahoval meč k dalšímu úderu. Granby se proti skrovné skupince útočníků s křikem rozehnal a donutil je o tři kroky couvnout. Laurence se konečně zvedl a vyjekl – Granby odhodil řemení, aby mohl provést výpad, a dva francouzští vojáci, kteří ho chytili za paže, ho svrhli z Temerairova boku.

„Temeraire!“ volal Laurence. „Temeraire!“

Zem mu odlétla pod nohama, když se Temeraire zhoupl vpřed, střemhlav se vyřítil za Granbyho padajícím tělem a mohutně přitom zabíral křídly. Ta závratná rychlost zvedající žaludek brala Laurencovi dech, rozmazaná zem se

jim hnala v ústrety a všude kolem se ozývalo jakoby včelí bzučení, to však jen svištěly kulky, když se snášeli nad bojiště. A nato Temeraire opět vývrtkovitě vzlétl a zamířil pryč, ohonem přitom posekal na třísky mladý doubek.

Laurence se ruku za rukou vydrápal po řemení a podíval se Temerairovi přes rameno. Granby s funěním ležel Temerairovi v drápech a snažil se zarazit krev, která se mu proudem valila z nosu.

Laurence se vyhoupl na nohy a sáhl po meči. Francouzi se opět vrhali do útoku. Zuřivě ťal prvního jílcem do obličeje, pod pěstí v rukavici přitom ucítil, jak praská kost, pak vytasil čepel z pochvy a rozmáchl se po druhém. Bylo to poprvé, kdy čínským mečem ťal do těla: čepel odsekla muži hlavu takřka bez zadrhnutí.

Laurence, strnulý údivem i zpětným rázem, zíral na bezhlavé tělo a rukou stále ještě svíral meč. Potom Allen se zpožděním vyskočil, aby se chopil své povinnosti a přeřezal Francouzům řemení, takže jejich těla odpadla, a Laurence se znovu probral. Kvapně otřel meč a zasunul ho zpátky do pochvy. S povděkem se pak vyvlekl zpět na své místo za Temerairovým krkem.

Francouzi obraceli svůj úspěšný manévr po řadě proti ostatním formacím: draci těžké váhy se sborem vrhali na křídla a izolovali vůdce, aby mohli udeřit draci střední váhy.

Eroica letěl se svěšenou hlavou zkroušeně pryč a nebyl sám, v rychlém sledu se za ním vydali tři další pruští draci těžké

váhy, všichni přitom mávali křídly tak pomalu, že mezi jednotlivými máchnutími klesali k zemi. Zbylí členové jejich formací bez nich nejistě těkali, nenadálé ztráty je zaskočily. Za normálních okolností by členové formace takto připravené o vůdce ihned vyrazili posílit jinou formaci, protože ale útok zasáhl všechny naráz, většinou se teď jen navzájem pletli do cesty a vydávali se napospas svým nepřátelům. Francouzští draci těžké váhy se znovu shromáždili a bez ustání je nemilosrdně kosili, střelci kropili jejich posádky strašlivou palbou. Muži houfně padali a ztráty byly tak hrozné, že nejeden drak boj s výkřikem vzdal, ještě než na něj přeskočili útočníci, aby ze zoufalství zachránil aspoň svého kapitána a zbytek posádky.

Poslední tři pruské formace, varované osudem svých spolubojovníků, se pevně semkly a chránily své vůdce.

Přestože se jim dařilo nedovolit nepříteli, aby prorazil jejich řady, platily za to vzdáleností a pozicí, ustavičný tlak je zaháněl pořád dál a dál. Temeraire sám se ocital ve stále zoufalejší situaci, vrhal se hned na tu, hned na onu stranu, v ustavičné palbě, kterou jeho vlastní střelci opětovali sprškami ran. Poručík Riggs dokola chrlil sled povelů, aby neztráceli tempo, i když všichni už stejně nabíjeli, co jim ruce stačily.

Temerairovy šupiny spolu s kroužkovým pancířem, jímž byl opásaný, odrážely valnou část kulí, které k němu náhodou zalétly, ačkoli tu a tam některá přece protrhla

jemnější blánu jeho křídel nebo se mu mělce zaryla do masa.

Necukal, v zápalu boje ta drobná škrábnutí snad ani nevnímal, a vší mocí se upínal k tomu, aby unikl nepříteli.

Laurence ale i přesto zmučeně myslel na to, že také oni budou brzy nuceni z bojiště uprchnout nebo padnou do zajetí; celodenní vypětí už se na Temerairovi projevovalo a jeho obratnost vázla.

Opustit bojiště, uletět v palbě bez rozkazu k ústupu, to si sotva dovedl představit, ale i sami Prusové už přece polevovali, a pokud by se on nestáhl, krom neskonalé újmy, kterou by znamenalo jejich vlastní dopadení, by takřka určitě do rukou nepřítele padla i vejce. Laurence neměl sebemenší chuť takto Francouze odškodňovat za to, že jim kdysi uzmul Temerairovo vejce. Už už se chystal Temeraira odvolat, alespoň aby se vydýchal, když bylo jeho svědomí ušetřeno; do uší se zařízlo břeskné zaburácení, melodické i děsivé zároveň, a jejich nepřátelé se odporoučeli tak nenadále, že to vyráželo dech. Temeraire se třikrát bleskově zatočil dokola, než nabyl uspokojivé jistoty, že mu byl skutečně přán klid, a teprve pak se odvážil zastavit dostatečně dlouho na to, aby Laurence obhlédl situaci.

To zvonivé volání pocházelo od Lien; sama se bitvy neúčastnila, teď se však vznášela na místě za liniemi francouzských draků. Neměla postroj ani posádku, ohromný diamant na čele jí ale v odlescích zapadajícího slunce plál ohnivě oranžovou září, která se skoro vyrovnala spalujícímu

jasu jejích rudých očí. Znovu zvolala a Laurence zdola opět uslyšel dunění bubnů. Z francouzských řad létaly signály a na špici kopce sám Bonaparte na sivém koni přehlížel bojiště, náprsní krunýře obávané císařské gardy za ním ve slunečním světle žhnuly jako roztavené zlato.

Pruské formace se podařilo rozprášit nebo zahnat, a francouzští draci tak získali ve vzduchu jasnou převahu.

Lienino volání jim teď bylo pokynem, aby se sborem zformovali do jedné řady. Francouzské jízdní oddíly dole také vyrazily jako jeden muž a rozštěpily se na obě strany bojiště, všechny koně přitom jezdci štvali na hranici sil, a pěchota ustoupila od přední linie, i když ani za chodu vojsko nepřestávalo pálit z mušket a děl.

Lien popolétla výš a mohutně se nadechla, límec pod ocelovým diadémem se jí přitom rozepjal doširoka kolem hlavy, boky se jí vydouvaly jako plachty rvané vichrem, a pak jí z čelistí vyrazil strašný poryv božského větru.

Nemířila jím na žádný cíl, nesrazila žádného nepřítele a nezasadila ani jedinou ránu; z té obludné síly ale zvonilo v uších, jako by naráz spustila všechna děla světa. Lien měla na hřbetě nějaké tři desítky let oproti Temerairovým dvěma, o něco více narostla a nasbírala nepoměrné množství zkušeností, nejenže však při své mohutnosti dokázala vyvinout větší sílu, ale i jisté rozezvučení, stoupání a klesání jejího hlasu způsobovalo, že se burácení neslo zdánlivě donekonečna. Muži před ním uskakovali po celé délce

bojiště, pruští draci přikrčeně uhýbali; dokonce i Laurence a jeho posádka, kteří už božský vítr znali, instinktivně ucukávali, až se jim řemení přezek napínalo.

Do naprostého ticha, které následovalo, se zarývalo jen zděšené úpění, sténání raněných na bojišti dole, než ale bouřící ozvěna utichla docela, celá řada francouzských draků zvedla hlavu a s hromovým rykem se vrhla směrem k zemi. Těsně před srážkou s terénem stočili střemhlavý let vzhůru; těch pár, kteří to nestihli, se zřítilo a tělem drtilo rozsáhlé úseky pruských šiků, i když přitom řvalo bolestí, jak si pod sebou mačkalo vlastní křídla. Ostatní se však ani nezastavili, klouzali těsně nad zemí a spuštěnými pařáty i ohony drásali zkoprnělé, zaskočené řady pruské pěchoty, a když se pak opět vzdalovali výš a pryč, zůstávaly po nich ohromné krvavé pruhy mrtvých.

Muži se rozprchli. Ještě než vůbec draci udeřili na přední linie, zadní řady se tříštily v bezbřehém zmatku, ve zběsilé bezhlavé snaze o útěk, kdy se sebou muži navzájem zápasili a snažili se prchat různými směry. Král Bedřich stál ve třmenech a tři muži drželi jeho urputně se vzpínajícího siváka, aby ho neshodil; křičel do hlásné trubky, zatímco vlály signální prapory. „Ustoupit,“ hlesl Badenhaur a tiskl přitom Laurencovi paži. Řekl to zcela věcně, v obličeji se mu ale rozpíjely šmouhy od slz, které mu tekly snad úplně bezděčně; dole na bojišti se neslo zpátky ke stanům bezvládné, krví zbrocené tělo vévody Brunswicka.

Muži ale naprosto nebyli ve stavu, kdy by slyšeli nebo poslouchali; několik málo pluků se skutečně semklo do čtverce k obraně, muži natěsnaní bok po boku stáli s bodáky naježenými vpřed, ostatní se ale napůl šílení hnali zpátky skrz vesnici, přes lesy, které s takovým vypětím právě vybojovali; a zatímco se francouzští draci snášeli na zem k odpočinku a boky zacákané krví se jim dmuly, francouzská pěchota i jezdectvo se sborem hrnuly z kopce, burácely lidskými hlasy a valily se kolem nich, aby zkázu a porážku dovršily.

Kapitola 15

„Ne, nic mi není,“ sípěl Granby, když ho na základně položili. „Prokrista, nezdržujte se kvůli mně; už mi jen zatraceně leze krkem dostávat pořád do hlavy.“ Přes všechno, co tvrdil, byl otřesený a trpěl nevolností, a když zkusil polknout trochu polévky z kostky, ihned ji vyzvrátil; členové jeho posádky se tedy spokojili s tím, že mu nalili dost pálenky na to, aby znovu pozbyl vědomí, on si však jen lokl a usnul.

Laurence hodlal přibrat z pozemních posádek zajatých draků tolik mužů, kolik se Temerairovi vešlo na hřbet.

Mnozí z mužů se skoro bránili, nechtěli tomu věřit; základna totiž ležela docela na jih od bojiště a oni nezahlédli, co se ten den dělo. Badenhaur se s nimi dlouho dohadoval, hlasy stále sílily a napětí rostlo. „Nehulákejte sakra tolik,“ okřikl je Keynes, zatímco posádka opatrně ukládala vejce zpátky do řemení na Temerairově břiše. „Ten kazilik už je dost zralý na to, aby rozuměl,“ vysvětlil Laurencovi polohlasem.

„To by nám tak chybělo, aby se to zpropadené dráče ve skořápce vyděsilo. Často jim pak bázlivost zůstane.“

Laurence chmurně přikývl a Temeraire zmoženě zvedl hlavu ze země a zadíval se k tmavnoucí obloze. „Tamhle je fleur-de-nuit, slyším jeho křídla.“

„Řekněte těm mužům, ať si pro mě za mě klidně zůstanou, čert je vem, nebo ať hned nastoupí,“ obrátil se Laurence k Badenhaurovi, mávl na svou vlastní posádku, aby nasedla, a pak celí prokřehlí, unavení a rozlámaní přistáli u Apoldy.

Město leželo bezmála v troskách: okna vytlučená, stoky plné valícího se vína a piva, stáje, stodoly i ohrady vypleněné, v ulicích se potáceli jen opilí vojáci, zakrvácení, odraní, výbojní. U dveří největšího hostince musel Laurence obejít muže, který naříkal jako malé dítě do dlaně pravé ruky; z levé mu zbýval jen pahýl zavinutý v hadrech.

Uvnitř byla jen hrstka nižších velitelů, kteří byli bez výjimky zranění nebo polomrtví vyčerpáním; jeden vládl francouzštinou natolik, aby Laurencovi pověděl: „Musíte pryč, do rána, ne-li dřív, tu jsou Francouzi. Král odjel do Sömmerdy.“

V zadních sklepích Laurence objevil řadu nerozbitých láhví vína a k tomu i soudek piva. Pratt si ho naložil na ramena, zatímco Porter s Winstonem nabrali do náručí láhve, a společně zamířili zpátky na mýtinu. Temeraire rozsekal zašlý letitý dub zasažený bleskem a mužům se podařilo rozdělat oheň. Temeraire se kolem něj obtočil a muži se mu schoulili k bokům.

Podávali si mezi sebou láhve a narazili soudek, aby se napil i Temeraire; dost málo spočinutí na to, že museli hned zase vzlétnout. Laurence váhal; Temeraire byl tak vysílený, že polykal s očima skoro zavřenýma. Sama ta únava však představovala nebezpečí; kdyby na ně teď narazila francouzská dračí hlídka, Laurence pochyboval, že by se Temeraire dokázal vznést tak rychle, aby jí unikl. „Musíme vyrazit, můj milý,“ vybídl ho jemně. „Můžeš ještě?“

„Ano, Laurenci, jsem úplně v pořádku,“ ujistil ho Temeraire a s námahou znovu vstával, tiše však dodal: „Musíme hodně daleko?“

Letěli patnáct mil, ale zdálo se to víc. Město se náhle vylouplo ze tmy, plál u něj oheň. Hrstka pruských draků vylekaně zvedla hlavu, když se Temeraire ztěžka snesl vedle ně na zdusané pole, které jim sloužilo za nocoviště. Leželi tam draci lehké váhy a několik kurýrů, pár draků střední váhy; ani jediná formace nebyla úplná a žádný další drak těžké váhy se mezi nimi nevyskytoval. Pro uklidnění se kolem něj radostně nahrnuli a přistrčili mu díl koňských mršin, které si dávali k večeři. Temeraire ale z masa jen udloubl a pak se svalil, spánek ho zmohl tak, že nevěděl o světě, a Laurence ho nechal, mnozí menší dráčci se mu přitom stulili k bokům.

Poslal muže, aby sebrali síly a tábor trochu zútulnili, a sám se vydal pěšky přes pole do města. Noc byla tichá a krásná, hvězdy v časném mrazu jasně zářily a jemu se dech

jen krátce srážel v bílé obláčky. Moc nebojoval, přesto ho ale všechno bolelo, kolem krku a ramen cítil palčivý tlak, nohy měl zdřevěnělé a s povděkem si je protahoval.

Schvácení koně natlačení v ohradě zvedali hlavu a poplašeně ržáli, když procházel kolem – nejspíš jim zaváněl Temeraire, jak si domýšlel.

Do Sömmerdy zatím ještě mnoho vojska nedorazilo, uprchlíci utíkali většinou pěšky a museli se tam trmácet až do noci, pokud tedy vůbec znali směr. Město nebylo vydrancováno a do jisté míry v něm i nadále vládl pořádek; lazaret zřízený v kostelíku se ozýval nářkem raněných a královy husarské gardy stály ještě v řadách před největší budovou. Nebyla to přímo pevnost, jen solidní, důstojné panské sídlo.

Nedařilo se mu najít jiné letce ani nějakého vyššího velitele, kterému by mohl podat hlášení za nebohého Dyherna padlého do zajetí; na část dne posílil jednotky generála Tauentzeina a další kus času strávil pod velením maršála Blüchera, ale podle toho, co zatím vyzvěděl, nebyl ve městě ani jeden z nich. Nakonec se vydal přímo za Hohenlohem, knížete ale momentálně zaměstnávala porada, a tak ho mladý pobočník s přehnanou komisností, sotva odpustitelnou i za tak náročné situace, se kterou se všichni potýkali, zavedl k příslušné místnosti a řekl mu, aby počkal venku na chodbě. Po půlhodině přešlapování přede dveřmi, kde nebyla k dispozici ani židle a kam jen tu a tam doléhaly

zdušené hlasy, si Laurence sedl na podlahu, natáhl nohy a opřený zády o zeď usnul.

Někdo na něj mluvil německy. „Ne, děkuji,“ vyhrkl pořád ještě ze spaní a pak otevřel oči. Žena, která k němu shlížela, se tvářila vlídně, ale napůl pobaveně; hned královnu poznal, doprovázelo ji několik strážců. „Kriste na nebi,“ sykl Laurence, se značnými rozpaky vyskočil a francouzsky prosil za prominutí.

„Ach, to ani nestojí za řeč,“ opáčila královna a zvědavě se na něj zadívala, „ale co tady děláte?“ Když jí to vyložil, otevřela dveře a naklonila se dovnitř, což Laurencovi nebylo právě po chuti, mnohem raději by ještě čekal, než aby byl za dotěravce.

Hohenlohe jí německy odpověděl a královna pokynula Laurencovi, aby ji následoval dovnitř. V místnosti pěkně hořel oheň a těžké goblény na zdech udržovaly teplo, které by se jinak ztrácelo ve studeném kameni. Laurencovi přišlo velmi vhod, že se může ohřát, sezením v chodbě zdřevěněl ještě víc. Král Bedřich stál opřený o stěnu u krbu, působil unaveně a vizáží ani vitalitou se své ženě nemohl rovnat, měl protáhlý bledý obličej, vlasy vysoko vyhrnuté nad širokým bílým čelem a nad úzkými ústy se mu rýsoval tenký knír.

Hohenlohe stál u velkého stolu pokrytého mapami; spolu s ním tam byli generálové Rüchel a Kalkreuth i několik dalších štábních důstojníků. Hohenlohe se na Laurence

dlouze, nehnutě díval a pak s přemáháním řekl: „Prokrista, vy jste ještě pořád tady?“

Laurence hned nepochopil, jak tomu má rozumět, protože Hohenlohe přece ani netušil, že je ve městě; naráz se ale vzpamatoval a silně se rozhorlil. „Lituji, že jsem vás obtěžoval,“ zasupěl. „Pokud jsem měl být za zběha, tak se s radostí poroučím.“

„Ne, nic takového,“ odbyl ho Hohenlohe a poněkud nesouvisle dodal: „a pane na nebi, kdo by vám to taky zazlíval.“ Přejel si rukou po obličeji, paruku měl neupravenou a ušmudlanou a Laurence pocítil skutečnou lítost. Hohenlohe se zjevně zcela neovládal.

„Jen jsem přišel podat hlášení, pane,“ řekl Laurence už umírněněji. „Temeraire neutrpěl žádné vážné zranění, moje ztráty čítají tři raněné a žádné mrtvé. Dopravil jsem také z Jeny na tři tucty pozemního personálu i s vybavením.“

„Postroje a kovárny?“ zeptal se pohotově Kalkreuth, který hned zvedl hlavu.

„Ano, pane, ale kovárny jen dvě, krom té naší,“

odpověděl Laurence. „Víc jsme jich vzít nemohli, váží příliš mnoho.“

„Aspoň něco, zaplaťbůh,“ opáčil Kalkreuth. „Polovina našich postrojů už se rozpadá.“

Poté dlouho nikdo nepromluvil. Hohenlohe strnule zíral na mapy, z jeho výrazu však bylo patrné, že je pořádně nevidí. Generál Rüchel, v obličeji zšedlý a ztrhaný, se sesul

na židli, a královna důvěrně ztišeným hlasem německy cosi sdělovala svému manželovi, po jehož boku stála. Laurence uvažoval, zda se zdvořile nevzdálit, nedomníval se přitom však, že by je k mlčení jakkoli nutila jeho přítomnost; ovzduší v místnosti houstlo dusivou zemdleností. Král znenadání zavrtěl hlavou a znovu se otočil čelem k ostatním.

„Víme, kde je?“

Nebylo třeba se ptát, o kom je řeč. „Kdekoli na jih od Labe,“ zamumlal jeden mladý příslušník štábu a zrudl, protože jeho poznámka se zmrtvělou místností rozlehla tak, že po něm šlehaly zlobné pohledy.

„Dnes večer najisto v Jeně, pane,“ ozval se Rüchel, který mladíka pořád ještě propaloval očima.

Král byl snad jediný, kdo to uřeknutí nepostřehl.

„Nabídne nám příměří?“

„Ten člověk? Od toho nemůžeme čekat ani chvilku klidu,“ vložila se do toho s úšklebkem královna Louise, „natož nějakou důstojnou dohodu. To bych se už radši vrhla do náruče Rusům, než bych se doprošovala toho přivandrovalého nadutce.“ Obrátila se k Hohenloheovi. „Co se dá dělat? Určitě se přece dá něco dělat?“

Hohenlohe se trochu probral a zapátral v mapách, ukazoval různé posádky a detašované oddíly a napůl francouzsky, napůl německy přitom drmolil o opětovném soustředění vojsk a nasazení rezerv. „Bonapartovi muži jsou už týdny na pochodu a celý den bojovali,“ prohlásil. „Pár

dnů nám doufám bude přáno, než se pustí do pronásledování. Možná unikla velká část armády; budou mířit tudy a k Erfurtu. Musíme je shromáždit a stáhnout…“

Na kamenné podlaze v chodbě zaduněly těžké boty a vzápětí následovalo mocné zabušení na dveře. Příchozí, maršál Blücher, ani nečekal na vyzvání a bez dalšího ohlášení se hned hrnul dál. „Francouzi jsou v Erfurtu,“

vyhrkl bez úvodu prostou přímočarou němčinou, které rozuměl i Laurence. „Murat přistál s pěti draky a pěti sty muži a ta banda trotlů se vzdala…“ Zarazil se v krajních rozpacích a tváře mu pod kníry rudě zahořely: právě zahlédl královnu.

Ostatní věnovali pozornost spíše jeho sdělení než jeho vyjadřování; ozval se zmatený halas a mezi členy štábu se rozšustily zpřeházené papíry a mapy. Jejich hovor, vedený převážně v němčině, Laurencovi jen klouzal kolem uší, přímo z něj ale křičelo, že se dohadují. „Tak dost,“ okřikl je náhle král a hádanice se zadrhla a ztichla. „Kolik mužů máme?“ zeptal se Hohenloheho.

Papíry znovu zašustily, jen už tišeji; konečně se shromáždily veškeré popisy různých detašovaných jednotek.

„Deset tisíc v čele s vévodou sasko-výmarským, někde na cestách jižně od Erfurtu,“ hlásil Hohenlohe, co četl z papírů.

„Dalších sedmnáct v Halle, pod vedením Württemberga, naše zálohy; a zatím tu máme osm tisíc z bitvy a další určitě ještě dorazí.“

„Pokud je Francouzi nepředhoní,“ ozvalo se polohlasem.

Hlas patřil Scharnhorstovi, štábnímu veliteli zesnulého vévody brunšvického. „Postupují příliš rychle. Nemůžeme čekat. Pane, musíme dostat přes Labe všechny muže, kteří nám ještě zbyli, a pak okamžitě spálit mosty, jinak ztratíme Berlín. Měli bychom vyslat kurýry, aby se už začalo.“

To vyvolalo další bouři, takřka všichni přítomní ho zasypávali smrští nesouhlasných výkřiků, jimiž dávali průchod veškeré hrubé síle svých pocitů představujících všechno, co se dalo očekávat od hrdých mužů, kteří viděli, jak se čest jejich vlasti i jich samých válí v prachu, a zakoušeli dosud neznámý pocit pokory a strachu vinou nesmiřitelného nepřítele, kterého i teď cítili čím dál těsněji v patách.

I Laurencovi se instinktivně příčilo, aby tak potupně ustupovali a vzdávali se takového prostoru; připadalo mu to jako bláznovství, obětovat tolik území a ani Francouze nepřinutit, aby si cokoli z něj vybojovali. Bonaparte nebyl ten typ muže, který by se spokojil třeba i s velkým soustem, když mohl zhltnout všechno, a přitom, jak početnou dračí silou vládl, se stržení mostů jevilo jako nedostatečná překážka a přiznání slabosti zároveň.

Král v té vřavě pokynul Hohenloheovi, aby si s ním pohovořil v ústraní u oken. Když se ostatní křikem vyčerpali, vrátili se zas ke stolům. „Kníže Hohenlohe se ujme velení armády,“ oznámil král tiše, ale rozhodně.

„Stáhneme se k Magdeburku, abychom shromáždili naše jednotky a zvážili tam, jak nejlépe uspořádat obrannou linii na Labi.“

Odpovědí mu byl šum vyjadřující souhlas a poslušnost a král spolu s královnou opustil místnost. Hohenlohe začal rozdávat příkazy, muži na jeho povel vyráželi s depešemi, vrchní velitelé se jeden po druhém vytráceli, aby se také chopili velení. Laurence už z nevyspání div nepropadal zoufalství a z čekání ztrácel trpělivost. Když v místnosti zbyla jen hrstka štábních důstojníků a on stále ještě nedostal žádný rozkaz ani povolení k odchodu, přičemž Hohenlohe jevil všechny známky toho, že se opět hrouží do map, pohár konečně přetekl a Laurence předstoupil.

„Pane,“ spustil, a vytrhl tak Hohenloheho z úvah, „smím se zeptat, komu mám podat hlášení, nebo jaké pro mě máte jinak rozkazy?“

Hohenlohe vzhlédl a znovu se na něj zadíval s oním prázdným výrazem ve tváři. „Dyhern a Schliemann padli do zajetí,“ konstatoval po chvíli. „Abend také, kdo zbývá?“

zeptal se a přitom se rozhlížel kolem. Jeho pobočníci zjevně váhali, jak mu odpovědět, nakonec se jeden přece jen odhodlal: „Víme, co se stalo s Georgem?“

Opět následovala debata a několik mužů bylo vysláno, aby se poptali, všichni se přitom vrátili se zápornou odpovědí. Hohenlohe nakonec řekl: „To chcete tvrdit, že

nezůstala ani jedna zatracená těžká váha, když jich bylo čtrnáct?“

Prusové

nedisponovali

kyselinoplivníky

ani

ohňometníky, formace proto sestavovali tak, aby vládly co největší silou, a nikoli, jako u Britů, aby chránily draka útočnými schopnostmi tak zásadního významu; draci těžké váhy takřka bez výjimky vedli formace, a tak se při francouzském útoku soustřeďovala pozornost především na ně. Francouzská taktika je také obzvlášť ohrožovala, protože byli pomalejší a těžkopádnější než draci střední váhy nalétávající tak, aby z nich útočníci mohli přeskakovat, a za celý den náročného létání na síle i omezené obratnosti ještě hodně ztratili. Laurence viděl, jak jich na bojišti pět padlo do zajetí; nepřipadalo mu vůbec pěkné, aby se pak zbytek posbíral jak hrušky nebo přinejmenším v následném zmatku rozprášil dodaleka.

„Modlete se, aby se přes noc nějací objevili,“ prohlásil Hohenlohe. „Budeme muset nově uspořádat celé velení.“

Napjatě se odmlčel a podíval se na Laurence, oběma bralo řeč vědomí, že Temeraire zůstal jediný drak těžké váhy v dosahu; stal se tedy zcela rozhodující pro jejich obranu, ale zároveň ho nebylo možné držet, Hohenlohe je nemohl nutit, aby zůstali. Laurence se neubránil rozpolcenosti. V jistém ohledu bylo jeho prvotní povinností chránit vejce, což jednoznačně znamenalo dopravit je přímou cestou do Anglie, kdyby však Prusy v tu chvíli

opustili, Prusové by mohli válku rovnou prohlásit za prohranou a oni by museli předstírat, že víc už pomoci nemohou.

„Vaše pokyny tedy, pane?“ vyhrkl naráz Laurence; nedovedl se k tomu přimět.

Hohenlohe nedal nijak najevo vděk, ve tváři ale nepatrně roztál, pár vrásek se vyhladilo. „Zítra ráno vás požádám, abyste vyrazili do Halle. Jsou tam všechny naše zálohy.

Vyřiďte jim, aby se stáhli, pokud jim můžete přepravit nějaká děla, tím lépe. Pak vás nějak zaměstnáme; bůh ví, že o úkoly nebude nouze.“

*

„Au!“ vyjekl Temeraire nahlas. Laurence otevřel oči, už si přitom sedal, svaly na zádech a nohou se důrazně ozývaly, hlavu měl ztěžklou a zamlženou potom, jak málo spal.

Dovnitř pronikalo jen skrovné světlo. Vylezl ze stanu a zjistil, že to zapříčinila spíše mlha než časná hodina, základna už byla na nohou, a když se zvedal, uviděl Rolandovou, která ho přicházela probudit, jak měla nařízeno.

Keynes šplhal po Temerairovi a vydloubával mu kulky.

Vzhledem k tomu, jak překotně opouštěli po bitvě bojiště, mu nemohl ošetřit rány hned. Temeraire je sice až do té

chvíle ani nevnímal a nenaříkal ani na daleko vážnější zranění, teď při odstraňování kulek se ale cukal a polykal jek, když je z něj Keynes jednu po druhé doloval, byť nijak důsledně.

„Pořád stejná písnička,“ bručel Keynes; „necháš se rozsekat na kusy a říkáš tomu zábava, když se tě pak ale člověk snaží zase poslepovat, tak se můžeš uječet.“

„Taky to daleko víc bolí,“ bránil se Temeraire.

„Nechápu, proč je musíte vytahovat, vůbec mi tam nevadí.“

„To by ti hned začaly vadit, až by ti přivodily otravu krve. Drž a nekňuč!“

„Já vůbec nekňučím,“ zavrčel Temeraire a vzápětí vykvikl: „Auvajs!“

Vzduchem se šířila silná, libá vůně. Příděl, který základna ráno dostala k nakrmení více než deseti hladových draků, čítal tři bídné koňské mršiny, ale než se stačila strhnout nevyhnutelná tahanice, zmocnil se dodávky Kung Su. Kosti upekl na zahloubeném ohni a pak je spolu s masem dusil v improvizovaných kotlích. Tomuto novému účelu dočasně posloužily náprsní pancíře draků a nejmladší členové posádky dostali za úkol míchat. Pozemní čety nesmlouvavě vyslal, aby metodami, které nebylo radno blíže zkoumat, posháněly, co mohly dalšího, z čehož si on pak vybíral rozličné ingredience k dochucení.

Pruští letci sledovali poněkud stísněně, jak veškerý proviant jejich draků putuje do kotlů, draci se ale nadchli

vybíráním přísad a sami se k volbě surovin vyjadřovali, když tu postrčili vpřed změť žluté cibule, tam zase nenápadně odsunuli do pozadí nevábné žoky rýže. Kung Su ale nedopustil, aby rýže přišla nazmar. Část tekutiny uchoval, když si draci rozdělili porce, a uvařil rýži v silném vývaru s uvázlými kousky, takže letci posnídali znatelně lépe než většina tábora; ta okolnost je s onou podezřelou přípravou jídla namnoze smiřovala.

Postroje draků byly veskrze v bídném stavu, rozedrané od drápů na cáry tak, že je místy držely jen dráty, kterými se kůže protahovala pro zpevnění, některé řemeny byly zpřetrhané úplně. Temerairův postroj přitom představoval obzvlášť zbědovaný případ. Na pořádné opravy neměli čas ani prostředky, před cestou do Halle bylo ale přesto nějakých záplat třeba.

„Lituji, pane, ale při našich možnostech bude poledne, než ho můžeme znovu ustrojit,“ přišel Fellowes oznámit omluvně, když poprvé obhlédl škody a rozdal postrojníkům úkoly. „Soudil bych, že je to tím, jak se otáčí: trhliny se zvětšují.“

„Dělejte podle možností,“ opáčil Laurence stručně.

Nebylo třeba je pohánět, všichni muži napínali síly, co mohli, a bylo jich tolik, kolik se žádalo, což zaručovali dobrovolníci z pozemních posádek, které zachránili.

Laurence zatím Temeraira umlouval k tomu, aby spal a šetřil energii.

Temeraire se nevzpíral a natáhl se kolem ještě teplého popela kuchyňských ohňů. „Laurenci,“ ozval se po chvíli polohlasem, „Laurenci, prohráli jsme?“

„Jenom bitvu, můj milý, válku ne,“ uklidňoval ho Laurence, poctivost ho ale přinutila dodat: „ovšem po čertech důležitou bitvu, to ano; soudím, že zajal polovinu armády a zbytek rozprášil.“ Sklesle se přitiskl k Temerairově přední noze; až do té chvíle se ustavičnou činností odpoutával od veškerých vážných úvah o jejich situaci.

„Nesmíme propadat zoufalství,“ řekl, stejnou měrou sobě jako Temerairovi. „Ještě je naděje, a i kdyby už žádná nezbývala, sedět s rukama v klíně a lkát nad osudem není k ničemu.“

Temeraire si hluboce povzdechl. „Co bude s Eroicou?

Neudělají mu nic?“

„To rozhodně ne,“ ujistil ho Laurence. „Určitě ho pošlou na nějakou chovnou základnu, možná ho i propustí, když se dohodnou. Do té doby budou držet pod zámkem jen Dyherna. Jak tomu chudákovi asi musí být?“ Dovedl si představit veškerou hrůzu jeho postavení; pruský kapitán nejenže nemohl nijak prospět své vlasti, ale stal se i příčinou uvěznění svého nevýslovně cenného draka. Temerairovy myšlenky se ubíraly zjevně velmi obdobným směrem, k Eroicovi. Přivinul si Laurence tlapou blíž a trochu

úzkostlivým dloubnutím se dožadoval pohlazení; teprve to ho uklidnilo tak, že nakonec usnul.

Postrojníci se s opravami vypořádali dříve, než slíbili, a před jedenáctou začala lopota s vytahováním celé té nesmírné váhy řemenů, přezek a kroužků na hřbet, což se neobešlo bez Temerairovy podstatné výpomoci; jedině on mohl zvednout ohromný plecní pás, metr široký a obtěžkaný kroužkovými výplety, tak, aby se jím sepnul celý postroj.

Byli v plné práci, když několik draků naráz zvedlo hlavu a pátralo po zvuku, který mohli zaslechnout jen oni sami; vzápětí už všichni uviděli malého kurýra, který se k nim s nezvyklým kolísáním blížil. Snesl se doprostřed bitevního pole a okamžitě se svalil, boky měl rozryté hlubokými krvavými šrámy, naléhavě volal a otáčel hlavu po svém kapitánovi. Hoch asi patnáctiletý, pokud vůbec, ochable visel v řemení a nohy měl krutě podrásané stejnými ranami, které poznamenaly jeho draka.

Přeřezali zkrvavené popruhy a chlapce sundali; Keynes žhavil železnou tyč v horkém popelu už od chvíle, kdy oba slétli, a rozpáleným kovem nyní žíhal krvácející místa, ve vzduchu přitom strašlivě čpěla spálenina. „Žádné tepny ani žíly přeťaté nemá, z toho se dostane,“ zkonstatoval úsečně, když své dílo obhlédl, a začal stejným způsobem ošetřovat i draka.

Hoch se probral s pomocí trochy brandy vstříknuté do úst a čichací soli nasypané pod nos. Německy pak ze sebe

vysypal zprávu, mezi slovy se přitom dlouze, trhaně nadechoval, aby zadržel vzlyky.

„Laurenci, my jsme se přece měli vydat do Halle, ne?“

ozval se Temeraire, který bedlivě poslouchal. „Říká, že Francouzi obsadili město; dnes ráno zaútočili.“

*

„Berlín neudržíme,“ prohlásil Hohenlohe.

Král nic nenamítal, jen přikývl. „Za jak dlouho Francouzi k městu dorazí?“ zajímala se královna. Byla silně pobledlá, přitom ale klidná, ruce měla nenuceně složené v klíně. „Jsou tam děti.“

„Nesmíme otálet,“ řekl Hohenlohe; to byla dostatečná odpověď. Chvilku mlčel a pak řekl, hlas se mu přitom málem zadrhl: „Veličenstvo… snad prominete…“

Královna vyskočila, vzala ho za ramena a políbila ho na tvář. „Přemůžeme ho,“ vyhrkla rozhorleně. „Jen odvahu; na shledanou na východě.“

Hohenlohe nad sebou opět získal jakous takous vládu a ještě chvíli drmolil o plánech a záměrech: vykládal, jak poshání další zatoulance, pošle dělostřelecké kolony na západ, seskupí draky střední váhy do formací, stáhnou se k štětínské pevnosti, budou bránit oderskou linii. Z tónu jeho hlasu se nezdálo, že by něčemu z toho věřil.

Laurence rozpačitě postával v rohu místnosti, co nejdál mohl. „Vezmete Jejich Veličenstva?“ vyhrkl na něj zprudka Hohenlohe, když mu tu zprávu Laurence předtím sdělil.

„Jistě nás tu budete potřebovat, pane,“ opáčil tehdy Laurence. „Rychlý kurýr…“ Hohenlohe ale jen zavrtěl hlavou.

„Po tom, co se stalo tomuhle, když sem s tou zprávou letěl? Ne, to rozhodně nemůžeme riskovat. Budou kolem nás slídit jejich hlídky.“

Král teď vznesl tutéž námitku a dočkal se stejné odpovědi. „Vy nesmíte padnout do zajetí,“ řekl Hohenlohe.

„To by byl konec, pane, mohl by si diktovat podmínky, jak by se mu zlíbilo; nebo kdyby vás nedejbože zabili a korunní princ by byl pořád v Berlíně, až by tam vtrhli…“

„Bože! Moje děti ve spárech toho netvora,“ zanaříkala královna. „Nemůžeme marnit čas řečmi, radši hned vyrazme.“ Došla ke dveřím a komorné, která čekala venku, přikázala, aby jí přinesla plášť.

„Nebudete se bát?“ zeptal se jí král tiše.

„Jsem snad malá, abych se bála?“ odbyla ho pohrdavě.

„Už jsem létala na kurýrech, to přece nemůže být takový rozdíl,“ ale kurýr velký jako dva koně se nedal srovnat s drakem těžké váhy větším než celá stodola. „To je váš drak, tamhle na kopci?“ zeptala se královna Laurence, když se přiblížili na dohled základny. Laurence žádný kopec

neviděl, vzápětí ale pochopil, že královna ukazuje na nijak narostlého berghexe spícího na Temerairově hřbetě.

Než ji Laurence stačil opravit, Temeraire sám zvedl hlavu a zadíval se směrem k nim. „Och,“ hlesla královna trochu sklesle.

Laurence, který si Temeraira pamatoval ještě tak malého, že se vešel do hamaku na palubě Reliantu, ho stále úplně nevnímal v jeho skutečné velikosti. „Je naprosto něžný,“

řekl křečovitě na uklidněnou, útěcha to však byla nevalná a navíc zcela vylhaná, protože den předtím se Temeraire s nadšením věnoval těm nejkrutějším kratochvílím, na jaké fantazie vůbec stačila, v tu chvíli se to ale patřilo říct.

Všichni členové dračích posádek poplašeně vyskočili, když královský pár vstoupil na jejich improvizovanou základnu, a zůstali ztuhle, rozpačitě stát v pozoru. Letci nebyli na tak vzácné návštěvy zvyklí, protože malí kurýři, kteří význačné pasažéry zpravidla přepravovali, přilétali až k jejich příbytkům. Ani jedno z královských veličenstev nevypadalo právě klidně, zvláště když pak všichni draci vycítili rozčilení svých posádek a natahovali krky, aby si je prohlédli, král se však s pravou noblesou zavěsil královně na rámě a vydal se na obchůzku jednotlivých kapitánů, aby každému řekl pár uznalých slov.

Laurence se chopil příležitosti a chvatně pokynul Granbymu a Fellowesovi. „Můžeme jim na hřbetě postavit stan?“ zjišťoval naléhavě.

„To tedy nevím, pane. Jak jsme prchali z bojiště, odlehčili jsme si od všeho, co nebylo nutně zapotřebí, a ten moula Bell dal vyházet všechny stany, aby měl místo na svoje nádobíčko, jako kdyby se káď na vydělávání kůží nedala pořídit všude,“ vysvětloval Fellowes a přitom si nervózně mnul zátylek. „Nějak to ale uděláme, když mi dopřejete hodinku; třeba nám z ostatních posádek nějaký ten kus půjčí.“

Stan se skutečně povedlo nachystat ze dvou záložních kůží sešitých k sobě; stejně tak se pro každého cestujícího vykouzlil úvazek a narychlo se posháněla studená večeře, která putovala do košíku i s láhví vína, i když Laurence ani v nejmenším netušil, jak by se ji mohlo podařit za letu otevřít bez pohromy. „Tak jestli jste připravena, Vaše Veličenstvo,“ řekl váhavě, a když královna kývla, nabídl jí rámě. „Temeraire, vysadíš nás? Opatrně, prosím tě.“

Temeraire poslušně nastavil tlapu sevřenou do hrstky, aby do ní nastoupili. Královna se na dračí pařáty dívala trochu pobledle; drápy dosahující zhruba délky jejího předloktí se blýskaly černou rohovinou, jejíž ostré okraje se nebezpečně sbíhaly do špičky. „Mám jít první?“ nabídl jí král potichu, královna však pohodila hlavou a se slovy: „Samozřejmě že ne,“ nastoupila, i když přes veškeré sebezapření přece jen úzkostně loupla očima po drápech, které se jí zatínaly nad hlavou.

Temeraire si ji prohlížel s velkým zájmem, a i když ji opět nechal vystoupit na svou plec, šeptl: „Laurenci, já měl vždycky za to, že královny mají spoustu šperků, ale tahle nemá žádné. To jí je ukradli?“

Naštěstí mluvil anglicky, jinak by se ta poznámka moc neutajila přitom, jakou zvučnost jí dávaly čelisti, kterými by prošel i kůň. Laurence královnu kvapně odváděl do stanu, než Temeraire stačil přejít do němčiny či francouzštiny a zasypat ji otázkami na stav jejího ustrojení. Královna si přes šaty velmi uvážlivě oblékla těžký vlněný plášť, docela prostý, nezdobený ničím honosnějším než stříbrnými knoflíky, což doplnila, pro let dost prakticky, kožešinovou pláštěnkou a čapkou.

Král měl tu výhodu, že draky poznal aspoň jako voják, a navenek neprojevoval žádné rozpaky, i když je možná cítil; družině jeho strážných a sluhů však vhánělo do tváří výraznější úzkost už jen to, že by měli přijít blíž. Král při pohledu na jejich pobledlé obličeje cosi stroze pronesl v němčině a Laurence z ulehčení a zaraženosti v jejich očích vyčetl, že dostali svolení, aby zůstali, kde jsou.

Temeraire té příležitosti využil, aby se v téhle řeči také sám vyjádřil, čímž sklidil všeobecný údiv, pak ke svitě natáhl přední nohu. Nedosáhl tak toho, co podle Laurencova tušení zamýšlel, a chvíli nato už tam zbývalo jen čtvero královských stráží a jedna služebná, která si od plic odfrkla

a bez otálení vkročila do Temerairovy nastavené hrstky, aby si ji vyzvedl na hřbet.

„Cos jim řekl?“ zeptal se Laurence, zpola pobavený a zpola zoufalý.

„Jen jsem jim řekl, že se chovají hloupě,“ odpověděl Temeraire dotčeně, „a že kdybych jim chtěl ublížit, daleko snáz bych po nich sáhl tam, kde stojí, než když je budu mít na hřbetě.“

*

V Berlíně to vřelo, obyvatelé se na vojáky v uniformách nedívali nijak vlídně a Laurence, který spěšně procházel městem, aby posháněl všechen proviant, co mohl, v každém krámě a na každém rohu slyšel reptání na tu „zatracenou válečnou stranu“. Zpráva o té strašlivé porážce už místní dostihla spolu se zvěstí o francouzském nájezdu na město, žádná odbojná ani vzdorná nálada však nevládla, nepanoval dokonce ani velký smutek; celkově bylo cítit jakési rozmrzelé zadostiučinění nad tím, že došlo na jejich slova.

„Chudáka krále do toho nahnali, víte, královna se všemi těmi mladými horlivci,“ vykládal bankéř Laurencovi.

„Chtěli ukázat, že Bonaparta porazí, ale nepovedlo se jim to a kdo jiný za jejich zpupnost zaplatí než my, to mi tedy

povězte! Tolik nešťastných chlapců padlo, a jak budou po tomhle vypadat naše daně, na to nechci ani pomyslet.“

Když si tou kritikou ulevil na duši, projevil ale vcelku ochotu postoupit Laurencovi slušnou sumu ve zlatě. „Raději budu mít svoje peníze na účtě v bance u Drummondsových než tady v Berlíně, kam mašíruje vyhladovělá armáda,“

přiznával upřímně, zatímco jeho dva synové přivlékali malou, ale bytelnou truhličku.

Na britském velvyslanectví vládl zmatek, velvyslanec už odcestoval na hřbetě kurýra a na úřadě nezbýval v podstatě nikdo, kdo by byl Laurencovi schopen či ochoten podat spolehlivé informace. Jeho zelený plášť nebudil nejmenší pozornost krom dotazů, zda není kurýr a nepřináší depeši.

„V Indii se už tři roky nevyskytly žádné nepokoje, proč byste se tedy měl na něco takového ptát?“ zadrmolil uštvaný tajemník netrpělivě, když se ho Laurence nakonec odhodlal silou zadržet na chodbě. „Ani v nejmenším nechápu, proč letectvo nedostálo svým závazkům, ale je jen dobře, že jsme do tohohle debaklu nedali víc.“

S takovým politickým názorem Laurence nemohl jen tak souhlasit, větší zlost a stud v něm ale přesto vyvolávalo to, že se o letectvu někdo takto vyjadřoval. Se zaťatými zuby spolkl odpověď, která mu jako první vklouzla na jazyk, a velice chladně řekl: „Máte všichni bezpečnou únikovou trasu?“

„Ano, samozřejmě,“ ujistil ho tajemník. „Nalodíme se ve Stralsundu. Vy sám byste taky měl rovnou cestou zamířit do Anglie. Námořní armáda je v Baltském a Severním moři jako podpora při operacích na obranu Gdaňsku a Královce, i když si od toho nelze mnoho slibovat, ale aspoň budete mít volnou cestu domů, jakmile překonáte moře.“

Rada se sice hodila leda pro zbabělce, ale ta zpráva přinejmenším přinášela uklidnění. Jeho samého ale nečekaly žádné dopisy, které by mu mohly poskytnout vysvětlení působící méně nepříjemné myšlenky, a žádné je teď už také ani dostihnout nemohly. „Nemůžu po nich poslat domů ani novou adresu,“ posteskl si Laurence Granbymu, když se vraceli k paláci. „Bůh ví, kde budeme za dva dny, tím spíš pak za týden. Místo adresy by se muselo napsat jedině William Laurence, Východní Prusko; a pak to hodit v láhvi do oceánu, to by mě dostihlo zhruba se stejnou pravděpodobností.“

„Laurenci,“ vyhrkl naráz Granby, „přisámbůh doufám, že mě nebudete mít za zbabělce, ale neměli bychom zamířit domů, jak říkal?“ Při řeči se díval ulicí přímo před sebe a očima se vyhýbal Laurencovu pohledu; tváře mu střídavě rudly a bledly.

Laurencovi rázem vhrklo na mysl, navrch všech jeho dalších starostí, že jeho rozhodnutí zůstat se leteckému velitelství může jevit jako záměrná snaha podržet vejce na bojišti, dokud se Granbymu nenabídne příležitost. „Prusům

příliš chybí draci těžké váhy, než aby nás nechali jít,“ řekl nakonec, aniž tím dal náležitou odpověď.

Granby opět jen mlčel až do chvíle, kdy došli k Laurencovu nocležišti a mohli za sebou zavřít dveře. V

soukromí potom bez obalu prohlásil: „Pak nám nemůžou ani bránit.“

Laurence mlčky upínal pohled ke sklenkám na brandy; nemohl to Granbymu vyvracet ani vytýkat, protože sám se obíral namnoze obdobnou myšlenkou.

Granby dodal: „Prohráli, Laurenci, ztratili půl armády i polovinu země. Rozhodně nemá smysl dál zůstávat.“

„Nedopustím, aby jejich definitivní porážka byla jistá,“

odbyl Laurence to odrazující tvrzení s důrazem a naráz se otočil. „I nejstrašlivější série porážek se dá ještě zvrátit, pokud jsou muži a neklesají na duchu, což jim velitel nesmí dovolit. Předpokládám, že nemusím zdůrazňovat, abyste si to vzal k srdci.“

Granby zrudl a trochu rozhorleně se ohradil: „Já také nenavrhuju, abychom vykřikovali, že se boří svět. Doma nás ale budou potřebovat víc než jindy; Bonaparte už jedním okem najisto pomrkává přes Kanál.“

„Nezůstali jsme pouze proto, abychom se vyhnuli pronásledování či napadení,“ opáčil Laurence, „ale také proto, že je lepší s Bonapartem bojovat dále od vlasti; ten důvod stále trvá. Kdyby nekynula žádná reálná naděje, nebo kdyby naše úsilí nemělo nic podstatného změnit, tak kývnu,

ale zběhnout za této situace, kdy naše pomoc může mít zcela rozhodující význam, k tomu nemohu přivolit.“

„Skutečně si myslíte, že zmohou něco víc než dosud?

Vede nad nimi, plnou měrou, a oni jsou na tom hůř, než byli na začátku.“

To se nedalo popřít, Laurence však přesto namítl: „Byla to sice bolestná lekce, ale ta srážka nás rozhodně v mnohém poučila o jeho uvažování i o jeho strategii; pruští velitelé teď určitě opraví vlastní strategii, která se před tímto prvním ozbrojeným střetem podle mě bohužel až moc zakládala na přílišné sebejistotě.“

„Co se toho týče, až moc je lepší než moc málo,“ opáčil Granby, „a důvody k jakékoli jistotě aby jeden pohledal, zdá se mi.“

„Doufám, že se nikdy neunáhlím natolik, abych tvrdil, že Bonaparta s jistotou odvrátím,“ řekl Laurence, „ale zbývá pádný a praktický důvod k naději. Pamatujte, že už teď pruské zálohy na východě spolu s ruskou armádou Bonapartovy síly opět početně o polovinu předčí. A Francouzi se neodváží vyrazit, dokud si nezřídí komunikační kanály. Mají před sebou na tucet strategicky klíčových pevností střežených silnými posádkami, které nejprve musejí obsadit a zajistit vlastními jednotkami.“

Byly to ale jen plané výklady; moc dobře věděl, že samotné počty průběh bitvy neurčují. Bonaparte u Jeny čelil přesile.

Přecházel po místnosti ještě hodinu, když Granby konečně odešel. Bylo jeho povinností dávat najevo vetší jistotu, než jakou cítil, a mimoto nedopustit, aby klesal na duchu, což byly postoje, které najisto musely působit na mužstvo. On ale nebyl tak docela přesvědčený, že zvolil správný směr, a věděl, že k jeho rozhodnutí zčásti přispěl odpor k oné představě; zběhnutí, byť třeba za situace, do které byl fakticky vehnán, nepěkně zavánělo nečestností a on neměl v povaze žádnou šťastnou vrtkavost, která by mu dovolila nazývat to jiným jménem, a tak potupu zaplašit.

*

„Já to taky nechci vzdávat, i když bych byl už rád doma,“ povzdechl si Temeraire. „Není to nic příjemného, prohrávat bitvy a dívat se, jak naši přátelé padají do zajetí.

Doufám, že to těm vejcím neublíží,“ dodal s úzkostí, která z něj mluvila vzdor veškerým Keynesovým ujištěním, a sklonil se, aby je opatrně, jemně polaskal čenichem v jejich hnízdečkách,

momentálně

uložených

mezi

dvěma

ohřívacími koši pod římsou na hlavním nádvoří paláce, kde čekala, až budou naložena na jeho hřbet.

Král s královnou si odbývali loučení: posílali své královské potomky kurýrem na dobře střeženou pevnost v Královci ve východním Prusku. „Měla byste jet s nimi,“ řekl

král tiše, ale královna zavrtěla hlavou a kvapně líbala děti na rozloučenou. „Ani já nechci letět pryč, maminko, vezměte mě s sebou,“ domáhal se druhý princ, podsaditý devítiletý hošík, který se dal na cestu vypravit jen s obtížemi a za hlasitých protestů.

Společně stáli a dívali se, až se malí kurýrní draci smrskli v pouhé ptačí tečky a zmizeli, pak konečně opět nasedli Temerairovi na hřbet, aby se vydali na východ v doprovodu těch nemnoha ze své družiny, kteří měli dost odvahy vyrazit. Byla to smutná a skrovná výprava.

Přes noc se do města navalil nepřetržitý proud špatných zpráv, ačkoli tyto zvěsti se daly namnoze očekávat, i když třeba ne tak brzy: detašované jednotky vévody sasko-výmarského padly do rukou maršála Davouta a všech deset tisíc mužů bylo pobito nebo zajato, Bernadotte už byl v Magdeburku a odřízl Hohenloheho, přechodů přes Labe se zmocnili Francouzi a nepodařilo se zničit ani jeden most, sám Bonaparte už mířil k Berlínu, a když se Temeraire vznesl, viděli, nijak daleko, dým a prach ohlašující vojsko, které se valem blížilo i s oblakem draků nad sebou.

Přenocovali v pevnosti na řece Odře. K veliteli a jeho mužům nedolehla ani jediná zvěst, a když se o porážce od příchozích dozvěděli, vyvolalo to v nich krajní zděšení.

Laurence přetrpěl večeři, kterou velitel pokládal za nutné vystrojit. Náladu u jídla dusilo mlčení vyvolané skleslostí velitelů a přirozenými rozpaky provázejícími každé

stolování, jehož se účastnil někdo z královského rodu. Malá obezděná základna, která k pevnosti přiléhala, byla holá, zaprášená a neútulná, a přece tam Laurence s velkou úlevou utekl, aby se uložil pod nuzný slaměný přístřešek.

Probudilo ho tiché, dunivé ťukání, jako když konečky prstů klepou do bubnu. Na křídla, která nad nimi Temeraire ochranitelsky rozprostřel, dopadal vytrvalý šedivý déšť; to ráno nemohli počítat s ohněm. Laurence si uvnitř vypil šálek kávy, prohlížel přitom mapy a určoval, jak ten den podle kompasu poletí. Snažili se najít východní armádní zálohy, které kdesi na polských územích, nedávno ovládnutých Pruskem, vedl generál Lestocq.

„Vyrazíme k Poznani,“ prohlásil král unaveně.

Nevypadal, že by v noci dobře spal. „Ve městě aspoň bude detašované vojsko, pokud už tam nebude i sám Lestocq.“

Déšť celý den nepolevil a dolinami pod nimi líně povlávaly cáry mlhy. Letěli beztvarou šedí, řídili se přitom kompasem a přesýpacími hodinami, počítali máchnutí Temerairových křídel a sledovali jeho rychlost. Tma přišla málem vhod; boční vítr, který jim hnal dešťové kapky do tváří, zeslábl a oni se mohli v kožených pláštích schoulit trochu víc do tepla. Vesničané na polích mizeli, když nad nimi přelétali. Žádné jiné stopy života nikde nezahlédli, až se ocitli nad hlubokým říčním údolím, kde na chráněném břehu spalo patero divokých draků, kteří zvedli hlavu, když Temeraire přilétal.

Vznesli se z vyvýšeného břehu a rozletěli se Temerairovi naproti. Laurence dostal strach, aby nevyvolali potyčku nebo se k nim nevnutili jako Arkady s horskými draky, byli to ale drobní družní dráčci, kteří Temeraira jen chvíli provázeli, přičemž se mlčky pošklebovali a předváděli své letecké umění v podobě prudkých obrátek vzad a střemhlavých výpadů. Po půlhodině dolétli na kraj kotliny, kde se od nich dráčci s pištěním odtrhli a obloukem se vraceli na své území. „Nerozuměl jsem jim,“ ozval se Temeraire, který se za nimi otáčel přes rameno. „To by mě zajímalo, jakou to mluvili řečí. Lecčím to trochu připomíná durzagh, ale lišilo se to tak, že se to nedalo rozluštit, zvlášť když drmolili.“

Tu noc nakonec k městu nedoletěli. Zbývalo jim nějakých dvacet mil, když narazili na nevelká promoklá ohniště, která tam založilo vojsko, a uložili se ke spaní do neutěšených promáčených stanů. Generál Lestocq se osobně dostavil na základnu, aby pozdravil krále s královnou, nosítka se přitom přiblížila natolik, nakolik dovedl nosiče přesvědčit; zjevně dostal upozornění, pravděpodobně prostřednictvím kurýra, že dorazí.

Laurence přirozeně nebyl přizván, nedočkal se však ani prosté zdvořilosti v podobě nabídnutého ubytování a štábní důstojník, který zůstal, aby se jim postaral o zásoby, dával urážlivou strohostí najevo, že to chce odbýt co nejdřív.

„Ne,“ bránil se Laurence s rostoucí netrpělivostí, „ne, půl

ovce rozhodně nestačí. Uletěl dneska v tom psím počasí devadesát mil a podle toho taky sakra dostane najíst. Při pohledu na vás se mi nezdá, že by tahle armáda zrovna trpěla nouzí o proviant.“ Důstojník byl posléze nucen vydat krávu, ostatní však strávili noc v mokru a o hladu, nedostali nic než suchary s trochou řídké ovesné kaše a o mase si mohli nechat leda zdát. Snad to zavinila zlomyslná pomsta.

Lestocq s sebou měl jen malé vojsko, menší draci těžké váhy se velikostí nemohli s Temerairem zdaleka měřit, na křídlech každé ze dvou formací je pak doplňovali čtyři draci střední váhy a pro odlehčení je doprovázelo pár kurýrních dráčků. Na jejich pohodlí se rovněž nedbalo, muži se většinou rozložili ke spaní na hřbetech svých draků, pouze pro velitele se postavilo několik nevelkých stanů.

Temeraire, když z něj složili náklad, porůznu pátral kolem, jestli by nenašel nějaké sušší místo k odpočinku, namáhal se však marně, holou zem základny pokrývalo jen na dva palce bahna.

„Měl by sis prostě lehnout,“ radil mu Keynes. „Bláto tě bude dostatečně hřát, až se do něj pořádně zaboříš.“

„To určitě zdraví moc nesvědčí,“ namítl Laurence pochybovačně.

„Nesmysl,“ odbyl ho Keynes. „Co jiného myslíte, že je hořčičný obklad jiného než bláto? Když v tom neproleží týden, tak se mu nic nestane.“

„Počkat, počkat,“ ozval se nečekaně Kung Su, který si pozvolna osvojoval angličtinu, protože jinak se ocital v izolaci, stále se však ostýchal novou řečí mluvit, pokud se právě nejednalo o jeho kuchařské záležitosti. Chvatně zalovil mezi svými nádobkami a sáčky s mletým červeným pepřem, kterého stačilo pár špetek na okořenění celé krávy, jak Laurence viděl. Natáhl si rukavici a proběhl Temerairovi pod břichem, rozprášil přitom na zem celé dvě hrsti, což Temeraire průhledem mezi nohama zvědavě sledoval.

„Teď teplo,“ oznámil Kung Su, když vykročil zpod dračího břicha a opět nádobku důkladně uzavřel.

Temeraire s velkou opatrností zalehl do blátivé kaše, která se mu hrnula po bocích s ne právě vybranými čvachtavými zvuky. „Uf,“ zasupěl. „V pavilonech v Číně to byla jiná slast. Tohle není vůbec nic příjemného.“ Maličko se zavrtěl. „Sice to hřeje, ale je to docela divný pocit.“

Laurence rozhodně nemohl mít radost z toho, že se Temeraire takhle marinuje, nekynula však valná naděje, že by se mu povedlo zařídit něco lepšího, alespoň tedy ne tu noc. Vzpomněl si přitom, že i u větších jednotek, kterým velel Hohenlohe, dostali jen o málo slušnější ubytování.

Větší pohodlí v oněch podmínkách pramenilo čistě z větší přízně počasí.

Granby i jeho muži to zjevně nebrali tak jako on a jen krčili rameny. „Tohle je už asi náš chleba,“ utrousil Granby.

„Když jsem byl s Laetificat v Indii, dali nás jednou na

bojiště, kde se ten den válčilo, celou noc tam kvíleli ranění a všude se válely kusy mečů a bodáků. Byla to přitom jenom lenost, že nám nemohli někde vykácet křoví a uložit nás jinam. Kapitán Portland musel pohrozit dezercí, aby nás ráno přesunuli.“

Laurence jako letec zatím pobýval výhradně na vysoce pohodlné výcvikové základně u Loch Lagannu a na dávno zřízené základně v Doveru, kde se – ačkoli to nesneslo srovnání s čínskými měřítky – přinejmenším nabízely dobře odvodňované palouky ve stínu stromů, ubytovny pro mužstvo a mladší důstojníky i pokoje pro kapitány a vyšší důstojníky v budově velitelství. Tušil, že nejspíš žádá nemožné, očekává-li lidské podmínky v poli, když je armáda na pochodu, jistě se ale dalo zařídit něco pohodlnějšího; nedaleko bylo vidět kopce, kam se rozhodně dalo za čtvrt hodiny snadno dolétnout a kde by půda jistě nebyla skrz naskrz nasáklá vodou.

„Jak můžeme zaopatřit vejce?“ zeptal se Keynese. Oba rance momentálně ležely na několika bednách a chránila je nepromokavá plachta. „Uškodí jim chlad?“

„Snažím se něco vymyslet,“ odbyl ho Keynes podrážděně, jak přecházel kolem Temeraira. „Určitě je v noci nezalehneš?“ vyptával se rázně draka.

„Samozřejmě že je nezalehnu!“ ohradil se Temeraire popuzeně.

„Tak je zabalíme do nepromokavých plachet a uložíme je do bahna k jeho boku,“ obrátil se Keynes k Laurencovi a na Temerairovo rozhořčené bručení nebral ohled. „Nedá se doufat, že by se v tomhle dešti podařilo udržet oheň.“

Muži už byli promočení na kost a než vykopali jámu, byli navíc ještě celí zabahnění, alespoň se ale prací zahřáli.

Laurence přitom celou dobu stál a mokl, protože cítil, že je na místě, aby to nepohodlí snášel spolu s nimi. „Rozdělte si zbytek nepromokavých plachet a všichni ať si lehnou Temerairovi na hřbet,“ zavelel, jakmile byla vejce šťastně uložena v bezpečí, a s povděkem vyšplhal ke svému vlastnímu přístřešku k přenocování: stan, nyní prázdný, nechali na Temerairově hřbetě pro něj.

*

Poté, co ve dvou dnech uletěli bezmála dvě stě mil, nijak nevítali návrat do situace, kdy byli opět uvázaní k pěchotě, a co hůře, k nekonečné koloně zásobovacích vozů, které, jak se zdálo, stejnou měrou stály, jako jely. Silnice byly k uzoufání, bez jakéhokoli zpevnění, takže nohy se na každém kroku bořily do čvachtajícího písku a hlíny a podkluzovaly na mokrém spadaném listí. Armáda mířila k východu v naději, že se tam setká s Rusy. Vzdor bídným podmínkám i

vědomí utržené porážky kázeň nepolevovala a vojsko pochodovalo ve spořádaném zástupu.

Laurence zjistil, že proviantnímu důstojníkovi křivdil, o proviant byla skutečně nouze. Právě se skončila sklizeň, nikde na venkově však jako by nebylo nic k mání, přinejmenším ne pro ně. Na dotaz, zda by něco neprodali, Poláci jen ukazovali prázdné ruce, ať se jim nabízel jakýkoli obnos. Úroda byla špatná, dobytek nemocný, odpovídali na naléhání a dotvrzovali to pustými sýpkami a výběhy; z temných lesů za jejich poli, ale čas od času zablýskla černá očka vepřů či dobytčat a některý podnikavý voják tu a tam objevil brambory nebo obilí ukryté ve sklepě či pod poklopem v podlaze. Výjimky nebyly ani za zlato, které Laurence nabízel, ani v domech, kde byly děti příliš vyhublé a chatrně oblečené na nadcházející zimu; jednou dokonce, v chaloupce stěží lepší než chatrč, když Laurence ve vzteku nasypal do dlaně dvojnásob zlata a znovu ruku natáhl, přičemž výmluvně zabodával pohled do kolébky se sotva zahaleným nemluvnětem, mladá hospodyně se na něj podívala s němou výčitkou a zmáčkla mu zlato v dlani jeho vlastními prsty, aby mu vzápětí ukázala dveře.

Laurence se značným pocitem zahanbení vyrazil znovu.

Hnala ho starost o Temeraira, který se pořádně nenajedl, těžko přitom ale mohl Polákům zazlívat, že se bouří proti rozdělení a obsazení vlastní země; byla to ostudná věc a v politických kruzích jeho otce namnoze vzbuzovala nevoli.

Laurence měl dojem, že vláda jakýsi formální protest vznesla, nijak jasně si to ale nepamatoval. Moc by se tím nezměnilo, Rusko s Rakouskem a Pruskem, lační půdy, by si říct nedaly. Svorně kus po kuse posouvaly hranice a na slabšího souseda volajícího po spravedlnosti se nikterak neohlížely, až se nakonec srazily uprostřed a žádná země mezi nimi nezbývala; nebylo se tedy co divit, že se teď vojáci jednoho z těchto národů nesetkávali s právě vřelým přijetím.

Trvalo dva dny, než urazili dvacet mil, které je dělily od Poznaně, kde je čekalo ještě nevlídnější uvítání; a také nebezpečnější. Do města už doputovaly zvěsti. S příchodem armády se debakl u Jeny sotva dal utajit a valily se další zprávy. Hohenlohe se konečně s odranými zbytky své pěchoty vzdal, a tím se celé Prusko na západ od Odry hroutilo jako domeček z karet.

Francouzský maršál Murat opakoval po celé zemi stejnou lest, která mu tak pěkně vyšla v Erfurtu, a obsazoval jednu pevnost za druhou, aniž k tomu potřeboval jinou zbraň než železné nervy. Jeho jednoduchá metoda spočívala v tom, že stanul na jejich prahu, oznámil, že přichází přijmout jejich kapitulaci, a pak počkal, až se dveře otevřou a velitel ho pustí dovnitř. Když ale ve Štětíně, několik set mil od bojiště, kam ještě nedolehlo nic o tom, co se stalo, velitel jeho neodolatelnou nabídku popuzeně odmítl, zpod železa se vynořila řinčící ocel a dva dny nato bylo za hradbami třicet

draků, třicet děl a pět tisíc mužů, kteří pilně hloubili zákopy a vršili velice nápadné hromady bomb na znamení, že hodlají plnou silou zaútočit, a velitel zkrotle odevzdal klíče i posádku.

Laurence tu historku slyšel vyprávět pětkrát, než jednou obešel místní trhovní náměstí; jazyku nerozuměl, tatáž jména ale opakovaně zaznívala pospolu, v hlasech se přitom ozývalo nikoli pouhé pobavení, ale přímo rozjaření. Muži, kteří si mezi sebou šeptali v pivnicích, se sklenkami vodky zdviženými k přípitku provolávali Vive l’Empereur, když se v doslechu nevyskytoval žádný Prus, a někdy také i když nějaký poblíž byl, podle toho, jak moc klesla hladina v láhvi; bojovná nálada se mísila s nadějí.

Laurence nakukoval do všech stánků, které našel. Tady aspoň obchodníci nemohli odmítnout prodat to, co bylo jasně na očích, ale zásoby ve městě nebyly o nic hojnější a většinou už byly i zabrány. Po dlouhém hledání Laurence sehnal jen jednoho ubohého vepříka. Zaplatil za něj tak asi pětinásobek ceny a hned ho dal šikovně praštit klackem do hlavy, aby pak na trakaři vezeném jedním jeho postrojníkem oddrkotal vstříc osudu. Temeraire se vepříka chopil a spořádal ho zasyrova, hlady by nevydržel čekat, až se uvaří, a s úzkostnou péčí si pak olízal pařáty.

*

„Pane,“ spustil Laurence dusící v sobě vztek, „pro draka těžké váhy nemáte potřebný proviant a vzdálenost, kterou za den urazíte, představuje desetinu toho, na co stačí.“

„Co na tom záleží?“ nasupil se generál Lestocq. „Nevím, jaká kázeň platí u vás v Anglii, ale jednou jste u téhle armády, tak potáhnete s ní! Kristepane, váš drak má hlad; to mají všichni moji muži. To by byl pořádek, kdybych dopustil, aby se honili padesát mil za jídlem.“

„Dorazili bychom každý večer do tábora…“ ozval se Laurence.

„To taky dorazíte,“ přerušil ho Lestocq, „a budete v táboře i ráno a v poledne a dračí letku ani na chvíli neopustíte, nebo vás dám prohlásit za zběha. A teď se kliďte z mého stanu.“

„Předpokládám, že jste nepochodil,“ poznamenal Granby při pohledu na to, s jakým výrazem se Laurence vrací do opuštěné pastýřské chýšky, která jim posloužila jako přístřeší a také první suchý nocleh za celý týden, co se úmorně plahočili z Poznaně. Laurence zprudka odhodil rukavice na pryčnu a sedl si, aby sundal z nohou holínky po kotníky obalené bahnem.

„Skoro mám chuť sebrat Temeraira a poroučet se pryč,“

soptil Laurence. „Ať si nás ten trouba stará klidně dá prohlásit za zběhy, jestli chce, a čert ho vem.“

„Prosím,“ řekl Granby a zvedl z podlahy trochu slámy, aby se holínka dala vzít za patu a Laurence ji mohl zout.

„Vždycky přece můžeme lovit a zase se připojit, kdyby se náhodou schylovalo k boji,“ vykládal chlácholivě, přičemž si otřel ruce a znovu si sedl na vlastní pryčnu. „To by nás sotva odmítli.“

Laurence nad tím málem zauvažoval, pak ovšem zavrtěl hlavou. „Ne, ale jestli to takhle půjde dál…“

Nešlo, jejich tempo se ještě zpomalilo a víc než jídlo jim chyběly jedině dobré zprávy. Táborem několik dnů kolovaly zvěsti, že Francouzi navrhli mírové urovnání; zmořené vojsko si oddechlo málem jako jeden muž, jak ale dny míjely a žádné oznámení nepřicházelo, naděje uvadla.

Vzápětí se začaly šířit dohady o zdrcujících podmínkách: vzdát se celého obrovského kusu pruského území na východ od Labe a navrch i Hannoveru, zaplatit ohromné reparace a, což bylo pobuřující, poslat korunního prince do Paříže „pod ochrannou ruku císaře, aby se posílilo porozumění a přátelství mezi našimi národy, ku prospěchu všem,“ jak zněla výhružná formulace.

„Pane na nebi, ten se ale skutečně začíná chovat jako pravý orientální despota,“ komentoval tu novinu Granby.

„Co by udělal, kdyby dohodu nedodrželi, poslal hocha pod gilotinu?“

„U d’Anghiena mu stačilo daleko méně, aby ho dal zabít,“ připomněl Laurence a s lítostí přitom myslel na královnu a na to, jak ji přes veškeré její kouzlo i odvahu tahle nová, osobní hrozba ovlivní v náladě. Spolu s králem

se vydala napřed, aby se setkala s carem; to bylo alespoň nějaké povzbuzení: Alexandr se plně zavázal, že bude válčit dál, a ruská armáda už mířila k Varšavě, kde se s nimi měla spojit.

*

„Laurenci,“ zavolal Temeraire a Laurence se s trhnutím probral z dávno známého nočního běsu: byl dočista sám na palubě Belize, svého prvního velitelského místa, v bouři, celý oceán v jednom ohni blesků a žádná lidská tvář v dohledu. Nepříjemný nový dodatek přitom představovalo dračí vejce, které se povážlivě kutálelo k otevřenému průvlaku na přídi, příliš daleko, než aby ho stačil včas zachytit, avšak neblýskala se zeleně kropenatá červeň kazilikovy skořápky, ale bledý porcelán Temerairova vejce.

Promnul si od snu obličej a zaposlouchal se do vzdálených zvuků. Hrom by tak pravidelně neburácel. „Kdy to začalo?“ zeptal se a natahoval se po holínkách. Nebe už světlalo.

„Před pár minutami,“ odpověděl Temeraire.

Od Varšavy je dělily tři dny cesty, kalendář oznamoval čtvrtého listopadu. Po celý den jim na cestu duněla od východu děla a za noci v dáli rudě žhnuly ohně. Příští den hřměla kanonáda už slaběji a do odpoledne ztichla úplně.

Vítr se přitom nezměnil. Vojsko ze svého poledního ležení nevytáhlo a muži se sotva pohnuli, jako kdyby se zatajeným dechem svorně vyčkávali.

Kurýři, ráno vyslaní, se přihnali nazpátek za pár hodin, než ale kapitáni stačili vyjít z generálského stanu, kam po příletu rovnou zamířili, doručená zpráva už se jaksi stačila roznést po táboře: Francouzi je zahnali až k Varšavě.

Rusové byli poraženi.

Kapitola 16

Hrádek postavili z červených cihel už dávno, pobořily ho války, porozebírali ho rolníci shánějící stavivo, omlel ho vítr a déšť. Zbývalo z něj sotva víc než vydlabaná skořepina, jedna zeď ještě držící mezi zpola zřícenými věžemi, s okny obrácenými na obou stranách do širých polí. Přesto to přístřeší přivítali s povděkem. Temeraire se před nežádoucími zraky ukryl do prostoru sevřeného čtvercem polorozpadlých zdí, ostatní se uchýlili do jediné úzké chodby zanesené prachem z červených cihel a rozdrolenou bílou maltou.

„Zůstaneme ještě den,“ oznámil Laurence ráno. Bylo to spíše konstatování než rozhodnutí, Temeraire byl šedý a ochablý vyčerpáním, ostatní na tom nebyli o moc lépe. Z

mužů, kteří se dobrovolně hlásili na lov, Laurence vybral Martina s Dunnem.

Okolí se hemžilo francouzskými i polskými hlídkami, které tvořili draci vypuštění z pruských chovných základen, kde byli drženi po celých deset let od konečného rozdělení.

Mnoho jejich kapitánů za tu dobu v pruském zajetí zemřelo stářím či na nemoc a pozůstalí draci pak propadali zahořklosti, která se dala dost snadno využít v Napoleonův

prospěch. Nepodvolovali se sice kázni natolik, aby se bez kapitána i posádky mohli nasadit v boji, mohli se ale výhodně vysílat na zvědy a nic se přitom nestalo, když se náhodou z vlastní vůle rozhodli přepadnout nějakou nešťastnou skupinku pruských zatoulanců.

Armáda přitom byla samý zatoulanec, všichni přitom zhruba směřovali k poslední pruské baště na severu. Žádná naděje na vítězství už nekynula; generálové mluvili jen o zajištění nějaké pozice, která by jim trochu posílila ruce u jednacího stolu. Laurencovi to připadalo jako pošetilost a osobně pochyboval, že se k nějakému jednání vůbec zasedne.

Napoleon vyslal svá vojska tryskem po rozmáčených polských cestách bez jediného vozu, který by je brzdil, protože veškerý proviant nesli draci: vsadil na to, že se mu podaří dostihnout a porazit Rusy dřív, než dojdou zásoby a na jeho muže i zvířata dolehne hlad. Vložil všechno do jediného vrhu kostek a vyhrál; carská vojska byla roztažena po celé cestě do Varšavy, aniž co tušila, a on je ve třech dnech a třech bitvách po kusech rozprášil. Pruské armádě se přitom na silnici pečlivě vyhýbal; Prusové až pozdě pochopili, že mu pouze posloužili jako návnada k tomu, aby Rusy rychleji vytáhl od jejich hranic.

Teď se čelisti francouzské armády dovíraly, aby kolem nich naposledy sklaply. Vojsko se v zoufalství valilo k severu, celé pluky přitom naráz dezertovaly. Laurence viděl

na silnici opuštěná děla i s municí a proviantní vozy obklopené hejny ptáků zobajících zrní, které se rozsypalo při rvačkách mezi hladovějícími muži. Lestocq poslal na základnu příkaz, aby se dračí letka přesunula na další stanoviště, k vesničce ležící o deset mil dál. Laurence depeši zmačkal v dlani a hodil ji na zem, aby se zašlapala do bláta, pak zavelel, aby muži nasedli i s veškerými zásobami, které sehnali, a letěli na sever, dokud budou Temerairovi síly stačit.

Jakým způsobem ta naprostá porážka postihne Británii, tím se momentálně nehodlal zabývat. V tu chvíli se upínal k jednomu jedinému cíli: dopravit Temeraira a své muže domů i s oběma dračími vejci. Zdáli se teď k pláči zbyteční, když se přitom měli stát součástí hradby chránící Británii před evropským imperátorem, který se rozhlížel po další kořisti. Kdyby se Laurence znovu ocitl na onom kopci v houští a měl Napoleona opět tak po ruce, nevěděl, co by udělal; za bezesných nocí někdy přemítal, zda mu Badenhaur nezazlívá, že mu tehdy zadržel ruku.

Nepociťoval žádnou tíseň ani zlost, nic z nálad, které na něj od porážky tu a tam doléhaly, cítil jen značnou odtažitost. S klidem mluvil k mužům i k Temerairovi; dostal se alespoň k mapě jejich cesty k Baltskému moři a většinu doby rozmýšlel, jak se vyhnout městům nebo jak se vrátit zpátky na trasu poté, co je hlídka donutí odklonit se od směru a prchnout na čas do bezpečí. Temeraire sice

překonával vzdálenosti daleko rychleji než pěchota, zároveň byl ale výrazně nápadnější, takže při všech odbočkách a kličkách zbylou armádu zas o tolik nepředstihovali. V kraji toho mnoho k snědku nezbývalo a všichni svorně hladověli, protože co jen mohli, přenechávali Temerairovi.

V zřícenině hrádku nyní muži spali nebo jen netečně třeštili oči a bez hnutí leželi u zdí. Martin a Dunne se vrátili skoro za hodinu s jednou ovečkou zabitou čistým průstřelem hlavy. „Omlouvám se, že jsem musel použít pušku, pane, ale bál jsem se, že uteče,“ vysvětloval Dunne.

„Nikoho jsme nezahlédli,“ přidal se hned Martin horlivě.

„Byla sama, nejspíš se zaběhla od stáda.“

„Jinak jste jistě nemohli, pánové,“ opáčil Laurence, aniž tomu věnoval valnou pozornost; i kdyby jakkoli pochybili, stejně by nemělo moc smyslu něco jim vytýkat.

„Já nejdřív,“ ozval se naléhavě Kung Su a chytil Laurence za paži, aby ovečku nedal hned Temerairovi.

„Nechat, bude víc. Já udělám polévku pro všechny, je voda.“

„Sucharů už nám moc nezbývá, Laurenci,“ poznamenal k vznesenému návrhu velmi tiše a nesměle Granby. „Muže to zas zvedne, když si trochu pochutnají na mase.“

„Nemůžeme riskovat otevřený oheň,“ prohlásil Laurence kategoricky.

„Ne, ne otevřený oheň.“ Kung Su ukazoval na věž. „Já zapálím uvnitř, kouř jde ven tudy,“ řekl a poklepal přitom na škvíry mezi cihlami ve zdi vedle nich. „Jako udírna.“

Muži museli opustit chodbu a Kung Su uvnitř vydržel vždy jen pár minut, zamíchal jídlo a zase vyběhl ven, kašlal přitom a tvář měl začerněnou, dým však unikal pouze v tenkých, plochých cárech, které se plazily po cihlách a nehoustly ve velký sloup.

Laurence se obrátil zpátky k mapám rozloženým navrchu pahýlu zborceného zdiva velkého jako stůl. Uvažoval, že do pár dnů dorazí k pobřeží a pak se bude muset rozhodnout, jestli se dát na západ ke Gdaňsku, kde mohou být Francouzi, nebo na východ ke Královci, který byl takřka dozajista pořád ještě v pruských rukách, ale zase dál od domova. Tím spíše teď blahořečil osudu za to, že mu v Berlíně na velvyslanectví poslal do cesty onoho tajemníka, který mu prozradil tu nyní neocenitelnou informaci, že v Baltském moři je v bojové pohotovosti britské námořnictvo – stačilo tedy, aby Temeraire dolétl k lodím, kde už nic nehrozilo.

Pronásledovatelé je přece nemohli stíhat až na dostřel lodních děl.

Potřetí propočítával vzdálenosti, když zamračeně zvedl hlavu; muži v táboře jevili lehký neklid. Vítr se jim stáčel do obličeje a přinášel útržek písně, sice nepříliš melodické, ale zpívané s velkým nadšením jasným dívčím hláskem, jehož majitelka se záhy vynořila za zdí. Mladičká venkovanka s

tvářemi zdravě vybarvenými od práce a vlasy úhledně spletenými pod šátkem nesla koš naložený vlašskými ořechy, červenými plody a větvičkami obrostlými žlutým a jantarovým listím. Zabočila za roh a uviděla je. Zarazila se v půli taktu a s otevřenou pusou na ně vytřeštila oči.

Laurence se napřímil; pistole ležely před ním, zatěžovaly rohy map, Dunne, Hackley i Riggs měli pušky přímo v rukách, protože právě v tu chvíli nabíjeli a Pratt, hromotlucký pancířník, se opíral o zeď tak, že měl dívenku na dosah paže. Stačilo slovo a byla lapená, umlčená.

Laurence natáhl ruku a dotkl se pistole; dotek studeného kovu na kůži byl jako rána a on se naráz podivil, co to k čertu vyvádí.

Projelo jím zachvění, od ramen k pasu a zase zpět, a vzápětí byl zase sám sebou, zcela přítomný ve své kůži a užaslý nad proměnou svých pocitů: náhle ho popadl mučivý, zoufalý hlad a děvče vyplašeně utíkalo z kopce, košík přitom letěl pryč se sprškou zlatého listí.

Laurence dokončil pohyb, zvedl pistole z map, které se rázem svinuly, a zasunul je zpátky za opasek. „Za chvilku zburcuje všechny deset mil kolem,“ konstatoval stručně.

„Kung Su, přineste tu polévku, ať aspoň ještě něco spolkneme, než budeme muset vyrazit, a Temeraire se může najíst, zatímco budeme balit. Rolandová, Dyere, vy dva sesbírejte ty ořechy a vylouskejte je.“

Oba běžci přeskočili zeď a začali sbírat vysypaný obsah dívčina košíku, zatímco Pratt se svým pomocníkem Blythem vykročili, aby pomohli vynést kotel s polévkou. Laurence pokračoval: „Pane Granby, trochu pohybu, prosím vás, rád bych postavil na tu věž hlídku.“

„Rozkaz, pane,“ řekl hned Granby, kvapně vstal a spolu s Ferrisem začali vytrhovat muže ze strnulosti, aby z rozbitých kamenů a cihel poskládali jakés takés schody po straně věže. Unaveným, roztřeseným mužům nešla práce moc od ruky, trochu je ale oživila a věž nebyla příliš vysoká.

Brzy už hodili provaz kolem jednoho zubu cimbuří a Martin, který se drápal vzhůru na hlídku, halekal: „A ne že mi, hoši, zbaštíte můj příděl!“, což vyvolávalo větší smích, než kolik takový žert zasloužil. Muži dychtivě vytáhli plechové hrnky a misky, zatímco se velmi opatrně nesl kotel, aby neukápla ani kapka.

„Promiň, že musíme tak rychle pryč,“ omlouval se Laurence Temerairovi a hladil ho přitom po čenichu.

„Mně to nevadí,“ upokojoval ho Temeraire a s obzvláštním důrazem oplácel jeho hlazení. „Laurenci, není ti nic?“

Laurence se zastyděl, že svou rozladěnost dával tak najevo. „Není, odpusť mi, že jsem byl tak rozmrzelý,“

omlouval se. „Nejvíc jsi zatím trpěl ty. Měl jsem nás tohohle dobrodružství ušetřit.“

„Přece jsme ale netušili, že prohrajeme,“ namítl Temeraire. „Nelituju, že jsem se snažil pomoct; připadal bych si jako pěkný zbabělec, kdybych utíkal.“

Kung Su rozléval skrovné porce stále ještě řídké polévky a Ferris mužům, z nichž každý dostal půl misky vodového vývaru, rozděloval suchary. Alespoň čaje se všichni mohli napít po libosti, protože hrádek se nacházel mezi dvěma jezery. S jídlem se bezděky loudali tak, aby každé sousto zdánlivě zdvojnásobili, a Rolandová s Dyerem je na závěr obešli s onou zvláštní nečekanou lahůdkou, jíž byly čerstvé vlašské ořechy, lehce nedozrálé a natrpklé, ale přesto výtečné. Nafialovělé trnky, pro jejich jazyk příliš palčivé, Temeraire slupl z košíku na jediné polknutí. Když všichni dojedli svůj díl, Laurence poslal Salyera, aby na hlídce vystřídal Martina a kadet se mohl také najíst. Kung Su pak začal z kotle vytahovat kusy masa odsekané od ovčího trupu a jeden po druhém házet Temerairovi rovnou do nastavené tlamy, aby horká šťáva nevykapala a nepřišla nazmar.

I Temeraire každé sousto dlouze přemílal, takže stačil spořádat sotva skopovou hlavu a jednu kýtu, když se Salyer s křikem vyklonil a hned překotně šplhal dolů po provaze.

„Letecká hlídka, pane, blíží se pět draků střední váhy,“ volal udýchaně. Ohrožení bylo větší, než se Laurence obával.

Hlídka se musela ukrývat přímo v nedaleké vesnici a děvče běželo nejspíš rovnou k ní. „Jsou asi pět mil od nás, řekl bych…“

Jídlo je posilnilo a blížící se nebezpečí vyburcovalo tak, že naráz všichni sršeli energií. Vybavení bylo ve chvíli opět naloženo a lehký kroužkový pancíř roztažen. Od pancířových štítů si dávno odlehčili a už po několikáté utíkali bez nich. Vzápětí se ozval Keynes: „Pro lásku boží, nech ten zbytek masa,“ okřikl zostra Temeraira, který právě rozevíral čelisti, aby mu do nich Kung Su vyklopil posledních pár soust.

„Proč ne?“ ohradil se Temeraire. „Mám ještě pořád hlad.“

„To zatrolené vejce se klube,“ odsekl Keynes. Trhal už hedvábný zámotek a odhazoval velké pláty, které se zeleně, rudě a jantarově blýskaly. „Nekoukejte a pojďte mi pomoct!“ houkl.

Granby i poručíci hned vyskočili, aby mu pomohli, zatímco Laurence spěšně rozdílel rozkazy, aby se muži chopili druhého vejce, stále ještě zavinutého, a znovu ho vyzvedli do řemení na Temerairově břiše; to bylo poslední, co zbývalo naložit.

„Teď ne!“ napomenul Temeraire vejce, které se už kývalo ze strany na stranu s takovou vervou, že ho museli rukama držet na místě, jinak by spodek převážil špičku a vejce by se rozkutálelo.

„Běžte nachystat postroj,“ přikázal Laurence Granbymu a rukama zapřel vejce místo něj. Skořápka, tvrdá a lesklá, pálila do dlaní tak, že ji Laurence na chviličku pustil, aby si

navlékl rukavice; Ferris a Riggs, držící vejce z druhé strany, rukama střídavě ucukávali.

„Musíme hned letět, teď se nemůžeš klubat a taky už není skoro co jíst,“ domlouval Temeraire vejci, nedosáhl však zjevně ničeho víc než zuřivého bušení zvnitřku skořápky. „Vůbec mě neposlouchá,“ konstatoval dotčeně, sedl si na zadní a posmutněle se zadíval na zbytky v kotli.

Měli sice pro dráčka postroj, který Fellowes pro všechny případy vyrobil už dávno z nejměkčích odřezků řemení, ležel však pečlivě svinutý spolu se zbylou kůží hluboko mezi ostatními naloženými věcmi. Když ho konečně vydolovali, Granby ho skoro roztřesenýma rukama obrátil, porozpínal pár přezek a další zase poupravil. „Nic na tom není, pane,“ chlácholil ho Fellowes tiše; druzí letci ho s povzbudivým bručením plácali po zádech.

„Laurenci,“ ozval se Keynes polohlasem, „mohlo mě to napadnout dřív, ale radši byste měl Temeraira odvést co nejdál, nebude se mu to líbit.“

„Co?“ podivil se Laurence přesně v okamžiku, kdy Temeraire bojovně zasupěl: „Co to děláte? Proč Granby drží ten postroj?“

Laurence se zprvu silně zděsil, že se Temeraire ohrazuje proti tomu, aby se dráče vůbec osedlávalo. „Ne, ale Granby patří do mojí posádky,“ namítl neústupně Temeraire, čímž upíral nabídnutou šanci všem mužům v dohledu, snad jen k Badenhaurovi nebo hrstce ostatních pruských letců si ještě

nevytvořil pouto. „Nechápu, proč mu musím nechávat svoje jídlo a ještě i Granbyho.“

Skořápka už začínala praskat. Dráče si dávalo na čas.

Hlídka z opatrnosti zpomalila, nejspíš se domnívala, že se Britové hodlají v zákrytu zdí bránit, když se očividně nemají k odletu. Obezřetnost je však nemohla brzdit dlouho a hrozilo, že nad nimi už brzy jeden z hlídky bleskově prolétne, aby obhlédl situaci, a skupina pak zaútočí v plném počtu.

„Temeraire,“ řekl Laurence ustupující stranou ve snaze odvést jeho pozornost od kluboucího se vejce, „jen si to vezmi, to dráče bude úplně samo a ty přitom máš celou velkou posádku pouze pro sebe. Musíš přece uznat, že to není spravedlivé, nikdo jiný tu na to dráče nečeká,“

pokračoval a v náhlém vnuknutí dodal: „a nebude mít ani žádné šperky jako ty. Určitě mu bude těžko.“

„Aha,“ hlesl Temeraire. Sklonil hlavu těsně k Laurencovi. „Tak nemohlo by dostat třeba Allena?“

nadhodil potichu a loupl přitom očima za sebe, aby se ujistil, že ho jmenovaný nezaslechl. Neohrabaný mladý hlídkař právě pokradmu objížděl prstem okraj kotle a ulizoval poslední zbylé kapky polévky.

„Ale prosím tě, takhle se přece nebudeš snižovat,“

napomenul ho Laurence. „Mimoto se tak Granbymu nabízí šance na povýšení a jistě bys mu neupíral právo, aby služebně postoupil.“

Temeraire tiše zabručel. „No když to jinak nejde,“ ucedil nevlídně a stočil se uraženě do klubka, v pařátech předních tlap pak sevřel safírový náprsní štít a nosem i tváří ho třel, aby se ještě více leskl.

Svolil právě včas. Skořápka ani tak nepraskla, jako spíš pukla tak, že se vyvalil obláček páry a všechny kolem pokropila sprška slizu a úlomků. „Já teda takovou spoušť nenadělal,“ zahučel Temeraire pohoršeně a oprašoval štěpiny, které mu přistály na kůži.

Samo dráče prskalo střípky skořápky na všechny strany a z hloubi hrdla přitom jaksi přidušeně syčelo. Takřka beze zbytku připomínalo zmenšenou kopii dospělého kazilika, i on byl celý šarlatový, tělo se mu ježilo ostnitými výrůstky a na břiše se mu blyštěly plošky purpurového krunýře, nechyběly dokonce ani impozantní rohy a jediné, co postrádal, byly zelené leopardí skvrny. Dráče k nim zvedlo žlutě žhnoucí oči, z nichž sálalo rozhořčení, párkrát si odkašlalo, pak se zhluboka nabralo dech a zadrželo ho, až se nadmulo v bocích jako balon. Z ostnů mu naráz vyprýštila syčící pára, dráče otevřelo tlamu a vychrlilo oheň. Nevelký výtrysk plamene, na půldruhého metru dlouhého, vylekal nejblíže stojící muže tak, že uskočili nazad.

„A heleme se,“ následovalo potěšené zavrnění prozrazující, že dráče je dračice. Sedla si na zadní a pokračovala: „Takhle je to mnohem lepší. Tak teď sem s tím masem!“

Granbyho nezachránilo ani opálení, jak byl bledý, hlasem ale přesto nezakolísal, když k dračici přistoupil.

Postroj nesl přehozený přes pravou paži, kde ho dračice měla plně na očích, a neházel ho na ni. „Jmenuji se John Granby,“ začal. „Rádi bychom…“

„Ano, ano, osedlání,“ přerušila ho. „Temeraire mi o tom už vyprávěl.“

Laurence se otočil a přeměřil si Temeraira, který s lehce provinilým výrazem předstíral, že velice soustředěně vylešťuje škrábnutí na prsním štítu. Laurence zauvažoval, o čem dalším mohl vejce poučovat, když o ně bezmála dva měsíce pečoval.

Dračice zatím natáhla krk, aby si Granbyho očichala.

Uklonila hlavu nejprve na jednu a potom na druhou stranu a přejela ho pohledem od hlavy až k patě. „Vy jste byl Temerairův první důstojník?“ ptala se pátravě jako člověk zjišťující reference.

„To jsem byl,“ opáčil Granby poněkud zaskočeně, „a nechtěla bys také jméno? To je moc pěkná věc, nějak se jmenovat. Milerád tě pojmenuju.“

„V tom už mám jasno,“ prohlásila, čímž Granbyho zarazila ještě víc a s ním i ostatní letce. „Chci se jmenovat Iskierka, jak o ní zpívala ta holčička.“

Laurence osedlal Temeraira spíše náhodou než promyšleným postupem a od té doby se už žádného jiného líhnutí neúčastnil, neměl tedy moc jasnou představu, jak to

má správně probíhat, z tváří svých mužů však usuzoval, že takto se to obvykle neodbývá. Dračice ovšem dodala: „Ale i tak bych vás chtěla za kapitána a nevadí mi dát se osedlat a bojovat na obranu Anglie. Pospěšte si ale, protože mám hrozný hlad.“

Nešťastný Granby, který o tomto dni nejspíš snil už jako sedmiletý kadet, v hlavě dávno nosil jméno a předem plánoval každý okamžik s celou slávou, teď na chvíli dočista ztratil výraz, pak se naráz hlasitě rozesmál. „Tak dobře, budeš Iskierka,“ prohlásil a hned zase hbitě nabral duchapřítomnost natolik, aby zvedl ohlávku postroje.

„Vsunula bys tam, prosím tě, hlavu?“

Spolupracovala docela ochotně, jen pořád nedočkavě natahovala hlavu ke kotli, zatímco jí Granby chvatně dopínal posledních pár přezek, a když ji konečně propustil, padla hlavou i předníma nohama do stále ještě horkého kotle a pustila se do zbytků Temerairova oběda. Nepotřebovala pobízet, aby se s jídlem neloudala. Kotel se vyprázdnil závratnou rychlostí, kymácel se přitom zepředu dozadu, když ho dračice ještě vylizovala. „Moc jsem si pochutnala,“

prohlásila, když opět vystrčila hlavu a z růžků jí stékala polévka, „ale dala bych si ještě. Letíme na lov.“ Na zkoušku roztřepala křídla, která jí celá pomačkaná, ještě měkká ležela na hřbetě.

„Teď nemůžeme, musíme odtud pryč,“ vysvětloval Granby a uvážlivě ji držel za postroj. Náhle nad nimi prudce

zavířila křídla: jeden člen dračí hlídky konečně přilétl a naklonil hlavu přes zeď, aby zjistil, co tam dělají. Temeraire si sedl a zaryčel tak, že zvěd zas obratem odlétl, neštěstí už ale bylo hotovo. Dračí vyzvědač hned přivolával ostatní.

„Všichni nástup, bez formy!“ zavelel Laurence a posádka kvapem naskákala na postroj. „Temeraire, Iskierku musíš nést, vysadíš si ji na hřbet?“

„Já umím létat,“ ohradila se Iskierka. „Bude se bojovat?

Teď hned? A kde?“ Skutečně se vznesla kousek nad zem, Granby ji ale za postroj udržel, takže dračice jen poletovala nahoru dolů.

„Ne, bojovat se nebude,“ vložil se do toho Temeraire, „a ty jsi na boj stejně ještě malá.“ Sklonil hlavu a sevřel její tělo mezi čelistmi. Do prostoru mezi jeho ostrými předními tesáky a zadními stoličkami dračice přesně zapadla, a i když se bránila rozčileným kvičením, Temeraire ji vyzvedl a položil si ji na plece. Laurence pomohl Granbymu vylézt, aby mohl vyšplhat rovnou za Iskierkou, a sám ho pak následoval. Celá posádka zatím nasedla a Temeraire se skokem vyhoupl do vzduchu, už když se dračí hlídka hnala přes zeď. S rykem se vrhl přímo mezi ně a opřel se do nich tak, že se rozlétli jako kuželky.

„Jé! Jé! Utočí na nás! Honem, ať je pobijeme!“ jásala Iskierka s děsivou krvelačností a pokoušela se přitom vzlétnout.

„Ne, pro rány boží, přestaň!“ křičel Granby a zoufale se jí držel, zatímco druhou rukou zápolil s přezkami, aby jí postroj bezpečně připnul k Temerairově řemení. „Letíme po čertech rychleji, než na kolik bys stačila. Měj, prosím tě, strpení! Ještě se nalétáš dost a dost, však se brzy dočkáš.“

„Teď se ale bojuje!“ namítla a vykrucovala krk, aby dohlédla na nepřátelské draky. Jejího těla plného ostnitých výrůstků nebylo snadné se zachytit a jak sebou tloukla, zatínala Temerairovi drápy do krku i do postroje. Drápala ho sice jemně, ale očividně to lechtalo, protože Temeraire s frkáním pohazoval hlavou.

„Seď klidně!“ napomenul ji Temeraire a rozhlížel se kolem. Využil toho, že nepřátelská hlídka na chvilku upadla do zmatku, prudce zrychlil a hnal se k severu, kde se mohli ukrýt za mohutnou hradbu mraků. „Takhle se nedá pořádně letět!“

„Já nechci klidně sedět!“ vypískla. „Leť zpátky, leť zpátky! Bojuje se přece tamhle!“ Pro zdůraznění vychrlila další proud plamene, který Laurencovi div že neožehl vlasy, a nedočkavě poskakovala z nohy na nohu, přestože ji Granby držel, co mohl.

Hlídkující draci se za nimi kvapem rozlétli a nepolevili, ani když jim Temeraire zmizel z dohledu v mracích, pronásledovali ho dál, jen zpomalili tempo a v mlze si vzájemně hlásili pozice. Dračice to chladné vlhko nelibě nesla, ovinula se proto Granbymu v kruzích kolem hrudi a

ramen, aby se zahřála, jen tak tak že ho nepobodala ostny nebo neuškrtila, ustavičně se přitom halasně bouřila proti tomu, že uprchli.

„Mlč už, buď hodná,“ chlácholil ji Granby a hladil ji.

„Ještě nás prozradíš; jako bychom si hráli na schovávanou, musíme být potichu.“

„Nemuselo by se mlčet ani trčet tady v těch hnusných studených mracích, kdybychom vyrazili a dali jim co proto,“

prohlásila neústupně, nakonec se ale přece jen podvolila.

Volání pronásledovatelů posléze utichlo a oni se opět odvážili vylétnout. Vyvstala ovšem nová obtíž: Iskierku bylo třeba nakrmit. „Budeme to muset riskovat,“ rozhodl Laurence, obezřetně tedy zamířili od hustých lesů a jezer blíže zemědělskému kraji, přičemž dalekohledy obhlíželi terén.

„Tamhlety krávy by přišly k chuti,“ toužebně poznamenal Temeraire po chvilce. Laurence chvatně zaměřil dalekohled do dáli a uviděl, jak se ve stráni pokojně popásá stádo pěkného dobytka.

„Díky bohu,“ hlesl Laurence s úlevou. „Temeraire, slétni, prosím tě. Tamhleten dolík se zrovna hodí,“ dodal a ukázal. „Počkáme do tmy a pak je sebereme.“

„Co, ty krávy?“ podivil se Temeraire, který slétával k zemi a poněkud zmateně se rozhlížel. „Ale Laurenci, copak to není majetek?“

„Ale ano, to nejspíš je,“ opáčil Laurence rozpačitě, „za těchto okolností však musíme udělat výjimku.“

„Čím se ale tyhle okolnosti liší od toho, když Arkady s těmi druhými sebrali krávy v Istanbulu?“ vyptával se Temeraire. „Měli tenkrát hlad a my zase máme hlad teď. To je přece úplně totéž.“

„Tam jsme přilétali jako hosté,“ vysvětloval Laurence, „a Turky jsme považovali za spojence.“

„To tedy není krádež, když s tím, kdo majetek vlastní, nejsi zadobře?“ zeptal se Temeraire. „Pak ale…“

„Ne, ne,“ spěšně ho brzdil Laurence, který už předem viděl řadu budoucích nedorozumění. „Ale v tuto chvíli – vzhledem k válečným potřebám…“ Zoufale ze sebe soukal vysvětlení, ale bezmocně se odmlčel. Samozřejmě by to vypadalo docela jako krádež, tohle však, přinejmenším na mapách, bylo pruské území, takže se to vcelku logicky dalo nazvat i rekvizicí. Vysvětlit rozdíl mezi rekvizicí a krádeží se však zdálo obtížné a Laurence rozhodně nemínil Temerairovi prozrazovat, že obdobně bylo kradené všechno, co za minulý týden snědli, a patrně i skoro veškerý armádní proviant.

Tak či onak, ať už se to nazvalo nestydatou krádeží či nějakým hezčím označením, stále to bylo nezbytné; dračice byla ještě příliš mladá, než aby pochopila, že se musí obejít bez jídla, a pudila ji naléhavější potřeba. Laurence si dobře pamatoval, jak se Temeraire krmil v počátečních týdnech

svého prudkého růstu. I je přitom hnala silná nutnost, totiž aby dračice mlčela. Dalo se předpokládat, že pokud se bude řádně sytit, prospí celý první týden života vyjma doby krmení.

„Panečku, to je ale pěkný postrach, což,“ poznamenal Granby láskyplně a hladil přitom dračici po lesklé kůži.

Vzdor neodbytnému hladu podlehla dřímotě, zatímco čekali, až padne noc. „Chrlit oheň už od narození, to bude hrůza ji krotit.“ Z tónu jeho hlasu se nezdálo, že by něco namítal.

„Já teda doufám, že brzo dostane větší rozum,“ ozval se Temeraire. Rozmrzelost ho ještě úplně nepustila a náladu mu nespravilo, když ho dračice obviňovala ze zbabělosti a naléhala, aby se vrátili a bojovali. Pud ho rozhodně hnal stejným směrem, i když nepraktickým. Celkově se zdálo, že se jeho příchylnost k nevylíhlým vejcím kupodivu okamžitě nepřerodila v náklonnost k dráčeti, nebo ho možná pořád ještě rozlaďovalo, že kvůli ní přišel o krmení.

„Je to teprve mládě,“ chlácholil ho Laurence a laskal ho přitom po čenichu.

„Já jsem se určitě nikdy takhle hloupě nechoval, ani když jsem se vylíhl,“ trval na svém Temeraire, což Laurence nechal moudře bez odpovědi.

Hodinu po západu slunce se po větru vyplížili strání nahoru a provedli svůj kradmý výpad; alespoň tak mohl vypadat, nebýt toho, že se Iskierka v záchvatu nadšení vytrhla z přezek, které ji držely, přelétla ohradu a vrhla se na

hřbet jedné krávy ze spícího, nic netušícího stáda. Dobytče se vyděšeně rozbučelo a strhlo k úprku i ostatní, dračice mu přitom dál visela na zádech a metala plameny do všech stran krom té správné, takže loupežný vpád dostal spíše cirkusový než zlodějský ráz. Stavení se rozsvítilo a ven se vyřítili pacholci s lucernami a starými mušketami, zřejmě v očekávání lišek či vlků. U ohrady se zarazili a patřičně zírali. Kráva zběsile vyhazovala, Iskierka jí ale zatínala drápy hluboko do tučného záhybu na krku a pištěla zpola radostí, zpola bezmocí, protože se nedorostlými čelistmi nemohla pořádně zakousnout.

„Tak jen se podívejte, co vyvedla,“ utrousil Temeraire licoměrně a vyhoupl se do vzduchu, aby jednou tlapou chytil dračici i s krávou a druhou tlapou sebral ještě jedno dobytče.

„Lituju, že jsme vás probudili a že vám bereme vaše krávy, ale není to krádež, protože jsme ve válce,“ pronesl, když se v letu zastavil, ke strnulé skupince pobledlých mužů, kteří teď třeštili oči na jeho ohromné, strašlivé tělo nad sebou a tonuli ve zmatku spíše hrůzou než tím, že nerozuměli jazyku.

Laurence v návalu výčitek svědomí chvatně zatápal po měšci a hodil jim dolů pár zlatých mincí. „Temeraire, držíš ji? Proboha ať už jsme pryč, poštvou na nás celou zemi.“

Temeraire ji držel, jak se ve vzduchu prokázalo zdušeným, ale zřetelně slyšitelným vřeštěním, které se ozývalo zdola: „To je moje kráva! Ta je moje! Já ji sebrala

první!“, což nijak nezvyšovalo naději, že se jim podaří ukrýt. Laurence se ohlédl a uviděl, že celá ves ze tmy září jako obří maják a rozsvěcí se dům za domem, což se určitě nedalo přehlédnout na míle daleko.

„To už jsme je mohli rovnou sebrat za bílého dne a vytrubovat k tomu fanfáry,“ utrousil s povzdechem Laurence v přesvědčení, že ho tak nebesa trestají za spáchaný lup.

Jen trochu poodlétli a hned zase přistáli v zoufalé naději, že se jim povede Iskierku nasytit a tak i utišit. Zprvu odmítala dobytče pustit, i když už bylo dočista mrtvé, jak ho proklály Temerairovy drápy, a jí se tak docela nedařilo prokousnout mu kůži, aby se mohla pustit do jídla. „Ta je moje,“ drnčela ustavičně, až ji Temeraire nakonec okřikl: „Buď zticha! Jen ti to chtějí rozporcovat, tak se nebraň. A vůbec, kdybych tu tvou krávu chtěl, tak bych si ji vzal.“

„To by sis mohl zkusit!“ zapištěla dračice a Temeraire prudce sklonil hlavu a zavrčel na ni tak, že s kviknutím skočila přímo na Granbyho, až ho tím nečekaným přistáním v náručí povalila na záda. „Uf, to tedy nebylo hezké!“ prskla rozčileně a ovinula se Granbymu kolem ramen. „Jenom proto, že jsem ještě malá!“

Temeraire měl dost taktu, aby nasadil lehce zahanbený výraz, a už smířlivěji dodal: „No já ti tu krávu ani tak neseberu, mám svou vlastní, ale měla bys dbát na zdvořilost, když jsi ještě tak malá.“

„Já už chci být velká,“ ucedila dračice vzdorně.

„Nevyrosteš, jestli se nenecháš pořádně nakrmit,“ vložil se do toho Granby, čímž rychle upoutal její pozornost.

„Pojď a uvidíš, jak ti to připravujeme. Co ty na to?“

„No tak dobře,“ uvolila se zdráhavě a Granby ji odnesl zpátky k dobytčeti. Kung Su rozřízl břicho a vyloupl nejprve srdce a játra, oboje jí pak slavnostně nabídl se slovy: „Nejlepší první jídlo pro malé dráčky, aby narostli,“ a dračice s poznámkou: „Vážně?“ chňapla po vnitřnostech oběma tlapami a s velkou chutí se do nich pustila, krev se jí přitom řinula z koutků tlamy, jak se střídavě zahryzávala do jednoho i druhého kusu.

Vzdor nejvyššímu úsilí zmohla pak už jen jednu kýtu a upadla do mrákotného spánku, což všichni přijali s hlubokým povděkem. Temeraire spořádal zbytek své vlastní krávy, zatímco Kung Su nahrubo a narychlo naporcoval všechno, co zbylo z druhého dobytčete, a uložil to na cestu do hrnců. Za dvacet minut už zase letěli, přičemž dračice bezvládně ležela Granbymu v náručí a vůbec nevěděla o světě.

Nad osvětlenou vesnicí už ale v dáli kroužili draci, a když se vznesli, jeden z nich se obrátil a podíval se po nich bíle svítícíma očima. Patřil k rodu fleur-de-nuit, jednomu z mála nočních plemen. „Na sever,“ zavelel Laurence chmurně, „rovnou na sever, a co nejrychleji můžeš, Temeraire, k moři.“

Prchali po celý zbytek noci, v patách jim přitom stále zněl zvláštní dunivý hlas nočního draka jako hluboký žesťový tón provázený výše položenými odpověďmi draků střední váhy, kteří je pronásledovali pod jeho vedením.

Temeraire letěl s větší zátěží než jeho stíhači, nesl totiž celou svou pozemní posádku i s proviantem a navrch ještě Iskierku. Laurencovi připadalo, že už stačila viditelně poporůst. Temerairovi se přesto dařilo unikat, jen ale velmi těsně, a nebyla naděje, že by se je podařilo setřást, noc byla chladná a jasná, měsíc se už už blížil úplňku.

Míle valem uplývaly a dole pod nimi se k moři vinula řeka Visla, černala se a sem tam se zablýskla i vlnkou.

Nanovo ponabíjeli všechny pušky, nachystali dávku magnéziového prášku a Fellowes se spolu se svými postrojníky krůček po krůčku vydrápal po Temerairově boku, aby přes Iskierku přehodili plát záložního kroužkového krunýře na ochranu. Ze spánku zamručela a přimkla se těsněji ke Granbymu, když jí přes tělo přetahovali kovovou síť, kterou pak upínali ke kroužkům jejího malého postroje.

Laurence se ponejprv domníval, že na ně nepřítel začal pálit z přílišné dálky, pak ale výstřely zapráskaly znovu a tentokrát už Laurence zvuk poznal: nehřměly pušky, ale dělostřelectvo, z dáli. Temeraire se tím směrem, k západu, ihned obrátil. Před nimi se prostírala nezměrná jednolitá

čerň Baltského moře a děla patřila Prusům bránícím hradby Gdaňsku.

Kapitola 17

„Lituji, že jste se s námi dali zavřít do téhle díry,“

pronesl generál Kalkreuth, když podával láhev vskutku výtečného portského, které Laurence dokázal ocenit natolik, aby poznal, že po měsíci pití slabého čaje a ředěného rumu je to pro jeho chuťové pohárky bohapustě plýtvání.

Předcházelo tomu několik hodin spánku a hodů doplněných ještě větší radostí, kterou skýtal pohled na to, jak se Temeraire krmí, co hrdlo ráčí. Příděly se neomezovaly, alespoň zatím, sklady ve městě byly plné, hradby opevněné, vojenská posádka silná a řádně vycvičená, nebylo tedy snadné je vyhladovět nebo demoralizovat natolik, aby se vzdali. Obléhání mohlo trvat dlouho a Francouzi očividně také nijak nespěchali, aby město náležitě oblehli.

„Vidíte, že jsme lapeni šikovně,“ poznamenal Kalkreuth a zavedl Laurence k oknům obráceným na jih. V

pohasínajícím denním světle si Laurence mohl prohlédnout francouzská ležení, která se táhla v přibližném kruhu kolem města napříč řece a silnicím, z dostřelu děl. „Denně sleduji, jak se naši muži, co zbyli z Lestocqovy divize, hrnou od jihu a vbíhají jim přímo do náruče, jak na drátku. Museli jich už

pozajímat přinejmenším pět tisíc. Vojínům vezmou jen muškety a na čestné slovo je propustí domů, aby je nemuseli živit, důstojníky si nechávají.“

„Kolik mužů mají?“ zajímal se Laurence a snažil se přitom dopočítat stanů.

„Uvažujete o výpadu, stejně jako já,“ opáčil Kalkreuth.

„Na to jsou ale moc daleko; mohli by vojsko odříznout od města. Až si usmyslí, že nás oblehnou doopravdy, a trochu se přiblíží, pak můžeme něco podniknout, ať už si tím pomůžeme nebo ne, když teď Rusové uzavřeli mír.“

„No ano,“ dodal, když postřehl Laurencův údiv, „car se rozhodl, že kvůli špatnému vojsku nakonec neobětuje i dobré, a nejspíš ani nechtěl strávit zbytek života ve francouzském zajetí. Bylo vyhlášeno příměří a ve Varšavě se vyjednává o smlouvě, dva imperátoři se tam domlouvají jako nejlepší přátelé.“ Hlučně se zasmál. „Jak tedy vidíte, možná se ani nebudou obtěžovat, aby se nás zbavili. Do konce měsíce budu třeba i já francouzský občan.“

Právě jen tak tak unikl nezvratnému rozprášení vojsk knížete Hohenloheho, protože dostal kurýrem rozkaz, aby se přesunul do Gdaňska a zajistil tam pevnost přesně proti takovému obležení. „Poprvé se mi objevili u dveří ani ne týden nato, zcela bez varování,“ vykládal, „od té doby ale mám tolik zpráv, kolik si jen můžu přát, ten zpropadený maršál mi při vší té nestoudnosti neustále posílá kopie svých

vlastních depeší a já mu je nemůžu ani vmést do tváře, protože mí vlastní kurýři se nikam nedostanou.“

Sám Temeraire sotva pronikl přes hradby; většina francouzských draků zajišťujících blokádu v tu chvíli pobývala na opačné straně města, kde bránila v přístupu od moře, a moment překvapení je ušetřil útoku dělostřelectva zdola. Zato teď byli ale v pořádné kaši: od rána mezi francouzskými děly přibylo několik dalších pepřových kanonů a všude kolem se zahlubovaly moždíře s dlouhým dostřelem.

Samotnou citadelu obehnanou valem dělilo od oceánského přístavu nějakých pět mil. Z Kalkreuthových oken se Laurencovi naskýtal pohled na poslední blyštivý ohyb řeky Visly, která se vlévala do moře rozšiřujícím se ústím, a na Baltské moře, jehož chladná, temně modrá hladina byla tečkovaná bílými plachtami britského válečného námořnictva. Laurence mohl loďstvo v dalekohledu dokonce i spočítat: dvě lodě se čtyřiašedesáti děly na palubě, jedna se čtyřiasedmdesáti a s dvojplamencem, pár menších fregat jako doprovod, všechny se přitom nacházely jen kousek od pobřeží, v samotném přístavu chráněném děly válečných korábů pak čekaly kolosy transportních lodí připravených na to, aby vyjely a dovezly ruské posily na obranu města, posily, kterých se už ale neměly dočkat. Těch pět mil mělo však sílu tisíce, když

je rozdělovalo francouzské dělostřelectvo posílené letectvem.

„A teď už musejí vědět, že tu jsme a nemůžeme k nim,“

konstatoval Laurence, když odkládal dalekohled. „Těžko mohli náš přílet přehlédnout, když Francouzi ztropili takový povyk.“

„Největší potíž představuje ten fleur-de-nuit, co nás štval až sem,“ ozval se Granby. „Jinak bych navrhl, ať prostě počkáme do tmy a pak tam bleskem přelétneme, ten slídil ale bude najisto číhat, kdybychom chtěli právě takovou věc zkusit. Poštval by na nás všechny ostatní, než bychom vylétli z hradeb.“ V noci pak skutečně viděli, jak se proti oceánu ozářenému měsícem jako stín rýsuje tmavomodrý dračí obr bděle sedící na zadních na francouzské základně a jeho ohromné, bíle světélkující oči se takřka bez mrknutí upírají na městské hradby.

*

„Jste skvělý hostitel,“ pochvaloval si vesele maršál Lefebvre a bez námitek si přitom na talíř nechával naložit další křehké holoubátko, aby se vzápětí na něj i na horu vařených brambor vrhl s chutí a chováním, které by se hodilo spíše pro seržanta než francouzského maršála. Žádný div, právě tak totiž začínal svou vojenskou dráhu a do života

vstoupil jako syn mlynáře. „My teď k sucharům čtrnáct dní přikusovali vařenou trávu a vrány.“

Nad kulatým venkovanským obličejem mu trčely šedivé, nenapudrované kučery. Vyslal emisary s cílem zahájit jednání a upřímně, bez otálení přijal uštěpačnou odpověď, kterou mu Kalkreuth vzkázal: zval ho, aby s ním otázku kapitulace probral u hodovní tabule v samotném městě.

Lefebvre přijel k městské bráně v doprovodu pouze hrstky kavaleristů. „Kvůli takovýmhle hodům bych riskoval i víc,“

opáčil s drnčivým smíchem, když se jeden pruský důstojník neomaleně otřel o jeho odvahu. „Nic byste tím nadlouho nezískali, kdybyste mě strčili za mříže, jedině snad že byste zarmoutili chudinku mou ženu. Císař má v torně hodně šavlí.“

Když vymetl všechny mísy a z talíře chlebem vytřel poslední zbyteček omáčky, bez prodlení začal na židli klímat, zatímco kolovalo portské, a ožil zase, až když se na stole objevila káva. „Á, to jednomu dodá sílu do života,“

pochvaloval si, když do sebe v rychlém sledu obrátil tři šálky. „Tak tedy,“ navázal rázně bez jediné pauzy, „vypadáte na rozumného člověka a dobrého vojáka. Budete si dál stavět hlavu a celé to protahovat?“

Zaskočený Kalkreuth, který ani v nejmenším nemínil dát najevo, že by doopravdy vzal v úvahu návrh na kapitulaci, ledově opáčil: „Doufám, že svou pozici se ctí udržím do

chvíle, než od Jeho Veličenstva dostanu rozkazy v opačném smyslu.“

„Tak to nedostanete,“ odpověděl Lefebvre suše, „protože je pod zámkem v Královci stejně jako vy tady. Jistě to pro vás není žádná hanba. Nebudu si hrát na Napoleona, ale město dovedu obsadit, to se vsadím dvě ku jedné, a zajistit, kolik obléhacích děl bude třeba. Jen bych radši včas ušetřil muže, vaše i moje.“

„Já nejsem plukovník Ingersleben,“ řekl Kalkreuth, čímž narážel na velitele, který tak kvapně vydal štětínskou pevnost, „abych se s posádkou vzdal bez jediného výstřelu.

Možná pro vás budeme tvrdší oříšek k rozlousknutí, než tušíte.“

„Propustíme vás se vší ctí,“ pokračoval Lefebvre, který se na hozenou udičku nedal chytit, „necháme vás i vaše důstojníky svobodně jít, pokud se čestným slovem zaručíte, že po dvanáct měsíců nezvednete zbraň proti Francii. Totéž samozřejmě platí i o vašich mužích, jen jim ale odebereme muškety. Nic lepšího udělat nemůžu, i tak to ovšem bude po čertech příjemnější, než dostat kulkou nebo padnout do zajetí.“

„Děkuji vám za laskavou nabídku,“ odpověděl Kalkreuth a zvedal se. „Říkám ne.“

„Škoda,“ utrousil Lefebvre bez zachmuření a také vstal.

Vstoje si pak připásal meč, který si předtím nedbale pověsil přes opěradlo židle. „Netvrdím, že ta nabídka bude platit

věčně, doufám ale, že ji povedete v patrnosti, až budeme postupovat dál.“ Když se obracel, ještě se zastavil, protože zavadil pohledem o Laurence, který u stolu seděl o kus dál, a dodal: „Měl bych ale raději upřesnit, že britských vojáků, které tu máte, se to netýká. Je mi líto,“ prohodil omluvně k Laurencovi, „císař vůči Angličanům zaujímá nezvratný postoj a tak či tak máme rozkazy, které se vztahují přímo k vám osobně, jestli jste to tedy vy s tím velkým čínským drakem, co nad námi onehdy prolétl. Cha! Doslova jste nás zaskočili s gatěmi na půli žerdi.“

Když se ještě naposledy zasmál na vlastní účet, s pohvizdováním odpochodoval, aby si opět vyzvedl svůj doprovod a vyjel ven z hradeb. Na všechny, kdo zbyli u stolu, přitom padla z jeho dobré nálady tíseň a zdrceného Laurence pak celou noc pronásledovaly představy těch nejzvěrštějších příkazů, které Lien mohla na Bonapartovi vymoci, aby zpečetila Temerairův osud.

„Nemusím vám doufám říkat, kapitáne, že ani v nejmenším nezamýšlím tu nabídku přijmout,“ oznámil Kalkreuth na druhý den ráno, když si předvolal Laurence na snídani, aby ho takto upokojil.

„Pane,“ řekl na to Laurence tiše, „mohu se myslím důvodně obávat, že padnu do francouzského zajetí, nežádal bych snad ale smrt patnácti tisíc mužů, abych byl takového osudu ušetřen, a bůh ví, kolik obyčejných občanů by to také zaplatilo životem. Pokud rozestaví baterie obléhacích děl, a

já nevím, jak byste jim v tom mohli donekonečna bránit, tak potom se město musí vydat nebo bude srovnáno se zemí.

Pak bychom stejně zahynuli nebo padli do zajetí.“

„Do té doby nás čeká ještě dlouhá cesta,“ namítl Kelkreuth. „Přípravy na obléhání jim půjdou pomalu, půda je promrzlá, za branami číhá krutá zima a slyšel jste přece, co utrousil o jejich proviantu. Do března nikam nepokročí, to vám zaručuju, a za tak dlouhou dobu se toho může ještě hodně stát.“

Jeho odhad se zdál zprvu správný. Viděno Laurencovým dalekohledem, francouzští vojáci bez valné chuti kopali a ryli, měli ale staré, zrezivělé náčiní, a se ztuhlou zemí tak mnoho nepořídili. Blízko tekla řeka a do hloubky nasáklá půda byla skrz na skrz zamrzlá už v tak brzkém zimním čase. Větrné poryvy přinášely od moře závěje sněhu a umývadlo, ve kterém se Laurence po ránu umýval, se pokaždé do rozbřesku ojínilo stejně jako okenní tabulky.

Sám Lefebvre nevypadal, že by nějak spěchal. Příležitostně ho zahlédli, jak se s hrstkou pobočníků v patách prochází sem tam po mělké prohlubni započatého zákopu, jeho našpulené rty přitom prozrazovaly, že si hvízdá, a to nikoli nespokojeně.

Jiní se však s pomalým tempem zdaleka tolik nesmiřovali. Laurence s Temerairem nepobyli ve městě ani čtrnáct dnů, když se objevila Lien.

Přilétla v podvečer, z jihu, byla bez jezdce a její skrovný doprovod tvořený jedním kurýrem a dvěma draky střední váhy pak usilovně máchal křídly, aby unikl čelnímu okraji zimní bouře, která na město i vojenské ležení udeřila sotva půl hodiny poté, co dračice přistála. Spatřily ji pouze městské hlídky a celé dva dlouhé dny, kdy vánice zcela clonila výhled na francouzský tábor, se Laurence kojil jistou chabou nadějí, že se stal omyl. Když se však příští den s bušícím srdcem probudil, nebe bylo jasné a v dáli dozníval Lienin hrozivý řev.

Vyběhl ven v županu a noční košili, přestože byla zima a na ochozu leželo po kotníky sněhu, který ještě nestačil nikdo zamést. Bledá žluť slunce se oslnivě odrážela od zbělených polí i Lieniny mramorově světlé kůže. Stála na kraji francouzských linií a bedlivě zkoumala půdu. Laurence spolu se zděšenými strážemi sledoval, jak znovu zhluboka nabrala dech, vylétla vzhůru a zaryčela přímo proti zamrzlé zemi.

Vytryskla oblaka sněhu, jako by se přihnala sněhová bouře, a kolem se rozlétly tmavé chuchvalce hlíny, spoušť se však v plné šíři ukázala až teprve tehdy, když se francouzští vojáci s krumpáči a rýči obezřetně vrátili ke své dřině. Dračice svým zásahem rozrušila půdu do hloubi mnoha stop, až pod hranici zámrazy, takže jim dílo nyní šlo od ruky nepoměrně rychleji. V následujícím týdnu Francouzi se zákopovými pracemi postoupili více než za

celou dobu předtím, zvýšení pracovního tempa přitom valnou měrou podněcovala přítomnost bílé dračice, která chystané bojové linie často navštěvovala a při obchůzkách zákopů sledovala, zda někdo ze zběsile kopajících mužů nepolevuje.

Neminul teď snad den, aby francouzští draci nepodnikli nějaký výpad na městské opevnění. Jejich snahy měly vesměs za cíl zaměstnat Prusy i jejich děla, zatímco pěchota hloubila zákopy a rozestavovala své baterie. Dělostřelectvo rozmístěné podél městských hradeb francouzské draky povětšinou odráželo, čas od času se ale některý odvážil nalétnout zvysoka mimo dostřel, aby na městské opevněni shodil náklad bomb. Nálože svržené z takové výšky zřídkakdy zasáhly zamýšlené místo, častěji však padaly do ulic a na domy, což mělo za následek velké utrpení.

Měšťané, kteří byli spíše Slované než Němci a pro válku nijak nepláli, by už je nejradši všechny viděli za horami.

Kalkreuth denně ordinoval mužům odvetnou dávku kanonády na Francouze, spíše však pro udržení morálky než kvůli vlivu na zákopové práce, které se stále ještě nepřiblížily na dosah. Sem tam se jim podařilo trefit dělo nebo smést pár kopajících vojáků a jednou ke své radosti dokonce sestřelili vyvěšenou standartu, takže se vyobrazený orel i s korunkou poroučel k zemi. Ten večer Kalkreuth nechal všem rozdat zvláštní příděl pálenky a důstojníkům dal vystrojit večeři.

Válečné loďstvo přitom čekalo na příznivý proud a vítr, aby se nepozorovaně přiblížilo z boku a překvapilo francouzské ležení palbou zezadu, Lefebvre nebyl ovšem žádný hlupák a ani jedna jeho hlídka nestála na dostřel.

Laurence s Temerairem příležitostně zahlédli drobnou potyčku nad přístavem, když letka francouzských draků bombardovala transportní lodě, blesková smršť kartáčových a pepřových střel z válečných korábů je však zase rychle zahnala. Ani jedné straně se tak nedařilo získat převahu.

Kdyby měli Francouzi dost času, mohli vybudovat tolik dělostřeleckých postavení, že by britskou flotilu odrazili, nedali se ovšem takto odvést od svého pravého cíle, jímž bylo obsazení města.

Temeraire vší mocí odháněl útočníky dotírající ze vzduchu, ve městě však byl jediný drak krom několika malých kurýrů a jednoho dračího mláděte a jeho síly měly svou mez stejně jako jeho rychlost. Město celé dny lenivě oblétávali francouzští draci, kteří se mezi sebou střídali.

Jakmile jen Temeraire polevil v ostražitosti nebo si hlídka u dělostřelectva pohověla, hned se chopili příležitosti, aby vyrazili a napáchali trochu škody, než zase odsvištěli, zákopy se přitom celou dobu pozvolna rozšiřovaly a rostly, vojáci se činili jako armáda krtků.

Lien se těchto potyček neúčastnila, jen se pokaždé zastavila a svinutá do klubka jim bez mrknutí přihlížela. Její vlastní úsilí se upínalo k tomu, aby přípravy na obléhání

stále postupovaly vpřed. Silou božského větru mohla rozhodně způsobit mezi muži na hradbách obrovské krveprolití, nehodlala se však snižovat k tomu, aby se přímo zapojila do boje.

„Je pěkně zbabělá, to vám povím,“ utrousil Temeraire s radostí vítající záminku, aby na ni mohl zareptat. „To mě by tedy nikdo nedonutil, abych se schovával, když moji přátelé bojují.“

„Já zbabělá nejsem!“ vyhrkla Iskierka, která se nakrátko probrala tak, aby stačila postřehnout, co se kolem děje. O

jejím tvrzení nemohl mít nikdo pochyb, bylo zapotřebí držet ji stále silnějšími řetězy, aby se nevrhla do boje proti dospělým drakům dvacetkrát větším než ona, přestože se tento nepoměr s každým dnem zmenšoval. To, jak rostla, vzbuzovalo nové obavy. Zvětšovala se sice neobyčejně rychle, její velikost jí však zatím ještě nedovolovala pořádně létat ani bojovat, a hrozilo tedy, že se pro Temeraira stane povážlivým břemenem, pokud by se měli znovu pokoušet o útěk.

Teď zuřivě trhala svým nejnovějším řetězem. „Já chci taky bojovat! Pusťte mě!“

„Bojovat můžeš, jedině až budeš větší, jako je ona,“

chlácholil ji chvatně Temeraire. „Radši si sněz tu ovci.“

„Já jsem větší, mnohem,“ odsekla vzpurně Iskierka, když však ovci rozcupovala, vzápětí zase tvrdě usnula, a tak se alespoň na čas opět utišila.

Laurence žádné tak optimistické závěry nevyvozoval. Z

toho, co Lien ukázala v souboji s Temerairem v Zakázaném městě, mu bylo jasné, že jí nechybí odvaha ani obratnost.

Snad ještě mohla určitou měrou podléhat čínské zásadě, která nebešťanům zapovídala účast v boji. Laurence však tušil, že odmítá-li se dračice přímo zapojit, vnímají to spíše jako rafinovaný odstup, který má velitel udržovat.

Francouzská vojska zaujímala zcela nezdolné postavení a její cena byla příliš vysoká, než aby se vydávala všanc kvůli zanedbatelnému zisku.

To, jakou přirozenou autoritu nad ostatními draky každodenně projevovala a s jakou intuicí určovala, jak je lze nejlépe využít, záhy utvrdilo Laurence v dojmu, že ta zdánlivě podivná role, kterou přijala, Francouzům přináší zcela zásadní výhodu. Draci pod jejím vedením ve formacích cvičili manévry vhodné pro drobné bojové střety, a pokud se právě takto nezaměstnávali, propůjčovali se ke kopání, čímž zákopové práce ještě urychlovali. Vojáky samozřejmě znepokojovalo, že s nimi v tak těsném prostoru pobývají draci, Lefebvre jim však na uklidněnou předváděl vlastní bezstarostnost, když se procházel mezi pracujícími draky, poplácával je po bocích a přitom halasně žertoval s jejich posádkami. Když se však jednou obdobně zachoval i k Lien, velmi udiveně po něm loupla očima, asi jako vznešená vévodkyně, kterou sedlák štípl do líčka.

Francouzská převaha pramenila i z nedostižné morálky posílené řadou bleskových vítězství a ze skvělé motivace, jíž bylo proniknout za městské hradby dřív, než udeří nejhorší zima. „To nejpodstatnější ale je, že si umějí zvyknout nejen Číňani, kteří se mezi nimi pohybují od mala. Francouzi to dokázali také,“ posteskl si Laurence Granbymu mezi kvapnými sousty chleba s máslem. Temeraire slétl na nádvoří, aby si krátce odpočal po další ranní šarvátce.

„Ano, a stejně tak ti pasáci Prusové, kteří si mezi sebe nasadili Temeraira i s Iskierkou,“ opáčil Granby a přitom popleskával dračici po boku, který se vedle něj zdvíhal a klesal jako měch. Iskierka ze spaní pootevřela oko a odvděčila se mu potěšeným, mátožným zavrněním, které ještě doprovodila několika výtrysky páry z ostruh na hřbetě, než víčko zase sklapla.

„A proč by neměli?“ utrousil Temeraire, který chroustal několik kostí z hovězích nohou jako skořápky vlašských ořechů. „Teď už nás musejí poznat, pokud to nejsou úplní hlupáci, a musejí i vědět, že jim neublížíme. Snad jen Iskierka by mohla, nechtěně,“ dodal trochu pochybovačně.

Navykla si totiž tu nemilou věc, že si čas od času ožehovala maso, než ho snědla, a valně přitom nedbala, jestli se někdo v tu chvíli zdržuje poblíž.

Kalkreuth už nemluvil o tom, co by mohlo nastat, ani o dlouhém čekání. Jeho muži se den co den cvičili, aby byli připraveni zaútočit na postupující Francouze. „Jakmile

postoupí na dostřel našich děl, v noci proti nim vyrazíme,“

prohlásil chmurně. „I kdybychom ničeho víc nedocílili, můžeme alespoň odlákat pozornost, takže budete mít třeba šanci utéct.“

„Děkuji, pane, jsem vám hluboce zavázán,“ odpověděl Laurence. Takový zoufalý pokus, s veškerým přidruženým rizikem zranění či smrti, se přesto jevil vysoce příznivě, porovnal-li se s možností, že by Laurence v tichosti vydal sebe i Temeraira. Laurence ani na okamžik nezapochyboval, že Lienin přílet je nutno přičítat jejich přítomnosti, jelikož Francouzi by si i dali na čas a více jim záleželo na tom, aby dobyli citadelu, ji však hnaly její vlastní důvody. Ať už se z Napoleonovy i její strany chystala Británii jakákoli újma, padnout bezmocně do zajetí, které se pro Temeraira nezvratně rovnalo ortelu smrti, byl tak strašlivý osud, že si Laurence horší nedokázal představit, a pomyšlení na jakýkoli konec děsilo méně než představa, že se ocitnou v její moci.

Laurence však přece dodal: „Jen doufám, pane, že nedáváte v sázku víc, než byste měl, když nám takto nabízíte pomoc. Může je to popudit tak, že odvolají návrh čestné kapitulace, pokud se jim vítězství bude jevit, jak se mi bohužel nyní zdá jisté, pouze jako otázka času.“

Kalkreuth zavrtěl hlavou, nenaznačoval tím ale nesouhlas, nýbrž odmítnutí: „Nu a? Pokud bychom Lefebvrův návrh přijali a i kdyby nás nechal jít, co pak? –

celé vojsko odzbrojené a rozpuštěné, důstojníci vázaní přísahou, že rok na nic nesáhnou. Oč pro nás bude lepší, když nás čestně propustí, než kdybychom přistoupili na bezpodmínečnou kapitulaci? Tak či onak bude vojsko zcela rozprášené, stejně jako všichni ostatní. Zničili celou pruskou armádu, všechny pluky rozehnali, velitele nasázeli pod zámek – nezůstane ani něco, z čeho by se dalo znovu budovat.“

Zvedl oči zahleděné do map a vlastní zasmušilosti a se zkřivenou tváří se na Laurence pousmál. „Jak tedy vidíte, není to zas tak velká oběť, když vám nabízím, že kvůli vám vytrváme. Už teď se na nás řítí naprostá katastrofa.“

Začali s přípravami. Nikdo nemluvil o dělostřeleckých bateriích, které na ně budou mířit, ani o třiceti či více dracích, kteří jim budou bránit v cestě; nic se s tím koneckonců nedalo dělat. Bylo stanoveno, že výpad provedou za dva dny, tedy za novoluní, kdy je šero skryje před všemi krom fleur-de-nuit. Pratt vtloukal do pancířových štítků stříbrné talíře, Calloway plnil magnéziovým práškem bomby. Temeraire, aby ani v náznaku neprozradil jejich záměry, se vznášel nad městem, jak měl ve zvyku, ale veškeré jejich plány i přípravy se rázem zhatily, když najednou zavolal: „Laurenci, přilétají ještě další draci,“ a ukázal nad oceán.

Laurence roztáhl dalekohled a usilovným mhouráním skrze bodající sluneční paprsky rozeznal přibližující se

letku: rozkolísaná skupina čítající snad dvacet draků se hnala nízko nad vodní hladinou. Dál nebylo co říct. Snesl se s Temerairem na nádvoří, aby upozornili posádku na blížící se útok a schovali se za pevnostní děla.

Granby, který zaslechl Laurencův křik, stál celý ustaraný na nádvoří u spící Iskierky. „Tím to je spočteno,“ utrousil, když s Laurencem vystupoval na hradby a půjčoval si od něj dalekohled, aby se také podíval. „Ani pomyšlení, že by se podařilo zdolat ještě další dva tucty…“

Zarazil se. Hrstka francouzských draků, kteří se právě zdržovali ve vzduchu, chvatně zaujímala obranné postavení proti ženoucí se letce. Temeraire se vztyčil na zadní a opřel se o městské opevnění, aby lépe viděl, čímž značně vylekal vojáky, kteří tam na hradbách hlídkovali a teď brali nohy na ramena před jeho mohutnými pařáty. „Laurenci, oni bojují!“

hlásil silně rozčileným tónem. „Nejsou to naši přátelé? Není to Maximus s Lily?“

„Panečku, tomu říkám přijít včas!“ zajásal Granby.

„To určitě není možná,“ zapochyboval nahlas Laurence, v prsou mu ale naráz zaplála naděje zažehnutá vzpomínkou na příslib dvaceti britských draků. Jak ale mohli dorazit právě v tu chvíli a zrovna sem do Gdaňsku – přilétli ale přece od moře a bili se s francouzskými draky, nedrželi se v žádných formacích, jen tak obyčejně zápasili, rozhodně se ale do nich pustili…

Nevelká hlídka francouzských draků, které útok zcela zaskočil, ve zmatku kousek po kousku ustupovala ke hradbám. Než jim zbytek jejich jednotky stačil přispěchat na pomoc, draci, kteří se tak znenadání objevili, prorazili jejich linii. Vyřítili se vpřed a s mocným, radostným halekáním se ze vzduchu valili na rozlehlé nádvoří pevnosti jako jediný vířící chumel křídel a zářivých barev, samolibě se dmoucí Arkady přitom dosedl přímo před Temeraira a své naparování završil pyšným záklonem hlavy.

Temeraire vyhrkl: „Co tady ale děláte?“, než mu otázku zopakoval řečí durzagh. Arkady se ihned pustil do zdlouhavého,

nesouvislého

vysvětlování,

hojně

prokládaného vsuvkami ostatních divokých draků, kteří očividně také chtěli připlést k vyprávění svou nitku.

Zavládla neuvěřitelná vřava, kterou draci ještě zesilovali tím, že se mezi sebou hašteřili, přičemž řvali, syčeli a navzájem do sebe strkali, až ten halas docela vyváděl z míry i letce, a nebohým pruským vojákům, kteří si právě začínali zvykat na spořádaně si vedoucího Temeraira i na spící Iskierku ve svých řadách, probleskoval v očích jednoznačný běs.

„Doufám, že nepřicházíme nevhod.“ Ten tišší hlas přiměl Laurence, aby se za ním otočil, a když odvrátil oči od hlučící změti, uviděl před sebou Tharkaye. Vítr mu sice pocuchal vlasy i šaty, jeho mírně sardonický výraz se však nezměnil, jako by se mu takové přílety staly pravidlem.

„Tharkayi? Přicházíte nanejvýš vhod. O to jste se přičinil vy?“ vyptával se hned Laurence.

„Ano, já, ale ujišťuji vás, že jsem za své hříchy sklidil pořádnou odplatu,“ utrousil suše Tharkay a přitom Laurencovi i Granbymu potřásl rukou. „Pochvaloval jsem si, jak neobyčejně chytře jsem to vymyslel, pak jsem se s nimi ale vláčel přes dva světadíly a po všem tom harcování tak považuju spíše za milosrdenství, že jsme vůbec dorazili.“

„To si dovedu živě představit,“ přitakal Laurence. „Proto jste se tedy vytratil? Nic jste neřekl.“

„Také jsem se domníval, že z toho s největší pravděpodobností nic nebude,“ opáčil Tharkay s pokrčením ramen. „Protože ale Prusové žádali dvacet britských draků, napadlo mě, že zkusím získat tyhle, abych jim vyhověl.“

„A oni šli?“ podivil se Granby, který se užasle díval na divoké draky. „To jsem v životě neslyšel, aby se dospělí divocí draci dali dobrovolně osedlat. Co je prosím vás zviklalo?“

„Jejich vlastní ješitnost a chtivost,“ vysvětlil Tharkay.

„Arkady, soudím, rozhodně nevnímal jako pohanu, že by se měl podílet na záchraně Temeraira, když jsem to takto podal, a co se ostatních týče – sultánův tučný dobytek je uspokojoval nepoměrně více než vyzáblé kozy a vepři, kteří v horách tvoří jejich jedinou potravu. Slíbil jsem jim, že ve službě u vás každý denně dostane jednu krávu. Doufám, že jsem vás nezavázal přespříliš.“

„Za dvacet draků? To jste jim klidně každému mohl slíbit celé hovězí stádo,“ ujistil ho Laurence. „Jak jste nás tu ale našel? Připadá mi, že jsme proputovali půl světa.“

„Také se mi zdá,“ přisvědčil Tharkay, „a pokud jsem v průběhu toho nepřišel o sluch, není to vinou mojí společnosti. Ztratili jste se nám někde u Jeny, pár týdnů jsme budili strach po venkově, až jsem v Berlíně zastihl bankéře, který vás viděl. Tvrdil, že pokud jste ještě nepadli do zajetí, budete velmi pravděpodobně se zbytkem armády v Královci nebo zde, a tak nás tady máte.“

Mávl rukou k různorodému dračímu chumlu, kterým právě zmítala strkanice o nejlepší místa na nádvoří. Iskierka, která ten lomoz dosud celý jako zázrakem prospala, si hověla v pohodlí a teple u zdi kasárenských kuchyní a jeden Arkadyho pobočník se k ní teď skláněl, aby ji dloubnutím odehnal jinam. „Jen to ne,“ vyjekl poplašeně Granby a vyrazil ke schodům, aby seběhl dolů na nádvoří, namáhal se však docela zbytečně, protože Iskierka se probrala přesně na tak dlouho, aby stačila se zasyčením vychrlit varovný zášleh ohně. Velký šedý drak, kterému plamen ožehl čenich, překvapením zaryčel a pozadu odskákal. Ostatní se od ní ihned odtáhli do uctivé vzdálenosti, dosti velké, jakkoli byla dračice malá, a postupně se rozložili do příhodnějších prostor, jako byly střechy, dvory a nekryté terasy města, což obyvatele namnoze dohánělo k vyděšenému jeku.

*

„Dvacet jich je?“ řekl Kalkreuth s pohledem upřeným na malou Gherni, která pokojně oddechovala na jeho balkoně a dlouhý, tenký ocas měla natažený skrze dveře přes celý pokoj a sem tam jím i zamrskala, až podlaha zaduněla. „A dají si říct?“

„Nu, dají na Temeraira, víceméně, a na svého vlastního velitele,“ odpověděl Laurence pochybovačně. „Víc si netroufám zaručit. Tak či onak rozumějí jen svému vlastnímu jazyku nebo napůl i nějakému tureckému nářečí.“

Kalkreuth si u stolu mlčky hrál s nožem na dopisy, přičemž jeho špičku zarýval do leštěné stolní desky, aniž se přitom ohlížel na škody. „Ne,“ hlesl nakonec, ponejvíc pro sebe, „nevyhnutelnosti to stejně nezabrání.“

Laurence beze slova přikývl. Sám strávil posledních pár hodin úvahami o tom, jakými způsoby a prostředky by se dalo s nově získanou leteckou posilou zaútočit, provést nějaký výpad, který by Francouze od města zahnal. Poměr vzdušných sil ale i tak dosahoval tří ku dvěma v jejich neprospěch a nedalo se spoléhat, že by divocí draci svedli jakýkoli strategický manévr. Samostatně se uměli bít, ale žádat po nich v boji disciplínu, to už hrozilo pohromou.

Kalkreuth dodal: „Doufám ale, že stačí na to, kapitáne, aby vás i vaše muže vyprovodili do bezpečí: už za to

samotné jsem jim vděčný. Udělali jste pro nás, co jste mohli.

Leťte a pámbu s vámi.“

„Pane, lituji jen, že nemůžeme udělat více, a děkuji vám,“ opáčil Laurence.

Nechal Kalkreutha, aby s hlavou skloněnou dál stál u svého psacího stolu, a zamířil zpátky dolů na nádvoří.

„Nasadíme mu pancíře, pane Fellowesi,“ řekl Laurence tiše vedoucímu pozemní posádky a kývl na poručíka Ferrise.

„Vyrazíme, jen co se setmí.“

Posádka se mlčky pustila do práce. Nikoho netěšilo, že letí pryč za takových okolností. Dvacítku draků rozložených kolem nebylo možné nevnímat jako sílu, kterou stálo za to nasadit na obranu pevnosti, a zoufalý útěk, který původně hodlali uskutečnit sami, náhle působil sobecky, teď když celou tu dračí posilu měli vzít s sebou.

„Laurenci,“ vyhrkl Temeraire znenadání, „počkej! Proč je vlastně musíme takhle opouštět?“

„Já to také nesu těžce, můj milý,“ soukal ze sebe Laurence sklesle, „ale situace je neudržitelná a pevnost nakonec musí padnout, ať se zachováme, jak se zachováme.

Nijak jim nepomůže, když tu zůstaneme a dáme se zajmout spolu s nimi.“

„Tak jsem to nemyslel,“ namítl Temeraire. „Je nás teď hodně, proč tedy nevezmeme vojáky s sebou?“

*

„Lze to provést?“ chtěl vědět Kalkreuth. Horečným tempem zoufalý plán propočetli. V přístavu kotvilo právě tolik transportních lodí, aby se do nich muži natěsnali, odhadoval Laurence, i když si uvědomoval, že se budou muset namačkat do všech koutů od nákladního prostoru až po dračí krmelce.

„To ty námořníky pěkně vyplašíme, když k nim zčistajasna slétneme,“ poznamenal Granby pochybovačně.

„Doufám, že nás nesestřelí.“

„Pokud úplně neztratí hlavu, jistě pochopí, že žádný výpad by se nikdy nevedl tak nízko,“ uklidňoval ho Laurence, „a já s Temerairem zaletím k lodím jako první, abychom je trochu upozornili. Může se alespoň zastavit ve vzduchu nad nimi tak, aby se přepravovaní mohli spustit po provazech dolů, ostatní budou muset přistát na palubě.

Nikdo z nich naštěstí není tak moc velký.“

Záměru byly obětovány veškeré hedvábné závěsy i plátěné povlečení z elegantně zařízených domácností měšťanů, kteří se jemného domácího prádla vzdávali namnoze proti své vůli, a všechny švadleny ve městě musely povinně nastoupit, aby v rozlehlém plesovém sále generálovy rezidence šily pod vedením improvizujícího Fellowese přepravní postroj. „Pánové, prosím za prominutí, ale u žádného z nich nemůžu odpřisáhnout, že vydrží,“

prohlásil. „Jaký fortel na to mají v Číně, to tedy rozhodně netuším, ale to, co tu flikujeme my, bude určitě ta největší prapodivnost, jakou se kdy drak postrojil a člověk vezl, prostěji to říct nemůžu.“

„Dělejte, co umíte,“ opáčil generál Kalkreuth rázně, „a kdo si zamane, může zůstat a dát se zajmout.“

„Koně ani děla přirozeně vzít nemůžeme,“ připomněl Laurence.

„Zachraňte muže, koně i děla se dají nahradit,“ opáčil Kalkreuth. „Kolikrát bude třeba letět?“

„Určitě bych unesl nejméně tři sta mužů, kdybych na sobě neměl pancíř,“ řekl Temeraire; v diskusi pokračovali na nádvoří, kde se Temeraire mohl vyjádřit. „Ti malí ale tolik neunesou.“

Na zkoušku přinesli první přepravní postroj. Arkady před ním trochu stísněně couval, až Temeraire utrousil pár jízlivostí a odvrátil se, aby si upravil popruh svého vlastního postroje. Vůdce divokých draků nato vypjal hruď a hned předstoupil, žádné potíže pak už nedělal, krom toho, že se párkrát otočil za sebe, aby se podíval, jak práce postupuje, což několik postrojníků zaplatilo pádem na zem. Jakmile ho vystrojili, Arkady se okamžitě začal nakrucovat před svou dračí smečkou. Vypadal neobyčejně směšně, protože postroj byl zčásti posešíván ze vzorovaného hedvábí, které nejspíš pocházelo z budoáru kterési dámy, sám si však jednoznačně

připadal jako největší krasavec a ostatní divocí draci jen závistivě mručeli.

Výrazně obtížnější bylo najít muže, kteří by na něj dobrovolně nasedli, až jim Kalkreuth všem nemilosrdně nadal do zbabělců a vylezl na něj sám. Jeho pobočníci chvátali neprodleně za ním, přičemž se dokonce i maličko dohadovali, kdo se za ním pustí první, a tento příklad zdráhavce natolik zahanbil, že se též začali škrábat drakovi na hřbet. Tharkay, který to celé sledoval, k tomu trochu suše podotkl, že lidé a draci se v některých ohledech zas tak moc neliší.

Arkady, který nebyl z divokých draků největší a jeho vůdcovství se zakládalo spíše na síle osobnosti než na tělesné velikosti, se snadno vznesl s nákladem sta zavěšených mužů, možná i více. „Všichni dohromady poberou bezmála dva tisíce mužů,“ konstatoval Laurence, když zkouška skončila, a podal Rolandové s Dyerem břidlicovou tabulku, aby výpočty provedli znovu, a on měl tak jistotu, že se nezmýlil. Dost je tou žádostí rozladil, pokládali totiž za nespravedlivé, že se jim v tak mimořádné situaci nutí školní úloha. „Nemůžeme riskovat, že je přetížíme,“ dodal Laurence. „Pořád ještě musí být s to prchat, kdyby nás přitom zastihl útok.“

„Jestli nevyřídíme toho fleur-de-nuita, tak nás zastihne,“

opáčil Granby. „Co kdybychom na něj vyrazili dnes večer…?“

Laurence zavrtěl hlavou, čímž dával najevo nikoli nesouhlas, nýbrž pochyby. „Ti dávají pěkný pozor, aby se nevystavoval nebezpečí. Pokud bychom se k němu chtěli jakkoli přiblížit, nezbylo by nám než pustit se na dostřel jejich děl a octnout se tak přímo v jejich středu. Co jsme přiletěli, neviděl jsem, že by se hnul ze základny. Jen nás z té vyvýšeniny pozoruje a drží si řádný odstup.“

„Stěží by potřebovali, aby jim fleur-de-nuit vykládal, že na zítra něco chystáme, když se na něj dnes večer tak velmi okatě zaměříme,“ podotkl Tharkay. „Daleko lépe by bylo vyřídit ho až těsně předtím, než začneme.“

Nikdo sice nic nenamítal, ale promýšlení způsobů mezi ně na chvíli zaselo nejednotu. Nedokázali se shodnout na ničem lepším, než že nastrojí léčku a nasadí menší draky, aby bombardovali francouzské přední řady. Oslnivá záře znesnadní fleur-de-nuitovi vidění, zatímco ostatní draci vyklouznou jižním směrem a větším obloukem zamíří na moře.

„Dlouho to ovšem nevydrží,“ varoval Granby, „a pak se budeme muset potýkat se všemi včetně Lien. Temeraire se s ní nemůže utkat, když bude ověšený třemi sty muži.“

„Takový útok zburcuje celé ležení a někdo nás dříve či později zahlédne,“ přitakal Kalkreuth. „Přesto tak ale získáme více času, než kdyby poplach vypukl okamžitě.

Raději bych zachránil polovinu mužů než vůbec nikoho.“

„Pokud se budeme ale odklánět od směru tak velkým obloukem, zabere nám to drahně času,“ namítl Temeraire.

„Kdybychom třeba vyrazili a bleskově ho úplně potichu zabili, mohli bychom uniknout dřív, než by se vzpamatovali; nebo mu aspoň nařezat tak, aby už dál nemohl slídit…“

„Jediné, co opravdu potřebujeme,“ kvapně mu vpadl do řeči Laurence, „je odklidit ho ve vší tichosti z cesty. Co ho takhle omámit?“ V následné zadumané odmlce doplnil ještě vysvětlení: „Po celou dobu tažení přece drakům dávají dobytek omámený opiem. Kdybychom mu podstrčili ještě další zcela obluzené dobytče, jistě nepostřehne žádnou podezřelou pachuť, nebo aspoň ne dřív, než už bude pozdě.“

„Jeho kapitán mu sotva dovolí sníst krávu, která se ještě bude motat,“ upozornil Granby.

„Jestliže se vojáci živí vařenou trávou, draci se taky určitě nebudou krmit dosyta,“ opáčil Laurence. „Tuším, že bude radši prosit o odpuštění než o dovolení, jestliže se mu v noci namane kráva.“

Tharkay se uvolil, že se toho zhostí. „Sežeňte mi nějaké nankinové kalhoty, volnou košili a košík, který ponesu,“

spustil hned. „Ujišťuji vás, že se mi podaří projít táborem docela bez skrývání. Pokud mě někdo zastaví, lámaně na něj promluvím a utrousím jméno nějakého vyššího velitele. A když mi s sebou pro ně dáte ještě pár lahví brandy s přimíchaným laudanem, tím lépe. Není důvod, abychom neomámili i hlídku.“

„Povede se vám ale zase vrátit?“ zjišťoval Granby.

„To ani nehodlám zkoušet,“ odpověděl Tharkay. „Naším cílem je koneckonců dostat se pryč. Najisto dojdu do přístavu dávno předtím, než vy skončíte s nakládáním, a seženu rybáře, který mě vyveze na moře; s těmi loděmi určitě čile obchodují.“

*

Kalkreuthovi pobočníci lezli na nádvoří po čtyřech a křídou kreslili mapu tak velkou, aby ji divocí draci přečetli, a – což bylo dílem štěstí – barevnou a zajímavou natolik, aby zaujala jejich pozornost. Vodítkem jim měl být jasně modrý proužek řeky, která protékala městskými hradbami a pak se stáčela dolů k přístavu, přičemž protínala i francouzské ležení.

„Poletíme v řadě za sebou stále nad vodou,“ vykládal Laurence, „a postarej se, prosím tě, aby to pochopili i ostatní draci,“ dodal úzkostlivě k Temerairovi, „musejí letět úplně potichu, jako by se chtěli nepozorovaně přiblížit k nějakému ostražitému stádu zvířat.“

„Znovu jim to připomenu,“ slíbil Temeraire a zlehounka si povzdechl. „Ne že bych se neradoval, že tu jsou,“ svěřil se tiše, „a opravdu mě i docela poslouchají, když se uváží, že se nikdy necvičili, bylo by to ale moc pěkné mít tady tak

Maxima s Lily a třeba i s Excidiem. Ten už by věděl co a jak, to jsem si jist.“

„O tom se s tebou nemůžu přít,“ opáčil Laurence. Krom všeho, co se týkalo vedení, by Maximus sám ještě najisto unesl i šest set či více mužů, protože jako královský ryzák neobyčejně narostl. Laurence se odmlčel a pak se váhavě zeptal: „Povíš mi, co dalšího tě trápí? Bojíš se, že v tom okamžiku ztratí hlavu?“

„Ale ne, to ne,“ odpověděl Temeraire a se sklopenýma očima se trochu porýpal ve zbytcích večeře. „Utíkáme přece, ne?“ vyhrkl naráz.

„Tak bych tomu nerad říkal,“ řekl Laurence překvapeně.

Domníval se, že Temeraire je s jejich plánem zcela spokojen, když se teď chystají vzít s sebou pruskou posádku, což on sám považoval za chvályhodný tah, pokud se jim tedy podaří ho provést. „Není žádná hanba stáhnout se, aby se ušetřily síly na příští boj, s větší nadějí na vítězství.“

„Mně ale leží na srdci to, že když letíme pryč, tak Napoleon skutečně zvítězil,“ vysvětloval Temeraire, „a Anglie bude ještě dlouho válčit; Bonaparte si nás přece hodlá podrobit. Nemůžeme tedy po vládě žádat, aby ve vztahu k drakům něco měnila, musíme jen plnit, co se po nás chce, dokud se ho nepodaří porazit.“ Maličko shrbil plece a dodal: „Já to chápu, Laurenci, a slibuju, že budu

konat svou povinnost a nebudu si ustavičně stěžovat, jen mě to mrzí.“

Ta jasná řeč Laurence přiměla, aby si připustil a následně i Temerairovi přiznal změnu vlastního postoje, což učinil s jistými rozpaky umocněnými tím, že bezradný Temeraire po řadě připomněl veškeré námitky, které Laurence předtím v tomto směru vznesl.

„Nezměnil jsem, doufám, přesvědčení,“ doloval ze sebe Laurence ve snaze ospravedlnit se sám před sebou i před drakem, „ale jen pohled. Napoleon celému světu ukázal, jak výrazně moderní armádě prospívá, když lidé a draci blíže spolupracují. Do Anglie se vrátíme nejen proto, abychom opět zaujali své místo, ale poneseme s sebou i toto zásadní zjištění, které je pro nás přímo rozkazem, abychom si obdobnou změnu pouze nepřáli a usilovali o její prosazení v Anglii.“

O mnoho více umlouvání už Temerairovi nebylo třeba a veškeré Laurencovy rozpaky z toho, že zdánlivě kolísá v názorech, se utišily vlivem drakovy jásavé reakce a následné řady varovných připomínek, které mu bylo nutno ihned předestřít: předchozí výhrady samozřejmě beze zbytku zůstávaly a Laurence velmi dobře věděl, že narazí na nejzarytější odpor.

„Je mi jedno, jestli to někoho bude zajímat,“ prohlásil Temeraire, „nebo jestli se to potáhne. Laurenci, já mám

takovou radost a chtěl bych, abychom byli už co nejdřív doma.“

*

Práce na postrojích zabrala celou noc i následující den.

Záhy došlo i na plenění koželužských dílen a plundrování výstroje koní od jezdectva. Snášel se soumrak a Fellowes se svými muži stále ještě zběsile šplhal po dracích a našíval další nosné závěsy ze všeho, co zbývalo – z kůže, provazů, spleteného hedvábí –, až byli celí jako opentlení. „Taková paráda by obstála i u dvora,“ poznamenal Ferris za značného potlačovaného veselí vyvolaného kolujícím přídělem pálenky, „měli bychom letět rovnou do Londýna a předvést je královně.“

Fleur-de-nuit v obvyklou hodinu nastoupil na vytčené stanoviště a usadil se na zadních k noční hlídce. S

prohlubující se nocí se obrysy jeho kůže v barvě půlnoční modři zvolna rozplývaly v okolní tmě, až z něj byly vidět jen ohromné oči svítící v odlescích táborových ohňů jako talíře mléka. Tu a tam se pohnul nebo ohlédl na oceán tak, že mléčně bílá kola na okamžik zmizela, vždycky ale opět zasvítila.

Tharkay se vykradl ven pár hodin předtím. Napjatě hlídkovali; počítáno podle úderů srdce trnuli celou věčnost,

podle přesýpacích hodin dvojí otočení. Draci, vyrovnaní do řad a naložení první várkou mužů, byli připraveni okamžitě vyrazit. „Jestli z toho nic nebude,“ hlesl Laurence, pak ale bledě zářící oči jednou, dvakrát mrkly, potom se mrknutí prodloužilo a následovalo další, ještě delší. Posléze se padající víčka začala zvolna přiklápět a oči pomalu, zemdleně klesaly k zemi, až z dohledu nakonec zmizely i poslední mhouravé štěrbiny.

„Sledujte čas,“ zavolal Laurence na pobočníky, kteří dole s napětím čekali s připravenými přesýpacími hodinami.

Nato se Temeraire vyhoupl vzhůru, ačkoliv musel trochu přemáhat tíhu nákladu. Laurence měl zvláštní pocit, když si uvědomoval, kolik mužů se na hřbetě nese, kolik cizích lidí se mačká blízko něj: neklidně zrychlený dech znějící sborem jako drhnoucí pila, zdušeně cezené nadávky a polohlasné výkřiky ihned umlčované sousedy, těla tlumící teplem třeskutou sílu větru.

Temeraire se nechal řekou vést až za městské hradby.

Držel se nad vodní hladinou tak, aby přirozené šumění proudu valícího se k moři přehlušilo svistot jeho křídel.

Loďky přiražené k říčním břehům šepotavě povrzávaly provazy a obří, mocně trůnící přístavní jeřáb se vypínal nad vodou jako sup. Černavou hladinu řeky pod nimi zlehka skrápěly drobné žlutavé pablesky nízkých vlnek ozařovaných ohni, které plály ve francouzském táboře.

Francouzské ležení se prostíralo na obou stranách řeky po jejich pravém i levém boku a zář táborových luceren oblévala tu oblinu dračího trupu, tu záhyb křídla, tu důlkaté modré železo dělové hlavně. Vojáci spící v primitivních nocležištích se rýsovali jako hroudy, choulili se těsně u sebe pod vlněnými houněmi, kabáty nebo jen slaměnými rohožemi, zpod kterých jim trčela chodidla natažená k ohništím. Pokud se však z tábora něco ozývalo, Laurence o tom neměl ponětí, na to mu v uších příliš bušilo srdce, když s nimi Temeraire skoro až mátožným tempem klouzal okolo.

A pak už zase dýchali, když ohně i světla nechali za zády. Poté, co šťastně překonali hranice vojenského ležení, jim k moři, ohlašovanému sílícím hukotem příboje, zbývala míle rozměklé bažinaté půdy. Temeraire dychtivě zrychlil a kolem okrajů křídel se mu rozsvištěl vítr; odkudsi ze závěsu v řemení dole Laurence zaslechl, jak někdo dáví. Dolétli už nad oceán a lodní lucerny, které jim kynuly na cestu, zářily skoro oslnivým světlem, s nímž nesoutěžil žádný měsíc.

Když se přiblížili, Laurence uviděl v zádovém okénku jedné lodi, korábu o čtyřiasedmdesáti dělech, svícen osvětlující zlatá písmena na zádi – byla to Vanguard a Laurence se naklonil, aby Temeraira navedl směrem k ní.

Mladý Turner vyšplhal Temerairovi na plec, zvedl lucernu pro noční signalizaci tak, aby byla vidět, a její přední stranou vysílal přátelský signál sestávající z jednoho dlouhého modrého a dvou krátkých červených bliknutí,

barvy přitom měnil pomocí tenkých čtverců plátna, kterým překrýval otvor lucerny, a na závěr ještě třikrát krátce blikl bílým světlem, čímž žádal o tichou odpověď. Celé to pak opakoval, když přilétali blíž a blíž. Odezva se však nedostavovala; že by signalistu nezahlédli? Byl snad signál zastaralý? Nový signalizační řád se Laurencovi nedostal do ruky už skoro rok.

Pak jim ale přece jen odpovědělo zablýsknutí, ve kterém se dvakrát vystřídala modrá s červenou, a když se snášeli dolů, na palubě se rozžíhala další světla. „Loď ahoj,“ zavolal Laurence kornoutem dlaní obemknutých kolem úst.

„Letka ahoj,“ ozvala se zaražená odpověď, tak slabě, že velitele hlídky, který je zdravil, bylo stěží slyšet, „co jste k čertu zač?“

Temeraire se opatrně zastavil nad lodí. Spustili dlouhé zauzlované provazy, jejichž konce se zaduněním dopadly na palubu, a muži se překotně drali z postroje, aby už byli pryč.

„Temeraire, řekni jim prosím tě, ať se tak nederou,“ ozval se Laurence zostra. „Postroj tak neurvalé zacházení nevydrží a po nich poletí jejich kamarádi.“

Temeraire na ně zabručel německy a překotný sestup se trochu zklidnil. Ještě více se zvolnil poté, co jeden muž zakolísal, sklouzl a zřítil se dolů s jekem, který se zarýval do uší, dokud nepleskl hlavou o palubu, jako když žuchne meloun. Ostatní už pak lezli obezřetněji a jejich velitelé je dole strkali k lodnímu zábradlí, aby nepřekáželi v cestě, na

vytčené místo je přitom nepoháněli hlasitými povely, ale holemi a rukama.

„Jsou všichni dole?“ ptal se Temeraire Laurence. Na hřbetě mu zbývala už jen hrstka posádky, a když Laurence kývl, Temeraire se opatrně snesl a vklouzl do vody vedle lodi tak, že to skoro ani nešplouchlo. Na palubě sílil notný halas, v němž se slévalo povykování námořníků a vojáků, kteří na sebe navzájem naléhavě a zbytečně drmolili rozdílnými jazyky, a křik velitelů, kteří se skrze dav mužů nemohli pořádně dorozumět. Posádka přitom zběsile signalizovala lucernami do všech stran.

„Ticho!“ okřikl je Temeraire všechny zpříkra, když vyklonil hlavu na palubu, „a dejte pryč ta světla, copak nevidíte, že se snažíme nevzbudit pozornost? A jestli mě někdo z vás neposlechne nebo se rozječí jako přerostlé dítě, jenom protože jsem drak, tak ho chytím a hodím přes palubu, na to vemte jed,“ dodal ještě.

„Kde je kapitán?“ zavolal Laurence do naprostého ticha, které vyvolala Temerairova pohrůžka, vzatá nanejvýš vážně.

„Wille? Není to Will Laurence?“ O zábradlí se opíral zírající muž v noční košili a čapce. „K čertu, člověče, to ti moře tak chybělo, že sis musel udělat z draka loď? Jaká je to třída?“

„Gerry,“ spustil s povytaženými koutky Laurence, „prokaž mi tu laskavost a vyšli, prosím tě, všechny čluny, co máš, aby tu zprávu vyřídily ostatním lodím. Evakuujeme

vojenskou posádku a musíme ji do rána celou dopravit na lodě, jinak nám Francouzi pěkně zatopí.“

„Cože, celou posádku?“ podivil se kapitán Stuart. „Kolik jich prosím tě je?“

„Patnáct tisíc, více méně,“ přiznal Laurence. „Na to nekoukej,“ dodal, když Stuart začal soptit, „musíš je sem nějak poskládat a pak je aspoň dovézt do Švédska, jsou to po čertech stateční chlapi a my je tam nehodláme nechat.

Musím zas letět pro další. Bůh ví, kolik času nám zbývá, než si nás všimnou.“

Na zpáteční cestě k městu minuli Arkadyho, který se vláčel s vlastním nákladem. Vůdce divokých draků poštipoval zezadu pár mladších členů své smečky, aby se neodchylovali od směru. Když se hnali kolem, zamával špičkou ocasu Temerairovi, který se napínal na nejvyšší možnou délku a letěl co nejrychleji i nejtišeji. Na nádvoří, kde vládl řízený zmatek, pochodovaly pluky v přehlídkových řadách k přiděleným drakům, na které muži nasedali s nejmenším možným hlukem.

Každý drak měl své místo poznačené barvou na dlažebních kamenech, podrápaných a zdupaných dračími pařáty a vojenskými botami. Temeraire se snesl do svého prostorného kouta a seržanti s důstojníky začali ihned nahánět muže. Každý vyšplhal po drakově boku vzhůru a prostrčil hlavu i ramena nejvyšší volnou smyčkou, rukama

se přitom držel postroje nebo muže nad sebou a nohama hledal oporu v řemení.

Winston, jeden z postrojníků, se přiřítil, udýchaně zadrmolil: „Je třeba něco spravit, pane?“, a když se dočkal záporné odpovědi, hned zas pádil k dalšímu drakovi.

Fellowes s hrstkou dalších pomocníků pobíhal kolem v obdobném chvatu a opravoval uvolněné či pochroumané součásti postroje.

Temeraire byl už opět připravený. „Hlaste čas,“ zavolal Laurence.

„Hodina a čtvrt, pane,“ odpověděl mu Dyerův diskant.

Prodleva byla delší, než Laurence doufal, a mnozí z ostatních draků také teprve vzlétali s druhým nákladem spolu s nimi.

„Cestou zrychlíme,“ prohlásil Temeraire rázně a Laurence opáčil: „Ano, co nejrychleji, teď…“ a opět se vznesli do vzduchu.

Tharkay je znovu vyhledal, když přistáli s druhou várkou mužů na jedné transportní lodi v přístavu. Nějak se mu podařilo dostat se na palubu a teď překotně ručkoval po zauzlovaných lanech proti směru sesedajících vojáků.

„Fleur-de-nuit se do ovce sice pustil, ale nesnědl ji celou,“

sděloval polohlasem, když se došplhal vedle Laurence.

„Spořádal jen polovinu a zbytek si schoval, tak nevím, jestli po tom prospí celou noc.“

Laurence pokýval hlavou. Nedalo se s tím nic dělat, museli jen vytrvat, dokud to situace dovolovala.

*

Od východu už se začínalo hlásit světlo a v ulicích města se stále ještě tísnilo přílišné množství mužů čekajících na povel k nástupu. Arkady ve chvíli nejvyšší nouze prokazoval nemalý užitek, ustavičně svou smečku ponoukal k větší rychlosti, přičemž sám stačil odnést osm nákladů.

Pro další se přihnal, když Temeraire konečně vzlétal se svým sedmým: u jeho větší zátěže trvalo déle, než se naložila a vyložila. I druzí divocí draci si vedli srdnatě: malý, mramorované zbarvený dráček, kterého Keynes pospravil, když ho zasypala lavina, projevoval obzvláštní horlivost a svá maličká břemena o dvaceti mužích přenášel nadmíru rychle a odhodlaně.

Když Temeraire přistával, skládalo na palubách lodí náklad deset draků, převážně těch větších z divoké smečky.

V dalším kole se město mohlo skoro vyprázdnit, uvažoval Laurence a díval se na slunce: chystal se těsný závod s časem.

A pak se z francouzské základny naráz vzneslo modré dýmavé světélko. Laurence s hrůzou sledoval, jak se zář rozžíhá nad řekou. Tři draci, kteří právě přelétali, poplašeně

zakvičeli a ucukli před náhlým zábleskem tak, že se pár mužů vymrštilo z přepravních závěsů a s jekem se zřítilo do řeky.

„Seskočte! Skákejte sakra,“ zahřímal Laurence na muže, kteří stále ještě slézali z Temerairova postroje. „Temeraire!“

Temeraire zopakoval jeho povel německy, bezmála zbytečně. Muži už seskakovali ze všech draků, přičemž mnozí padali do vody, odkud je lodní posádky ihned horečně lovily. Hrstka jich stále ještě vázla ve smyčkách postroje nebo se držela provazů, Temeraire už však déle nečekal. Ostatní draci se vrhali do vzduchu za ním a v jednom šiku se hnali zpátky k městu, kam je provázely výkřiky a planoucí lucerny francouzského ležení.

„Pozemní posádka nástup,“ zavelel Laurence hlásnou trubkou, když se Temeraire ještě naposledy snesl na nádvoří a venku se prvními kuckavými výstřely rozduněla francouzská děla. Pratt poklusem přinášel v náručí poslední dračí vejce ovinuté vycpávkami a nepropustným plátnem, aby se uložilo do řemení na Temerairově břiše, Fellowes a jeho muži nato zanechali improvizovaných oprav postroje.

Celá pozemní posádka se vyhrnula na dračí hřbet s lehkostí získanou dlouhodobým cvikem a hbitě se připjala k vlastnímu Temerairovu postroji.

„Plný stav, pane,“ křikl Ferris přes hodný kus Temerairova hřbetu. Musel přitom použít hlásnou trubku, aby ho vůbec bylo slyšet. Nad hlavou jim z hradeb hřměla

dělostřelba, v níž se úsečnější dunění houfnic mísilo s hvízdavým svistem a práskáním moždířových ran; na nádvoří Kalkreuth a jeho pobočníci, tentokrát už z plných plic, naháněli poslední pluky k nástupu.

Temeraire vzal Iskierku do tlamy a přehodil si ji přes plece. Malá dračice zažívala a mátožně zvedla hlavu. „Kde je můj kapitán? Uh! My bojujeme?“ Vytřeštila oči na hromovou palbu dělových střel, které jim po řadě hřměly nad hlavou.

„Tady jsem, neplaš se,“ konejšil ji Granby, který došplhal zbylý kus k ní a uchopil ji za postroj, čímž v poslední chvíli zabránil tomu, aby hned zase seskočila.

„Generále!“ vykřikl Laurence. Kalkreuth odmítavě mávl rukou, aby letěli, jeho pobočníci však přiskočili a vyzvedli ho. Muži se pustili postroje, aby ho od nich převzali, a podávali si ho vzhůru, až ho dopravili na místo vedle Laurence, kam dosedl se supěním a řídce obrostlou hlavou rozcuchanou, paruka mu při výstupu kamsi odlétla. Bubeník tloukl k závěrečnému ústupu, muži sbíhali z hradeb, kde opouštěli děla, někteří dokonce seskakovali z vížek a říms přímo drakům na hřbet a naslepo tápali po nějaké opoře.

Nad východními valy se vylupovalo slunce a noc se třepila v řadu dlouhých, tenkých, modrých cárů orámovaných kolem dokola oranžovou září a poskládaných jako balené doutníky; už nebyl čas. „Leť,“ zakřičel Laurence a Temeraire se s omračujícím rykem zadníma nohama

prudce vymrštil do vzduchu, až muži zavěšení na postroji nadlétli, někteří však sklouzli, rukama marně zahrabali do prázdna a s křikem spadli na kamennou dlažbu nádvoří. Za Temerairem vylétali i všichni draci burácející mnoha hlasy a křídly.

Francouzští draci vyráželi ze své základny, aby je pronásledovali, jejich posádky se přitom stále ještě klopotně rozmísťovaly na bojová stanoviště. Temeraire zprudka zpomalil, aby ho divocí draci mohli předlétnout, pak otočil hlavu a řekl: „Tak, teď si na ně můžeš zachrlit oheň!“

Iskierka s radostným vypísknutím trhla hlavou dozadu a vychrlila přes Temerairův hřbet ohromný proud plamene pronásledovatelům přímo do tváře tak, že s cukáním couvali.

„Teď rychle leť!“ křičel Laurence. Získali trochu místa, blížila se však Lien, která se vynořovala z francouzského tábora, hřímala přitom povely a francouzští draci, kteří se motali pod nepevným vedením bezradných jezdců, se rázem vyrovnali po jejím boku. Po její dřívější zdrženlivosti nezbylo ani památky. Při pohledu na to, jak už už unikají, se za nimi hnala zběsilou rychlostí tak, že jí z francouzských draků nestačil nikdo krom nejmenších kurýrů, kteří se zoufale lopotili, aby s ní udrželi tempo.

Temeraire se natáhl a zploštil, nohy přitáhl k tělu, límec sklopil ke krku a křídly zabíral jako vesly. Ukrajovali míle země pod sebou stejně jako Lien vzdálenost mezi nimi a hromové práskání dlouhých děl z válečných lodí je vedlo do

bezpečí, které skýtala děla pálící souvisle z lodního boku.

Do tváří je zaštípaly první čpavé obláčky. Lien napřahovala pařáty, ačkoli se ještě nedostala na dosah, a divocí dráčci na ně prudce nalétávali zboku, přičemž jim v drápech uvázlo pár nešťastníků. Iskierka jim to bujaře oplácela proudy plamenů.

Vtom je pohltil oblak hustého dýmu z magnéziového prášku a naráz je oslepil. Laurencovi se valily slzy z očí, když z mraku opět vylétli a nezměněnou rychlostí se hnali kolem ležení pryč. Město s pohasínajícími světly se jim za zády s každým máchnutím křídel zmenšovalo. Přeřítili se těsně nad přístavem, kde z vody na palubu vytahovali poslední muže, a v tu chvíli mohutně zaduněla dělová palba jako údery bubnu: za nimi svištěla kartáčová salva hustá jako krupobití, aby zadržela francouzské draky.

Lien vylétla z mračna a chtěla je dostihnout i přes déšť rozžhaveného železa, malí francouzští kurýři se však s vřeštěním vzpírali a někteří se na ni vrhli a zaťali se jí do hřbetu ve snaze odtáhnout ji z palby. Dračice je všechny mocným trhnutím odhodila, a byla by se hnala dál, kdyby před ni další z nich se zoufalou odvahou nevlétl. Jeho horká černá krev se jí rozstříkla po hrudi, když střela, která by jinak zasáhla ji, prorazila jeho plec, a ona se konečně zastavila a s pohaslým bojovým zápalem ho zachytila, aby se nezřítil z nebe.

Pak se spolu se zbytkem svého vylekaného dračího doprovodu stáhla. Nad zavátým pobřežím se však ještě mimo dostřel pozdržela a naposledy dlouze, žádostivě zaryčela takovou silou, že div nepukla nebeská klenba.

Temeraira ten ryk pronásledoval kus za přístav a jako duch se mu dál držel v uších, vpředu se však rozevírala nemilosrdná bezmračná modř nebe a před nimi se prostírala nekonečná cesta po větru a vodě.

Ze stěžně Vanguardu zavlál signál. „Příznivý vítr, pane,“

hlásil Turner, když lodě míjeli. Laurence se vyklonil vstříc ledovému, třeskutě řezavému mořskému větru. Vichr se zadíral do prohlubní na Temerairových bocích a vymílal z nich poslední uvázlé cáry kouře, který pak v šedých pruzích odplýval do dáli. Riggs vydal střelcům povel zastavit palbu a Dunne s Hackleym už se zase ze zvyku častovali nadávkami, když vytírali hlavně a odkládali prachovnice.

Přesto je čekala dlouhá pouť; let mohl trvat i týden, když je krom protivětru provázelo i tolik malých dráčků, Laurence však měl pocit, jako by už zahlédl drsně kamenité břehy Skotska, vřes zavadlý do hnědofialova, hory skropené bělí a zelené pahorky. Prudce zatoužil po těch kopcích, ostře, pánovitě se vypínajících vrcholcích, po širých žloutnoucích čtvercích sklizených polí i po ovcích, na zimu vypasených a huňatých, zastesklo se mu po sosnových a jasanových hájcích obklopujících Temerairův palouk na základně.

Vpředu Arkady spustil cosi velmi podobného pochodové písni, ostatní divocí draci se přidávali k refrénu a jejich hlasy se nesly od jednoho k druhému celým nebem.

Temeraire se též připojil a malá Iskierka ho hned drápala do krku a vyzvídala: „Co to zpívají? Co to znamená?“

„Letíme domů,“ tlumočil Temeraire. „Všichni letíme domů.“

Výňatek z dopisu otištěného ve Filosofických

rozpravách

Královské společnosti

v dubnu roku 1806.

Dne 3. března 1806

Vážení členové Královské společnosti, s rozechvěním se chápu pera, abych tomuto vznešenému spolku sdělil své mínění stran nedávného pojednání sira Edwarda Howea o matematických vlohách draků. To, aby tak málo význačný laik jako já odpovídal tak zářné autoritě, najisto zavání zpupností a já se třesu při pomyšlení, že bych se dopustil urážky na dotčeném pánovi či na jeho početných a právem zasloužených příznivcích. Pouze nejopravdovější

víra v oprávněnost mého názoru a krom toho i vážná obava, jak hluboce pochybený směr bádání o dracích, zdá se, nabralo, mohou překonat přirozený ostych, který musím cítit, když se stavím proti úsudku muže, jehož zkušenosti tak vysoce převyšují mé vlastní a před nímž bych se bez váhání skláněl, kdyby nebylo důkazu, které musím pokládat za nezvratné; tyto, po dlouhém zvažování, tedy předkládám tomuto plénu k posouzení. Mé odborné předpoklady pro tuto práci nejsou rozhodně nijak rozsáhlé, neboť čas věnovaný přírodozpytu mi žalostně ukracují nároky mé farnosti, přesvědčit tedy mohu pouze a jenom silou své vlastní argumentace, nikoli prostřednictvím vlivu či úctyhodných referencí […]

Nikterak nehodlám dotčené ušlechtilé tvory hanět, ani se nemíním přít s kýmkoli, kdo by je považoval za hodny obdivu; jejich přednosti jsou nanejvýš zřejmé, k největším z nich přitom patří jejich bytostná dobrota, jež se projevuje podvolením lidskému vedení spíše skrze náklonnost než donucením, kterým by nad nimi žádný člověk docela jistě nezvítězil. V tomto vykazují značnou podobnost s rozšířenějším a navýsost přátelským stvořením, jímž je pes, který se odřekne společnosti vlastního druhu a raději se přimkne ke svému pánovi, čímž jeví příchylnost ke společenství jedinců lepších než on sám. Obdobný příklon prokazují i draci, k velkému vlastnímu prospěchu, a nikdo rozhodně nemůže popřít, že tento sklon se pojí s vnímáním,

jemuž v celé živočišné říši fakticky není rovno a které je činí pravděpodobně

nejcennějšími

a

nejužitečnějšími

hospodářskými zvířaty, co máme […]

A přece je to už nějaký rok, co mnozí významní pánové, nespokojení s těmito značnými klady, začali světu předkládat, opatrně a v odměřených dávkách, soubor prací, které v celkovém výsledku, málem jako by společně zamýšleném, vedou myslícího člověka k nevyhnutelnému a svůdnému závěru, že draci zvířecí svět zcela předčí, že vládnou, v plné míře rovné člověku, schopností rozumového úsudku. Důsledky takové domněnky snad ani nemusím vyjmenovávat […]

Prvořadým argumentem těchto badatelů zatím bylo to, že draci jako jediní mezi zvířaty mají dar řeči a v jejich vyjadřování lze pozorovat veškeré příznaky citu a svobodné vůle. Toto tvrzení však nemohu uznat ani za přesvědčivé, natož pak za nevývratné. I papoušek se naučil všem lidským jazykům; psy a koně lze vycvičit k pochopení jednotlivých slov, a kdyby ti druzí měli poddajná hrdla těch prvých, nemluvili by snad na nás také, a nežádali by tím větší pozornost? Co se dalších argumentu týče, který z těch, kdo slyšeli výt psa opuštěného pánem, by popíral, že zvířata znají cit, a který z těch, kdo přivedli koně před překážku, jíž se on následně vzepřel, by popíral, že zvířata mají vlastní – a často bohužel vzpurnou! – vůli. Mimo tyto příklady vyňaté z živočišné říše jsme se ve slavných dílech barona von

Kempelen a monsieura de Vaucanson už poučili, že lze vyrobit, z trochy cínu a mědi, ty nejúžasnější umělé bytosti, které dokážou mluvit s pomocí ustrojí o několika páčkách nebo i napodobují inteligentní pohyby, a v nezasvěceném pozorovateli tak budí dojem něčeho živoucího, ačkoli nejsou ničím jiným

než

soustavou

strojních součástek.

Nezaměňujme tyto nápodoby inteligence ve zvířecím či mechanickém počínání za skutečný rozum, jež je výsadou pouze člověka […]

Když jsme tedy tyto zdánlivé důkazy dračí inteligence vyhodnotili jako nedostatečné, přichází na řadu nejnovější stať sira Edwarda Howea, jehož argument nelze už tak snadno odbýt: schopnost draků provádět složité matematické výpočty, dovednost, která chybí mnoha jinak vzdělaným mužům a nenajde se nikde v celé živočišné říši, ani se nedá napodobit technikou. Při bližším zkoumání ovšem zjistíme, že […] tvrzení o těchto výkonech je nám přijmout na základě těch nejchatrnějších důkazů – svědectví, které podal kapitán s důstojníky toho kterého draka, jeho vlídní a oddaní společníci, jejichž výpověď sir Edward Howe osobně ověřil jen jedním jediným přezkoušením omezeným pouze na několik hodin. Jisté části mých čtenářů to může připadat dostačující, neboť zmíněné stati dodávají na důvěryhodnosti méně ambiciózní práce, jež jí v tomto oboru předcházely.

Dovolte mi však podotknout, že i nejedno z těchto dřívějších děl se zakládá na obdobně nepevném souboru důkazů […]

Mí čtenáři se mohou právem ptát, proč se takové tvrzení prosazuje, ať už záměrně či nezáměrně; aniž bych se dopustil jakýchkoli nařčení, odpovím na tuto otázku úvahou nikoli o skutečných, ale o pravděpodobných pohnutkách, připustím však jenom ty dohady, jež lze nazvat nezaujatými.

Věřím, že toto stačí zaplašit veškeré podezření, jestli náhodou nehodlám spekulovat o nějakém nekalém spiknutí, neboť nic není mému uvažování vzdálenější. Je přirozené, aby lovec miloval své psy a viděl v jejich zvířecí oddanosti lidskou náklonnost, aby v tónu jejich štěkotu a lesku jejich očí spatřoval hlubší dorozumění; to lovcovo vlastní cítění dodává této iluzi na pravdivosti a tím lepšího strážce své smečky z něj činí. O tom, že členové letectva nacházejí u svých draků tento druh porozumění, ani v nejmenším nepochybuji, to je však nutno přičítat za zásluhu mužům, a nikoli zvířatům, i když třeba muži tuto zásluhu ve vší upřímností popírají […] Mimoto, všichni, kdo k těmto ušlechtilým tvorům chovají nějakou náklonnost, si musejí přát, aby se jejich podmínky zlepšily, a uznání takříkajíc lidství těchto zvířat nás najisto musí zavazovat k tomu, abychom s nimi zacházeli laskavěji než doposud, což nelze označit za jinou než šlechetnou pohnutku […]

Zatím jsem pouze zpochybňoval práce druhých. Pokud by se však žádal důkaz svědčící o opaku, stačí jen zauvažovat nad stavem divokých draku, aby se nám tato pravda rázem názorně vyjevila. Obšírně jsem hovořil s

honáky, kteří obhospodařují chovnou základnu Pen Y Fan, a denně tak při práci přicházejí mezi draky, a kteří, jakkoli neotesaně působí, na tato stvoření nahlížejí zcela neromantickým pohledem. Tito divocí draci, odkázaní jen sami na sebe, nezkrocení a zcela volní, projevují přirozený důvtip a zvířecí inteligenci, ovšem nic víc. Nevládnou žádným jazykem, krom bručení a syčení, jež je mezi zvířaty běžné, nevytvářejí žádná společenství ani civilizované vztahy, nevyznačují se žádnými uměleckými ani řemeslnými dovednostmi, nic nevyrábějí, přístřeší ani nástroje. Totéž nelze říci ani o tom nejprimitivnějším divochovi v nejpustším koutě země; veškeré vyšší poznání draci přebírají výhradně od lidí a toto puzení není jejich druhu vlastní. To najisto dostatečně prokazuje rozdíl mezi člověkem a drakem, je-li takového důkazu vůbec zapotřebí […]

Pokud se mi touto argumentací nepodařilo přesvědčit, uzavřu své psaní závěrečným prohlášením, že tvrzení natolik nehorázné, vzdorující veškerým uznávaným pramenům, Písmu svatému i mnohačetným konstatováním opaku, je třeba spíše dokázat než vyvrátit, a je-li vůbec hodno úvahy, mělo by obstát vůči námitkám mnohem pádnějším, než jaké jsem zde já při svých nicotných možnostech, přes veškerou vůli, mohl předestřít, a vyžaduje daleko větší soubor důkazů, získaných a ověřených nestrannými pozorovateli. K pokusu toto vyvrátit jsem se uchýlil v naději, že k pochybám a

dalšímu bádání ponouknu muže moudřejší, než jsem já, a z nejupřímnějšího srdce se omlouvám každému, koho jsem se tímto mohl dotknout, ať už skrze své názory nebo svou neobratnost při jejich výkladu.

Dovolte, prosím, abych se nazval, s nejhlubší úctou, vaším nejpokornějším a nejoddanějším služebníkem.

D. Salcombe,

Brecon, Wales