Naomi Noviková

Říše slonoviny

Kapitola 1

„Vystřel další, sakra, chlape, vystřel je všechny najednou, jestli můžeš,“ pobízel Laurence zuřivě nebohého Callowaye, který si nezasloužil být peskován: zbrojíř odpaloval světlice tak rychle, že měl dlaně dočerna ožehnuté a prsty do krve rozpraskané a sloupané, jak vysílal jednu raketu za druhou, aniž se zdržoval otíráním střelného prachu z rukou.

Jeden z francouzských dráčků znovu střemhlav zaútočil, sekl po Temerairovi z boku a pět mužů se s jekotem zřítilo i s kusem improvizované přepravní sítě. Okamžitě se propadli z dosahu světla luceren a pohltila je temnota; dlouhá šňůra zkrouceného pruhovaného hedvábí, cár rozpárané opony, se ve větru lehce rozvinula a snášela se ve spirálách za nimi mávajíc nitkami z roztřepeného okraje. Od zbylých pruských vojáků, zoufale se držících sítě, zazněly vzdechy následované zlostným reptáním v němčině.

Jakákoli vděčnost, kterou snad vojáci dříve pociťovali za svou záchranu z obleženého Gdaňsku, byla dávno vyčerpána: po třech dnech letu v mrazivém dešti, bez jídla mimo to, které si stihli nacpat do kapes v posledních zoufalých okamžicích, bez odpočinku mimo několika hodin

strávených na studeném a bažinatém holandském pobřeží, a po nekonečné noci, kdy na ně nepřestávala dotírat tahle nepočetná francouzská hlídka. Muži tak vyděšení mohli v panice provést ledasco, mnozí z nich měli dosud při sobě své ruční palné i sečné zbraně a na drakovi se jich mačkala dobrá stovka, zatímco Temerairova vlastní posádka čítala méně než třicet mužů.

Laurence zkoumal dalekohledem oblohu a marně vyhlížel dračí křídla nebo signální raketu. Noc byla bezmračná a Skotské pobřeží už měli na dohled: v teleskopu viděl shluky slabě zářících teček z malých přístavů a pod sebou slyšel stále silněji hučící příboj. Světlice z Temeraira by mělo být jasně vidět až do Edinburghu, a přesto dosud nezahlédli žádné posily, dokonce ani kurýrního draka vyslaného na průzkum.

„To byla poslední, pane,“ kašlal Calloway skrz oblak šedého kouře, který mu věnčil hlavu, zatímco světlice s hvizdem šplhala k nebi. Oslnivý záblesk střelného prachu nad nimi osvítil uhánějící bílá oblaka a odrazil se do všech stran od dračích šupin: Temeraire byl celý černý, ostatní draci v pestré škále barev, z nichž se v té namodralé záři staly jen různé odstíny šedi. Nebe bylo plné jejich křidel: tucet draků otáčelo hlavy a ohlíželo se, jejich lesklé zornice se úžily; přilétali další, všichni obtěžkaní muži, a mezi nimi probleskovaly jako šipky francouzské hlídky.

Ta podívaná trvala jen okamžik, než s malým zpožděním zaznělo hlasité tlesknutí a zahřmění a uhasínající světlice znovu ustoupila tmě. Laurence napočítal do deseti, do dvaceti, ale z pobřeží stále žádná odezva.

Francouzský drak, osmělený svým úspěchem, zaútočil podruhé. Temeraire vedl úder, jímž by malého pou-de-ciela mohl smést z oblohy, kdyby svůj pokus záměrně nezpomalil ze strachu, aby nesetřásl další ze svých pasažérů. Jejich malý nepřítel se ráně s pohrdlivou nenuceností vyhnul a obloukem se vzdálil, aby vyčkal další příležitosti.

„Laurenci,“ rozhlížel se Temeraire, „kde jsou všichni?

Victoriatus je v Edinburghu; aspoň ten by měl přiletět.

Vždyť jsme mu kdysi pomohli, když byl zraněný. Tedy ne že bych proti těmhle dráčkům vyloženě potřeboval pomoc,“

dodal a protáhl si krk, až mu v něm zakřupaly obratle, „ale není dvakrát pohodlné snažit se bojovat, když neseme tolik lidí.“

Temeraire líčil situaci optimističtěji, než zasluhovala.

Sami neměli šanci se ubránit, a Temeraire to odnášel nejhůř ze všech: krvácel z mnoha drobných ran na boku a kolem slabin, které mu posádka, natlačená na jeho hřbetě, nemohla obvázat.

„Ať všichni letí dál, k pobřeží,“ pobídl jej Laurence; lepší radu neměl. „Neumím si představit, že by nás ta hlídka mohla pronásledovat až nad pevninu,“ dodal; jistý si tím ale nebyl: dodnes si neuměl představit ani to, že by se

francouzská hlídka mohla přiblížit tak těsně k pobřeží, aniž by čelila protiútoku; a raději si ani nechtěl představovat, jak pod nepřátelskou palbou ze vzduchu vysazují na zem tisíc vyděšených a vyčerpaných mužů.

„Já se snažím; jen aby oni vydrželi nebojovat,“ vzdychl Temeraire unaveně a dál si hleděl své práce. Arkadyho s jeho hordou divokých horských draků doháněly drobné, jedovaté útoky k nepříčetnosti. Draci se za letu otáčeli a snažili se francouzským dráčkům jejich výpady oplácet, a jak se kroutili, shazovali víc nešťastných pruských vojáků, než kolik jich mohl zabít sám nepřítel. V jejich lehkovážnosti nebyl zlý úmysl: divocí draci neznali lidi jinak než jako žárlivé ochránce stád, jejich pasažéři pro ně nebyli víc než součást nákladu; ale ať už v tom byla zlomyslnost či nikoli, mrtvých přibývalo. Temeraire tomu mohl čelit jen ustavičnou bdělostí: letěl výše než ostatní, napadané draky střídavě konejšil a syčel na ně a ostatní pobízel ke spěchu.

„Ne, ne, Gherni,“ zavolal a zrychlil, aby zadržel malou modrobílou dračici, která se snesla na záda polekaného francouzského chasseur-vocifere, sotva čtyřtunového kurýrního draka, který se vzdor zoufalému mávání křídly propadal i pod její nevelkou vahou. Gherni mu zaťala zuby do krku a cloumala jím zuřivě sem a tam, zatímco Prusové zavěšení na jejím postroji div neškrtali patami o hlavy

francouzské posádky, namačkaní tak těsně jeden na druhého, že by žádná francouzská střela nemohla minout cíl.

Ve snaze ukáznit dračici zůstal Temeraire odkrytý a pou-de-ciel využil nové šance: tentokrát se odvážil vpadnout Temerairovi do zad, a zasekl mu pařáty tak blízko šíje, že když znovu odlétal, viděl Laurence, jak se ostré půlměsíce jeho drápů lesknou Temerairovou černou krví. Bezmocně sevřel rukojeť pistole.

„Pusťte mě! Pusťte mě na něj!“ Iskierka vztekle napínala popruhy, jimiž byla připoutaná k Temerairově hřbetu.

Nedospělá kaziličí samice se rychle blížila věku, kdy s ní bude možno počítat v boji; zatím však, necelý měsíc po vylíhnutí, byla příliš mladá a nezkušená, než aby mohla vážně ohrozit kohokoli jiného než sebe. Snažili se ji udržet v klidu, jak nejlépe mohli, pomocí řemenů, řetězů a domluv, prvé a druhé však jen stěží odolávaly její síle a ty poslední nepokrytě ignorovala. Přestože ji v posledních dnech krmili jen nepravidelně, přes noc nabrala dalších pět stop délky.

„Zůstaň ležet, pro lásku Boží!“ úpěl Granby a celou svou vahou se věšel na popruhy, aby Iskierce stáhl hlavu dolů.

Allen s Harleym, mladí hlídkaři umístění na Temerairových plecích, museli odlézt po čtyřech stranou, aby je Granby, jímž dračice pohazovala ze strany na stranu, neskopl.

Laurence si povolil přezky, vstal a zapřel se patami do mohutných svalů na Temerairově šíji. Když Granby zmítaný Iskierčiným běsněním letěl kolem něj, chytil ho za pas, a

podařilo se mu jej udržet, i když se přitom řemeny Granbyho úvazu napnuly a rozechvěly jako houslové struny.

„Ale já ho můžu zastavit!“ naléhala Iskierka a házela hlavou ze strany na stranu, aby ji vykroutila z řemenů.

Tlamu jí po stranách olizovaly nedočkavé plameny a znovu a znovu vyrážela za nepřátelským drakem. Jenže útočící pou-de-ciel byl i přes svůj drobný vzrůst stále mnohokrát větší a příliš zkušený, než aby se nechal zastrašit malou ukázkou ohňometných schopností; jen se opovržlivě zasmál, ve zpětném letu rozvinul křídla a v gestu urážlivé sebejistoty nastavil mladé dračici hnědě skvrnité břicho.

„Ech!“ Iskierka se vzteky svinula, z tenkých špičatých ostnů po celém těle jí zasyčela pára, a pak se mohutně vzepjala na zadních. Řemeny se bolestivě vyškubly z Laurencova stisku; mimoděk přitáhl ruku k hrudi a zkroutil znecitlivělé prsty. Granby, zdvižený vysoko do vzduchu, se bezmocně houpal na Iskierčině tlustém obojku.

V tu chvíli dračice vychrlila proud ohně, který proti nočnímu nebi zazářil jako ohnivý prapor, úzký a zlatobílý, tak žhavý, až se zdálo, jako by se vzduch kolem něj vlnil a krabatil.

Ale francouzský drak letěl chytře, zády k silnému východnímu větru, a nyní jen složil křídla a propadl se, zatímco vítr stočil žhavé plameny zpátky proti Temerairovu boku. Nebešťan, který se stále ještě snažil zahnat Gherni zpátky do letové linie, polekaně vykřikl a ucukl před

jiskrami, které se rozběhly po jeho leskle černé kůži nebezpečně blízko nosné sítě spletené z hedvábí, plátna a lan.

„Verfluchtes Untier! Wir werden noch alle verbrennen,“

zvolal chraptivě jeden z pruských důstojníků, namířil na Iskierku pistoli a třesoucí se rukou šmátral po patronách v náramenním pásu.

„Dost! Dejte pryč tu pistoli,“ zařval na něj Laurence hlásnou trubkou a poručík Ferris s párem vrchařů si chvatně odepnuli řemeny a spustili se dolů, aby důstojníkovi zbraň zabavili. Dostat se k němu však mohli jen přes další pruské vojáky, kteří se v hrůze odmítali pustit sítě a všemožně jim bránili v cestě: plní vzteku a zášti do nich strkali lokty a boky.

Poručík Riggs uděloval strohé rozkazy směrem dozadu.

„Pal!“ křikl nahlas přes sílící reptání z řad Prusů, a hrstka pušek odpověděla oslnivými záblesky střelného prachu doprovázenými štiplavým zápachem síry. Francouzský drak tence vykřikl a obloukem se vzdálil; jeho let byl trochu nemotorný: z trhliny v křídle, kde kulka se štěstím zasáhla jedno z tenčích míst kolem kloubu a protrhla tuhou blánu, mu crčela krev.

Odklad boje přišel pozdě; část mužů se již drala nahoru na Temerairův hřbet a chytala se bezpečnějšího koženého postroje, k němuž se letci upínali pomocí pásků s karabinami. Jenže postroj nemohl unést váhu všech, ne

v takovém počtu: kdyby se některé přezky rozepnuly nebo praskly a celý postroj začal sklouzávat, hrozilo, že se Temerairovi zamotá do křídel a on se s nimi všemi zřítí do moře.

Laurence znovu nabil pistole a zasunul je za opasek, pak tasil šavli a vstal. Kvůli vysvobození pruských vojáků dobrovolně riskoval životy svých mužů, a měl je v plánu dopravit bezpečně na pevninu, bude-li to možné; Temeraira však kvůli jejich hysterii ohrozit nehodlal.

„Allene, Halley,“ oslovil hochy, „doběhněte naproti k střelcům a vyřiďte panu Riggsovi, ať tu přepravní síť odříznou, celou, jestli se nám je nepodaří zastavit; a nezapomínejte se jistit. Vy tu raději zůstaňte s ní, Johne,“

dodal, když viděl, že Granby má v úmyslu jít za ním. Když Iskierčin nepřítel vyklidil pole, dračice se zklidnila, stále se však s mrzutou netrpělivostí svíjela a zase rozvinovala a zklamaně vrčela.

„Ani mě nenapadne,“ řekl Granby a tasil šavli; od té doby, co se stal Iskierčiným kapitánem, nepoužíval pistole, protože v její blízkosti nechtěl zacházet se střelným prachem.

Laurence si nebyl jist svým postavením natolik, aby se s ním přel; Granby už prakticky vzato nebyl jeho podřízeným a na počet odlétaných roků byl z nich dvou zkušenější. Granby nakonec vyrazil k Temerairovu ocasu jako první, s jistotou letce trénovaného od sedmi let;

Laurence mu při každém kroku podal dopředu svůj jistící popruh, Granby ho volnou rukou připjal k postroji, a oba tak mohli postupovat rychleji.

Ferris s vrchaři se vprostřed houstnoucího chumlu mužů stále potýkali s pruským důstojníkem a pomalu mizeli pod přívalem těl, jen Martinova plavá kštice byla ještě vidět.

Vojáci byli na pokraji otevřené vzpoury, tloukli a kopali jeden do druhého a nemysleli na nic jiného než na nemožný únik. Uzly přepravní sítě se utahovaly a oddalovaly; síť z prověšených ok a pásů se houpala níž a níž, plná srážejících se a zápasících mužů.

Laurence se přiblížil k jednomu z vojáků, mladému muži s hustým knírem oroseným kapičkami potu a vytřeštěnýma očima, jimiž zíral do kapitánovy ošlehané tváře, zatímco se dál bezhlavě snažil zastrčit paži pod hlavní postroj, ačkoli přezka držící jeho jediný úchyt byla již téměř rozepnutá.

„Vraťte se na místo!“ křikl Laurence, ukázal na nejbližší volné oko sítě a odstrčil mužovu ruku od postroje. Vtom mu zazvonilo v uších, ucítil těžkou, štiplavou vůni višní a podlomila se mu kolena. Pomalu, zpitoměle si sáhl na čelo: bylo vlhké. Úvaz, na němž visel celou vahou, se mu bolestivě zařezával do žeber. Prus ho praštil lahví, ta se roztříštila a lihovina teď stékala Laurencovi po tváři.

Zachránil ho instinkt. Zdviženou rukou odrazil další ránu a zatlačil rozbitou láhev proti mužovu obličeji; voják cosi zaklel německy a láhev pustil. Chvíli se spolu potýkali, pak

Laurence popadl muže za opasek, nadzdvihl jej a odstrčil od Temeraira. Voják rozhodil rukama a hmátl do prázdna.

Laurence se okamžitě vzpamatoval a vrhl se za ním, na plnou délku řemenu, ale bylo pozdě. S prázdnýma rukama tvrdě narazil zpátky do Temerairova boku; vojáka pohltila tma.

Hlava ho ani tolik nebolela, cítil spíš podivnou nevolnost a ochablost. Temeraire konečně sehnal zbytek divokých draků dohromady a se sílícím větrem v zádech pokračoval v letu k pobřeží. Laurence se držel postroje, dokud ho slabost nepřešla a nevrátil se mu cit do rukou. Nahoru se už drali další muži: Granby se je snažil odrazit, jejich přesile však čelit nedokázal i přesto, že se potýkali sami mezi sebou stejně jako s ním. Jeden z vojáků se ve snaze vylézt na postroj příliš vzdálil ostatním, sklouzl, zřítil se na muže pod sebou a strhl je až na dno přepravní sítě, kde dopadli do vytahaných ok jako klubko z propletených rukou a nohou.

Tlumený praskot jejich kostí zněl jako pečené kuře rvané hladovýma rukama.

Granby visel na svém úvazu a pokoušel se znovu postavit; Laurence k němu přelezl a podal mu pomocnou ruku. Pod sebou zahlédl řídkou pěnu, pruh bílé krajky na černé mořské hladině. Jak se blížili k pobřeží, Temeraire začínal zvolna klesat.

„Ten zatracený pou-de-ciel je tu zas,“ vydechl Granby, když se postavil na nohy. Francouzské posádce se nějak

podařilo zalepit tržnou ránu v drakově křídle bílou záplatou, nešikovně umístěnou a mnohem větší, než si zranění žádalo; drak vypadal v letu trochu nesvůj, ale přesto se srdnatě blížil. Francouzi nemohli přehlédnout, že je Temeraire zranitelný. Kdyby se pou-de-cielovi a jeho posádce podařilo zachytit Temerairův postroj a zatáhnout za něj, mohli by úmyslně dokončit to, co načali vojáci v záchvatu paniky, a možnost skolit těžkou váhu, natož tak vzácnou, jakou byl Temeraire, je jistě lákala i navzdory velkému riziku.

„Budeme je muset odříznout,“ řekl Laurence stísněně a pohlédl nahoru, kde byla oka sítě připevněná k řemení.

Nebyl si jist, zda dokáže poslat sto a více mužů na smrt pár minut před příletem do bezpečí, a pokud ano, bude-li pak ještě kdy schopen pohlédnout do tváře generálu Kalkreuthovi; mezi pasažéry bylo i několik generálových pobočníků, kteří dělali, co mohli, aby udrželi ostatní muže v klidu.

Riggs a jeho střelci pálili krátkými, chvatnými salvami, ale pou-de-ciel se držel těsně mimo dostřel a čekal na vhodnou příležitost. V tu chvíli se Iskierka posadila a vychrlila další ohnivý gejzír: Temeraire letěl rychleji než vítr, takže se plameny tentokrát neobrátily proti němu, ale všichni na jeho zádech museli rychle zalehnout, aby se vyhnuli proudu ohně, který nicméně pohasl dříve, než mohl dosáhnout na francouzského draka.

Pou-de-ciel ihned využil zaneprázdněnosti posádky a střemhlav zaútočil. Iskierka současně nabírala dech k dalšímu chrlení, takže střelci museli zůstat ležet. „Pane na nebi,“ hlesl Granby, ale než stihl dolézt k dračici, ozvalo se hluboko pod nimi tiché zahřmění a na zemi rozkvetly v oblacích kouře a záblescích střelného prachu okrouhlé rudé jícny: kanonáda pobřežní dělostřelecké baterie.

Čtyřiadvacetilibrová koule osvícená zlatavou září dalšího Iskierčina ohňostroje prolétla kolem nich, zasáhla pou-de-ciela přímo do prsou a prorazila mu hrudní koš; svinul se kolem ní jako list papíru a zřítil se z oblohy na útesy.

Temeraire přelétl linii pobřeží, letěl nad pevninou, a za chvíli už se snášel na louku, kde před ním po zasněžené trávě prchaly chundelaté ovce.

*

Obyvatelé přístavního městečka jménem Dunbar byli střídavě vyděšení příletem hejna draků do jejich poklidné obce a nadšení úspěchem jejich nové dělostřelecké baterie, osazené před necelými dvěma měsíci a dnes poprvé vyzkoušené v praxi. Z půl tuctu odehnaných kurýrních draků a jednoho zabitého pou-de-ciela se přes noc stali grand chevalier s několika flammes-de-gloire, všichni nemilosrdně pobití; ve městě se nemluvilo o ničem jiném, a

ulicemi ku všeobecné spokojenosti pochodovala místní domobrana.

Nadšení měšťany opustilo poté, co jim Arkady sežral čtyři ovce, ostatní divocí draci způsobili jen o něco menší spoušť a Temeraire sám uchvátil a na posezení slupnul dvě krávy ze stáda huňatého vysokohorského skotu, o nichž se bohužel později zjistilo, že byly nositelkami chovatelských cen.

„Byly moc dobré,“ řekl Temeraire omluvně a odvrátil se, aby vyplivl chomáč plavých chlupů.

Laurence neměl nejmenší chuť draky po tak dlouhém a namáhavém letu omezovat a pro jednou neváhal obětovat svou úctu k cizímu majetku jejich pohodlí. Někteří farmáři se hlasitě dožadovali peněžní náhrady, ale Laurence nehodlal sytit bezedné žaludky divokých draků ze své kapsy. Ať sáhne do své pokladny admiralita, když nemají nic lepšího na práci než vysedávat u krbu a pohvizdovat si, zatímco jim za okny zuří bitva a kvůli jejich nedostatečné podpoře tu umírají muži. „Nebudeme vás vyjídat dlouho.

Počítám, že z Edinburghu přijde každým dnem rozkaz, ať se přesuneme na základnu,“ odpověděl rázně na protesty. Posla na koni vypravili hned po přistání.

K pruským vojákům, vesměs mladým, po dlouhém letu zbědovaným a sinalým, byli měšťané přívětivější. Mezi těmito posledními uprchlíky byl i sám generál Kalkreuth, který musel být z Arkadyho hřbetu spuštěn na laně,

chorobně bledý ve tváři porostlé plnovousem. Místní lékař se tvářil rozpačitě, poté generálovi pustil žilou a nechal ho odnést do nejbližšího selského stavení, kde ho nařídil udržovat v teple a napájet brandy a horkou vodou.

Jiní muži neměli takové štěstí. Přepravní sítě ležely po odříznutí na zemi jako špinavá klubka plná mrtvol, které už začínaly zelenat: některé vojáky zabily francouzské útoky, jiné umačkali v panice jejich vlastní kamarádi, další zemřeli žízní nebo čirou hrůzou. Toho odpoledne pohřbili třiašedesát z tisíce mužů, některé z nich bezejmenné, do dlouhého mělkého hrobu pracně vykopaného krumpáči v promrzlé půdě.

Přeživší

vojáci

tvořili

jednotku

hastrošů

s nevykartáčovanými uniformami a špinavými tvářemi, která pohřbu mlčky přihlížela. Dokonce i divocí draci, přestože nerozuměli jejich jazyku, vnímali vážnost obřadu a z uctivé vzdálenosti ho sledovali, vsedě na zadních.

Posel z Edinburghu dorazil jen o několik hodin později, ale s rozkazy tak podivnými, že skoro nedávaly smysl.

Začátek zněl ještě rozumně: Prusové mají být ponecháni v Dunbaru a ubytováni ve městě, a draci mají podle očekávání přiletět do Edinburgu. V dopise však chybělo pozvání pro generála Kalkreutha a jeho důstojníky; Laurencovi bylo naopak přísně zapovězeno brát s sebou kohokoli z pruských důstojníků. Co se týče draků, Temeraira nevyjímaje, ti měli zakázáno přistát na velké a pohodlné základně: místo toho je měl Laurence uložit ke

spánku v ulicích kolem hradu a ráno se hlásit velícímu admirálovi.

Laurence přemohl prvotní rozhořčení a klidným hlasem o těchto opatřeních zpravil majora Sieberlinga, nyní nejvyššího nadřízeného Prusů; snažil se mu přitom naznačit, jak nejlépe uměl, aniž by vysloveně zalhal, že admiralita chce počkat s oficiálním uvítáním, dokud se generál Kalkreuth neuzdraví.

„Už zase letíme?“ řekl Temeraire, ztěžka vstal a začal obcházet podřimující divoké draky a budit je šťouchanci do žeber: po večeři všichni usnuli stočení do klubek.

Let byl dlouhý, a brzy se setmělo; Laurence si s překvapením uvědomil, že do Vánoc zbývá pouhý týden.

Než dorazili do Edinburghu, byla už obloha smolně černá, ale hrad pod nimi - na vysokém skalnatém pahorku nad setmělým areálem základny, obklopený úzkými, na sebe natěsnanými domy starého středověkého města - zářil jako maják: jeho zdi a okna planuly světlem pochodní.

Temeraire se váhavě vznášel nad úzkými a křivolakými uličkami. Mezi řadami věžiček a špičatých střech nezbývalo mnoho místa: město z výšky připomínalo spíše jámu plnou bodců. „Tady mám přistát?“ otázal se nejistě. „Vždyť některý z těch domů pobořím. Proč ty ulice stavěli tak úzké?

V Pekingu se přistávalo mnohem snáz.“

„Jestli to nedokážeš, aniž by sis ublížil, odletíme, rozkaz nerozkaz,“ řekl Laurence, jehož trpělivost visela na vlásku.

Nakonec se Temerairovi přece jen podařilo dosednout na staré katedrální náměstí, aniž srazil víc než pár kusů okrasného zdiva. Divocí draci, o mnoho menší, neměli s přistáváním takové potíže. Přesto byli nervózní z toho, že museli opustit pastviny plné skotu a ovcí, a nové prostředí v nich nebudilo důvěru; Arkady skláněl hlavu k oknům, nahlížel do prázdných pokojů a kladl Temerairovi pochybovačné dotazy.

„Tady spí lidé, že, Laurenci? Jako v pavilonu,“ ujišťoval se Temeraire skládaje ocas do přijatelnější polohy. „A v některých domech se prodávají šperky a jiné hezké věci.

Ale kam všichni zmizeli?“

Laurence nepochyboval o tom, že utekli; i nejbohatší městští kupci, kdyby nenašli pohodlnější nocleh v novém městě, by dnes spali raději ve stoce, v bezpečné vzdálenosti od hordy draků, která obsadila jejich ulice.

Draci konečně zaujali dostatečně pohodlné pozice; divokým drakům, uvyklým spánku v hrubě tesaných jeskyních, se na zaoblených a ohlazených kočičích hlavách leželo dokonce pohodlně. „Abych řekl pravdu, ani mi nevadí, že musíme spát na ulici; je docela suchá, a ráno tu bude jistě k vidění spousta zajímavých věcí,“ uklidňoval Temeraire Laurence, přestože měl hlavu v jedné ulici a ocas v druhé.

Ale Laurence byl dotčený za něj; tohle nebylo přivítaní, jaké mohli dle jeho mínění právem očekávat po roce

stráveném mimo domov na misi, při níž oblétli půlku světa.

Nocovat v krušných podmínkách vojenského tažení, kdy člověk s lepším ubytováním nemůže počítat a rád složí hlavu i v kravském chlévě, byla jedna věc; být odložený jako zavazadlo na nezdravě studených kamenech zčernalých špínou po létech vylévání splašků bylo něco jiného. Aspoň kus pole za městem jim mohli vyhradit.

Nebyla v tom vědomá nepřejícnost, jen obvyklá bezmyšlenkovitá arogance, s níž lidé považovali draky za obtížně zvladatelný, byť ušlechtilý stádní dobytek, s nímž je možné zacházet bez ohledu na jeho pocity; domýšlivost tak hluboce zakořeněná, že i Laurence samotného začala pobuřovat až poté, co viděl příkrý kontrast s poměry, jaké panovaly v Číně, kde byli draci přijímáni jako plnohodnotní občané.

„Inu,“ pokračoval Temeraire rozšafně, zatímco si Laurence rozvinoval spací rohož pod otevřeným okem v domě vedle jeho hlavy, aby si mohli povídat, „není se Čemu divit, Laurenci, víme, jaké tu vládnou mravy. Ostatně, nevrátil jsem se kvůli vlastnímu pohodlí, to bych byl zůstal v Číně; musíme zlepšit životní podmínky našich přátel. Ne že bych nestál o vlastní pavilon,“ dodal, „svobody si však cením více. Dyere, prosím, vyšťoural byste mi ze zubů tu kližku? Nemůžu se natáhnout, abych si ji vyndal drápem.“

Dyer, vytržený z polospánku na Temerairově hřbetu, vylovil z bagáže malé šídlo, poslušně vlezl mezi Temerairovy rozevřené čelisti a začal se mu rýpat v zubech.

„Toho druhého bys mohl docílit snáz, kdyby tu bylo víc lidí ochotných poskytnout ti to první,“ odvětil Laurence.

„Nerad bych ti bral naději, tu nesmíme ztrácet, ale doufal jsem, že nám po příletu budou projevovat větší, a ne menší úctu, než když jsme odlétali, a že díky tomu budeme mít lepší pozici pro uskutečnění našeho záměru.“

Temeraire počkal s odpovědí, dokud mu Dyer nevylezl z tlamy. „Nepochybuji, že budeme vyslechnuti,“ vyslovil odvážný předpoklad, který s ním Laurence přes všechen svůj optimismus nemohl sdílet, „tím spíš, až promluvím s Maximem a Lily a získám je pro naši věc. A možná i Excidia, který bojoval v tolika bitvách: ten musí udělat dojem na každého. Oni jistě pochopí prozíravost mých argumentů; oni nebudou tak hloupí jako Eroica a ostatní,“

dodal trochu nevrle. Pruští draci, kteří si stejně jako jejich jezdci potrpěli na tradici přísného vojenského řádu, se zpočátku spíše vysmívali jeho snaze přesvědčit je o výhodách větších svobod a širšího vzdělání, a zvyk racionálně uvažovat, který si osvojil v Číně, považovali za změkčilost.

„Doufám, že mi odpustíš mou upřímnost, ale obávám se, že i kdybys získal srdce a duše všech draků v Británii,

mnoho bys tím nezměnil: na parlament nemáte podstatný vliv,“ řekl Laurence.

„Možná nemáme, ale kdybychom v něm mohli vystoupit, jistě by nás nepřehlédli,“ trval na svém Temeraire. Představa to byla působivá, přestože by tím pravděpodobně vyvolali opačnou reakci, než by si byl Temeraire přál.

Laurence jej na to upozornil a dodal: „Musíme najít lepší způsob, jak získat podporu pro naši věc u těch, kteří by se mohli zasadit o politickou změnu. Jen lituji, že s ohledem na to, jak spolu vycházíme, nemohu požádat o radu mého otce.“

„Já toho nelituji ani v nejmenším,“ opáčil Temeraire a svěsil ostnatý límec. „Vím jistě, že by nám nepomohl, a že se stejně dobře obejdeme bez něj.“ Nehledě na oddanost, s níž nesl nelibě, když se kdokoli choval k Laurencovi odměřeně z jakýchkoli důvodů, vnímal Temeraire, ne zcela neoprávněně, námitky lorda Allendala vůči letectvu jako námitky vůči sobě samému; a třebaže se nikdy nesetkali, pociťoval bezděčnou zášť k člověku, jehož přáním bylo, aby on a Laurence neměli nic společného.

„Můj otec zasvětil politice polovinu svého života,“

namítl Laurence: zvlášť snahám abolicionistů, hnutí, jež od svých počátků čelilo stejné vlně opovržení, jaká se podle jeho mínění musela vzedmout i proti Temerairově snaze.

„Ujišťuji tě, že jeho rady by byly nadmíru cenné, a že se

s ním hodlám usmířit, bude-li to možné, a všechno s ním prodiskutovat.“

„Na tvém místě bych si ji nechal,“ mručel Temeraire; měl na mysli vkusnou červenou vázu, kterou Laurence koupil v Číně jako dar na usmířenou. Urazila s nimi přes pět tisíc mil a Temeraire k ní přilnul podobně jako ke kterémukoli ze svých vlastních pokladů; a teď vzdychal, když viděl, jak ji Laurence posílá pryč spolu s krátkým omluvným vzkazem.

Jenže Laurence si až příliš dobře uvědomoval, jaké překážky jim stojí v cestě a jak malá je šance, že by sami dokázali podnítit tak rozsáhlý a komplikovaný proces. Byl ještě malý chlapec, když jejich dům navštívil, jako host jednoho z politických přátel jeho otce, William Wilberforce, který nedlouho předtím pojal vášnivý odpor k obchodu s otroky a zahájil parlamentní kampaň za jeho zrušení. Dnes, po dvaceti letech, vzdor hrdinskému úsilí schopnějších, zámožnějších a vlivnějších mužů, než byl Laurence, byl ze svého rodného kontinentu odvlečen do zajetí již více než milion duší.

Temeraire se vylíhl v roce pět, takže při vší své inteligenci nemohl ještě plně chápat, jak zdlouhavý boj musí podstoupit každý, kdo chce druhé přesvědčit o politických názorech, jakkoli nezbytných a mravně či právně opodstatněných, které odporují jejich okamžitým osobním zájmům. Zanechal sýčkování a popřál Temerairovi dobrou

noc. Když ale zavíral okna, která se rozdrnčela oddechováním spícího draka, těch několik set yardů, které je dělily od základny za zdmi hradu, mu připadalo delších než tisíce mil, jež urazili na cestě z Číny.

*

I po ránu byly ulice Edinburghu nepřirozeně ztichlé a opuštěné, obležené jen draky spícími v dlouhých řadách na zašlém šedivém dláždění. Temerairův obrovský trup ležel nepřirozeně zkroucený před katedrálou ztmavlou sazemi a jeho ocas se stáčel do úzké uličky, kam se sotva vešel. Nebe bylo studené a jasně modré, jen několik terasovitých mračen se po něm zvolna sunulo k moři, a na kamenech ležel slabý odlesk růžovooranžových červánků.

Jediná živá duše, která byla vzhůru, když Laurence vyšel z domu, byl Tharkay; schoulený zimou seděl v úzkém vchodu jednoho ze vznešených panských domů; těžké dveře za jeho zády byly dokořán a za nimi zela liduprázdná vstupní hala ověšená tapiseriemi. V dlaních držel šálek čaje, ze kterého se v chladném vzduchu kouřilo. „Dáte si se mnou?“ zeptal se. „Majitelé by se jistě nezlobili.“

„Ne, musím nahoru,“ odpověděl Laurence. Probudil ho poslíček s výzvou, ať se neprodleně dostaví na hrad. Další projev nezdvořilosti po tak pozdním včerejším příletu, a

k dovršení všeho mu ten hoch ani nedokázal říct, jestli je pro jeho hladové svěřence zajištěna potrava. Laurence si raději ani nechtěl představovat, co budou říkat divocí draci, až se probudí.

„Žádný strach. Však oni si nějak poradí,“ shrnul Tharkay neradostné vyhlídky a nabídl Laurencovi jako útěchu svůj šálek; Laurence si povzdechl a vypil šálek do dna, vděčný za ten horký, silný nápoj. Když šálek vracel, zarazil se; Tharkay hleděl přes katedrální náměstí se zvláštním výrazem - s jedním koutkem úst povytaženým vzhůru.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Laurence. Uvědomil si, že ve svém strachu o Temeraira pozapomněl na své mužstvo; a zvlášť Tharkayovou věrností si nemohl být docela jistý.

„Výborně. Jako doma,“ odpověděl Tharkay. „Je to dlouho, co jsem byl naposledy v Británii, ale Nejvyšší civilní soud si z té doby pamatuji víc než dobře.“ Kývl hlavou k protější straně náměstí, kde v budově parlamentu zasedal soud: Nejvyšší skotský civilní soud, nechvalně známé

místo

zklamaných

nadějí,

donekonečna

protahovaných pří a handrkování se o formality a nemovitosti; nyní opuštěný všemi advokáty, soudci i žalobci, po nichž tu zbyly jen pomačkané papíry, cáry starých smluv, které vítr lepil Temerairovi na bok jako bílé záplaty. Laurence věděl, že Tharkayův otec býval zámožný člověk, kdežto Tharkay je nemajetný: syn nepálské ženy byl

možná britskými soudy, které neváhaly využít sebemenší nesrovnalosti v jeho nárocích, diskriminován.

Z návratu domů každopádně nejevil velké nadšení, pokud vůbec ještě považoval Británii za svůj domov.

„Doufám, že…“ začal Laurence a v rozpacích se pokusil Tharkayovi nabídnout prodloužení smlouvy, poté co spolu nejprve dojednali choulostivou otázku mzdy za již vykonané služby: Tharkay dostal zaplaceno předem za to, že je vedl po starých hedvábných stezkách z Číny, ale cestou pro ně stihl ještě rekrutovat divoké draky, za což si zasloužil odměnu, která dalece přesahovala Laurencovy osobní možnosti. A bez jeho služeb se Laurence neobešel ani teď, dokud nebyli divocí draci nějak začleněni do letectva, protože Tharkay byl vedle Temeraira jediný, kdo uměl pronést víc než pár slov v jejich podivném jazyce se složitou gramatikou. „Rád promluvím s admirálem Lentonem v Doveru, když dovolíte,“ dodal Laurence; po přijetí, jakého se jim dostalo tady, se o tak mimořádné záležitosti nemínil bavit s velitelem zdejší základny.

Tharkay jen pokrčil rameny. „Váš posel začíná být nervózní,“ odvětil vyhýbavě a kývl k poslíčkovi, který nešťastně postával na rohu náměstí a čekal, až kapitán půjde s ním.

Chlapec doprovodil Laurence po krátkém svahu k branám hradu, tam jej předal upjatému mariňákovi v červené uniformě, který vedl Laurence obloukem přes

středověká kamenná nádvoří, prázdná a klidná, tonoucí v ranním šeru, až k budově velitelství, kde měl svou pracovnu admirál. Dveře byly otevřené a kapitán vešel dovnitř s vypjatou hrudí a chladnou, strnulou tváří protkanou přísnými vráskami. „Pane,“ pronesl s pohledem upřeným do zdi, pak ale sklouzl zrakem níž a překvapeně vydechl: „Admirál Lenton?“

„Ano, Laurenci, posaďte se.“ Lenton poslal stráže pryč, dveře se za nimi zavřely a muži osaměli v zatuchlé komnatě obložené řadami knih. Admirálův psací stůl byl téměř prázdný, až na jednu mapku a štůsek listin. Lenton chvíli jen seděl a nic neříkal. „Ani nevíte, jakou mám radost, že vás vidím,“ pronesl konečně. „Setsakramentskou radost.“

Laurence byl šokovaný Lentonovým vzhledem. Za rok, který uplynul od jejich posledního setkání, admirál jako by zestárl o deset let: vlasy mu úplně zbělely, oči měl zastřené, vodnaté, a kůži pod bradou povislou. „Doufám, že jste zdráv, pane,“ řekl Laurence, hluboce otřesený, a vůbec se nedivil, že Lentona převeleli na sever do Edinburghu, na klidnější stanoviště; uvažoval jen, jaká nemoc ho mohla tak zlomit a koho jmenovali velitelem v Doveru místo něj.

„Ech…“ Lenton mávl rukou a odmlčel se. „Asi vám nic neřekli,“ řekl po chvíli. „Ne, to je dobře. Nemůžeme si dovolit riskovat, že se to roznese.“

„Ne, pane,“ odvětil Laurence a nanovo v něm vzklíčil hněv. „Nic se mi nedoneslo a nikdo mi nic neřekl, zatímco

mě naši spojenci denně žádali o vyjádření velitele letectva, než zjistili, že se doprošují zbytečně.“

Laurence se pruským velitelům osobně zaručoval, přísahal, že je britské letectvo nenechá na holičkách, že slíbená skupina draků, která by mohla zvrátit vývoj v Napoleonův neprospěch a zastavit jeho poslední zničující tažení, přiletí každým dnem. Když draci nepřilétali, Laurence a Temeraire zůstali v Prusku a bojovali místo nich, nasazovali životy své i svých mužů ve stále beznadějnějším boji; posil se však nedočkali.

Lenton hned neodpověděl, jen seděl a mumlal si pro sebe: „Ano, jistě, to máte pravdu.“ Ťukal prsty do stolu a nahlížel do nějakých papírů, aniž je četl; byl roztržitost sama.

Laurence pokračoval důrazněji: „Pane, je mi zatěžko uvěřit, že jste podpořil tak nebezpečné rozhodnutí, a tak strašlivě krátkozraké. Napoleonovo vítězství by nebylo vůbec jisté, kdybyste byli poslali těch dvacet slíbených draků.“

„Jakže?“ Lenton k němu zvedl zrak. „Ach, Laurenci, to bylo vyloučeno. Ano, naprosto vyloučeno. Odpusťte nám naše mlčení, ale pokud jde o draky, okolnosti rozhodly za nás: neměli jsme koho poslat.“

*

Victoriatovy boky se nadouvaly a splaskávaly v pomalém, úsporném rytmu. Nozdry měl rozšířené a zarudlé, lemované silnou rozpraskanou krustou, a v koutcích tlamy mu zasychala růžová pěna. Oči, zakalené a osleplé únavou, pootevřel jen jednou za několik nadechnutí; z hrdla mu vyšel chraplavý, dutý kašel a zem před ním skropila sprška krve, a znovu upadl do polospánku; na víc se nezmohl. Jeho kapitán, Richard Clark, ležel na polním lůžku vedle něj: neoholený, ve špinavém prádle, s očima zakrytýma předloktím a druhou rukou položenou na drakově přední noze; nepohnul se, ani když stanuli přímo nad ním.

Po chvíli se Lenton dotkl Laurencovy paže. „To stačí.

Pojďme.“ Pomalu se obrátil a opíraje se ztěžka o hůl vedl Laurence zpátky po travnatém svahu k hradu. Když se vraceli do admirálovy pracovny, chodby už Laurencovi nepřipadaly klidné, ale zamlklé, prodchnuté atmosférou neodvratného zmaru.

Laurence odmítl sklenku vína; byl tak vyvedený z míry, že neměl ani pomyšlení na občerstvení. „Je to něco jako souchotě,“ řekl Lenton s pohledem upřeným z okna na nádvoří základny; Victoriatus s dalšími dvanácti draky leželi na paloucích oddělených letitými větrolamy a valy z větví a kamenů porostlými břečťanem.

„Kde všude -?“

„Všude,“ odpověděl Lenton. „Dover, Portsmouth, Middlesbrough. Líhně ve Walesu a Halifaxu. Gibraltar.

Všude, kam létali kurýři při svých okružních letech. Všude.“

Odvrátil se od okna a znovu usedl na židli. „Byli jsme nevýslovně hloupí, mysleli jsme, že jsou jen nastydlí.“

„O tom jsme ale věděli už předtím, než jsme cestou na východ obepluli mys Dobré naděje,“ zhrozil se Laurence.

„Copak to trvá tak dlouho?“

„Začalo to v Halifaxu v září roku pět,“ odpověděl Lenton. „Lékaři teď tvrdí, že to sem zanesl ten Američan, ten velký indián: drželi ho právě v Halifaxu, a jako první onemocněli draci, kteří s ním pluli na transportní lodi do Doveru; pak to propuklo ve Walesu, kam ho poslali do líhní.

On je zdravý jako řípa, ani nezakašle, málem jediný drak v celé Anglii, když nepočítám hrstku čerstvě vylíhlých mláďat, která jsme uklidili do Irska.“

„Přivedli jsme vám dalších dvacet, jak víte,“ utekl se Laurence na chvíli ke svému hlášení.

„Ano, odkud že jsou? Z Turkestánu?“ chytil se tématu Lenton. „Loupeživí draci, jak jsem vyrozuměl z vašeho dopisu.“

„Spíše bych řekl žárliví na své území,“ upřesnil Laurence. „Nejsou to žádní krasavci, ale nemají zlou povahu; co ale zmůže dvacet draků, jestli mají pokrýt vzdušný prostor nad celou Anglií -“ Odmlčel se. „Lentone, jistě existuje nějaké řešení - musíme něco podniknout.“

Lenton jen krátce zavrtěl hlavou. „Běžné léky trochu pomáhaly, zpočátku,“ řekl. „Tišily kašel, a tak dále. Nějakou

dobu ještě mohli létat, jen neměli chuť k jídlu; a nachlazení jindy přecházejí bez problémů. Tohle ale trvalo příliš dlouho a lektvary viditelně ztrácely účinek - někteří začali chřadnout -“

Zarazil se a po dlouhé odmlce ze sebe vypravil: „Obversaria je mrtvá.“

„Dobrý Bože!“ zvolal Laurence. „Pane, to je hrůza -

nemám slov.“ Byla to tragická ztráta: Obversaria létala s Lemonem dobrých čtyřicet let, z toho posledních deset jako vlajková dračice v Doveru, a přestože byla poměrně mladá, stihla naklást už čtyři vejce; byla možná nejlepší vzdušná akrobatka v celé Anglii, v tomhle směru s ní mohl soupeřit jen málokterý drak.

„To bylo… nechte mě přemýšlet… v srpnu,“ pokračoval Lenton, jako by Laurence neslyšel. „Po Inlacrimovi, před Minacitem. Některé to skosí rychleji. Nejlépe to snášejí ti nejmladší, a nejstarší se jakžtakž drží; draci ve středním věku umírají nejčastěji. Chci říct nejrychleji, protože předpokládám, že nakonec pomřou všichni.“

Kapitola 2

„Kapitáne,“ řekl Keynes, „je mi líto, obvázat ránu po kulce umí každý hlupák, jakého vám jistě přidělí místo mě.

Nemohu zůstat s nejzdravějším drakem v Británii, když je karanténa plná nemocných.“

„To naprosto chápu, pane Keynesi, nemusíte nic dodávat,“ odvětil Laurence. „Nepoletíte s námi aspoň do Doveru?“

„Ne, Victoriatovi zbývá sotva týden, a já a doktor Harrow chceme počkat a provést pitvu,“ vysvětlil Keynes s krutou věcností, z níž Laurencovi naskakovala husí kůže.

„Doufáme, že se tak dozvíme více o povaze té choroby.

Někteří kurýři jsou ještě schopní letu; nechám se pak odnést jedním z nich.“

„Dobrá,“ řekl Laurence a potřásl vojenskému lékaři rukou. „Doufám, že se brzy znovu shledáme.“

„Doufám, že ne,“ opáčil Keynes se svým obvyklým sarkasmem. „Pokud ano, bude to znamenat, že mi došli pacienti, což by vzhledem k dosavadnímu vývoji znamenalo, že jsou všichni mrtví.“

Laurence nemohl říct, že by byl Keynesovým odchodem zdrcen; na duchu již klesl tak hluboko, že na tom ztráta

ranhojiče nemohla mnoho změnit. Přesto jí litoval.

Navzdory Keynesovým slovům neměl z jeho následovníka obavy - dračí ranhojiči nebyli zdaleka tak neschopní jako ti námořní-, ale přijít o zdatného muže, o jehož statečnosti a inteligenci se mnohokrát přesvědčil a jehož výstřední rysy dobře znal, nebylo nikdy příjemné. Ani Temeraire z toho neměl radost.

„Není zraněný?“ vyptával se. „Není nemocný?“

„Ne, ale potřebují ho jinde,“ odpověděl Laurence. „Je to zkušený ranhojič; přece bys nechtěl upřít jeho péči svým nemocným kamarádům.“

„Dobrá, jestli ho Maximus nebo Lily potřebují…“ bručel Temeraire a drápy vyrýval do země hluboké rýhy. „Uvidím je brzy? Přece na tom nemůžou být tak zle. Maximus je největší drak, jakého jsem kdy viděl, a to jsme byli i v Číně; jistě se brzy uzdraví.“

„Ne, můj milý,“ vzdychl Laurence a sdělil mu tu nejhorší zprávu, „z nemocných se ještě nikdo neuzdravil, a tebe nesmí ani napadnout, aby ses přiblížil ke karanténní zóně.“

„Ale to nechápu,“ řekl Temeraire. „Jestli se neuzdraví, pak -“ Odmlčel se.

Laurence stočil pohled jinam. Temeraire měl dobrý důvod nechápat plný význam jeho slov: draci byli houževnatí tvorové a mnohá plemena se dožívala sta i více let; Temeraire mohl právem očekávat, že jeho přátelství

s Maximem a Lily, pokud nepadnou v boji, bude trvat déle než lidský život.

Konečně Temeraire řekl, zpola nevěřícně: „Ale já jim toho chtěl tolik vyprávět - přilétl jsem kvůli nim. Abych jim pověděl, že draci můžou číst a psát a vlastnit majetek a dělat jiné věci než jen válčit.“

„Napíšu za tebe dopis; můžeme jim ho poslat spolu s tvými pozdravy. Budou mít větší radost z toho, že nejsi nakažený, než by měli z tvé návštěvy,“ ujišťoval jej Laurence. Temeraire mlčel, s hlavou hluboko svěšenou.

„Nebudeme od nich daleko,“ dodal Laurence po chvíli, „a když budeš chtít, můžeš jim každý den psát, až nám skončí služba.“

„Hlídkování, že?“ odtušil Temeraire s neobyčejnou trpkostí v hlase, „a další hloupé cvičení formací, zatímco jsou všichni nemocní, a my jim nemůžeme pomoci.“

Laurence upřel pohled do klína, kde na rozbaleném voskovaném plátnu ležely jejich nové rozkazy: strohé instrukce pro okamžitý odlet do Doveru, kde se Temerairovy obavy měly s nevětší pravděpodobností vyplnit.

*

Když se ihned po přistání hlásil na velitelství, náladu mu nezlepšilo, že ho nechali půl hodiny sedět před kanceláří nového admirála, kam k němu i přes těžké dubové dveře doléhal zvuk vzrušené debaty. Poznal zvýšený hlas Jane Rolandové; hlasy, které jí odpovídaly, neznal. Když se dveře prudce rozlétly, rychle vstal a napřímil se. Ven se vyřítil dlouhán v uniformě námořnictva; jeho oděv vypadal stejně rozháraný jako jeho nervy a tváře měl pod licousy rudě kropenaté; nezastavil se, ale na odchodu šlehl po Laurencovi rozzuřeným pohledem.

„Laurenci, pojďte dál,“ zavolala Jane a on vstoupil. Stála po boku admirála, staršího muže oblečeného dosti neuvěřitelně v černém redingotu, pumpkách a střevících s přezkami.

„Dovolte, abych vám představila doktora Wappinga,“

řekla Jane. „Pane, to je kapitán Laurence, z Temeraira.“

„Pane,“ řekl Laurence a hluboce se uklonil, aby skryl svůj zmatek a zděšení. Svěřit velení základny lékaři v době, kdy jsou draci v karanténě, bylo rozhodnutí, které mohlo dávat smysl leda suchozemci; podobně jako když mu jeden rodinný přítel, chtěje pomoci svému méně šťastnému příbuznému, kdysi navrhoval, ať jmenuje kapitánem lazaretní lodi vojenského lékaře, který dokonce ani nesloužil u námořnictva.

„Kapitáne, je mi ctí, že vás poznávám,“ řekl doktor Wapping. „Admirále, omluvte mě; je mi líto, že jsem zavdal důvod k tak nepříjemné scéně.“

„Nesmysl, zásobovací komise je banda lotrů, jsem ráda, že jsem je mohla odkázat do patřičných mezí; přeji vám dobrý den. Věřil bys tomu, Laurenci?“ pokračovala Jane, když za doktorem Wappingem zaklaply dveře. „Těm mizerům nestačí, že ti ubozí draci jedí jako vrabci, ještě nám posílají nemocný a hubený dobytek.

Ale co je to za přivítání.“ Popadla ho za ramena a políbila ho zprudka na obě tváře. „Ty ale vypadáš, co to máš s uniformou? Dáš si sklenku vína?“ Nečekala na odpověď a nalila sobě i jemu. Laurence sklenku přijal se zaraženým údivem. „Dostala jsem všechny tvé dopisy, takže mám slušnou představu o tom, co jste zažili, a musíš mi odpustit, Laurenci, že jsem neodepisovala. Bylo pro mě snazší nepsat nic, než muset zamlčovat to jediné důležité.“

„Ne… ano, ovšem,“ vykoktal a posadil se s Jane ke krbu. Kabát měla hozený přes opěradlo křesílka; až teď si na něm mohl všimnout okázalejšího premování a nárameníků se čtvrtým, admirálským proužkem. Jane se změnila i ve tváři, tam ale k horšímu; zhubla o dobrých patnáct liber a nakrátko střižené tmavé vlasy jí prokvetly stříbrem.

„Omlouvám se za svůj zchátralý zjev,“ pronesla kajícně a jeho omluvy odbyla se smíchem. „Ne, marná sláva, Laurenci, všichni scházíme. Předpokládám, žes viděl

chudáka Lentona. Držel se statečně tři týdny po tom, co umřela, ale pak jsme ho našli na podlaze v jeho pokoji raněného mrtvicí; ještě týden se mu pletl jazyk. Časem se vzchopil, ale i tak je jen stínem svého dřívějšího já.“

„To je mi líto,“ řekl Laurence. „Nicméně připíjím na tvé povýšení,“ dodal, a byl od něj nadlidský výkon, že se při těch slovech znovu nezakoktal.

„Já děkuji tobě, drahý příteli,“ odvětila. „Za jiných okolností, nemuset řešit jednu mrzutost za druhou, bych se nejspíš dmula pýchou. Když nám nechají volnou ruku, vedeme si jakžtakž, teď ale musím jednat s těmi osly z admirality. Pokaždé je nechám předem varovat, a oni se na mě stejně uculuji a cukrují, jako kdybych nelátala na draku dřív, než oni vyrostli z dětských šatiček, a pak vyjeveně zírají, když jim říkám, ať si ty sladké řečičky nechají od cesty.“

„Je to pro ně asi nezvyk,“ řekl Laurence a v duchu s nimi soucítil. „Nevím, jestli admiralita neměla raději -“ Příliš pozdě se zarazil, s pocitem člověka, který vstupuje na neprobádané a nebezpečné území. Admiralitě mohl stěží někdo zazlívat, že se snaží dlouhokřídlatce, možná nejnebezpečnější britské plemeno, udržet ve svých službách všemi možnými prostředky a že jim nabízí jezdce ženského pohlaví, když tihle draci jiné kapitány nepřijímali; Laurence litoval všechny urozené ženy, jež tato nutnost vytrhla z jejich společenské vrstvy a vystavila je nebezpečí, ale

aspoň k tomu byly vychovávány odmalička. Kde to bylo nutné, musely plnit roli velitelů předávajících rozkazy křídlům formací; i tahle pozice však byla na hony vzdálená hodnosti vlajkového důstojníka, natož velitele největší a možná nejdůležitější základny v Británii.

„Věř, že mi tu hodnost nedali rádi, ale nic jiného jim nezbývalo,“ řekla Jane. „Portland musel zůstat na Gibraltaru; Laetificat už by sem přes moře nedolétla. Takže jsem zbyla já a Sanderson, a ten stahuje ocas, krčí se v koutě a fňuká jako ženská, jako kdyby tím mohl něčemu pomoci: veterán devíti námořních bitev, věřil bys tomu?“ Prohrábla si pocuchaný účes a povzdechla si. „Ne, neposlouchej mě, Laurenci. Jsem podrážděná, a jeho Animosia je na tom bledě.“

„A Excidium?“ odvážil se zeptat Laurence.

„Excidium má tuhý kořínek a umí hospodařit se silami: nutí se jíst, i když nemá chuť. Ten se s tím bude prát ještě dlouho. Jak víš, slouží už bezmála sto let, mnoho draků v jeho věku už pověsilo létání na hřebík a odešlo na odpočinek na chovnou základnu.“ Nasadila trochu falešný úsměv. „Vidíš, nesu to statečně. Ale k příjemnějším novinkám: přivedls mi dvacet draků a věř, že nám přijdou vhod. Pojďme se na ně podívat.“

*

„Je jako utržená ze řetězu,“ připustil Granby zkroušeně, když si prohlíželi svinuté hadí tělo Iskierky pokryté jehlovitými výčnělky, z nichž stoupaly tenké nitky páry.

„Mrzí mě to, pane; nebyl jsem na ni dost přísný.“

Iskierka se na palouku, který jí byl vyhrazen hned vedle Temerairova, zabydlela k velké spokojenosti své a pramalé ostatních tím způsobem, že si vyhrabala hlubokou jámu a vysypala ji popelem: ten si vyrobila z dobrých dvou tuctů mladých stromků, které bez velkých cavyků vyrvala ze země, naházela do jámy a spálila. Popel pak zaházela vrstvou balvanů, které ještě mírně nažhavila, než se ve svém vyhřívaném hnízdě uvelebila ke spánku. Stoupající plameny a dým bylo vidět zdaleka, a Iskierka tak během pár hodin od svého příletu zavdala několika občanům důvod ke stížnostem a mnoha dalším k panice.

„Stačí, že jste s ní dokázal přeletět nad volnou krajinu, aniž sežrala jediný kus dobytka,“ řekla Jane a poplácala dřímající Iskierku po boku. „Kvůli ní snesu jakoukoli stížnost, a můžete si být jist, že námořnictvo vám bude blahořečit, až se dozvědí, že máme konečně ohňometníka.

Ano, tohle se vám skutečně povedlo, a já s radostí stvrzuji vaše povýšení, kapitáne Granby. Chcete mu je udělit hned, Laurenci?“

Většina Laurencovy posádky měla za sebou službu u Iskierčina palouku, jež spočívala v udupávání zbloudilých uhlíků vyletujících z jejího hnízda a hrozících podpálit celou

základnu, kdyby nebyly včas uhašeny. Byli unavení a šediví od popela, a přesto nikdo z nich neodešel; všichni bděli nablízku, aniž k tomu měli výslovný rozkaz; a nyní se na tichý povel mladého poručíka Ferrise postavili do řady a sledovali, jak Laurence připíná Granbymu kapitánské prýmky.

„Pánové,“ řekla Jane, když byl Laurence hotov a všichni provolali zardělému Granbymu srdečnými, byť trochu zesláblými hlasy třikrát sláva, a Ferris s Riggsem mu přišli potřást pravicí.

„Posádku vám přidělíme hned, přestože Iskierka má ještě dost času,“ rozhodla, když se slavnostní shromáždění rozešlo, a kapitáni ji vedli dál, aby ji seznámili s divokými draky. „Mužů mám teď bohužel nazbyt. Krmte ji dvakrát denně, uvidíme, jestli v růstu dožene, co zameškala, a kdykoli se probudí, pošlu vás cvičit manévry s dlouhokřídlatci. Nevím, jestli může spálit sama sebe ohněm, jako oni kyselinou, a nechci to zjistit až v boji.“

Granby přikývl, aniž projevil sebemenší rozpaky nad skutečností, že je jeho nadřízeným žena. Tharkay - který se nechal přemluvit, aby se na základně ještě nějaký čas zdržel jako jediný, kdo má na divoké draky jakýs takýs vliv -

reagoval stejně. Většinu času se tvářil spíš pobaveně, svým rezervovaným způsobem, ačkoli v první chvíli vrhl na Laurence tázavý pohled: Jane totiž zavelela, ať ji zavedou k novým drakům, tak rychle, že jej Laurence neměl čas

diskrétně připravit na setkání s ní. Tharkay nicméně nedal najevo údiv, jen se zdvořile uklonil a seznámení s draky zprostředkoval s ledovým klidem.

Arkady a jeho družina nenadělali kolem svých palouků o nic menší paseku než Iskierka: dali přednost tomu, že skáceli všechna stromořadí mezi palouky a vprostřed vzniklého prostranství se poskládali na jednu velkou hromadu. Mrazivý prosincový vzduch je netrápil, byli zvyklí na mnohem chladnější podnebí Pamíru, zato si stěžovali na vlhkost; a jakmile zjistili, že před nimi stojí velitel základny, ihned se dožadovali slíbeného přídělu jedné krávy denně pro každého, jímž je Laurence zlákal do služby.

„Tvrdí, že každý den, kdy nedostanou své krávy, budou považovat za dluh, jehož splacení mohou v budoucnu vymáhat,“ vysvětlil Tharkay, a Jane na to reagovala hlasitým smíchem.

„Povězte jim, že dostanou každý den tolik jídla, kolik si přejí, a pokud ani to nezmenší jejich nedůvěru, ať si vyrobí vruby: každý z nich ať si přinese dolů ke krmišti jeden z těch stromů, které porazili, a za každou krávu do něj vyryje značku,“ navrhla Jane, více pobavená než pohoršená takovým smlouváním. „Zeptejte se jich, prosím, zda přistoupí na směnný kurz dva vepři nebo dvě ovce za jednu krávu, podaří-li se nám pro ně obstarat pestřejší jídelníček.“

Divocí draci dali hlavy dohromady a mručeli a syčeli v kakofonii hlasů nesrozumitelných jen díky cizosti jejich

jazyka, až se nakonec Arkady otočil zpátky a prohlásil, že jsou ochotní na tuto dohodu přistoupit, vymiňují si však, že kozy musejí být za jednu krávu tři. Kozami totiž, coby zvířaty v jejich bývalé domovině snadno dostupnými a často vychrtlými, poněkud opovrhují.

Jane stvrdila smlouvu úklonou a Arkady pohodil hlavou s navýsost spokojeným výrazem, v gestu hodném piráta: ten dojem jen podtrhovala skvrna rudého, míšeneckého zbarvení, která se mu táhla přes oko a krk. „Je to banda rabiátů, to je jisté,“ řekla Jane, když se vraceli k budově velitelství, „ale o jejich leteckém umění nepochybuji: s tak šlachovitými svaly vydrží kroužit kolem kteréhokoli draka jejich hmotnostní třídy, i vyšší, a za to jim budu s radostí nacpávat břicha.“

*

„Ne, pane, to nebude problém,“ odpověděl majordomus velitelství poněkud sklesle na dotaz, zda byl neměl volné pokoje pro Laurence a jeho důstojníky i přesto, že dorazili zcela nečekaně a bez ohlášení. Navzdory chladu a vlhku stanovala většina kapitánů a důstojníků venku v karanténní zóně, vedle svých nemocných draků, a budova velitelství byla proto nezvykle prázdná: plná napjatého ticha, jaké tu nebývalo ani ve dnech nejvyššího bojového nasazení před

Trafalgarem, kdy téměř všechny formace odlétly na jih, aby přispěly k porážce francouzsko-španělského loďstva.

Všichni se sešli, aby připili na Granbyho zdraví, společnost však začala brzy řídnout, a Laurence nechtěl zůstat mezi posledními: s hrstkou nešťastných poručíků sesedlých kolem jednoho stolu v temném koutě a postarším kapitánem, který chrápal v ušáku s hlavou přitisklou na opěrku a prázdnou lahví od brandy u lokte. Laurence si odnesl jídlo do pokoje a povečeřel sám, u krbu zahánějícího chlad, který sem pronikal ze sousedních prázdných pokojů.

Když se ozvalo tiché zaklepání na dveře, šel otevřít.

Čekal, že to bude Jane, nebo někdo z jeho posádky se vzkazem od Temeraira, a byl překvapený, když ve dveřích uviděl Tharkaye. „Prosím, pojďte dál,“ pobídl ho, a opožděně dodal: „Odpusťte, že mě zastihujete tak neupraveného.“ V pokoji byl nepořádek a z opuštěného šatníku svého kolegy si Laurence půjčil pomačkaný župan, který mu byl trochu širší v pase.

„Přišel jsem se rozloučit,“ řekl Tharkay, a na Laurencův rozpačitý dotaz zavrtěl hlavou. „Ne, nemám důvod si stěžovat; jen cítím, že sem nepatřím. Nechci tu zůstat jako pouhý tlumočník; taková práce se časem omrzí.“

„Rád promluvím s admirálem Rolandovou, mohla by vás zmocnit -“ začal Laurence, ale včas se zarazil. Nebyl si jist, jaké má Jane pravomoci, ani jak se u letectva v těchto věcech postupuje, ačkoli předpokládal, že mnohem

neformálněji než u pozemních sil nebo námořnictva. Nechtěl však slibovat něco, co by nebylo možné splnit.

„Už jsem s ní mluvil,“ odvětil Tharkay, „a zmocnění jsem dostal, byť k něčemu jinému, než co máte možná na mysli; pojedu zpátky do Turkestánu, abych odtamtud přivedl další divoké draky, jestli se nějací nechají zverbovat za podobných podmínek.“

Laurence by měl mnohem větší radost z toho, kdyby byli již rekrutovaní divocí draci alespoň trochu poslušní, což byl cíl, jehož dosažení se Tharkayovým odchodem značně komplikovalo. Ale přemlouvat ho nemohl: těžko si dovedl představit, že by hrdost dovolila Tharkayovi zůstat na základně v řadách záložního personálu, i kdyby ho nevyháněl do světa jeho nepokojný duch. „Budu se modlit za váš šťastný návrat,“ řekl a nabídl mu raději sklenku portského a večeři.

„Podivuhodného chlapíka jsi nám přivedl, Laurenci, jen co je pravda,“ řekla mu Jane nazítří dopoledne na velitelství.

„Kdyby admiralita neremcala, vyvážila bych ho zlatem: dvacet draků, jako by je vyčaroval ze stromů, jako Merlin, nebo to byl svatý Patrik? Každopádně je mi líto, že jsem tě připravila o pomocníka, a prosím, nemysli si o mně, že jsem nevděčná, ačkoli máš plné právo si stěžovat; uvážím-li, jak se Bonaparte prohání Evropou, je zázrak už to, žes nám přivezl Iskierku a jedno neporušené vejce, natož tuhle roztomilou loupeživou bandu. V současné situaci si však

nemohu nechat ujít možnost získat další draky, jakkoli zlotřilé nebo nenasytné.“

Přes papíry na jejím stole ležela rozvinutá mapa Evropy s velkými

shluky

znamínek

představujících

draky

rozmístěnými od západních hranic někdejšího Pruska až na samotný práh Ruska. „Od Jeny k Varšavě za tři týdny,“

řekla, zatímco jim jeden z poslíčků naléval víno. „Nedala bych za tu zprávu ani zlámanou grešli, kdybys ji nepřinesl ty, Laurenci; a kdyby nám totéž nehlásilo i námořnictvo, poradila bych ti, ať se necháš vyšetřit.“

Laurence přikývl. „A mohu ti leccos říct i o Bonapartově letecké taktice, která je úplně jiná než dříve. Formace už proti němu nic nezmůžou; u Jeny porazil Prusy na hlavu, úplně je rozprášil. Musíme začít vymýšlet odvetné taktiky proti jeho strategiím.“

Ještě ani nedomluvil a Jane už vrtěla hlavou. „Uvědom si, Laurenci, že nemám dohromady ani čtyřicet draků schopných letu, a on, jestli není blázen, nepřiletí s méně než stovkou. Žádnou rafinovanou taktiku proti nám nebude potřebovat. Pokud jde o nás, nemáme ani koho učit novým věcem.“

Laurencovi se tajil dech nad tak katastrofálním nepoměrem: čtyřicet draků má držet hlídky podél celého lamanšského pobřeží a chránit řadové lodě?

„Teď potřebujeme hlavně čas,“ pokračovala Jane.

„V Irsku, v bezpečí před nákazou, dorůstá tucet mláďat, a

dvakrát tolik se jich má vylíhnout během příštího půl roku: měli jsme bohaté snůšky, než nás postihla ta pohroma. Kéž by byl náš přítel Bonaparte tak laskav a dal nám ještě rok, situace by vyhlížela o poznání lépe: stihli bychom rozmístit zbytek těch nových dělostřeleckých baterií, vychovali bychom mladé draky a vycepovali ty tvoje divoké, a k tomu bychom měli ještě Temeraira a tu novou ohňometnici.“

„A dá nám ještě rok?“ zeptal se Laurence a pohlédl na znamínka nepřátelských jednotek podél lamanšského pobřeží, dosud nepříliš početná; na vlastní oči však viděl, jak rychlého přesunu je nyní Napoleonova armáda s pomocí draků schopna.

„Ani minutu, jestli se jen slovem doslechne o našem stavu,“ odvětila Jane. „Naštěstí se proslýchá, že si ve Varšavě našel velmi dobrou přítelkyni, nějakou polskou hraběnku, prý k zešílení krásnou, a rád by pojal za manželku dceru cara. Přejme tedy mnoho zdaru jeho námluvám a doufejme, že si je náležitě a dlouze vychutná. Jestli má rozum, bude chtít překročit průliv za zimní noci, a dny se teď už naštěstí dlouží.

Můžeš se ale spolehnout, že pokud zjistí, jak je to s námi nahnuté, hodí dámy za hlavu a vytáhne proti nám rychlostí blesku. Naším nejnaléhavějším úkolem je tedy udržovat ho v nevědomosti. Po roce už budeme mít s čím pracovat, ale do té doby vás všechny nečeká nic jiného než -“

*

„Hlídkování,“ zaúpěl Temeraire, když Laurence přinesl rozkazy.

„Je mi líto, můj drahý,“ řekl Laurence, „vskutku upřímně líto; pokud ale můžeme našim přátelům nějak pomoci, pak jedině tím, že za ně převezmeme jejich povinnosti.“

Temeraire mlčel a nespokojeně se mračil. Aby ho Laurence povzbudil, dodal: „To ale v žádném případě neznamená, že se musíme vzdát našeho plánu. Napíšu matce a všem známým, kteří by nám mohli poradit, jak nejlépe pokračovat -“

„Jaký to má smysl,“ povzdechl si Temeraire smutně, „když jsou všichni naši přátelé nemocní a není jim pomoci?

Co na tom, že si budou smět zaletět do Londýna, když se neudrží ve vzduchu ani hodinu. A Arkadymu je nějaká svoboda ukradená, toho zajímají jen krávy. To už budu raději hlídkovat, nebo i cvičit formace.“

V tak chmurné náladě se vznesli do vzduchu, následovaní tuctem divokých draků více zaneprázdněných vzájemným hašteřením než pozorováním oblohy. Temeraire neměl nejmenší chuť je ukázňovat, a hrstka nešťastných důstojníků, kteří je sedlali, měla bez Tharkaye pramalou šanci je řídit.

Ti mladíci byli vybráni, z hojné zásoby důstojníků a celých posádek připoutaných k zemi onemocněním jejich

draků, pro své jazykové dovednosti. Divocí draci byli vesměs příliš staří na to, aby si osvojili novou řeč, takže důstojníkům nezbývalo než učit se té jejich. Jejich snaha napodobit krkolomné, pištivé a krákoravé slabiky jazyka durzagh brzy přestala být zábavná a začala tahat za uši, ale i to bylo nutné přetrpět; jediný, kdo tou řečí mluvil alespoň trochu plynně, byl Temeraire a několik Laurencových mladších důstojníků, kteří pochytili základy cestou do Istanbulu.

Laurence tak přišel o další dva z již tak ztenčeného počtu svých důstojníků: střelec Dunne a spodař Wickley mohli se svou znalostí durzaghu naučit divoké draky základní signály, a zároveň byli dost staří, aby povely z jejich úst nezněly směšně. Přesto byla jejich autorita nad Arkadym, jehož velení jim bylo svěřeno, spíše teoretická; mezí nimi a drakem pochopitelně neexistovalo ono přirozené pouto utvořené prvním nasazením postroje, a bylo tudíž mnohem pravděpodobnější, že Arkady vyhoví svým vlastním rozmarům, než že uposlechne jejich rozkazy. Vůdce divokých draků se nikterak netajil názorem, že tohle létání nad mořem, bezcenným územím, o jaké by se žádný rozumný drak nezajímal, je holý nesmysl, a Laurence proto počítal s reálnou možností, že se zničehonic oddělí od skupiny a vydá se hledat lepší zábavu.

Jane je při prvním letu vyslala podél pobřeží; tak blízko souše, že pravděpodobnost střetu s nepřítelem byla nulová, a

divocí draci se mohli kochat pohledem na útesy a pozorovat námořní ruch v okolí Portsmouthu - ten by se s chutí vydali prozkoumat zblízka, kdyby je Temeraire nepřivolal zpátky.

Minuli Southampton a pokračovali na západ směrem k Weymouthu, odpočinkovým tempem, při němž se divocí draci mohli oddávat zběsilé akrobacii: šplhali tak vysoko, že kdyby nebyli zvyklí létat mezi nejvyššími horami světa, museli by trpět závratí a nevolností, a pak se vrhali střemhlav dolů v absurdních a riskantních manévrech zakončených výkruty, při nichž škrtali o hřebeny vln, až se kolem nich rozstřikovala vodní tříšť. Bylo to nesmyslné plýtvání energií, té však měli oproti dřívějšku přebytek díky vydatné stravě, a Laurence mohl být nakonec ještě rád, že ji vybíjejí tak mírumilovným způsobem, třebaže důstojníci visící schlíple na jejich postrojích by s ním patrně nesouhlasili.

„Nezkusíme si trochu zarybařit?“ navrhl Temeraire a ohlédl se na Laurence, vtom ale Gherni nad jejich hlavami zakřičela, a celý svět se rázem otočil o devadesát stupňů, jak se Temeraire prudce stočil na bok. Kolem nich se prohnal pecheur-rayé a z jeho hřbetu proti nim zaprskala salva z pušek, jako když vylétnou zátky z šampaňského.

„Na místa,“ křičel Ferris na muže překotně šplhající do všech stran, a zatímco Temeraire obloukem stoupal vzhůru, spodaři metali po hrstech bomby dolů na francouzského draka vyrovnávajícího střemhlavý nálet. Arkady s ostatními

divokými draky na sebe ječivě pokřikovali, vzrušeně kroužili a nedočkavě doráželi na další Francouze: malý průzkumný oddíl čítající, pokud Laurence dobře viděl přes nízkou oblačnost, šest draků, z nichž pecheur byl ten největší a ostatní jen lehké váhy nebo kurýři; měli tedy nevýhodu jak početní, tak hmotnostní a byla od nich pošetilost, že se pustili tak blízko k britským břehům.

Pošetilost, nebo úmyslná troufalost, uvažoval Laurence sklíčeně. Francouzi by byli hloupí, kdyby pominuli skutečnost, že britské základny nezareagovaly na jejich poslední útok.

„Laurenci, já si beru toho pecheura, Arkady s ostatními se postarají o zbytek,“ řekl Temeraire a s hlavou ještě otočenou dozadu se obrátil k střemhlavému letu.

Divokým drakům rozhodně nechyběla chuť bojovat a ze svého věčného dovádění byli skvěle vytrénovaní; Laurence usoudil, že nic neriskuje, když jim přenechá menší draky.

„Hlavně žádný nepřetržitý útok,“ volal na ně hlásnou trubkou, „jen je zažeňte od pobřeží, jak nejrychleji -“ Jeho slova přehlušilo dunění bomb vybuchujících pod nimi.

Pecheur věděl, že bez naděje na překvapivý útok nemůže s Temerairem, který byl zdatnější letec a patřil do úplně jiné váhové kategorie, soupeřit. Poté, co už jednou zariskoval a los mu nepřál, neměl zjevně chuť pokoušet štěstí podruhé; Temeraire ještě ani nezahájil sestup a pecheur už uháněl

pryč těsně nad vlnami, krytý na svém ústupu soustavnou palbou svých střelců.

Laurence obrátil pozornost vzhůru, k zběsilému jekotu divokých draků. Bylo je sotva vidět; vylákali francouzské dráčky do velké výšky, kde byli ve výhodě díky svým zkušenostem s létáním v řídkém vzduchu. „Kde mám sakra dalekohled?“ zaklel Laurence, a vzal si jiný od Allena.

Divocí draci udělali z boje jakousi popichovanou: podnikali proti francouzským drakům rychlé výpady doprovázené halasným vřískotem a hned se zase vzdalovali, aniž se s nimi pustili do vážnějšího boje. Jako taktika k odstrašení nepřátelské bandy v divočině to mohlo být účinné, Laurence však pochyboval, že se Francouzi nechají tak snadno vyvést z míry; a skutečně, zatímco je sledoval, pět nepřátelských draků, všichni pou-de-cielové, utvořilo sevřenou formaci a bez váhaní vlétlo přímo do středu hejna divokých draků.

Divocí draci se ve svém okázalém hrdinství rozutekli příliš pozdě před sprškou kulek, a z jejich výkřiků pak nezřídka zaznívala skutečná bolest. Temeraire už zuřivě stoupal a jeho boky se nadouvaly jako měchy, jak zhluboka oddechoval, aby vyšplhal co nejvýš. Tak vysoko jako ostatní však vylétnout nemohl, aniž by se ocitl v nevýhodě proti menším Francouzům. „Vystřelte do vzduchu a signalizujte sestup,“ křikl Laurence na Turnera, přestože v úspěch takové výzvy příliš nedoufal; divocí draci ale přispěchali,

hned jak Turner zvedl praporky, a vůbec se neostýchali uzavřít kruh kolem Temeraira.

Arkady tiše, rozhořčeně hartusil a ustaraně šťouchal do své pobočnice Wringe, nejhůře postřelené, s tmavošedou kůží zbrocenou černou krví. Několik kulí schytala do těla a jedna ji zasáhla zešikma do pravého křídla tak nešťastně, že v jemné žilnatině vysápla ošklivou trhlinu dlouhou přes dvě žebra. Dračice letěla v nepřirozeném náklonu, jak se snažila křídlu ulehčit.

„Pošli ji na břeh,“ řekl Laurence a nemusel ani použít hlásnou trubku: draci byli semknutí tak těsně, že spolu mohli mluvit, jako by ani nebyli ve vzduchu, ale seděli někde na palouku. „A prosím, připomeň znovu všem, ať se vyhýbají střelbě; mrzí mě, že dostali tak krutou lekci. Držme se pohromadě a -“ Doplňující pokyn však přišel pozdě: Francouzi už na ně nalétali ve formaci tvaru šipky, a divocí draci, kteří si vzali příliš k srdci Laurencovu první radu, se rozprchli do všech stran.

I Francouzi se okamžitě rozdělili; na Temeraira by nestačili ani všichni dohromady, ale v boji nablízko s divokými draky před ním byli naopak chránění. Musel to pro ně být zvláštní pocit; pou-de-cielové byli vůbec nejlehčí francouzské bojové plemeno, nyní však byli v pozici těžké váhy proti divokým drakům, kteří měli sice srovnatelné rozpětí křídel, ale jinak to byli štíhlí tvorové, jejichž vpadlá

břicha nápadně kontrastovala s mohutně osvalenými hrudníky jejich protivníků.

Divocí draci byli nyní obezřetnější, ale také zuřivější, rozlícení zraněním svého druha i svými vlastními lehčími, ale palčivými ranami. Jejich bleskové nálety byly účinnější, protože se rychle naučili, že musejí nejprve klamavým výpadem vyprovokovat salvu z pušek a pak teprve doopravdy zaútočit. Dva nejmenší z nich, Gherni a strakatě vybarvený Lester, společně napadali jednoho pou-de-ciela, zatímco vychytralejší Hertaz po něm jen tu a tam sekl drápy zčernalými krví; ostatní bojovali jednotlivě, a vedli si víc než zdatně; přesto Laurence záhy postřehl hrozící nebezpečí.

To už Temeraire volal: „Arkady! Bnež s’li takvom -“ ale hned se zase odmlčel. „Laurenci, oni mě neposlouchají.“

„Ano, co nevidět budou v pěkné bryndě,“ přisvědčil Laurence. Francouzští draci, byť na první pohled vypadali, že bojují stejně nekoordinovaně jako ti divocí, se obratným manévrováním přibližovali zády k sobě; vlastně se divokými draky nechávali sehnat do formace, z níž mohli podniknout další zdrcující útok. „Můžeš je nějak rozehnat, když jsou takhle pohromadě?“

„Nevím, jak by se mi to mohlo podařit, aniž bych ublížil našim přátelům; jsou tak blízko sebe, a někteří jsou tak malincí,“ odpověděl Temeraire ustaraně, vznášeje se na místě a švihaje ocasem.

„Pane,“ řekl Ferris a Laurence na něj pohlédl. „Promiňte, pane, ale nás vždycky učili, že je lepší modřina než kulka; i kdyby byli potlučení jako hrušky, dlouho je to bolet nebude, a v nejhorším případě nejsme tak daleko, abychom je nemohli odnést na pevninu.“

„Výborně; děkuji, pane Ferrisi,“ pochválil Laurence důrazně svého poručíka. Byl rád, že se Granby dal dohromady s Iskierkou, o to víc, že draků hrozil akutní nedostatek, jeho odchodu však želel i z toho důvodu, že odhalil slabiny jeho vlastního předčasně ukončeného pilotního výcviku. Ferris se své nové funkce chopil s nadšením takřka heroickým, při jejich odletu z Anglie před necelým rokem byl však teprve třetím důstojníkem a v devatenácti letech se od něj dalo sotva čekat, že bude svému kapitánovi sekundovat s jistotou zkušeného prvního důstojníka.

Temeraire sklonil hlavu, široce nadmul hruď, vrhl se dolů proti stahujícímu se klubku draků a svým průletem je rozprášil do všech stran, jako když kočka skočí mezi holuby.

Přítel nebo nepřítel, všichni skončili v kotrmelcích; a divocí draci se ještě víc rozvzteklili. Chvíli jen poletovali kolem za spousty zmateného vřískotu, a Francouzi tak měli čas dát se dohromady: vůdce formace zamával signálním praporkem, pou-de-cielové se slétli a vyrazili pryč jako o život.

Arkady s ostatními divokými draky je nepronásledovali, ale třepotavě se slétli zpátky k Temerairovi, kde si střídavě

stěžovali na to, jak je potloukl, a dmuli se pýchou nad tím, že zvítězili a zahnali nepřítele na útěk, což dokázali, jak naznačoval Arkady, i přes Temerairovo závistivé vměšování. „To je lež jako věž,“ protestoval Temeraire pobouřeně, „beze mě byste byli nahraní,“ načež se k nim otočil zády a s límcem vztyčeným rozhořčením zamířil k pevnině.

Wringe našli, jak sedí uprostřed pole a líže si zraněné křídlo. Pár chomáčů zkrvavené bílé vlny v trávě a slabá vůně prolité krve svědčily o tom, že si v tichosti našla malé odškodnění; Laurence dělal, že to nevidí. Arkady se před ní začal okamžitě naparovat, pochodoval pyšně sem a tam a přehrával zbytek střetnutí. Laurence z toho nabyl dojmu, že bojovali nejméně čtrnáct dní s dobrou stovkou nepřátelských draků, které Arkady rozprášil úplně sám. Temeraire odfrkoval a opovržlivě švihal ocasem, ostatní draci však tomuto revizionistickému podáni ochotně aplaudovali, jen občas skočili Arkadymu do řeči, aby jeho vyprávěni doplnili popisem svých vlastních udatných skutků.

Laurence mezitím sestoupil na zem; jeho nový ranhojič Dorset, pohublý a nervózní mladík s brýlemi a sklonem zadrhávat v řeči, prohlížel Wringe zranění. „Bude schopná doletět zpátky do Doveru?“ zjišťoval Laurence; křídlo vypadalo zle pošramocené, pokud mohl soudit; Wringe je neustále bázlivě přitahovala k tělu a komplikovala tím

vyšetření. Ještě že ji rozptylovalo Arkadyho divadlo, jinak by ji Dorset nemohl prohlédnout vůbec.

„Ne,“ odpověděl ranhojič bez zakoktání a tónem, z nějž zaznívala přirozená autorita. „Den nebo dva potřebuje v klidu ležet s léčivým obkladem, a ty kule z jejího ramene musejí pryč, ne hned, ale co nejrychleji. Za Weymouthem je kurýrní základna, která byla vyjmuta z leteckých tras a nehrozí tam nákaza; musíme ji tam nějak dopravit.“ Pustil křídlo a pomrkávajícíma, uslzenýma očima pohlédl zpět na Laurence.

„Výborně,“ řekl Laurence, udivený více změnou v ranhojičově vystupování než jistotou jeho diagnózy. „Pane Ferrisi, máte mapy?“

„Ano, pane; ale jestli dovolíte, na weymouthskou základnu je to vzdušnou čarou přes moře dvanáct mil,“

odpověděl Ferris váhaje, má-li otevírat koženou brašnu s mapami.

Laurence přikývl a mávnutím ruky je oba propustil. „Tak daleko s ní Temeraire jistě zvládne doletět.“

Větším problémem než váha Wringe byla její nervozita z navrhovaného řešení, a také nečekaná Arkadyho žárlivost, s níž se nabízel, že Temeraira zastoupí: což byl holý nesmysl, neboť Wringe jej převážila o několik tun, takže by se s ní nevznesl ani yard nad zem.

„Nebuď hloupá,“ odbyl ji Temeraire, když mu s obavami sdělovala své výhrady vůči tomuto způsobu přepravy.

„Nepustím tě, ledaže bys mě kousla. Jen klidně lež, vždyť je to kousek.“

Kapitola 3

Na weymouthskou základnu přesto dorazili až před setměním, a značně nervózní z toho, jak Wringe pětkrát či šestkrát během letu projevila úmysl vznést se z Temerairova hřbetu a zbytek cesty doletět sama; přitom Temeraira dvakrát nechtěně škrábla a svým neklidným poposedáváním smetla z jeho hřbetu dva vrchaře, kteří nepřišli o život jen díky svým karabinám. Po přistání byli s pohmožděnými údy a rozbouřenými žaludky sneseni na zem a jejich kolegové je odnesli do malých kasáren, kde se jim dostalo řádného posilnění v podobě brandy.

Podobné cavyky dělala Wringe i při vytahování kulí: když se Dorset blížil k jejímu zadku s nožem v ruce, uhýbala a tvrdila, že jí nic není, ale to už byl Temeraire dost rozčilený na to, aby její vykrucování nehodlal snášet; jeho dunivé, hromové zavrčení rozechvělo suchou, udusanou hlínu, a Wringe poslušně zalehla a nechala se ve světle lucerny odoperovat. „To bychom měli,“ řekl Dorset, když vytáhl třetí a poslední kuli. „Teď by to chtělo čerstvou porci masa a pak dlouhý nerušený spánek. Ta zem je dost tvrdá,“

dodal nespokojeně, když slezl z jejího ramene s miskou, v níž rachtaly tři zakrvácené kule.

„Aťsi je třeba nejtvrdší v celé Británii, jen mi dejte krávu a já usnu jako nemluvně,“ vydechl Temeraire zmoženě, zatímco dostával obklady na své vlastní mělké šrámy, a sklonil hlavu, aby mu Laurence mohl pohladit čumák. Krávu pak rozsápal a zhltl na tři sousta, přičemž u poslední, zadní porce zaklonil hlavu, aby mu lépe sklouzla do krku. Farmář, který se nechal přesvědčit, aby základně poskytl pár kusů svého dobytka, stál jako opařený a přihlížel tomu s jakousi morbidní fascinací, s ústy dokořán a vykulenýma očima, stejně jako jeho dva synové. Laurence vtiskl do mužovy neodporující dlaně pár guinejí navíc a poslal ho i se syny rychle pryč; pro Temerairovu věc nebylo vhodné dávat lidem záminky k novým senzačním zkazkám o barbarském řádění draků.

Divocí draci utvořili těsný kruh kolem raněné Wringe, aby ji chránili před větrem, a co nejpohodlněji se poskládali jeden přes druhého; ti nejmenší dokonce vylezli Temerairovi na hřbet, jakmile usnul.

Na spaní pod širým nebem bylo chladno a stany s sebou draci na hlídkové lety nenosili; Laurence se rozhodl, že kasárna, tak těsná, že si v nich při nejlepším svědomí nemohl vyčlenit soukromý pokoj, ponechá celá svým mužům a sám se ubytuje v hotelu, pokud nějaký najde. Tak či onak měl v úmyslu poslat dostavníkem zprávu do Doveru, aby tam jejich nepřítomnost nevyvolala rozruch. Divokým

drakům ještě nevěřil dost na to, aby s dopisem poslal některého z nich, s důstojníkem, jemuž dosud nepřivykl.

Když se vyptával těch několika málo stálých obyvatel základny, přišel za ním Ferris. „Pane, jestli dovolíte, mám tady ve Weymouthu rodinu; matku by jistě potěšilo, kdybyste u nás přespal,“ řekl, a s krátkým, bázlivým pohledem, který zrazoval nenucený tón jeho návrhu, dodal: „Jen bych jí o tom musel dát vědět předem.“

„To je od vás hezké, pane Ferrisi; pokud by ji to neobtěžovalo, rád využiji její pohostinnosti,“ odvětil Laurence, přestože si nemohl nepovšimnout poručíkova ustaraného výrazu. Ferris by patrně cítil povinnost pozvat kapitána k sobě domů, i kdyby jeho rodina neměla nazbyt víc než kout v podkroví a kůrku chleba. Většina mladých mužů v Laurencově posádce, a vlastně většina leteckých důstojníků, se rekrutovala z vrstev, které nebylo možno nazvat jinak než zchudlou šlechtou, a Laurence věděl, že jej mnozí z nich pokládají za výše situovaného člověka, než za jakého se pokládal on sám: jeho otec žil v přepychu, to ano, on však od svého prvního vyplutí na moře nestrávil doma dohromady déle než tři měsíce - aniž toho jak on, tak jeho rodina, snad s výjimkou jeho matky, zvlášť litovali -, a byl proto zvyklý spát spíše v kajutě než v panském sídle.

Ze soucitu by Ferrise té povinnosti rád zprostil, jiné ubytování by však patrně těžko sháněl, a sám už se nemohl dočkat, až složí znavené kosti, i kdyby jen v podkroví a o

chlebové kůrce. Po tak dramatickém dni bylo těžké nepodléhat únavě. Divocí draci byli právě tak neukáznění, jak se dalo čekat, a on si příliš dobře uvědomoval, že ohlídat celý průliv s takovou jednotkou je zhola nemožné. Mezi nimi a elegantními a spořádanými, nyní však zdecimovanými britskými perutěmi nemohlo být většího rozdílu; o to víc ho teď trápil nedostatek cvičených draků.

Odeslal tedy zprávu a nechal poslat pro kočár. Než si sbalili věci, přistavená bryčka na ně čekala před branami základny, kam došli po úzké pěšině od dračích palouků.

Dvacet minut nato je už cesta vedla předměstím Weymouthu. Ferris byl stále shrbenější a tak zoufale bledý, že by to byl Laurence mohl přičítat nevolnosti z jízdy, kdyby Ferrise neviděl bez nejmenších nesnází létat na draku vprostřed bouře i plout na lodi zmítané tajfunem - jízda v pohodlném, dobře odpruženém kočáru mu tedy sotva mohla činit potíže. Po chvíli kočár odbočil na cestu sevřenou hustým lesem, a když se stromy konečně rozestoupily a jim se otevřel výhled na dům, Laurence zjistil, že se mýlil: byla to obrovská, majestátní budova v gotickém slohu, jejíž zčernalé kamenné zdivo téměř celé obrůstal staletý břečťan.

Všechna její okna svítila a jejich zlatavá záře se odrážela v malebném potůčku, který se vinul napříč trávníkem před domem.

„Velmi utěšený pohled, pane Ferrisi,“ řekl Laurence, když rachotili přes mostek. „Musí vás mrzet, že nejste doma častěji. Vaše rodina tu žije dlouho?“

„Odnepaměti,“ zamumlal Ferris a narovnal hlavu. „Ten dům myslím postavil nějaký rytíř po návratu z křížové výpravy. Ale nevím to jistě.“

Laurence chvíli otálel, než trochu zdráhavě nadhodil: „Já a můj otec se, žel Bohu, v mnoha věcech neshodneme, takže domů nejezdím příliš často.“

„Můj otec je mrtvý,“ opáčil Ferris. Až po chvilce si uvědomil, že to bylo dosti strohé ukončení rozhovoru, a s jistým přemáháním dodal: „Můj bratr Albert je myslím dobrý člověk; ale je o deset let starší, takže jsme si nikdy nebyli moc blízcí.“

„Aha,“ přikývl Laurence, přestože co se týče důvodu Ferrisovy skleslosti, nebyl o nic moudřejší.

Uvítáni byli se vší slávou. Laurence se připravoval na přezíravé přijetí: počítal s tím, že je nechají odvést rovnou do pokojů, aby ostatním hostům nepřišli vůbec na oči; a byl tak unavený, že v takové odbytí dokonce doufal. Dočkali se však pravého opaku: podél příjezdové cesty stál tucet lokajů s lucernami, další dva sluhové čekali jen na to, aby jim pomohli ze schůdků, a z domu se vyhrnul celý houf služebnictva - vzhledem k večernímu chladu a skutečnosti, že dům byl zjevně plný jiných hostů, to byla až příliš okázalá uvítací družina.

Když kočí přitáhl opratě, Ferris zoufale vyhrkl: „Pane, doufám, že se nebudete zlobit, jestli matka… ona to myslí dobře -“ Lokaj otevřel dvířka a Ferris se odmlčel.

Uvedli je rovnou do salonu, kde se kvůli nim shromáždila celá nepříliš početná, ale o to noblesnější společnost: všechny dámy měly na sobě šaty ve stylu, který Laurence nepoznával, což bylo pro něj, který do společnosti nezavítal jak byl rok dlouhý, neklamným znamením, že jde o nejnovější módu, a oděv několika džentlmenů hraničil s vyloženým dandyovstvím. Mimoděk zaznamenal, že ostatní pánové mají na sobě formálnější pumpky, kdežto on jen obyčejné kalhoty a jezdecké holínky, a ty ještě notně zaprášené, ale na to, aby se tím znepokojoval, byl příliš unavený. Mezi hosty byli i dva vojenští důstojníci: plukovník námořní pěchoty, jehož protáhlý, zjizvený obličej byl Laurencovi matně povědomý, což s největší pravděpodobností znamenalo, že spolu poobědvali na nějaké lodi, a vysoký armádní kapitán v červeném kabátci, s modrýma očima a předsunutou bradou.

„Henry, drahoušku!“ Vysoká žena vstala ze židle a vykročila jim vstříc s rozpřaženýma rukama: její podoba s Ferrisem byla nepřehlédnutelná, měla stejné vysoké čelo a kaštanové vlasy a tentýž zvyk držet hlavu hrdě vzpřímenou, který jí opticky prodlužoval krk. „Jsme tak rádi, žes přijel!“

„Mamá,“ zamumlal Ferris strnule a sklonil se, aby políbil nastavenou tvář. „Dovol, abych ti představil kapitána

Laurence. Pane, toto je lady Catherine Seymourová, moje matka.“

„Kapitáne Laurenci, nesmírně mě těší,“ řekla a podala mu ruku.

„Mylady,“ odvětil Laurence a přijal nabízenou ruku s formální úklonou. „Velice se omlouvám, že vás tak přepadáme; odpusťte, prosím, jestli vám tu něco ušpiníme.“

„Mohu vás ujistit, kapitáne, že v tomto domě je kterýkoli důstojník letectva Jeho Veličenstva vítán v kteroukoli denní i noční dobu,“ prohlásila, „a byl by vítán, i kdyby přišel zcela neohlášen.“

Laurence nevěděl, co na to říct; on sám by cizí dům raději vyloupil, než aby do něj vtrhl bez ohlášení. Hodina byla sice pokročilá, ale ještě v mezích slušnosti, a on sem navíc přijel na pozvání syna lady Catherine, takže její ujištění bylo poněkud nadbytečné; byl zvaným a vítaným hostem, a neměl tedy důvod očekávat opak. Omezil se proto na neurčité: „Jste velmi laskavá.“

Zbytek společnosti již nebyl tak přehnaně vřelý. Ferrisův starší bratr Albert, nynější lord Seymour, se choval poněkud velkopansky, a hned zpočátku, když se Laurence vyjádřil pochvalně o jeho sídle, hosta poučil, že se dům jmenuje Heytham Abbey a patří jejich rodu již od dob vlády Karla II.; zakladatel rodu byl postupně povýšen z rytíře na baroneta a poté na barona, kterýžto titul si již podržel.

„Blahopřeji,“ řekl Laurence, aniž využil příležitosti k tomu, aby se holedbal svým vlastním rodokmenem. Byl letec a dobře věděl, že tahle jediná skvrna na pověsti převáží v očích světa sebeušlechtilejší původ. V té souvislosti se nemohl ubránit údivu nad tím, že Seymourovi poslali syna k letectvu; kolem sebe neviděl žádné známky zadluženosti, která by je k takovému rozhodnutí mohla přimět: dům a jeho vybaveni mohly být v zástavě, ale tak početné služebnictvo by si zchudlý šlechtic dovolit nemohl.

K Laurencovu překvapení byla vzápětí ohlášena večeře; on sám nedoufal ve víc než studené pohoštění, a i na to bylo podle jeho mínění pozdě. „Prosím, nepřikládejte tomu velký význam, snažíme se být moderní, a často stolujeme podle městských zvyklostí, přestože žijeme na venkově,“ zvolala lady Catherine. „Míváme tolik hostů z Londýna, že by pro ně byl nezvyk večeřet dříve, nechávali by pokrmy nedojedené a žádali by o ně znovu později. Ne, dnes se nebudeme ohlížet na formality; Henry, drahoušku, ty musíš jít se mnou, chci slyšet, cos všechno zažil, a vy, kapitáne Laurenci, se ujměte lady Seymourové.“

Laurencovi nezbylo než se zdvořile uklonit a nabídnout rámě lady Seymourové, ačkoli přednost měl mít lord Seymour, a to i přesto, že lady Catherine z pochopitelných důvodů porušila protokol a nechala se doprovázet svým synem. Její snacha se na okamžik zatvářila - alespoň Laurence měl ten dojem -, jako by před ním chtěla utéct,

pak ale vsunula ruku pod jeho loket, a on dělal, že nic neviděl.

„Henry je můj nejmladší syn, víte?“ vysvětlovala mu u druhého chodu lady Catherine, po jejíž levici seděl.

„V našem rodě se všichni druhorození synové posílají k pěchotě a třetí k letectvu, a já doufám, že to tak zůstane i v budoucnu.“ Podle toho, kam stočila pohled, Laurence poznal, že ta slova směřovala k jeho dnešní společnici. Ale lady Seymourová jako by je neslyšela; způsobně konverzovala s mužem po své pravici, jímž byl Ferrisův bratr Richard, onen armádní kapitán. „Velice mě těší, kapitáne, že poznávám džentlmena, jehož rodina má na tuto věc stejný názor.“

Laurence, který byl svým rozzuřeným otcem málem vyhozen z domu poté, co změnil armádní příslušnost, nemohl tento kompliment s čistým svědomím přijmout, a proto s jistými rozpaky odvětil: „Promiňte, madam, musím přiznat, že nám příliš lichotíte: mladší synové v naší rodině obvykle oblékají kněžské roucho, já však prahl po moři, žádné jiné povolání mě nelákalo,“ načež musel vysvětlit, jaká náhoda tomu chtěla, že se stal Temerairovým kapitánem a byl přeložen k letectvu.

„Přesto trvám na svých slovech: o to více jim slouží ke cti, že vám vštípili charakter dost pevný na to, abyste splnil povinnost, před niž jste byl postaven,“ pronesla lady Catherine rázně. „Je hanba, s jakou přezíravostí pohlížejí na

letectvo v mnoha našich nejlepších rodinách, a já takové smýšlení v žádném případě nehodlám podporovat.“

Než ukončila svůj naléhavý a až příliš hlasitý proslov, chody se podruhé vyměnily, a Laurencovi neuniklo, že většina talířů se vrátila téměř nedotčená. Jídlo bylo vynikající, a on brzy pochopil, že ujišťování lady Catherine nebylo pravdivé: všichni už byli po jídle. Při dalším chodu kradmo sledoval své spolustolovníky a skutečně: zvláště dámy se v pokrmech nezúčastněně nimraly a některé se ani nesnažily předstírat, že vkládají sousta do úst; z pánů jediný, kdo se s večeří statečně potýkal, byl plukovník Prayle.

Zachytil Laurencův pohled a sotva viditelně na něj mrkl, než pokračoval v jídle vytrvalým tempem profesionálního vojáka zvyklého sníst všechno, co před něj postaví.

Kdyby větší skupina hostů přišla v pozdní hodinu do nezaplněného domu, dovedl by si Laurence představit velkorysého hostitele, který kvůli jejich pohodlí odloží večeři na později nebo uspořádá druhou, to však nebyl jejich případ - jako kdyby je byla mohla urazit prostá večeře podávaná v soukromí, když ostatní byli už najedení. Takhle musel přetrpět ještě několik chodů s vědomím, že většina hostů nemá z jídla žádný požitek; i Ferris jedl se skloněnou hlavou a jen střídmě, přestože jindy by hltal stejně jako kterýkoli jiný devatenáctiletý chlapec, jehož strava byla delší dobu nepravidelná. Když dámy odešly do salonu, lord Seymour začal nabízet portské a doutníky s odhodlanou, byť

poněkud strojenou srdečností. Laurence si nechal nalít jen slzu, aby neurazil, a nikdo nic nenamítal, když se po chvilce odebrali za dámami, z nichž většina, přestože uběhla sotva půlhodinka, už seděla u krbu.

Nikdo nenavrhl karetní partii nebo hudební vložku a konverzace vázla a skomírala. „S vámi je ale zábava!“

burcovala je lady Catherine. „Kapitán bude naším společenským životem dočista otrávený. Do Dorsetshiru asi nezavítáte často, že, kapitáne?“

„Ještě jsem neměl to potěšení, madam,“ přiznal Laurence. „Můj strýc bydlí poblíž Wimbournu, ale toho jsem už několik let nenavštívil.“

„To možná znáte rodinu paní Branthamové.“

Jedna z podřimujících dam procitla a s rozespalou netaktností zabručela: „To sotva.“

„To je málo pravděpodobné, madam; můj strýc se zřídkakdy pohybuje mimo své politické kruhy,“ vysvětlil Laurence po krátké odmlce. „A mně moje služba tak či onak neumožňuje účastnit se ve větší míře společenského dění, zvláště v posledních letech.“

„Ale krásy vašeho povolání to jistě vyváži!“ zvolala lady Catherine. „Musí to být krása, létat na drakovi, nemusíte mít strach, že se s vámi potopí jako loď stižená bouří, a je o tolik rychlejší.“

„Pokud ovšem tvému vzdušnému korábu nedojde cestou trpělivost a nesežere tě,“ odtušil kapitán Ferris a šťouchl loktem do svého mladšího bratra.

„Nemluv hlouposti, Richarde. To přece není možné!

Hned tu poznámku odvolej,“ řekla lady Catherine. „Nebo se náš host urazí.“

„Není třeba, madam,“ ujistil ji Laurence rozpačitě. Ten vtip,

jemuž

prudkostí

svého

nesouhlasu

dodala

nezaslouženou váhu, byl pro něj rozhodně snesitelnější než její komplimenty, které - nemohl si pomoci - mu připadaly přehnané a křečovité.

„Je od vás milé, že jste tak tolerantní,“ řekla. „Richard pochopitelně jen žertuje, ale hrozil byste se, kdybyste věděl, kolik lidí ve společnosti takové věci říká z upřímného přesvědčení. Strach z draků je podle mne známkou zbabělosti.“

„Bohužel je to jen přirozený důsledek,“ vysvětloval Laurence, „nešťastných poměrů, které panují v naší zemi, kde jsou draci drženi v izolaci na odlehlých základnách, a proto v lidech budí jen hrůzu.“

„A co jiného byste s nimi chtěl dělat?“ zeptal se lord Seymour. „Ustlat jim na návsi?“ Ten nápad ho samotného upřímně rozesmál; u druhé večeře vykonával své povinnosti hostitele s velkým zápalem, a teď byl nepříjemně brunátný v obličeji, do sklenky portského se díval stále hlouběji a zakuckával se smíchy.

„V Číně jsou draci k vidění v ulicích každého města i městečka,“ namítl Laurence. „Jejich pavilony a lidská obydlí nedělí větší vzdálenost než domy v Londýně.“

„Nebesa! Tam bych oka nezamhouřila,“ vyjekla paní Branthamová a otřásla se. „Tihle cizinci mají ale ohavné zvyklosti!“

„Takové řešení se mi zdá nanejvýš nepraktické,“ pronesl Seymour se staženým obočím. „Považte jen, co na to koně.

Když fouká vítr od základny, můj kočí ve městě musí jezdit mílovou oklikou, aby se mu zvířata neplašila.“

V tomhle mu musel dát Laurence za pravdu; v čínských městech nevídal mnoho koní s výjimkou cvičených vojenských. „Ale ujišťuji vás, že Číňany nedostatek koní nikterak neomezuje; kromě malých vozů tažených mulami si najímají i draky jako jakési vzdušné dostavníky, a zámožnější občané využívají služeb kurýrních draků, na nichž, jak si dovedete představit, cestují mnohem rychleji.

Víme, že Bonaparte již tento druh přepravy používá, alespoň k přesunům mezi tábory.“

„Ech, Bonaparte,“ pravil Seymour. „Kdepak, my tady, díky Bohu, děláme věci s větší rozvahou. Vlastně jsem vám chtěl spíš pogratuloval; obvykle není měsíce, kdy by si některý z mých pachtýřů nestěžoval, že jim hlídkoví draci svými přelety rozhánějí dobytek po kraji a že -“ mávnutím ruky naznačil, že bere ohled na přítomné dámy „- kde se jim zlíbí, ale za poslední půlrok nepřišla jediná stížnost.

Předpokládám, že jste upravili systém letových drah. Však také bylo na čase. Už jsem se málem chystal, že na to téma přednesu řeč v parlamentu.“

Na tohle vyjádření by Laurence, jemuž byla dobře známa příčina snížení frekvence hlídkových letů, neuměl odpovědět zdvořile, a proto raději mlčel a šel si dolít víno.

S plnou sklenkou odešel k oknu, co nejdál od ohně, aby se osvěžil chladným průvanem, který tudy profukoval. Lady Seymourová usedla vedle něj ze stejného důvodu; odložila své víno a ovívala se vějířem. Když dlouho nic neříkal, s viditelným přemáháním ho oslovila: „Takže vy jste musel přejít od námořnictva k letectvu; to pro vás muselo být těžké. Ale na moře vás poslali ve vyšším věku, že?“

„Ve dvanácti letech, madam,“ odpověděl Laurence.

„Opravdu? Ale čas od času jste vracel se domů, že? A dvanáct není sedm; nikdo nemůže tvrdit, že to není rozdíl.

Vaše matka se nemusela rozmýšlet, jestli vás pošle pryč z domova v takovém věku.“

Laurence váhal, vědom si toho, že jejich rozhovoru naslouchá lady Catherine a většina hostů. „Měl jsem to štěstí, že se pro mě téměř vždy našlo místo na nějaké lodi, takže ani já se domů nevracel často,“ odpověděl pokud možno neutrálním tónem. „Pro matku to musí být těžké v každém případě, o tom nepochybuji.“

„Těžké! Ovšemže je to těžké,“ vložila se mezi ně lady Catherine „A co má být! Jestli chceme, aby naši synové měli

odvahu jít do boje, měly bychom mít odvahu je tam poslat, a ne je s váhavým, neochotným sebezapřením obětovat ve věku, kdy už jsou příliš staří na to, aby se uměli správně postavit životu.“

„Tak mě napadá,“ opáčila lady Seymourová se zlostným úsměvem, „že bychom je mohly ještě trápit hlady, aby přivykli nedostatku jídla, a posílat je spát do prasečího chlívku, aby lépe snášeli chlad a špínu - kdyby nám na nich záleželo ještě méně.“

Všechny ostatní hovory, pokud ještě nějaké probíhaly, nyní utichly. Lady Catherine stoupl ruměnec vysoko do tváří. Lord Seymour u krbu se zavřenýma očima hlasitě chrápal. Nešťastný poručík Ferris se vzdálil do opačného rohu místnosti, kde upřeně zíral z okna do zahrady zahalené neproniknutelnou tmou.

Laurence mrzelo, že se připletl do již existujícího sporu, a pokusil se zklidnit situaci slovy: „Snad mi jen dovolte říct, že povolání letce mívá pověst, jakou si nezaslouží, přestože v každodenní praxi není o nic víc nebezpečné nebo nepříjemné než práce v kterémkoli jiném armádním odvětví; ze své vlastní zkušenosti mohu alespoň říct, že na naše námořníky jsou kladeny stejně velké nároky, a kapitán Ferris i plukovník Prayle vám jistě potvrdí, že i jejich služby mají svá úskalí.“ Pozvedl sklenku a připil oběma džentlmenům.

„Svatá pravda!“ přisvědčil vřele Prayle. „Nejsou to jen letci, kdo strádá. Spravedlivý díl vaší účasti si zaslouží i naši hoši; a u letectva si člověk může být alespoň jistý, že má za všech okolností nejčerstvější zprávy: vy, kapitáne Laurenci, musíte vědět lépe než kdokoli z nás, co se právě děje na kontinentě. Nechystá Napoleon další invazi, když teď zahnal Rusy zpátky domů?“

„Nemluvte, prosím vás, o tom netvorovi,“ ozvala se paní Branthamová. „Nikdy jsem neslyšela nic ani zpola tak úděsného jako to, co provedl nebohé pruské královně: unesl oba její syny do Paříže!“

V tu chvíli lady Seymourová, stále rudá jako pivoňka, vybuchla: „To musí být učiněné martyrium! Která matka by to přenesla přes srdce! Mně by zaručeně puklo žalem.“

„Je to smutná zpráva,“ řekl Laurence paní Branthamové, aby přerušil rozpačité ticho, které nastalo. „Byli to stateční chlapci.“

„Henry mi říkal, že jste během vaší služby měl tu čest se s nimi setkat, kapitáne Laurenci, i s královnou,“

poznamenala lady Catherine. „Budete jistě souhlasit, že ona, ať by byl její žal sebevětší, by po svých synech nikdy nežádala, aby jednali zbaběle a schovávali se za její sukně.“

K tomu neměl Laurence co dodat, a tak se jen uklonil; lady Seymourová hleděla z okna a ovívala se prudkým poškubáváním vějíře. Konverzace se ještě chvíli škobrtavě

vlekla, než Laurence usoudil, že se může pod záminkou zítřejšího brzkého odjezdu zdvořile omluvit.

Byl uveden do hezkého pokoje, který nesl stopy kvapného úklidu, a cizí hřeben zapomenutý vedle umyvadla prozrazoval, že tu patrně až do dnešního večera přebýval někdo jiný. Laurence nad tímto novým důkazem přehnané péče vrtěl hlavou a mrzelo jej, že kvůli němu musel být někdo z hostů přestěhován.

O čtvrt hodiny později zaklepal na jeho dveře nesměle poručík Ferris, a když ho Laurence pozval dovnitř, pokusil se vyjádřit politování, aniž se výslovně omluvil, což ani nemohl. „Mrzí mě, že na to matka pohlíží takhle. Tehdy jsem odcházel nerad, a ona nemůže zapomenout na to, jak jsem plakal,“ řekl pohrávaje si nervózně se záclonou a vyhlížeje z okna, aby se vyhnul Laurencovu pohledu. „Ale to byl jen strach odejít z domova, jaký by mělo každé dítě.

Dnes toho vůbec nelituji, a povolání letce bych za nic neměnil.“

Po chvíli se s přáním dobré noci rozloučil a zanechal Laurence chmurným úvahám nad tím, zda chladný a otevřený odpor jeho otce není nakonec lepší než úzkostlivá a zahlcující péče Seymourových.

*

Jen co Ferris odešel, zaťukal na dveře jeden z lokajů, aby byl Laurencovi k službám; neměl však co na práci: Laurence, zvyklý starat se sám o sebe, měl již kabát svlečený a holínky uložené do kouta - boty nicméně rád poslal k vyčištění.

V posteli si poležel sotva čtvrthodinku, než ho vytrhl ze spánku hlasitý štěkot z psích kotců a zběsilé ržání koní.

Přistoupil k oknu: ve vzdálených stájích se rozsvěcely lampy a odkudsi z výšky doléhal k jeho uším vzdálený, ale zřetelný hvizd. „Přineste mi rychle zpátky mé boty, prosím; a řekněte všem, ať zůstanou v domě,“ požádal sluhu, který přispěchal na jeho zazvonění.

Dolů seběhl ještě trochu neupravený; se světlicí v jedné ruce si teprve uvazoval nákrčník. „Nestůjte tady,“ křikl na několik služebných shromážděných na volném prostranství před domem. „Běžte pryč: ať mají draci kde přistát.“

Po této výzvě se nádvoří ihned vylidnilo. Ferris již vybíhal ze dveří s vlastní světlicí a hořící svíčkou; poklekl, zažehl modrou raketu, která se sykotem vylétla vzhůru a vysoko ve vzduchu se rozprskla. Noc byla jasná a z měsíce zářil jen tenký srpek; o vteřinu později uslyšeli nový, hlasitější hvizd, vysoký, ječivý pokřik Gherni, a vzápětí se ozval šum blanitých křídel a shůry se k nim snesla i sama dračice.

„Henry, to je tvůj drak? Jak se na něj všichni vejdete?“

zeptal se kapitán Ferris scházeje obezřetně ze schodů.

Gherni, která nedosahovala hlavou ani k oknům v druhém poschodí, by skutečně neunesla víc než čtyři nebo pět mužů.

O žádném drakovi se nedalo tvrdit, že by byl vyloženě krásný, její porcelánově modrobílé zbarvení však působilo elegantně a tma, změkčující ostré hrany jejích drápů a zubů, činila její vzhled méně hrozivým. Laurence zahřálo u srdce, když viděl, že i několik dalších hostů, více či méně ustrojených, se shromáždilo na prahu, aby si dračici prohlédli.

Gherni na ta slova nachýlila hlavu a pronesla cosi tázavě v dračím jazyce, nesrozumitelném pro všechny kromě ní, pak se posadila na zadní a ostrým hvizdem odpověděla na nějaké dračí volání, které slyšela jen ona sama.

Zvučnější Temerairovu odpověď už nepřeslechl nikdo, a zanedlouho přistál na rozlehlý trávník za zády dračice i sám nebešťan: tisíci šupin odrážel světlo luceren a tlukoucími křídly zdvihal oblaka prachu a drobného štěrku, který bubnoval do zdí jako dávky broků. Hlavu posazenou na hadovitém krku svěsil dolů z výšky dalece přesahující střechu domu. „Honem, Laurenci,“ řekl. „Přiletěl kurýr a shodil zprávu, že naše lodi poblíž Boulogne obtěžuje fleur-de-nuit. Poslal jsem Arkadyho a ostatní, aby ho zahnali, ale ještě jim tolik nevěřím, abych je tam nechal samotné.“

„Ovšem,“ přikývl Laurence a otočil se, aby potřásl rukou kapitánu Ferrisovi; ale po tom jako by se slehla zem, stejně jako po všech ostatních vyjma poručíka Ferrise a Gherni; a

dveře a okenice domu Seymourových zůstaly až do jejich odletu neprodyšně zavřené.

*

„Jsme v tom až po uši, o tom není pochyb,“ řekla Jane, když na Temerairově palouku vyslechla Laurencovo hlášení: vzdušný střet u Weymouthu, zahnání fleur-de-nuit u Boulogne a k tomu ještě jeden poplach, který je zburcoval po několika hodinách vytouženého spánku; a úplně zbytečně: na místo doletěli až nad ránem, jen aby zahlédli osamoceného francouzského kurýra, jak mizí za obzor před oranžovými záblesky z obávaných pobřežních baterií, jimiž byl nedávno osazen Plymouth.

„Nic z toho nebyl skutečný útok,“ soudil Laurence. „Ani ta šarvátka, přestože ji vyprovokovali oni. I kdyby nás tak malí dráčci přemohli, žádnou další výhodu by jim to nepřineslo, pokud chtěli letět domů dřív, než padnou vysílením na břeh.“

Cestou zpátky dovolil svým mužům, aby si zdřímli, a i jemu samotnému během letu jednou či dvakrát klesla víčka, to však nebylo nic proti Temerairovi, který byl únavou skoro šedivý a složená křídla mu ležela na zádech zplihle jako zvadlé listy.

„Ano, zatím jen testují naši obranu, a odvážněji, než bych si byla přála,“ řekla Jane. „Obávám se, že pojali podezření. Štvali vás až ke břehům Skotska, aniž spatřili šupinu či křídlo jiného britského draka: Francouzi nejsou tak hloupí, aby takovou událost přešli bez povšimnutí, přestože pro ně nedopadla šťastně. Jestli se některý z nich dostane nad pevninu a přeletí nad karanténní základnou, je s námi konec: zjistí, že mají volnou cestu.“

„Jak to, že to podezření nepojali už dávno?“ zeptal se Laurence. „Stažení hlídek si přece museli všimnout.“

„Zatím to úspěšně zastíráme tím, že vysíláme nemocné draky na krátké lety za jasných dnů, kdy jsou vidět na velkou vzdálenost,“ odpověděla Jane. „Mnozí z nich ještě mohou létat a dokonce i chvíli bojovat, ale žádný z nich by nevydržel dlouhý let: rychle se unaví a snadněji prochladnou; stěžují si, že je bolí kosti; a zima to všechno ještě zhoršuje.“

Temeraire zdvihl hlavu. „Ha! Nedivím se, že jim není dobře, když leží na holé zemi,“ poznamenal rozhořčeně.

„Ovšemže prochládají; na tak tvrdé a promrzlé půdě je zima i mně, a to jsem úplně zdravý.“

„Milý brachu,“ odvětila Jane, „kdybych mohla vrátit léto, už by tu bylo; draci ale jinde spát nemůžou.“

„Máte jim postavit pavilony,“ řekl Temeraire.

„Pavilony?“ zopakovala Jane, a Laurence šel vyhrabat ze své malé lodní truhly naditý balíček, který s sebou přivezli

až z Číny, zabalený do mnoha vrstev voskovaného plátna pevně omotaných motouzem; vnější vrstvy téměř zčernaly špínou, ale vnitřní zůstaly bílé, a Laurence z nich teď vyňal tenký rýžový papír s plány na výstavbu dračího pavilonu.

„Chci vidět, jak nám tohle admiralita zaplatí,“ utrousila Jane, ale plány prohlížela pohledem spíše zkoumavým než kritickým. „Zajímavé řešení, věřím, že tohle by pro ně bylo nesrovnatelně pohodlnější než ležet na vlhké zemi; lochlagganští draci jsou prý na tom lépe díky teplu z podzemních lázní, a dobře si vedou i dlouhokřídlatci umístění v písečných jámách, přestože se jim tam ani trochu nelíbí.“

„Kdyby měli pavilony a dostávali chutnější stravu, jistě by se brzy uzdravili; i mně, když jsem byl nachlazený, nechutnalo, dokud mi neuvařili Číňani,“ připomněl Temeraire.

„To mohu potvrdit,“ přisvědčil Laurence. „Do té doby skoro nejedl; Keynes pak tvrdil, že silné koření částečně kompenzovalo ztrátu čichu a chuti.“

„Na to bych snad mohla sehnat pár guinejí, aspoň na zkoušku,“ řekla Jane. „Za střelný prach teď rozhodně neutratíme ani polovinu toho, co obvykle. Dlouhé hody to nebudou, jestli máme kořenit jídlo pro dvě stě draků, a kde seženu tolik kuchařů, nemám tušení, ale pokud nastane viditelné zlepšení, budeme mít snad větší šanci přesvědčit jejich lordstva, aby v tom projektu pokračovala.“

Kapitola 4

Povolali Kung Sua, který pro ten účel vyprázdnil většinu svých kořenek zvlášť hojně využívaje svých nejostřejších pepřů, k velké nespokojenosti honáků, jejichž posláním dosud nebylo o mnoho víc než vodit krávy z chléva na porážku, kdežto nyní museli navíc míchat štiplavě čpící kotle. Účinek byl zjevný: dračí apetit se nepodařilo jen povzbudit, ale doslova vyburcovat, a mnoho již téměř netečných draků se začalo opět hlučně dožadovat potravy.

Zásoby koření však nebylo snadné doplnit a Kung Su vrtěl nespokojeně hlavou nad tím, co mu nabízeli doverští kupci, a ještě za astronomické ceny.

„Laurenci,“ řekla Jane poté, co mu nechala vzkázat, aby k ní přišel na večeři. „Předem se omlouvám za to, co jsem na tebe uchystala: chci, abys jel hájit naši věc. Nerada teď nechávám Excidia dlouho samotného, a tak rozkýchaného ho do Londýna brát nemůžu. Pár hlídek tu ještě dohromady dáme, než se vrátíte, a Temeraire ať si odpočine: stejně už to potřebuje. Cože? Ne, bohudík, ten Barham, který ti dělal takové problémy, je pryč. Vystřídal ho Grenville; slušný člověk, pokud vím; to, že drakům nerozumí ani za mák, z něj nedělá žádnou výjimku.

A čistě mezi námi,“ svěřila mu později toho večera, když se napila ze sklenky vína na nočním stolku a znovu si opřela hlavu o jeho paži, zatímco on ležel na posteli úplně vyčerpaný, s očima napůl zavřenýma a rameny dosud zbrocenými potem, „na svou šanci přesvědčit ho o čemkoli bych nevsadila ani pencí. Ve věci mého jmenování se nakonec podřídil Powysovi, a teď se málem nedovede přimět ani k tomu, aby mi poslal oběžník; přiznávám, že jsem tuhle jeho ostýchavost využila k protlačení půl tuctu rozkazů, k jejichž vydání jsem nebyla tak docela oprávněná a proti nimž by jistě protestoval, kdyby mohl, aniž by si mě musel předvolat. Mnoho možností nám každopádně nezbývá, a tahle by mohla vyjít spíš tobě.“

*

To se bohužel nepotvrdilo; Jane by se totiž sotva mohlo stát, že neprojde přes jednoho z tajemníků admirality, vysokého, hubeného, komisního chlapíka, který Laurence netrpělivě přerušil: „Ano, ano, mám tu před sebou všechna vaše čísla; a ujišťuji vás, že jsme si všimli vyšších rekvizic dobytka. Ale uzdravil se některý z nich? To jste mi ještě neřekl. Kolik z těch, kteří již nemohli sloužit, znovu létá a jak dlouho?“ - jako kdyby mluvil o zlepšení výkonu lodi po výměně plachet či lanoví, pomyslel si Laurence znechuceně.

„Ranhojiči jsou přesvědčení, že nám tato opatření dávají naději na výrazné zpomalení postupu nemoci,“ odvětil. Že se nějaký drak uzdravil, však tvrdit nemohl. „Což samo o sobě přinese reálné úspory, a případná výstavba pavilonů by rovněž -“

Tajemník zavrtěl hlavou. „Dokud se nezačnou uzdravovat, nemohu vám nic slíbit: musíme pokračovat v osazování dělostřeleckých baterií podél pobřeží, a jestli si myslíte, že se draci prodraží, tak si nepřejte vidět ceny zbraní.“

„Právě proto bychom měli lépe pečovat o draky, které již máme, a vynaložit o něco větší prostředky na zachování jejich bojeschopnosti,“ namítal Laurence. A ze zoufalství dodal: „Tím spíše, pane, že si to od nás právem zaslouží za své služby. Draci jsou inteligentní tvorové, ne jako vojenští koně.“

„Ale, romantické představy,“ mávl rukou tajemník. „To bychom tedy měli; musím vás bohužel informovat, že jeho lordstvo je dnes zaneprázdněno. Vaši zprávu jsme přijali; můžete se spolehnout, že na ni odpoví, až si najde čas.

Možná bych vám s ním mohl domluvit schůzku na příští týden.“

Laurence se stěží udržel, aby na tu nezdvořilost neodpověděl tak, jak si podle jeho mínění zasluhovala; a ven vycházel s pocitem, že je mnohem horším poslem, než jakým mohla být Jane. Náladu mu nezlepšilo ani to, že měl

na nádvoří vzácnou příležitost spatřit nedávno titulovaného vévodu Nelsona: džentlmena ve skvostné vycházkové uniformě s nepřehlédnutelnou řadou pokroucených medailí; v bitvě u Trafalgaru se mu napůl zapekly do masa, když na jeho vlajkovou loď nalétl španělský ohňometník, a admirál tehdy málem podlehl strašlivým popáleninám. Laurence byl rád, že ho vidí v tak dobré kondici: od brady přes krk až pod límec se mu táhl pás růžové, zjizvené kůže, to mu však nebránilo energicky hovořit se skupinkou, nebo spíše ke skupince pozorně naslouchajících důstojníků a přitom gestikulovat svou jedinou paží.

Posluchači se shromáždili v uctivé vzdálenosti od vévody, a na tak nevhodném místě, že se Laurence musel s tlumenými omluvami protlačit skrz ně, když chtěl projít na ulici. Za jiných okolností by se byl i on možná zaposlouchal, nyní se však musel trmácet ulicemi - plnými husté tmavé břečky z napůl rozmrzlého ledu a bláta, která ho studila i přes boty - zpět na londýnskou základnu, kde Temeraire nedočkavě vyslechl jeho špatnou zprávu.

„Přece musí existovat nějaký způsob, jak se k němu dostat,“ rozčiloval se. „Nesnesu, aby všichni naši přátelé chřadli, když máme na dosah tak prostý lék.“

„Budeme si muset vystačit s tím, co je v našich současných možnostech, a pokusit se s tím vydržet o něco déle,“ řekl Laurence. „Jistého efektu se snad dosáhne i tím, že se maso jen krátce opeče nebo podusí; nezoufejme, můj

milý; doufejme, že Kung Su se svým kuchařským umem přijde na nějaké řešení.“

„Pochybuji, že tenhle Grenville dostává denně k večeři syrové hovězí, nestažené a nesolené; a že spí na zemi,“

rozčiloval se Temeraire. „Ať si to zkusí sám vydržet týden, a uvidíme, jestli nás pak odmítne.“ Jeho ocas švihal nebezpečně blízko již tak dost prořídlých korun stromů lemujících palouk.

Ani Laurence si neuměl představit, že by první lord večeřel jinde než v pohodlí domova. Zavolal na Emily, ať mu přinese papír, a rychle napsal několik dopisů; sezóna sice ještě nezačala, on měl ale tucet známých, příbuzné nepočítaje, kteří už byli nejspíš ve městě, aby nepropásli otevření parlamentu. „Šance, že ho zastihnu, je mizivá,“

varoval Temeraira, aby si jeho přítel nedělal marné naděje, „a ještě menší, že mi popřeje sluchu, pokud se mi ho podaří oslovit.“

Laurence už ani nedokázal bažit po úspěchu; bál se, že ve svém současném rozpoložení bude mít co dělat, aby potlačil hněv při další z oněch bezmyšlenkovitých a bezděčných urážek, jimž se v uniformě letce mohl jen stěží vyhnout, a od jakékoli společenské události proto očekával spíše útrapy než potěšení. Hodinu před večeří mu však přišla odpověď, v níž mu jeden starý známý - s nímž Laurence kdysi obědval v jídelně nižších důstojníků na Leanderovi a který byl od té doby mnohokrát povýšen a nyní byl sám

členem sněmovny - sděloval, že se má dnes večer setkat s Grenvillem na plese u lady Wrightleyové, jedné z důvěrných známých Laurencovy matky.

*

Před velkým domem se utvořila směšná a zbytečná tlačenice: tupá paličatost dvou kočích, kteří odmítali jeden před druhým couvnout, způsobila v těsné uličce tak beznadějnou zácpu, že se v ní nemohl nikdo pohnout ani o píď. Laurence byl rád, že se rozhodl cestovat staromódními nosítky, byť tak učinil z nouze, protože v blízkosti základny byl koňmi tažený kočár těžko k sehnání. Ke schodišti dorazil nezacákaný, a jeho kabát byl sice zelený, ale aspoň nový a dobře střižený; jeho košili se nedalo nic vytknout a jeho krátké kalhoty a punčochy zářily bělostí - za svůj vzhled se tedy stydět nemusel.

Poté co předložil vizitku, byl doveden k hostitelce, dámě, s níž se dosud setkal osobně jen jednou na jedné z matčiných večeří. „Jak se daří vaší matce? Odjela na venkov, že?“ zeptala se ho lady Wrightleyová a s upjatou zdvořilostí mu nastavila ruku. „Lorde Wrightley, toto je kapitán William Laurence, syn lorda Allendala.“

S lordem Wrightleym v tu chvíli ještě hovořil džentlmen, kterého uvedli dovnitř dříve; když zaslechl Laurencovo

jméno, rychle se otočil a naléhavě žádal, aby byl kapitánovi představen jako pan Broughton z ministerstva zahraničí.

S bezmezným nadšením sevřel Laurencovi ruku.

„Dovolte, abych vám poblahopřál, kapitáne Laurenci,“ řekl.

„Nebo vás máme oslovovat Vaše Výsosti? Ha ha!“

Laurencovu chvatnému „Prosím, ne -“ nikdo nevěnoval pozornost, a lady Wrightleyová, právem ohromená, se ihned dožadovala vysvětlení. „Inu, vězte, madam, že na svém večírku hostíte čínského prince. Skvělý tah, kapitáne, vskutku mistrovský. Všechno víme od Hammonda: jeho dopis putoval u nás na úřadě z ruky do ruky, dokud se úplně nerozpadl, a teď si tu historku vyprávíme na potkání, s nevýslovným potěšením, jen pro tu rozkoš slyšet ji znovu.

Bonaparte musí skřípat zuby!“

„Ujišťuji vás, že na tom nemám žádnou zásluhu,“

vysvětloval Laurence zoufale. „Celé je to dílo pana Hammonda - pouhá formalita -“ Pozdě: Broughton již častoval lady Wrightleyovou a půl tuctu dalších posluchačů barvitým a značně nepřesným líčením Laurencovy adopce čínským císařem, která ve skutečnosti nebyla pro panovníka ničím jiným než způsobem, jak si zachovat tvář; jen tak mohli dát Číňané Laurencovi oficiální svolení k doprovázení nebešťana, což bylo privilegium určené výhradně členům císařské rodiny. Laurence nepochyboval, že na něj s úlevou zapomněli, jen co jim zmizel z očí, a teď, po návratu domů, ho ani nenapadlo, aby z té adopce nějak těžil.

Zácpa před domem přerušila přísun nových hostů a zábava tak začala skomírat dříve, než se rozběhla: kdo by si v takovou chvíli rád neposlechl exotický příběh, jehož úspěch byl předem zaručen pohádkovým zabarvením, které mu vtiskl jeho vypravěč. Laurence se okamžitě stal středem pozornosti, a samotná lady Wrightleyová nebyla daleka toho, aby v jeho pozvání spatřovala spíše šťastný tah než laskavost prokázanou staré známé.

Laurence by byl nejraději ihned odešel; jenže Grenville ještě nedorazil, a tak zatnul zuby a snášel trapnou roli hosta, s nímž se chce každý seznámit. „Ne, k dědičné linii rozhodně nepatřím,“ opakoval stále dokola a v duchu si říkal, že by rád viděl, jak by na takové dohady reagovali Číňané; on sám si v jejich zemi často připadal jako negramotný barbar.

Nepočítal s tím, že bude tančit; společnost se věčně přela o to, zda si letci zaslouží plný respekt či nikoli, a on nechtěl žádné dívce kazit vyhlídky u ostatních džentlmenů a sebe vystavovat riziku, že bude odháněn zoufalou gardedámou.

Již před prvním tancem ho však sama hostitelka úmyslně představila jedné z dívek jako možného tanečního partnera, a zaskočený Laurence ji pak nemohl nevyzvat. Slečna Lucasová si patrně odbývala svou druhou nebo třetí sezonu; přitažlivá, urostlá dívka, dosud ochotná podléhat plesové atmosféře a nenuceně, vesele konverzovat.

„Vy jste skvělý tanečník!“ zvolala, když odtančili první řadu, s údivem o něco větším, než aby to znělo vyloženě jako lichotka, a zahrnula ho řadou dotazů ohledně čínského dvora, na něž jí nebyl schopen odpovědět: dvorní dámy drželi po celou dobu mimo jejich dohled. Místo toho ji chvíli bavil líčením divadelního představení, které měl možnost shlédnout; ale protože byl před jeho koncem bodnut dýkou, jeho vzpomínky byly jen kusé; to představení se navíc hrálo v čínštině.

Ona se na oplátku dlouze rozhovořila o své rodině v Hertfordshiru, a o svém trápení s harfou - aby mohl Laurence vyjádřit naději, že ji někdy uslyší hrát - a zmínila se i o své mladší sestře, která má vstoupit do společnosti příští rok. Takže téhle je devatenáct, spočítal si Laurence; a zarazil se, když si uvědomil, že ve stejném věku byla Catherine Harcourtová už Lilyinou kapitánkou a bojovala s ní u Doveru. Pohlédl na tu usměvavou dívku v mušelínových šatech se zvláštním neosobním údivem, jako by nebyla tak docela skutečná, a pak odvrátil zrak.

Harcourtové i Berkleymu už napsal po dvou dopisech, za sebe a za Temeraira, a dosud mu od nich nepřišla žádná odpověď. Neměl tušení, jak se jim daří, ani jak jsou na tom jejich draci.

Po chvíli se zdvořile rozloučil, vrátil dívku její matce, a protože se tím veřejně prezentoval jako uspokojivý partner, musel se podvolit dalším žádostem o tanec. S upjatou

zdvořilosti tančil jednu sérii za druhou, dokud konečně před jedenáctou nedorazil se skupinkou dalších džentlmenů Grenville.

„Zítra mě čekají zpátky v Doveru, pane, jinak bych vás tu neobtěžoval,“ pronesl Laurence zachmuřeně, když k ministrovi přistoupil; bylo mu protivné, že se musí tak nepředložené vnucovat, a možná by k tomu ani nenašel odvahu nebýt toho, že si s Grenvillem již byli představeni, před mnoha lety.

„Laurence, ach ano,“ prohodil Grenville a zatvářil se, jako by chtěl jít dál. Nebyl to velký politik: jeho bratr byl předsedou vlády, a on byl jmenován ministrem pro svou loajalitu, nikoli pro svůj intelekt či ctižádost. Bez zájmu poslouchal pečlivě stylizované návrhy, které byl Laurence nucen formulovat co nejobecněji, aby se ostatní posluchači nedozvěděli o epidemii: kdyby ta informace pronikla mezi širokou veřejnost, bylo by nemožné udržet ji v tajnosti před nepřítelem.

„Armáda se stará o své padlé, nemocné a raněné,“

uzavřel Laurence, „v neposlední řadě proto, aby si je a jejich potomky udržela pro budoucí službu, a také aby pozvedla morálku zdravých. Plán, který předkládáme, nezahrnuje nic jiného než takovouto praktickou péči, pane, o jejíž pozitivních výsledcích svědčí příklad Číňanů, které celý svět považuje za přední znalce draků.“

„Jistě, jistě,“ odvětil Grenville. „Pohodlí a blaho našich statečných námořníků a letců, ba i našich milých draků, jsou v úvahách admirality vždy na prvním místě,“ což byla prázdná fráze pro kohokoli, kdo kdy navštívil vojenský špitál nebo kdo musel občas, tak jako Laurence, vyžít z proviantu přidělovaného oněm statečným námořníkům: shnilého masa, sucharů prolezlých červy a octovaté vody vydávané za víno. Laurence také žádali o přímluvu vysloužilci z jeho vlastních posádek nebo jejich vdovy, jimž armáda pod hanebnými záminkami odepřela penzi, až příliš často na to, aby Grenvillovo tvrzení nepokládal za absurdní.

„Mohu tedy doufat, pane,“ pokračoval Laurence, „že podpoříte naši snahu v tomto směru?“ Doufal, že si vynutí veřejný příslib, který bude těžké odvolat, aniž by se admiralita znemožnila; jenže Grenville byl kluzký jako úhoř a závazku se vyhnul, aniž Laurence přímo odmítl.

„Musíme tyto návrhy důkladněji posoudit, kapitáne, než podnikneme jakékoli kroky,“ odpověděl. „Musíme konzultovat naše nejlepší lékaře,“ a v podobném duchu pokračoval bez pomlky dál a dál, dokud se mu nenaskytla vhodná příležitost obrátit se k jinému džentlmenovi, který právě dorazil, a zapříst s ním rozhovor na jiné téma. Pro Laurence to byl neklamný signál, že audience skončila a že tady už víc nezmůže.

*

Zpátky na základnu se dobelhal až v brzkých ranních hodinách, když už nebe začínalo světlat prvními paprsky vycházejícího slunce. Temeraire ležel na zemi a tvrdě spal, oči s úzkými zorničkami měl napůl zakryté víčky, a ocasem pošvihával sem a tam, zatímco posádka spala bud v kasárnách, nebo si ustlala na sice méně důstojném, ale zato teplejším místě: podél dračích boků. Laurence zašel do chatky, která mu byla vyhrazena, vděčně usedl na postel a za bolestného sykání zul těsné přezkové střevíce, dosud nové a nerozchozené, které se mu krutě zařezávaly do nohou.

Ráno byli všichni zamlklí, a to nejen proto, že se zpráva o Laurencově neúspěchu okamžitě roznesla po celé základně, třebaže on sám o tom řekl jen Temerairovi, ale i proto, že včera večer Laurence udělil svým mužům hromadnou dovolenku, a oni jí soudě podle krhavých očí a pobledlých tváří jak se patří využili. Byli viditelně unavení a neohrabaní, a Laurence s obavami sledoval, jak sundávají z ohně velké hrnce s ovesnou kaší k snídani.

Temeraire se mezitím došťoural v zubech velkou stehenní kostí - zbytkem jeho snídaně: libového telecího podušeného na cibuli - a odložil ji stranou. „Laurenci, chceš pořád ještě postavit ten jeden pavilon, i když nám ho admiralita odmítá zaplatit?“

„Ano,“ odpověděl Laurence. Letci nemívali velké zisky z válečné kořisti, neboť admiralita vyplácela mnohem větší odměny za ukořistěnou loď než za zajatého draka, který byl obtížněji využitelný a jeho chov se prodražil, ale Laurence nashromáždil obstojný kapitál už jako námořní důstojník a dosud z něj utratil jen malou část; jeho potřebám zpravidla postačoval jeho plat. „Musím si promluvit s řemeslníky, ale myslím, že jeden bych ti mohl postavit, když budeme šetřit na materiálu a zmenšíme rozměry.“

„V tom případě,“ pronesl Temeraire s výrazem hrdinského odhodlání, „mám nápad: postavme ten pavilon v karanténě. Mně doverský palouk zas tak moc nevadí, a pohodlí ať mají raději Maximus s Lily.“

Laurence byl překvapený; štědrost nebyla běžnou vlastností draků, kteří si spíše žárlivě střežili vše, co považovali za svůj majetek a známku svého postavení. „Jsi-li pevně rozhodnutý, můj milý… je to šlechetný úmysl.“

Temeraire si pohrával se stehenní kostí a netvářil se úplně přesvědčeně, ale nakonec svůj ústupek stvrdil.

„Ostatně,“ dodal, „až ho postavíme, admiralita třeba uzná jeho užitečnost, a pak mi postaví lepší: nebylo by moc příjemné mít malý, těsný pavilon, až budou všichni ostatní bydlet v hezčích.“ Ta myšlenka ho očividně rozveselila, a spokojeně schroupal svou kost.

Posádka, povzbuzená snídaní a silným čajem, začala Temerairovi nasazovat postroj pro návrat do Doveru.

Počínali si při tom o něco pomaleji než obvykle, a Ferris proto na Laurencův šeptem udělený pokyn zvlášť pečlivě překontroloval všechny přezky. „Pane,“ hlásil Dyer, když přišel s Emily od brány s poštou, kterou měli odnést do Doveru, „Jdou sem nějací pánové,“ a než Temeraire zdvihl hlavu ze země, na nádvoří základny vstoupil lord Allendale v doprovodu drobného, křehkého a nevýrazně oblečeného mužíčka.

Oba zůstali stát jako zkoprnělí, když spatřili mohutnou, zvědavě natočenou hlavu, která jim oplácela jejich pohledy; a Laurence děkoval za tu prodlevu, během níž si mohl srovnat myšlenky: víc by ho snad nezaskočil ani příchod krále, a rozhodně by mu udělal větší radost. Dokázal si představit jen jediný důvod téhle návštěvy: na plese bylo několik známých jeho rodičů, a zpráva o jeho adopci se donesla až k uším jeho otce. Laurence dobře věděl, že svým svolením k adopci, jakkoli politicky účelným, zavdal svému otci důvod k nespokojenosti; v žádném případě však nehodlal snášet jeho výtky před svými důstojníky a posádkou, nemluvě o Temerairovi, jehož reakce na takové ponížení byla těžko předvídatelná.

Podal svůj šálek Emily, kradmým pohledem přelétl svůj oděv a v duchu děkoval za dopolední chlad, díky němuž nebyl v pokušení odložit kabát nebo nákrčník. „Jaká čest, pane. Dáte si čaj?“ zeptal se, když přešel palouk a potřásl otci rukou.

„Ne, už jsme po snídani,“ odpověděl chvatně lord Allendale, s pohledem jako přikovaným k drakovi, a jen s křečovitým trhnutím se přiměl otočit, aby Laurencovi představil svého společníka, pana Wilberforce: jednoho z hlavních hybatelů hnutí za zrušení otroctví.

Laurence se s ním za celý život setkal jen jednou, velmi dávno. Wilberforcovi se za ta desetiletí prohloubily vrásky, a na Temeraira hleděl s grimasou obav a úzkosti; jeho ústa si přesto uchovávala výraz vřelosti a dobrosrdečnosti, a z očí mu vyzařovala mírnost stvrzující onen první dojem ušlechtilosti, již tak či onak dokládal svým veřejným působením. Dvacet let nepřetržitých sporů a městského vzduchu podlomilo jeho zdraví, nikoli však charakter; parlamentní intriky a zájmy Západoindické společnosti sabotovaly jeho práci, on však nikdy nepolevil; a mimo neúnavného boje za zrušení otroctví zůstal po tu celou dobu odhodlaným zastáncem reforem.

Co se týkalo Temerairova plánu, sotva by se na světě našel člověk, o jehož rady by Laurence mohl stát víc; a kdyby nejprve dosáhl smíru se svým otcem, v což doufal, neváhal by požádat o bližší seznámení s ním. K takovému usmíření však dosud nedošlo, a proto nechápal, co jeho otce mohlo přimět k tomu, aby sem Wilberforce přivedl, snad mimo zvědavost na setkání s drakem.

Ale Wilberforce se nezdál být pohledem na draka vůbec nadšený. „Já bych tedy šálkem čaje nepohrdl; co třeba někde

v ústraní?“ řekl, a po chvíli váhání se neubránil dotazu: „Je to zvíře dobře ochočené?“

„Já nejsem ochočený, “ ohradil se Temeraire, jehož bystré uši nemohly ten netajený rozhovor přeslechnout, „ale nemusíte mít strach, že vám ublížím, pokud vás zajímá tohle; mnohem víc byste se měl bát, že vás zašlápne kůň.“

V rozčilení mrskl ocasem o bok, a málem přitom smetl pár vrchařů, kteří na jeho hřbetě právě vztyčovali cestovní stan.

Sám sebe tím usvědčil ze lži, jen co ji vyslovil, jeho obecenstvo bylo však příliš zaskočené, než aby ten rozpor zaznamenalo.

„Neuvěřitelné,“ zhodnotil pan Wilberforce po krátkém rozhovoru s Temerairem. „Objev tak vytříbeného uvažování u tvora nám tak vzdáleného, to je přímo zázrak. Ale vidím, že se připravujete k odletu; takže se omlouvám,“ uklonil se Temerairovi. „A odpusťte i vy, kapitáne, jak neomaleně přejdu k věci, která nás za vámi přivádí s prosbou o pomoc.“

„Mluvte tak otevřeně, jak je vám libo, pane,“ pobídl jej Laurence, a pozval je k posezení u ohně s mnoha omluvami za bojové podmínky: Emily s Dyerem jim z chatky, která se k přijímání hostů příliš nehodila, přinesli křesílka a postavili je blízko ohniště, dosud sálajícího žárem.

„Rád bych předeslal,“ začal Wilberforce, „že nikdo nemůže být lhostejný ke službám, které Jeho Milost odvádí své zemi, ani mu nemůže upírat nárok na odměnu za tyto služby, a úctu prostého lidu -“

„Spíš slepý obdiv prostého lidu,“ skočil mu do řeči lord Allendale o poznání kritičtějším tónem. „Ale i těch, kteří se na prostotu vymlouvat nemohou. Je otřesné, jaký má ten člověk vliv na sněmovnu lordů. Každý den, kdy není na moři, znamená novou katastrofu,“ a Laurence se po chvíli zmatku dovtípil, že není řeč o nikom jiném než o lordu Nelsonovi.

„Promiňte, hovoříme spolu o těchto věcech tak často, že zapomínáme, že bychom vás do nich měli nejprve uvést.“

Wilberforce si promnul a pohladil bradu. „Předpokládám, že již něco víte,“ řekl, „o obtížích, na jaké naráží naše snaha o zrušení otroctví.“

„Vím,“ přikývl Laurence: vítězství se zdálo již dvakrát na dosah. V počátcích aboličního hnutí zablokovala sněmovna lordů rezoluci schválenou dolní sněmovnou pod záminkou prověření svědků. Při příštím pokusu zákon sice prošel, ovšem s dodatkem nahrazujícím abolici postupnou abolicí: tak postupnou, že ani dnes, o patnáct let později, nebyla nikde patrná. Hrůzovláda ve Francii za tu dobu proměnila prapor svobody v krvavý cár a vložila otrokářům do úst přezdívku jakobín, jíž mohli častovat své odpůrce.

Veškerý pokrok se na mnoho let zastavil.

„Ale při poslední schůzi,“ řekl Wilberforce, „jsme měli na dosah ruky přijetí rozhodujícího opatření: zákona, který by zakazoval používat k obchodu s otroky nové lodě. A ten zákon by byl prošel: potřebné hlasy jsme měli - pak se ale

vrátil z venkova Nelson. Je to sotva pár dní, co se uzdravil, a hned musel v té věci oslovit parlament, a vášnivost jeho protestu zapůsobila tak, že sněmovna lordů naše opatření zamítla.“

„To mě mrzí,“ řekl Laurence, ačkoli se tomu vůbec nedivil: Nelson předkládal své názory veřejnosti dostatečně často. Jako mnoho námořních důstojníků, i on považoval obchod s otroky přinejmenším za nutné zlo - protože byl školou budoucích námořníků a základem námořního obchodu - a v abolicionistech viděl bandu blouznivců a donkichotů, která chce podkopat postavení Anglie coby námořní velmoci a oslabit její nadvládu nad koloniemi, přestože tato převaha je tím jediným, co Anglii umožňuje čelit narůstající hrozbě Napoleonovy invaze.

„To mě velice mrzí,“ zopakoval Laurence, „ale nevím, v čem bych vám mohl být nápomocen; osobně jej neznám, abych se ho mohl pokusit přesvědčit -“

„Ne, ne, v nic takového nedoufáme,“ ubezpečil jej Wilberforce. „Nelson se v tomto směru vyjadřuje příliš jednoznačně; mimo to mnozí z jeho velkých přátel, a bohužel i věřitelů, jsou bud sami otrokáři, nebo jsou do obchodu s otroky zapleteni. Takové okolnosti mohou svést na scestí i ty nejlepší a nejmoudřejší muže.“

Spiše by chtěli, vysvětloval Wilberforce, zatímco se lord Allendale tvářil mrzutě a pochybovačně, nabídnout veřejnosti rivala schopného vzbudit zájem a obdiv mas. A

Laurence z jeho nepřímých narážek vyrozuměl, že by tou postavou měl být on díky své nedávné cizokrajné expedici a právě oné císařské adopci, za niž očekával otcův odsudek.

„K přirozenému zájmu veřejnosti o vaše poslední dobrodružství,“ pokračoval Wilberforce, „se u vás přidává autorita armádního důstojníka, který se stejně jako Nelson utkal v bitvě s Napoleonem. Váš hlas může vyvrátit jeho tvrzení, že konec obchodu s otroky by byl zhoubou pro náš národ.“

„Pane,“ řekl Laurence, rozpolcený mezi lítostí, že Wilberforcovi nemůže vyhovět, a úlevou, že ho musí odmítnout, „nerad bych, abyste to považoval za nedostatek úcty nebo nadšení pro věc, ale pro takovou roli nejsem vhodným adeptem; a nemohl bych na to přistoupit, ani kdybych chtěl. Jsem sloužící důstojník, můj čas nepatří mně.“

„Přesto jste dnes v Londýně,“ namítl jemně Wilberforce.

„A na vašem současném umístění u Lamanšského průlivu se bez vás jistě jednou za čas obejdou,“ vyslovil domněnku, kterou Laurence nemohl vyvrátit, aniž by vyzradil tajemství epidemie známé dosud jen nejvyšším důstojníkům admirality. „Vím, že ta nabídka neslibuje nic příjemného, kapitáne, ale naše dílo je dílem Božím; nesmíme se proto rozpakovat použít jakýkoli nástroj, který nám On vloží do rukou.“

„Proboha, vždyť po tobě nechceme nic jiného, než abys zašel na jednu dvě slavnostní večeře; tak laskavě přestaň dělat drahoty,“ pronesl zhurta lord Allendale poklepávaje prsty na opěradlo křesílka. „Nikomu nemůže být milé takhle se předvádět, ale ty už jsi strpěl větší ostudy a ztropil nevkusnější scény, než je ta, o kterou tě žádáme teď: včera večer například -“

„Takhle s Laurencem nemluvte,“ skočil mu do řeči Temeraire tak prudce, až sebou oba džentlmeni trhli: během rozhovoru se přestali dívat nahoru a zapomněli, že je drak poslouchá. „Za poslední týden jsme čtyřikrát zaháněli Francouze, a máme za sebou devět hlídkových letů; únavou se sotva držíme na nohou, a do Londýna jsme letěli jen proto, že naši přátelé jsou nemocní: a admiralita je nechá raději hladovět a umírat v chladu, než aby udělala cokoli pro jejich pohodlí.“

Poslední slova už rozzlobeně vrčel a v jeho hrdle sílilo hrozivé dunění, bezděčný signál probouzejícího se božského větru, který jako ozvěna rozechvíval vzduch ještě dlouho po tom, co domluvil. Nějakou dobu bylo ticho, než Wilberforce řekl zamyšleně: „Myslím, že by se naše zájmy nemusely křížit; mohli bychom váš záměr, kapitáne, propagovat spolu s tím naším.“

Původně měli zřejmě v úmyslu představit Laurence na nějaké společenské akci - na té slavnostní večeři, o níž se zmiňoval lord Allendale, nebo snad dokonce na plese -,

nyní však Wilberforce navrhl, aby raději uspořádali dobročinný večírek, „jehož oficiálním účelem,“ vysvětloval, „bude vybrat peníze pro nemocné a zraněné draky, veterány od Trafalgaru a Doveru. Někteří z nich jsou nemocní, že?“

zeptal se.

„Jsou,“ odpověděl Laurence. Neřekl, že všichni: všichni kromě Temeraira.

Wilberforce pokýval hlavou. „V těchto chmurných dnech, kdy na kontinentu vidíme stoupat Napoleonovu hvězdu,“ řekl, „působí tato dvě slova stále jako zaklínadla; a mohou jen vyzdvihnout skutečnost, že i vy jste národním hrdinou, a přidat na váze vašim slovům proti Nelsonovým.“

Laurence se s takovou představou sebe sama těžko smiřoval; zvlášť měl-li být poměřován s Nelsonem, který svedl čtyři velké námořní bitvy, rozprášil Napoleonovo loďstvo a zajistil Británii neotřesitelnou hegemonii v námořním prostoru; a který byl za svou duchapřítomnost a neohroženost v čestném boji právem odměněn vévodskou korunkou, kdežto Laurence se stal princem jen díky lsti a politickým machinacím. „Pane,“ řekl, a musel se přemáhat, aby se zdržel ostřejších námitek, „tak o mně, prosím, nemluvte; s Nelsonem mě nemůžete srovnávat.“

„To tedy ne,“ přisvědčil Temeraire důrazně. „Já toho vašeho Nelsona neuznávám, jestli podporuje otroctví: vsadím se, že nebude ani z poloviny tak hodný jako Laurence, aťsi vyhrál třeba deset bitev. Nikdy jsem neviděl

nic hroznějšího než ty nebohé otroky v Cape Coastu; a mám velkou radost, že jim můžeme pomoci současně s našimi přáteli.“

„A to říká drak,“ otočil se Wilberforce s velkým zadostiučiněním zpátky na Laurence, který se zděšením nezmohl na slovo. „Může člověk nemít soucit s těmi nebohými dušemi, když probouzejí lítost i v tomto srdci?

Víte co?“ obrátil se na lorda Allendala, „Měli bychom ten večírek uspořádat tady, kde sedíme. Je-li naším cílem vyvolat rozruch, pak to může být jen pro dobro věci, a navíc,“ dodal s veselou jiskrou v oku, „chci vidět toho, kdo by odmítl vzít na vědomí argument vznesený drakem, když ten drak bude stát přímo před ním.“

„Venku? V tuhle roční dobu?“ protestoval lord Allendale.

„Můžeme uspořádat večeři v pavilonu, jako to dělají v Číně: s dlouhými stoly, které mají vespod nádoby na žhavé uhlí, aby nevychladly,“ přidal se k Wilberforcovu návrhu Temeraire, a Laurence s prohlubujícím se zoufalstvím poslouchal, jak se zpečeťuje jeho osud.

„Budeme muset porazit pár stromů, aby tu bylo víc místa, ale to zvládnu hravě, a když mezi těmi zbylými napneme hedvábné plachty, bude to vypadat docela jako pavilon a hosté budou v teple.“

„Skvělý nápad,“ prohlásil Wilberforce poté, co vstal z křesílka a šel si prohlédnout plány, které začal Temeraire

vyrývat drápem do hlíny. „Trocha orientálního koloritu je přesně to, co potřebujeme.“

„No když myslíte; já v tom celém vidím jediný klad: na pár dní to bude bezesporu největší společenská senzace, i kdyby sem nepřišlo víc než půl tuctu lovců kuriozit,“

poznamenal lord Allendale.

*

„Na jednu noc vás můžeme postrádat, čas od času,“

odpověděla Jane a odřízla tím Laurencovi poslední únikovou cestu. „Naše zpravodajská činnost teď, když si nemůžeme dovolit vysílat kurýry na výzvědné lety, nestojí za řeč, ale námořnictvu se daří během blokády spolupracovat s francouzskými rybáři, a podle jejich zpráv je na pobřeží klid. Samozřejmě můžou lhát,“ dodala, „ale zvýšená přítomnost vojska by kvůli dodávkám masa pro draky zvedla cenu ryb, a k tomu zatím nedošlo.“

Služebná přinesla čaj a Jane nalila Laurencovi šálek.

„Prosím, netrap se tím zbytečně,“ pokračovala majíc na mysli to, že jim admiralita odmítla poskytnout finanční podporu. „Ten váš večírek by nám v té věci možná mohl pomoci, a Powys mi psal, že už pro nás něco málo vybral od penzionovaných vyšších důstojníků. Na žádné rozhazování

to nebude, ale snad se nám podaří zajistit pro ty chudáky aspoň na čas dostatek pepře.“

Prozatím zahájili stavbu zkušebního pavilonu: nabídka tučné odměny nakonec k doverské základně přece jen přilákala hrstku odvážnějších řemeslníků. Laurence je přivítal u brány a spolu s brigádou složenou z členů své posádky je doprovodil k Temerairovi, který se ve snaze vyhlížet neškodně krčil u země, nakolik mu to jeho osmnáctitunové tělo umožňovalo, a límec klopil až ke krku.

Přesto se neudržel, a jakmile přišla řeč na konstrukci pavilonu, musel se zapojit do debaty; a jeho připomínky byly neocenitelné: Laurence neměl nejmenší tušení, jak se převádějí čínské míry.

„Já chci taky pavilon!“ ozvala se z nedalekého palouku Iskierka, která z té diskuse slyšela příliš mnoho, a navzdory Granbyho protestům se prodrala mezi stromy až na Temerairův palouk; přitom ze sebe setřásla mračna popela a nebohé řemeslníky k smrti vyděsila plamenným škytnutím, při němž jí z ostnů vytryskla pára. „Já chci taky spát v pavilonu: tahle studená hlína není vůbec pohodlná.“

„To máš smůlu,“ řekl Temeraire. „Tenhle pavilon je pro naše nemocné přátele, a stejně nemáš žádný kapitál.“

„Tak si nějaký obstarám,“ prohlásila. „Kde se dá takový kapitál sehnat a jak vypadá?“

Temeraire si pyšně přeleštil svůj prsní štít z platiny a perel. „Tohle je kus kapitálu,“ řekl, „a dal mi ho Laurence: vydělal si na něj tím, že v bitvě zajal loď.“

„Aha, to nic není,“ nafoukla se Iskierka. „Granby, pojďme si taky ulovit loď, ať můžu mít vlastní pavilon.“

„Prokristapána, taková hloupost ať tě ani nenapadne,“

napomenul ji Granby, který přiklopýtal na palouk v jejích stopách přes polámané větve a rozdupaný živý plot a zkroušeně se omlouval Laurencovi za tu spoušť. „Spálila bys ji na popel, než bys mrkla: lodě se stavějí ze dřeva.“

„Z kamene to nejde?“ zeptala se Iskierka a natočila hlavu k jednomu z užaslých řemeslníků. Přestože za dobu svého pobytu v Doveru povyrostla díky pravidelné stravě o dalších dvanáct stop, nebyla to žádná obryně: její tělo bylo spíše šlachovité než svalnaté, typicky kaziličí, a vedle Temeraira vypadala jako užovka. Přesto nemohl nikdo tvrdit, že by zblízka působila uklidňujícím dojmem - uvnitř jejího těla syčivě klokotal záhadný ohňostrůjný mechanismus a z jejích ostnů tryskal horký vzduch, který se v chladném vzduchu srážel a tvořil působivé bílé gejzírky.

Jediný, kdo na její dotaz odpověděl, byl postarší architekt, jistý pan Royle. „Z kamene? Ne, to bych nedoporučoval.

Cihla

bude

mnohem

praktičtější,“

poznamenal. Od chvíle, kdy mu podali plány, z nich nespustil oči, a protože je při své krátkozrakosti musel zkoumat pomocí klenotnické lupy vzdálené sotva coul od

uslzených modrých očí, nevšiml si zřejmě ani jednoho z draků. „Orientální bláhovost, tahle střecha. Trváte na ní?“

„To není žádná orientální bláhovost,“ odporoval Temeraire, „ale vrchol elegance: je to plán pavilonu, ve kterém bydlí moje matka, a ten patří k nejmodernějším svého druhu.“

„Celou zimu budete potřebovat sluhy s bidly, aby z něj shazovali sníh, a nevsadil bych ani půlpenci na to, že tyhle okapy přežijí dvě jara,“ prohlásil Royle. „Není nad poctivou břidlicovou střechu, že, pane Cuttere?“

Pan Cutter se k tomu nemohl vyjádřit, protože mezitím zacouval až ke stromům, a byl by vzal do zaječích úplně nebýt mužů, které Laurence prozíravě rozmístil kolem palouku, aby takovému úprku zabránil.

„Rád si od vás nechám poradit, pane, jaká konstrukce by byla nejlepší a nejrozumnější,“ řekl Laurence, zatímco se mrkající Royle marně rozhlížel po svém kolegovi.

„Temeraire, naše podnebí je mnohem vlhčí. Musíme se mu přizpůsobit.“

„Dobrá,“ řekl Temeraire a vrhl lítostivý pohled na dřevěnou střechu s pestrobarevným nátěrem a nahoru zahnutými rohy.

Iskierka mezitím v návalu inspirace začala spřádat plány na to, jak si opatří kapitál. „Stačí, když tu loď spálím, nebo ji musím přinést?“ vyzvídala; a svou pirátskou kariéru zahájila tím, že druhého dne ráno předložila Granbymu malý

rybářský člun, který v noci ukradla v doverském přístavu.

„Neříkali jste, že to musí být francouzská loď,“ durdila se, když ji za to kárali, a trucovitě se svinula do klubíčka.

Laurence rychle povolal Gherni, aby následující noci pod rouškou tmy člun vrátila, zajisté k nemalému údivu jeho dočasně okradeného majitele.

„Opravdu bychom nemohli navýšit náš kapitál zajímáním francouzských lodí?“ vyděsil Temeraire Laurence vážně míněným dotazem poté, co kapitán učinil přítrž tomu neslýchanému zmatku.

„Francouzské bitevní lodě drží v jejich přístavech lamanšská blokáda, díky Bohu, a my nejsme žádní korzáři, abychom číhali podél námořních cest na obchodní plavidla,“

vysvětloval Laurence. „Tvůj život je příliš drahý na to, abys ho riskoval tak sobeckým počínáním; a můžeš se spolehnout, že jakmile bys projevil takovou neukázněnost, Arkady a jeho parta, o Iskierce nemluvě, by okamžitě následovali tvého příkladu a nechali by Británii bez ochrany.“

„Co si s ní mám počít?“ povzdechl si Granby následujícího večera, když unaveně pozdvihl sklenku vína, kterou si s Laurencem a Jane nalili v důstojnické klubovně na velitelství základny. „Možná je to tím, jak jsme ji vláčeli sem a tam, když byla ještě ve skořápce, a tím ruchem a povykem, v jakém vyrůstá; na to se ale nemůžu vymlouvat, musím ji nějak zkrotit. Ale zatím si s ní nevím rady. Nedivil

bych se, kdybychom ráno našli celý přístav v plamenech; napadlo ji totiž, že bychom se nemuseli zdržovat bráněním města, kdyby lehlo popelem. Neudržím ji v klidu ani tak dlouho, aby se jí dal navléknout postroj.“

„Jen klid, zítra přijdu a pokusím se jí domluvit,“ řekla Jane a postrčila ke Granbymu láhev. „Podle všech příruček je na práci ještě trochu mladá. Přesto si myslím, že bychom tu její energii měli raději využít, než aby jí plýtvala na výtržnosti. Už jste si vybral své poručíky, Granby?“

„Jestli dovolíte, vzal bych si Lithgowa jako prvního a Harpera jako druhého poručíka, který by současně velel střelcům,“ odpověděl Granby. „Nerad bych nabíral zbytečně velkou posádku, když nevíme, o kolik ještě povyroste.“

„Chcete říct, že byste je později nerad propouštěl, protože by patrně nesehnali místo v jiné posádce,“ dořekla za něj Jane, „a já vím, že by to měli těžké. Ale Iskierce teď nemůžeme ulehčovat, tím spíš, že je tak divoká. Vezměte si i Rowa, jako velitele signalistů. Je už dost starý na odchod do penze, kdyby na to přišlo, a je to ostřílený voják, který se nezalekne, když sebou Iskierka bude trochu házet.“

Granby se svěšenou hlavou lehce přikývl; a následujícího rána přišla Jane na Iskierčin palouk se vší pompou: ozdobená všemi svými medailemi a dokonce i velikým kloboukem s peřím, kteří letci nosili jen při výjimečných příležitostech, a s pozlacenou šavlí a pistolí za pasem. Granby svolal celou svou novou posádku, která za

okázalého řinčení zbraní salutovala, zatímco se Iskierka div nezauzlovala vzrušením a divocí draci a dokonce i Temeraire natahovali krky přes stromy a se zájmem sledovali, co se bude dít.

„Takže, Iskierko, tvůj kapitán mi říkal, že už jsi schopná služby,“ řekla Jane, sundala si klobouk, zastrčila ho pod paži a přísně pohlédla na kaziličí samici, „ale co znamenají ty zvěsti, že odmítáš plnit povely? Nemůžeme tě poslat do bitvy, když neumíš uposlechnout rozkaz.“

„Ale to není pravda!“ bránila se Iskierka. „Umím uposlechnout rozkaz stejně dobře jako všichni ostatní, jenom jsem ještě nedostala žádný dobrý. Pořád mi jen říkají, ať sedím, nebojuju a třikrát denně jím. Ale já už nechci žádné hloupé krávy!“ dodala rozhořčeně, a mezi divokými draky se zvedlo nevěřícné, hašteřivé mručení, jakmile jim ta slova byla přetlumočena hrstkou jim přidělených důstojníků.

„Plnit se musejí i nepříjemné rozkazy,“ pokračovala Jane, když šum utichl. „Myslíš, že kapitána Granbyho těší, že musí trčet na tomhle palouku a čekat, až dostaneš rozum?

Možná by se raději vrátil do služby k Temerairovi, aby si trochu užil boje.“

Iskierka měla hned oči velké jako servírovací podnosy a ze všech ostnů jí syčela pára jako z hutní pece. Rychle ovinula Granbyho několika žárlivými smyčkami, až zrudnul horkem jako vařený humr. „To by neudělal! Že bys to neudělal? Nikdy, že ne?“ naléhala na něj. „Budu bojovat

stejně jako Temeraire, slibuju; a budu poslouchat i ty nejhloupější rozkazy; pokud tedy dostanu i nějaké příjemné,“ dodala rychle.

„Ona už bude poslušnější,“ vymáčkl ze sebe Granby, kašlající a s provlhlými vlasy přilepenými k čelu a šíji.

„Nevyváděj, prosím tě, já bych tě nikdy neopustil; takhle mě jen zmáčíš,“ hudroval.

„Hmm,“ zabručela Jane. „Když se za tebe Granby přimlouvá, myslím, že ti dáme šanci,“ rozhodla. „Tady jsou vaše první rozkazy, kapitáne, pokud vám je ovšem Iskierka dovolí převzít, a samozřejmě pokud si nechá nasadit postroj.“

Iskierka svého kapitána okamžitě pustila a rozvinula se, aby k ní mohla přistoupit pozemní posádka; jen hlavu nechala trochu natočenou, aby viděla na složený pergamen s červenou pečetí a žlutými střapci - formalitu letectvem často opomíjenou - s rozkazem, který jim velmi květnatě a důležitě nenařizoval nic jiného než rychlý hlídkový let do Guernsey a zpátky. „A můžete s ní zalétnout k té staré hromadě ruin, co zbyla z hradu Cornet, kde výbuch střelného prachu rozmetal věž, a říct jí, že tam mají Francouzi předsunutou posádku, kterou může sežehnout ze vzduchu,“ radila Jane Granbymu tak, aby to Iskierka neslyšela.

Připnout Iskierce postroj nebylo nic snadného, protože její ostny byly rozmístěné naprosto nepravidelně a pára,

která z nich často unikala, činila její kůži kluzkou: postroj sestávající z improvizovaného souboru krátkých řemenů a mnoha spon se snadno zamotával, takže nebylo divu, že Iskierku jeho nasazování nebavilo. Příslib nadcházející akce a zvědavost přihlížejících však posilovaly její trpělivost; konečně byla řádně ustrojena a Granby s úlevou vydechl: „Tak, všechno je utaženo, teď sebou zavrť, má milá, ať vidíme, jestli něco nepovolí.“

Iskierka se s velkou svědomitostí kroutila, mávala křídly a prohýbala se na obě strany, aby postroj důkladně prověřila.

„Máš říct ‚Všechno drží‘, jestli se cítíš pohodlně,“ pošeptal jí nahlas Temeraire, když se takhle předváděla několik minut.

„Aha,“ řekla a opět se zklidnila. „Všechno drží; můžeme vyrazit.“

Touhle lstí ji dokázali alespoň trochu ukáznit; rozhodně se však nedalo říct, že by byla poslušná, a při svých hlídkách pokaždé zalétala dál, než by si Granby přál, v naději, že natrefí na nebezpečnějšího nepřítele, než jakým byla stará opuštěná pevnost nebo hejno ptáků. „Aspoň se trochu procvičí, a bude dobře jíst, což zatím považuji za vítězství,“

prohlašoval Granby. „A koneckonců, když jsme z ní vyděšeni my, co teprve ti žabožrouti. Představte si, Laurenci, dohodli jsme se s posádkou Cornetu, že pro ni vztyčí stožár s kusem plachty, a ona ji zapálila na osmdesát yardů. Má dvakrát větší dosah než flamme-de-gloire a

vydrží chrlit pět minut bez přestávky; nechápu, kde na to bere dech.“

Přesto bylo obtížné vyhnout se s ní přímým střetům s nepřítelem, neboť Francouzi pokračovali ve své rušivé a výzvědné činnosti podél pobřeží se stále větší drzostí. Jane pověřovala hlídkami častěji nemocné draky, aby šetřila Temeraira a Arkadyho družinu: ti nyní trávili většinu času tím, že seděli na útesech a s nastraženýma očima a ušima čekali, až vyletí další varovná světlice nebo zazní výstřel ze signální pistole, který je vyšle odrazit další vpád. Během dvou týdnů se Temeraire čtyřikrát střetl se skupinkou nepřátel a Arkady s několika svými druhy, když je jednou na zkoušku vyslali hlídkovat samotné, aby si Temeraire mohl zdřímnout o něco déle, tak tak že zahnali pou-de-ciela, který se směle pokusil proklouznout mezi doverskými bateriemi sotva míli od místa, kde by měl jasný výhled na karanténní základnu.

Z bitvy, v níž zvítězili sice těsně, ale bez cizí pomoci, se divocí draci vrátili nadmíru spokojení sami se sebou, a Jane té příležitosti chytře využila k tomu, aby Arkadymu obřadně předala dlouhý mosazný řetěz - téměř bezcenný, ale vycíděný do nádherného zlatavého lesku -, na němž místo medaile visel velký jídelní podnos s vyrytým Arkadyho jménem. Když mu ho věšeli kolem krku, úžasem se výjimečně nezmohl na slovo. Dlouho mu to ale nevydrželo: vzápětí propukl v neutuchající jásot a nutil všechny své

druhy, aby si prohlédli jeho vyznamenání. Nevynechal ani Temeraira, který se přirozeně trochu naježil a důstojně odkráčel zpátky na svůj palouk, aby si tam pečlivěji než jindy leštil svůj prsní štít.

„Ty dva nemůžeš srovnávat,“ utěšoval ho Laurence opatrně, „ten jeho je jen cetka, která mu má zalichotit a povzbudit ostatní k lepším výkonům.“

„Samozřejmě,“ řekl Temeraire s vysoko zdviženým čumákem, „ten můj je mnohem hezčí; nestojím o tak obyčejný kov, jako je mosaz.“ Po chvíli však zabručel: „Ale ten jeho je mnohem větší.“

„Za málo peněz hodně muziky,“ prohlásila druhého dne Jane, když jí Laurence přišel podat hlášení o výjimečně klidném dopoledni: divocí draci byli snaživější než kdy jindy, a trochu zklamaní, že nenašli víc nepřátel. „Zlepšují se; přesně, jak jsme doufali,“ dodala, ale znělo to unaveně; a Laurence, když viděl její výraz, jí nalil brandy do malé sklenky a donesl jí ho k oknu, odkud sledovala divoké draky, jak po obědě dovádějí ve vzduchu nad svými palouky. „Děkuji.“ Vzala si od něj sklenku, ale nenapila se z ní.

„Conterrenis

umřel,“

vypadlo

z ní,

„první

dlouhokřídlatec, o kterého jsme přišli; a nebyl to hezký pohled.“

Ztěžka usedla na židli a svěsila hlavu. „Ošklivě se nachladil, a začal krvácet do plic, říkali ranhojiči, takže nemohl přestat kašlat, a pořád chrlil kyselinu, až mu

nakonec začala ucpávat výčnělky a leptat kůži. Obnažila mu čelist až na kost.“ Odmlčela se. „Dnes ráno ho Gardenley zastřelil.“

Laurence se posadil vedle ní a marně přemýšlel, jak ji utěšit. Po chvíli se napila brandy, odložila sklenku a obrátila se zpátky k mapám, aby s ním probrala plán hlídek na další den.

*

Odcházel od ní s pocitem studu za to, že má takový strach z kvapem se blížícího večírku, a odhodlaný sehrát přidělenou roli bez ohledu na svou pověst, jakkoli mizivá byla šance, že tím zlepší podmínky nemocných.

…dovolím si též podotknout [psal Wilberforce], že jakýkoli orientální prvek na vašem oděvu, byť jen drobnost, který by vás na první pohled odlišoval, by mohl celé věci jedině prospět. S potěšením vám mohu sdělit, že se nám na místa sloužících podařilo najmout několik Číňanů, které jsme díky nabídce slušného výdělku sehnali v přístavech, kde se občas vyskytují

mezi

posádkami

východoindických

plachetníků. Samozřejmě nemají odpovídající praxi, jejich úkolem však bude pouze nosit talíře z kuchyně

ke stolům a zpět. Mimo to jsme je co nejdůrazněji poučili, ať v přítomnosti draka nedávají najevo strach, čemuž doufám rozuměli. Přesto se trochu obávám, že plně nechápou, co je čeká, a bylo by proto skvělé, kdybyste se uvolil přijít dříve, abychom mohli prověřit jejich nebojácnost.

Laurence nemarnil čas vzdycháním; složil dopis, poslal svým krejčím k opravě svůj čínský kabát a požádal Jane o svolení odejít o něco dříve. Čínští sloužící nakonec při svém příchodu skutečně ztropili pozdvižení, byť jiné, než Wilberforce čekal: všeho nechali a běželi se Temerairovi poklonit; div se mu nevrhali pod nohy, jak se snažili prokázat náležitou úctu nebešťanovi coby symbolu císařské rodiny. Britští řemeslníci dokončující výzdobu základny nebyli zdaleka tak nadšení: všichni do jednoho se rozutekli a nechali obrovské plachty z vyšívaného hedvábí, pořízené jistě za nemalý obnos, viset nakřivo z větví a plandat až na zem.

Wilberforce, který šel Laurence přivítat, už propadal beznaději; ale Temeraire zavelel čínským sloužícím, a ti se pustili do práce s velkou vervou, a s přispěním posádky stihli do příchodu hostů proměnit základnu v nečekaně elegantní stánek, s mosaznými lampami provizorně zavěšenými na větvích místo čínských papírových lampionů

a uhelnými kamínky rozmístěnými v pravidelných rozestupech kolem stolů.

„Snad by se to mohlo i povést, jestli nezačne sněžit,“

sýčkoval lord Allendale, který přijel s předstihem, aby dohlédl na přípravy. „Škoda, že tu nemůže být tvá matka,“

dodal, „ale dítě ještě nepřišlo na svět, a ona se nechce vzdalovat od Elizabethina lůžka.“ Mluvil o ženě Laurencova nejstaršího bratra, která měla brzy přivést na svět již pátého potomka.

Noc byla chladná, ale bezmračná. Hosté, přicházející po opatrných skupinkách, se drželi v uctivé vzdálenosti od Temeraira, který seděl na svém palouku u protějšího konce stolu, a nepokrytě si ho prohlíželi operními kukátky. Všichni Laurencovi důstojníci stáli po Temerairově boku, v pozoru a o nic méně nervózní, ve svých nejlepších kabátech a kalhotách, naštěstí jako nových: Laurence dohlédl na to, aby všichni zašli ke kvalitnějším doverským krejčím, a z vlastní kapsy uhradil nutné správky, které jejich uniformy po dlouhém putování cizími kraji potřebovaly.

Ze všech důstojníků měla z večírku radost jen Emily, která si pro tu příležitost pořídila své první hedvábné šaty.

Jestli o ně trochu zakopávala, zdálo se, že jí to vůbec nevadí, a v glazé rukavičkách a se šňůrou perel, které jí darovala Jane, vypadala spíš nedočkavá než nesvá. „Popravdě řečeno je nejvyšší čas, aby se naučila chodit v sukních,“ ujišťovala ho odpoledne Jane. „Neměj strach, Laurenci; slibuji ti, že ji

nikdo nebude podezírat. Já se na veřejnosti znemožnila tucetkrát, a nikdo mě kvůli tomu neměl za letkyni. Ale abys měl klid, můžeš jim říct, že je to tvoje neteř.“

„Ani mě nenapadne; bude tu můj otec a ujišťuji tě, že ten má o svých příbuzných dokonalý přehled,“ opáčil Laurence.

Neřekl jí, že kdyby takto zalhal, jeho otec by z toho okamžitě vyvodil, že Emily je jeho vnučka. Proto se Laurence rozhodl ponechat Emily po Temerairově boku, kde nebude tolik na očích; nepochyboval totiž, že ať pan Wilberforce zvolí jakoukoli přesvědčovací taktiku, hosté se budou držet od draka co nejdál.

Pan Wilberforce se však uchýlil k strategii, jíž udělal Laurencovi čáru přes rozpočet. „Jen přistupte,“ pobízel je, „pohleďte na toto děvče, které bez nejmenších obav stojí v dosahu draka. Kdybyste se nechala zahanbit cvičenými letci, madam, nedivil bych se, ale dítětem?“ A Laurence, klesaje na duchu, sledoval svého otce, jak se obrací, spočívá užaslým pohledem na Emily a naplňuje tím jeho nejhorší obavy.

Lord Allendale nechyběl ani mezi těmi, kdo se odvážili přistoupit blíž, aby si s dívkou promluvili; Emily, prosta vší přetvářky, odpovídala zvučným dívčím hláskem: „Kapitán mě každý den vyučuje, jen lekce z matematiky mi teď dává Temeraire; kapitán Laurence nemá počty v lásce. Já bych ale raději trénovala šerm,“ dodala upřímně, a trochu znejistěla, když viděla, že svou odpovědí vyvolala smích a výkřiky

„Ale drahoušku!“ u dvou dam z vyšší společnosti, které se odvážily přistoupit k velkému stolu osmělené jejím příkladem.

„Geniální tah, kapitáne,“ šeptal Wilberforce. „Kde jste k ní přišel?“ A aniž čekal na odpověď, jal se podobným způsobem přesvědčovat několik džentlmenů, kteří si troufli popojít blíže, argumentuje, že odvážila-li se k Temerairovi lady ta a ta, nebudou přece otálet oni.

Temeraire jevil o všechny hosty velký zájem, zvlášť o ty ošperkovanější z dam, a náhodou se mu podařilo zalichotit markýze z Carstoke, dámě pokročilého věku s hlubokým výstřihem zakrytým jen nevkusně křiklavým klenotem ze zlata a smaragdů, tvrzením, že jí to podle jeho mínění sluší víc než pruské královně, kterou viděl jen v cestovních šatech.

Několik džentlmenů ho vyzvalo, ať vyřeší jednoduchý početní příklad; Temeraire se na okamžik zarazil, a po vyslovení správné odpovědi se zeptal, zda je tohle na večírcích obvyklá zábava a jestli jim má také zadat nějakou matematickou úlohu.

„Dyere, prosím, podal byste mi mou pískovou tabuli,“

řekl, a když mu bylo vyhověno, načrtl drápem malý diagram k otázce týkající se Pythagorovy věty, nad níž si většina přítomných džentlmenů, jejichž matematické dovednosti nepřesahovaly potřeby karetní hry, marně lámala hlavu.

„Ale vždyť je to tak jednoduché,“ divil se Temeraire a zeptal se nahlas Laurence, jestli mu snad neunikla pointa nějakého vtipu; až se konečně jednomu z džentlmenů, členovi Královské společnosti, který se přišel osobně přesvědčit o jistých anatomických zvláštnostech nebešťanů, podařilo ten problém vyřešit.

Když Temeraire promluvil na sloužící v čínštině a s některými hosty pohovořil plynně francouzsky, a přitom nikoho nesežral ani nezašlápl, narůstající zvědavost konečně převážila nad strachem a začala k němu přitahovat stále více lidí. Laurence se na chvíli ocitl docela opuštěný, mimo zájem společnosti: což by jej bývalo těšilo, kdyby tím nebyl vystaven rozpačitému rozhovoru se svým otcem, který se ho jal strojeně vyptávat na Emilyinu matku. Laurence, pokud nechtěl vypadat ještě provinileji, nemohl nechat jeho dotazy nezodpovězené, přestože pravdivá odpověď - že Emily, jejíž vzdělání si vzal na starost, je dcerou Jane Rolandové, urozené paní žijící v Doveru - sváděla ke zcela nevhodné domněnce, kterou nemohl vyvrátit, stejně jako ji jeho otec nemohl přímo vyslovit.

„Je to slušné děvče na to, v jakém prostředí vyrůstá.

Doufám, že jí tu nic neschází,“ vyjádřil se poněkud obmyslně lord Allendale. „Kdyby byl problém zajistit jí vhodné postavení, až dospěje, tvá matka a já bychom jí jistě mohli pomoci.“

Laurence se snažil, seč mohl, vysvětlit, že ta šlechetná nabídka není nutná, a ze zoufalství se uchýlil k polopravdě: „Má přátele, pane, kteří se postarají, aby nikdy netrpěla nouzí; budoucnost má zajištěnou.“ Podrobnosti vynechal, a lord Allendale, jehož smysl pro pořádek tím byl uspokojen, se dál nevyptával; naštěstí, protože Emilyina skutečná budoucnost, služba u letectva, by se mu zřejmě příliš nezamlouvala. Až později přepadla Laurence chmurná myšlenka, že pokud Excidium zemře, Emily ho nebude moci zdědit, a její postavení se tak stane krajně nejisté: u Loch Lagganu měli sice v péči několik vajec dlouhokřídlatců, u letectva však bylo více žen, než kolik bylo třeba kapitánek.

Vzdálil se s výmluvou, že na něj mává Wilberforce; ten jeho příchod srdečně uvítal, byť se jeho společnosti přímo nedožadoval, vzal ho za paži, prováděl ho podivuhodně nesourodým zástupem hostů a představoval ho všem svým důležitým známým. Mnozí sem přišli jen kvůli zábavě a proto, aby viděli na vlastní oči živého draka, nebo spíš proto, aby se tím později mohli vychloubat: velkou část tvořili dandyové, kteří přicházeli již silně podroušení a jejichž

hovor

by

v menším

prostoru

vytvořil

neproniknutelný hluk. Dámy a pánové z aboličního hnutí byli mezi nimi snadno rozeznatelní díky svému střízlivějšímu oděvu i výrazu tváře, a jimi rozdávané pamflety končily z větší části na zemi zašlapané do hlíny.

Dostavila se též řada vlastenců, ať již z upřímného patriotismu, nebo proto, že toužili připojit své jméno na seznam přispěvatelů dobročinné akce, jejíž název, jak ho Wilberforce nechal otisknout v novinách, obsahoval slovo Trafalgar, a nezajímalo je, zda budou avizovanými veterány lidé nebo draci. Mezi hosty se proto našli představitelé nejširšího politického spektra, a rozpoutané diskuse, posílené alkoholem a vášnivým zaujetím, byly nadmíru vzrušené. Jeden zavalitý, rudolící džentlmen, v němž Wilberforce identifikoval poslance z Bristolu, přesvědčoval bledou a horlivou mladou dámu, která mu strkala do ruky leták, že „je to celé nesmysl; převoz je absolutně bezpečný, vždyť je v zájmu obchodníků, aby dovezli zboží v pořádku.

A co se může černochovi přihodit lepšího, než že ho odvezou do křesťanské země, kde se zřekne svého pohanského náboženství a obrátí se na pravou víru?“

„To je skvělý důvod, proč jet do Afriky šířit evangelium, ale stěží to může sloužit jako omluva pro počínání křesťanů, kteří unášejí Afričany z jejich domovů kvůli zisku,“ dostalo se mu odpovědi nikoli od mladé dámy, ale od černého džentlmena, který stál za jejími zády a pomáhal jí s roznášením letáků. Po straně jeho tváře se táhla úzká, vystouplá jizva šířky koženého řemínku, a pruhy hrubě zjizvené tkáně, světlejší oproti sytě tmavé pokožce, vykukovaly i zpod manžet jeho rukávů.

Džentlmen z Bristolu patrně neměl dost otrlou povahu na to, aby se zastával obchodu s otroky tváří v tvář jedné z jeho obětí. Raději se skryl za výraz povýšené uraženosti nad skutečností, že byl osloven někým, kdo mu nebyl představen, a byl by se odvrátil bez odpovědi nebýt Wilberforce, který se mezi oba muže naklonil a s nádechem škodolibosti pronesl: „Pane Bathurste, dovolte, prosím, abych vám představil reverenda Josiaha Erasma, původem z Jamajky.“ Erasmus se uklonil; Bathurst krátce přikývl a zbaběle vyklidil pole s omluvou tak zamumlanou, že jí nebylo rozumět.

Erasmus byl evangelický kněz. „A brzy doufám misionář,“ dodal, když si potřásal rukou s Laurencem, „zpátky na mém rodném kontinentu,“ odkud byl jako šestiletý chlapec unesen, aby přetrpěl onen zmiňovaný „bezpečný“ převoz: připoutaný řetězy za zápěstí a kotníky ke svým bližním v prostoru sotva tak velkém, aby si v něm mohli lehnout.

„Být spoutaný řetězy není nic příjemného,“ řekl Temeraire tiše, když mu byl Erasmus představen, „a to jsem věděl, že mě zase rozvážou, až se bouře přežene; stejně bych je ale vytrhl, kdybych chtěl.“ Řetězy, o nichž mluvil, zajišťovaly jeho bezpečnost: držely ho pevně připoutaného k palubě během třídenního tajfunu; ten se však přihnal bezprostředně poté, co byl Temeraire svědkem brutálního

zacházení se skupinou otroků v přístavu Cape Coast, a ta událost v něm zanechala nesmazatelný dojem.

Erasmus odvětil: „Totéž udělalo několik z nás; okovy nebyly dobře skuté. Jenže nebylo kam utéct, leda skočit mezi žraloky: neměli jsme křídla, abychom mohli uletět.“

Mluvil bez hořkosti, jaká se u něj dala očekávat, a když Temeraire výhružně zavrčel, že by se přes palubu měli naházet otrokáři, zavrtěl hlavou. „Zlu se nemá oplácet zlem,“ řekl. „Soudit viníky náleží Bohu: mou odpovědí na jejich činy bude, že se vrátím ke svým lidem se slovem Božím. Až budeme všichni bratry v Kristu, ten hanebný obchod, doufám, brzy skončí, a otrokář i jeho kořist dojdou téže spásy.“

V Temerairovi tenhle zarytě křesťanský proslov budil pochybnosti, a když Erasmus odešel, zamručel: „Mně osobně tedy na otrokářích vůbec nezáleží; a myslím, že by je měl Bůh soudit rychleji,“ dodal rouhavě, až Laurence zbledl hrůzou, aby to nezaslechl Wilberforce; ten ale naštěstí věnoval pozornost něčemu jinému: sílícímu hluku na opačném konci palouku, kde se srocoval dav.

„Toho bych tu nečekal,“ řekl Wilberforce: byl to sám Nelson; přišel na palouk obklopený skupinkou přátel, mezi nimiž bylo i několik námořních důstojníků z okruhu Laurencových známých, a právě skládal poklonu lordu Allendalovi. „Pozvat jsme ho samozřejmě neopomněli, ale pozvánky jsme rozesílali vaším jménem; možná proto jsem

si nedělal velké naděje. Odpusťte, na chvíli se vzdálím; těší mě, že přišel a že na tomto večírku ulpí něco z jeho lesku, ale na to, abych s ním mohl nenuceně konverzovat, toho již na veřejnosti řekl příliš mnoho.“

Větší radost měl Laurence, když shledal, že Nelson není ani v nejmenším dotčený tím, co si o nich lidé povídají a jak je porovnávají; naopak, svou jedinou ruku mu podal tak přátelsky, že by si nikdo nemohl přát vřelejší pozdrav.

„William Laurence; za tu dobu, co jsme se neviděli, jste urazil pěkný kus cesty. Myslím, že jsme spolu obědvali na Vanguardu v osmadevadesátém, před bitvou u Abúkíru. Tak dávno, a přitom jako by to bylo včera!“

„Máte pravdu, pane; a je mi ctí, že si to pamatujete,“ řekl Laurence, načež vévodu na jeho vlastní žádost odvedl, s trochou obav, k Temerairovi; a když se při vyslovení Nelsonova jména Temerairův límec hrozivě rozvinul, dodal: „Doufám, že Jeho Výsost přivítáš co nejsrdečněji, můj milý; je od něj velmi laskavé, že nás poctil svou návštěvou.“

Temeraire, který nikdy nevynikal diskrétnosti, bohužel nemohl v tak jemné narážce vycítit varovný tón, a dosti chladně se otázal: „Co to máte s medailemi? Jsou celé pokroucené.“

Mínil to nepochybně jako urážku, ale pro Nelsona, proslulého tím, že mimo dobývání nových vavřínů nedělá nic raději, než že vypráví o těch, které již získal, nemohlo být vítanější záminky k hovoru o bitvě - jejíž průběh znala

veřejnost nazpaměť dříve, než se admirál zotavil ze svých zranění - s posluchačem, který dosud neznal všechny podrobnosti. „Inu, u Trafalgaru nás potrápil jeden zlotřilý španělský ohňometník, a ty medaile mi sežehl,“ odpověděl, usedl na jednu z volných židlí u nejbližšího stolu a začal proti sobě rovnat žemle místo lodí.

Temeraire, proti své vůli zaujatý, sklonil hlavu ke stolu, aby mohl sledovat manévry pečiva na ubruse. Zatímco ostatní přihlížející téměř všichni ucouvli, Nelson ani nemrkl; nálety španělského draka znázorňoval se všemi šokujícími detaily pomocí vidličky, a svou reputaci si v Temerairových očích napravil ještě víc, když dodal: „Věčná škoda, že jsme tam neměli tebe: jsem si jist, že bys to zvíře hravě zahnal.“

„O tom nepochybuji,“ prohlásil Temeraire upřímně a znovu si přeměřil vévodovy medaile, tentokrát s větším obdivem. „Ale copak vám admiralita nedá nové? To od nich není hezké.“

„Já sám, milý draku, považuji tyto za lepší odznak hrdinství, a o jejich výměnu jsem nikdy nepožádal,“ odvětil Nelson. „A propos, Laurenci, šálí mě paměť, nebo jsem četl v Gazzette zprávu o tom, že právě tento váš drak nedávno potopil jediným náletem francouzskou loď jménem Valérie? “

„Je to tak, pane; tu zprávu poslal loni kapitán Riley z Allegiance, “ odpověděl Laurence opatrně. Riley do zprávy nenapsal všechno, a Laurence byl sice pyšný na

Temerairovu schopnost božského větru, pochyboval však, že by na to podobně pohlíželi i zde přítomní civilisté, zvlášť kdyby se kdokoli z nich dozvěděl, že i Francouzi mají svého nebešťana a že tatáž strašlivá síla může být obrácena proti britskému loďstvu.

„Neuvěřitelný kousek, vskutku fenomenální,“ řekl Nelson. „Co to bylo? Korveta?“

„Fregata, pane,“ odpověděl Laurence ještě zdráhavěji.

„Osmačtyřicet děl.“

Všichni se na dlouho odmlčeli. „Nemohu toho litovat, třebaže to bylo vůči těm nebohým námořníkům kruté,“

pronesl do ticha Temeraire, „od nich ale zase nebylo moc čestné, že nás přepadli v noci, když jejich drak viděl ve tmě, a já ne.“

„Jistě,“ řekl Nelson za mírného šumu shromážděných hostů; jakmile se vzpamatoval z údivu, do oči mu vskočil prudký bojovný třpyt. „Ale jistě, gratuluji. Měl bych pohovořit s admiralitou o vašem současném umístěni, kapitáne,

že?

Takové

mrhání

schopnostmi

je

neospravedlnitelné; můžete se spolehnout, že se o tom zmíním. Myslíte, že by si stejným způsobem poradil i s velkou bitevní lodí?“

Laurence nemohl vysvětlovat, proč nemohou být nasazeni jinde, aniž by tím vyzradil vojenské tajemství, takže odpověděl trochu vyhýbavě, s mnoha díky za to, že o ně Jeho Výsost vůbec projevuje zájem.

„To bylo mazané,“ bručel lord Allendale, když Nelson odcházel pokyvuje co nejpřívětivěji na rozloučenou všem, kdo stáli o jeho pozornost. „Můžeme považovat za úspěch, že tě chce nechat převelet.“

„Myslím, že se mýlíte, pane; nevěřím, že by jeho pohnutky nebyly upřímné, tedy jiné, než že si přeje co nejlépe využít Temerairových schopností,“ ohradil se Laurence škrobeně.

„Pořád jen létat sem a tam podél pobřeží je otravné,“

připustil Temeraire. „Raději bych dělal něco zajímavějšího, třeba bojoval s ohňometníky, kdyby nás nebylo potřeba právě tady; ale povinnost je povinnost,“ uzavřel zklamaně a obrátil svou pozornost zpátky k hostům, kteří se k němu hrnuli v touze napodobit Nelsona: a večírek mohl být jednoznačně prohlášen za úspěšný.

*

„Laurenci, mohli bychom cestou přeletět nad karanténou a prohlédnout si pavilon?“ zeptal se Temeraire druhého dne ráno, když se připravovali. k návratu do Doveru.

„Vždyť s jeho stavbou sotva začali,“ namítal Laurence; Temerairův postranní motiv, přání podívat se v karanténní zóně na Maxima a Lily, byl dost průhledný: na dopisy, které Laurence odesílal, nepřicházela žádná odpověď od nich ani

od jejich kapitánů a Temeraire se na ně vyptával s rostoucí netrpělivostí. Laurence se obával, jak zareaguje, až je uvidí zesláblé nemocí tak, jak se dalo předpokládat, ale nenapadal ho žádný způsob, jak mu to vymluvit.

„Ale já chci vidět všechny etapy výstavby,“ trval na svém Temeraire. „Když něco spletou, měli bychom je na to upozornit,“ uzavřel vítězoslavně, jako by právě připadl na nevyvratitelný argument.

„Je důvod obávat se nákazy ze vzduchu?“ zeptal se Laurence stranou a v tichosti Dorseta. „Hrozí nějaké nebezpečí při přeletu nad karanténou?“

„Ne, pokud se nepřiblíží k některému z nemocných draků. Nákaza se zcela jistě přenáší šťávami sliznic. Dokud na sebe nenechá nemocného přímo kýchnout nebo zakašlat, nemyslím, že by mu hrozilo velké nebezpečí, zvlášť ve vzduchu,“ odpověděl Dorset roztržitě, aniž se vážněji zamyslel, a Laurencovi tím mnoho jistoty nedodal.

Nakonec ho upokojilo, když si na Temerairovi vymohl slib, že se bude držet ve vzduchu - odkud snad na svých přátelích neuvidí nejhorší následky choroby - a že se nepřiblíží k žádnému letícímu drakovi.

„To samozřejmě slibuji,“ řekl Temeraire. „Chci jen vidět ten pavilon; je mi víceméně jedno, jestli uvidíme nějaké draky nebo ne,“ dodal nepříliš přesvědčivě.

„Tím si musíš být jistý, můj drahý, jinak nám tu návštěvu doktor Dorset nepovolí; nemocní draci potřebují

odpočívat a my je nesmíme vyrušovat,“ uchýlil se Laurence ke lsti, jíž si na Temerairovi konečně vymohl povzdech a souhlas.

Laurence popravdě řečeno nečekal, že ve vzduchu narazí na nějaké draky; nemocní vzlétali jen zřídka, kvůli demonstrativním hlídkovým letům, jimiž Jane udržovala Francouze v domnění, že britské letectvo má stále dost sil.

Den byl zamračený a sychravý a cestou k pobřeží vlétli do jemného mžení hnaného větrem od průlivu; do takového počasí by nemocné draky nikdo nevyháněl.

Karanténní zóna, ohraničená čadícími pochodněmi a červenými praporci zapíchanými do země, ležela ve vnitrozemí na sever od Doveru: draci byli ve zvlněné lužní krajině volně roztroušení a špatně chránění dokonce i před větrem, který prudce třepotal všemi vlajkami a nutil nemocné choulit se k zemi. Když ale Temeraire přilétal k zakázané oblasti, zahlédl Laurence tři tečky kvapem narůstající do podoby rychle letících draků: jednoho malého těsně pronásledovaného dvěma většími.

Temeraire řekl: „Laurenci, ti dva jsou určitě Auctoritas a Caelifera, z Doveru, ale tu třetí, tu malou, neznám; takový druh jsem v životě neviděl.“

„A kruci, to je plein-vite,“ vyhrkl Ferris, poté co si na chvilku půjčil Laurencův dalekohled. Trojice draků přelétala přímo nad karanténní zónou, a velká, zubožená těla nemocných ležela pod francouzskou dračicí jako na dlani, i

v mlze jasně viditelná na písku pokropeném krví. A dva draci, kteří se ji snažili zadržet, už začínali zaostávat a klesat k zemi vyčerpáním. Francouzská dračice před nimi za mocného tlukotu křídel vylétla střemhlav vzhůru, udělala přemet a prudký úhyb, přelétla hranice zóny a prchala, jak nejrychleji mohla, směrem k průlivu.

„Za ní, Temeraire!“ zavelel Laurence, a jali se ji stíhat.

Na pět jejích mávnutí připadalo jedno Temerairovo, a přesto se její náskok s každým záběrem Temerairových křídel o několik yardů snižoval.

„Nemají velkou výdrž; používají se jen jako kurýři s krátkým doletem, protože jsou neuvěřitelně rychlí; museli s ní připlout těsně k pobřeží, v noci, aby jí stačily síly na návrat,“ volal Ferris překřikuje vítr ostrý jako břitva.

Laurence jen přikývl, šetřil si hlas: Bonaparte zjevně doufal, že s menším kurýrním drakem proklouzne tam, kde se mu to s většími nedařilo.

Zvedl hlásnou trubku a zahalekal: „ Rendezvous! “ Bez výsledku. Zřetelnější a důraznější výzvou byla světlice, kterou vypálili jako varování malé dračici přímo před čumák; její horečné tempo však nepolevovalo. Plein-vite měla jen jednoho malého pilota, hocha jen o málo staršího, než byla Rolandová nebo Dyer; když se chlapec otočil za svým obrovským černým pronásledovatelem připraveným smést je z oblohy, Laurence v dalekohledu jasně viděl jeho bledý a vyděšený obličej. Hoch se obrátil zpátky, pobídl

malou dračici, a za letu ze sebe strhával části úvazku a přezky; dokonce skopl i boty a odhodil šavli a pistoli - pro něj nepochybně drahocenné předměty -, které se na slunci třpytily, když se řítily k zemi; a dračice, povzbuzená příkladem svého jezdce, s vypětím všech sil zrychlila a začala se vzdalovat využívajíc své rychlostní výhody a menšího odporu vzduchu.

„Musíme ji srazit k zemi,“ pronesl Laurence zachmuřeně, když spustil dalekohled. Sám již několikrát viděl, jaký účinek má božský vítr na nepřátelské draky bojové váhy a na vojáky v plné zbroji: co může způsobit tak malému a bezbrannému cíli, si raději ani nechtěl představovat, natož aby si to přál vidět, povinnost však hovořila jasně. „Temeraire, musíš je zastavit; nemůžeme je nechat proklouznout.“

„Vždyť je tak maličká, Laurenci,“ namítal Temeraire nešťastně, s hlavou pootočenou právě jen tak, aby ho kapitán slyšel; ve svém pronásledování nepolevoval, a dračice mu přesto unikala.

„Přeskočit na ni nemůžeme,“ vysvětloval Laurence, „na to je moc malá a rychlá; chtít po někom, aby se o to pokusil, by byl rozsudek smrti. Když se sama nechce vzdát, musíme ji srazit. Vzdaluje se nám; musíme to udělat hned.“

Temeraire se otřásl, pak se s odhodláním zhluboka nadechl a zařval: mířil nad hlavu francouzské dračice, ne přímo na ni. Poplašeně zavřískla, a jak zamávala křídly

dozadu, aby změnila směr, na okamžik úplně zastavila.

Jedním mohutným, škubavým záběrem se Temeraire dostal nad ni, složil kolem ní křídla a dotlačil ji až na zem: na jemný, bledožlutý písek navátý do vlnkovaných přesypů.

Odkutálela se po něm v kotrmelcích, Temeraire se zaryl do písčité půdy těsně za ní, a všude kolem nich se zvedla oblaka prachu.

Dobrých sto yardů klouzali po zemi. Laurence si zakrýval ústa před létajícím pískem; neviděl nic, a jediné, co slyšel, bylo Temerairovo znechucené prskání a nářek francouzské dračice. Pak Temeraire vítězoslavně zvolal: „Ha! Je vous ai attrapé; il ne faut pas pleurer; jejda, promiň, moc se omlouvám,“ a Laurence si setřel písek z obličeje, prudce si odfrkl a odkašlal, a když si promnul štípající oči, zjistil, že se dívá téměř zpříma do hrozivě oranžového, tenkou svislou zorničkou rozděleného oka dlouhokřídlatce.

Excidium odvrátil hlavu a kýchnul, a nechtě přitom vypustil spršku kyseliny, která chvilku čadila, než ji písek vstřebal. Laurence s hrůzou sledoval, jak se velká hlava unaveně otáčí zpátky a chraplavě skřehotá: „Co tu chcete?

Tady nemáte co dělat.“ Zvířený písek se mezitím usadil a odhalil jejich zrakům půl tuctu dalších dlouhokřídlatců -

včetně Lily, která právě vystrkovala hlavu zpod křídla vedle Excidia - poskládaných v písečné jámě, která jim byla v karanténní zóně vyhrazena.

Kapitola 5

Jediný, kdo jim dělal společnost na jejich osamělé karanténní loučce, byla malá Sauvignon, francouzská kurýrní dračice, která se na rozdíl od Temeraira nemohla utěšovat ani přítomností svého kapitána. Nebohého chlapce odvedli, i přes její poslušné chování, v železech, zatímco Sauvignon žalostně naříkala, krocená Temerairem, který, byť nerad, ji držel za hřbet, div ji svým velkým drápem nepřipíchl k zemi.

Když chlapce odvedli, stočila se do klubíčka, a až po čase, na Temerairovo přemlouvání, začala trochu jíst, a nakonec se i rozpovídala. „ Voici un joli cochon, “ řekl a postrčil k ní jednoho z vepřů, které pro něj urožnil Kung Su, potřeného tmavě oranžovou omáčkou. „ Votre capitaine s’inquiétera s’il apprend que vous ne mangez pas, vraiment. “

Sauvignon si několikrát ukousla, a když jí Temeraire sdělil, že recept je a la Chinois, pokračovala v jídle s chutí o to větší: její naivní poznámka, že hoduje „ comme la Reine Blanche“, a následující krátký rozhovor Laurencovi potvrdily, že Lung Tchien Lien, jejich zapřísáhlá sokyně, se již pevně zabydlela v Paříži a v jádru Napoleonova

poradního sboru. Malá kurýrní dračice, plná nekritického obdivu k nebešťance, se sice nenechala přimět k vyzrazení jakýchkoli tajných plánů, pokud nějaké znala, Laurence však nepotřeboval žádná odhalení, aby věděl, že Lien horuje pro invazi - jako by Napoleon ještě potřeboval být přesvědčován - a že udělá všechno pro to, aby Bonapartova pozornost zůstala pevně upřená na Británii.

„Prý kvůli ní nechává rozšiřovat ulice, aby se mohla procházet po městě,“ opakoval Temeraire mrzutě, „a už jí postavil pavilon, vedle svého paláce. To není spravedlivé, že ona má všechno, co chce, a nám házejí klacky pod nohy.“

Laurence odpovídal nezúčastněně; velké plány ho nezajímaly, když věděl, že uvidí Temeraira umírat stejně, jako umíral Victoriatus, proměněného v příšernou krvácející trosku podléhající zkáze mnohem zhoubnější, než jakou by pro ně mohla vydolovat sama Lien z nejhlubších studnic své zloby. „Byli jste tam dost krátce, doufejme,“ prohlásila Jane, ale víc neřekla ani slovo, a Laurence v tak stručném povzbuzení viděl Temerairův podepsaný a zpečetěný ortel.

Písečná jáma musela být prosáklá nákazou; dlouhokřídlatci tam byli uložení větší část roku a písek po celou tu dobu vstřebával

spolu

s jejich

jedovatou

kyselinou

i

choroboplodné zárodky.

Opožděně mu došlo, proč přestal vídat své bývalé kolegy, proč Berkley a Harcourtová neodpovídali na jeho dopisy. Jednou za nim přišel Granby: oba ze sebe

nevypravili víc než půl tuctu nesnesitelně nucených slov; Granby se vědomě vyhýbal zmínkám o své dosud zdravé Iskierce, a Laurence neměl nejmenší chuť mluvit o Temerairových vyhlídkách, zvlášť když hrozilo, že by je Temeraire mohl slyšet a nakazit se kromě nemoci ještě jejich zoufalstvím. Sám Temeraire o sebe zatím strach neměl a pevně věřil ve své síly, a Laurence mu tu naději nechtěl brát dříve, než mu ji vezme sama neodvratně postupující nemoc.

„ Je ne me sens pas bien, “ oznámila Sauvignon čtvrtého dne ráno poté, co je i sebe probudila prudkým záchvatem kýchání; odvedli ji k ostatním nemocným drakům a Temeraira s Laurencem nechali, ať na první příznaky nemoci čekají sami.

Jane do té doby přicházela za Laurencem každý den, se slovy útěchy, dokud o ně stál, a potom s lahví brandy; ale toho nešťastného dne jen přišla a zamumlala na půl úst: „Musíš mi odpustit, jestli to bude znít necitelně, Laurenci, ale nevíš, jestli už Temeraire nezačal uvažovat o rozmnožování?“

„Rozmnožování,“ ušklíbl se Laurence a uhnul pohledem; bylo jen přirozené, že si armáda přála zachovat pokrevní linii nejvzácnějšího a nejhůře obstaratelného dračího plemene, jímž nyní disponoval i nepřítel; přesto v tom nemohl vidět nic jiného než snahu nahradit nenahraditelné.

„Já vím,“ dodala mírně, „ale musíme počítat s tím, že u něj nemoc propukne každým dnem, a většina z nich, jakmile onemocní, ztratí chuť se pářit; což jim může sotva kdo zazlívat.“

Její statečnost zapůsobila na Laurence jako důtka; trpěla stejně jako on, aniž to dávala najevo; nesměl před ní podléhat malomyslnosti. Pravdu koneckonců nemělo smysl zastírat; a tak Laurence, který ani neuměl lhát, přiznal, že „Temeraire si v Pekingu oblíbil jednu císařskou obryni, členku císařovy družiny“.

„To ráda slyším; a protože byl zcela nepopiratelně vystaven nákaze, musím ho požádat, zda by byl ochotný se pro nás spářit už dnes v noci,“ řekla Jane. „Felicita na tom ještě není tak zle, a předevčírem řekla svému kapitánovi, že si myslí, že má v sobě ještě jedno vejce; snesla nám už dvě, šikulka, než onemocněla. Je to jen žlutý sekáč, střední váha; žádný rozumný chovatel by se do takového křížení nepustil, já si ale myslím, že i kapka nebešťanské krve je lepší než nic, a samic, které ještě mohou snášet, máme pohříchu málo.“

„Ale tu jsem v životě neviděl,“ namítal Temeraire udiveně, když tu otázku položili přímo jemu. „Proč bych se s ní měl pářit?“

„Je to něco jako královský sňatek z rozumu,“ odpověděl Laurence vyhýbavě; když už byl ten návrh vysloven, připadal mu urážlivý, jako by byl Temeraire výstavní hřebec

a Felicita klisna, jejichž city nikoho nezajímají a kteří se ani nemohou předem seznámit. „Nemusíš dělat nic, co nebudeš chtít,“ dodal chvatně; představa, že by měl být Temeraire nucen k souhlasu, se mu nepříčila o nic méně, než kdyby chtěli po něm, aby se propůjčil k podobnému úkolu.

„Tedy ne že bych se mohl doopravdy zlobit,“ připustil Temeraire, „jestli po tom vyloženě touží. Stejně mě tu nebaví celé dny jen dřepět,“ dodal a bylo v tom víc upřímnosti než skromnosti, „jen nechápu, proč by to měla chtít i ona.“

Jane se smála, když jí Laurence tlumočil Temerairovu odpověď, a sama vyšla na palouk s vysvětlením: „Felicita chce, abys jí oplodnil vejce, Temeraire.“

„Ach tak.“ Temeraire hned polichoceně vypjal hruď, rozvinul límec a hrdě napřímil hlavu. „V tom případě jí pochopitelně vyhovím,“ prohlásil, a když Jane odešla, požádal pozemní posádku, aby ho umyli, přinesli mu ze skladu jeho čínské návleky, pro pravidelné užívání nepraktické, a nasadili mu je na drápy.

„Je tak ochotná, až je to k pláči,“ povzdechl si Felicitin kapitán Brodin, tmavovlasý Velšan, jen o málo starší než Laurence, s hranatou tváří, jako stvořenou pro chmurné, zadumané vrásky, jimiž byla nyní protkaná. Oba draky nechali na Felicitině palouku, aby si tam se svým úkolem poradili, jak uznají za vhodné, což soudě podle hluku činili s velkým zápalem vzdor potížím, které bylo lze očekávat při

těsném kontaktu dvou draků tak rozdílné velikosti. „A vím, že si nemám na co stěžovat,“ dodal trpce. „Je na tom líp než devět z deseti ostatních, a ranhojiči odhadují, že při tak pomalém postupu nemoci může vydržet až deset let.“

Nalil sobě i Laurencovi plnou sklenku vína a postavil láhev zpátky na stůl ke dvěma dosud nenačatým. Za váznoucího hovoru seděli a popíjeli až do noci, a jejich hlavy nad plnými číšemi klesaly stále níže, dokud draci neztichli a osiky nepřestaly šumět. Laurence nespal; ale neměl ani nejmenší chuť vstát, ba ani zvednout hlavu.

Ztrácel ponětí o prostoru i čase, zavalený mocnou, drtivou únavou, která na něj padala jako těžká deka.

Brzy ráno jim v křesle jemně zatřásl Brodin. „Tak zase večer?“ zeptal se unaveně, když Laurence vstal a protahoval si ramena, aby uvolnil ztuhlé svaly.

„Prý je to tak jistější,“ odpověděl Laurence, a s údivem pohlédl na své ruce: třásly se.

Došel pro Temeraira, nad jehož nestoudně samolibým výrazem by se byl zarděl, kdyby v dané situaci dokázal být kritický k jeho radovánkám. „Ona už snášela, Laurenci, dvakrát, “ řekl Temeraire, když se zpátky na svém vlastním palouku ukládal ke spánku, ospalý, ale v povznesené náladě, „a je si docela jistá, že snese další; prý by vůbec nepoznala, že jsem oplodňoval poprvé v životě.“

„Poprvé?“ zopakoval Laurence a připadal si jako hlupák.

„Copak jste s Mei…?“ Až se zpožděním si uvědomil, na co se ptá, a zarazil se.

„To nemělo nic společného s vejci, “ vrtěl hlavou Temeraire. „Tohle je něco úplně jiného,“ pak se těsně ovinul ocasem a usnul, a zanechal tak Laurence, kterého by ani ve snu nenapadlo, aby se vyptával dál, v ještě větším zmatku.

Tutéž návštěvu zopakovali i následujícího večera.

Laurence pohlédl na láhev, ale tentokrát po ní nesáhl, a s jistým úsilím odvedl Brodinovu pozornost k jiným věcem: vyprávěl mu o zvycích Číňanů a Turků, o plavbě do Číny, o bojích v Prusku a o velké bitvě u Jeny, kterou měl možnost sledovat z Temerairova hřbetu, a mohl proto celé kataklyzma podrobně rekonstruovat.

Patrně to nebyl nejlepší způsob, jak zaplašit úzkost.

Když popsal Napoleonovu bouřlivou ofenzívu a mohutné, sevřené šiky pruského vojska v podobě ořechových skořápek byly smeteny ze stolu, zůstali s Brodinem sedět naproti sobě a mlčky hleděli jeden na druhého, až nakonec Brodin nervózně vstal a začal v malé chatce přecházet ode zdi ke zdi. „Kdybych mohl vsadit víc než půl šilinku na to, že vyhrajeme, skoro bych si přál, aby už přitáhl, dokud je tu ještě někdo schopný bojovat.“

Přát si invazi, s náznakem nevyřčené touhy padnout v ní, je hrozná věc, nebezpečně blízká smrtelnému hříchu, pomyslel si Laurence znepokojeně, a vrchol sobectví, které

by zůstalo sobectvím, i kdyby invaze Anglii nezpustošila.

Zneklidňovalo ho, že ozvěnu té touhy slyší i sám v sobě.

„Tak nesmíme mluvit. Draci se smrti nebojí, a nedej Bože, aby se to od nás naučili nebo abychom byli méně stateční než oni.“

„Myslíte, že v poslední chvíli nemají strach?“ uchechtl se Brodin ponuře. „Obversaria Lentona ke konci skoro nepoznávala, a to ji vlastníma rukama tahal z vejce.

Dokázala už jenom skučet a prosit o vodu, a o klid, který jí nemohl dát. Klidně si o mně myslete, že jsem pohanský pes, ale děkoval bych stejně Bohu jako Bonapartovi, nebo i samotnému Luciferovi, kdyby mohla padnout čestně v bitvě.“

Nalil si sklenku vína, a když se napil, Laurence se natáhl přes stůl pro láhev.

„Chovatelé doporučují dva týdny,“ řekla Jane. „Nám bude stačit, když vydrží, dokud se na to bude cítit,“ a tak se Laurence třetího dne - po noci přerušovaného spánku, kdy většinu času proklimbal nad vínem u Brodinova stolu, a lehnout si šel až k ránu - vyhrabal z postele, a ploužil se dnem dohlížeje na nepotřebnou údržbu postrojů a na výuku Emily s Dyerem, dokud znovu nepřišel večer. Totéž se zopakovalo ještě dvakrát, než konečně pátého dne Brodin, shrbený nad stolem a tupě zírající na šachovnici, zvedl najednou hlavu a řekl: „On ještě nezačal kašlat!“

*

„Možná mě trochu škrábe v krku,“ odpovídal Temeraire zamyšleně. Laurence seděl tak ohnutý, že se div neopíral hlavou o kolena, shrbený pod tíhou naděje, která ho tak nečekaně zaplavila; zatímco Keynes a Dorset šplhali po Temerairovi jako opice: naslouchali jeho plicím pomocí velkého papírového kornoutu, který mu přikládali k hrudi, a strkali mu hlavy mezi čelisti, aby mu prohlédli jazyk, stále zdravě červený.

„Myslím, že mu musíme pustit žilou,“ prohlásil konečně Keynes a obrátil se ke své ranhojičské brašně.

„Ale já jsem úplně v pořádku,“ protestoval Temeraire a couval před blížícím se skalpelem s hrozivě zahnutým ostřím. „Nutit k léčbě někoho, kdo není nemocný, mi nepřipadá správné. To nemáte nic lepšího na práci?“ syčel dotčeně, a operaci se jim podařilo uskutečnit, až když mu vysvětlili, že tím šlechetným skutkem prokáže velkou službu svým nemocným druhům.

Přesto potřebovali tucet pokusů: Temeraire vždycky na poslední chvíli ucuknul nohou, dokud jej Laurence nepřemluvil, aby se díval jinam, nejlépe na opačnou stranu, a Dorset mohl konečně naplnit misku tmavou krví, načež Keynes prohlásil: „Hotovo,“ a hbitě zastavil krvácení v ohni rozžhaveným kauterem.

S kouřící miskou by byli bez jediného slova odešli pryč, kdyby je Laurence nedohnal a nechtěl slyšet jejich verdikt.

„Ne. Nemocný rozhodně není, a ani nebude, mohu-li soudit,“ odpověděl Keynes. „Víc vám toho zatím neřeknu; musíme se pustit do práce,“ a odešel od Laurence, který z té zprávy div sám neonemocněl; cítil se jako člověk, který vyšel ze stínu popraviště: děsivou úzkost u něj po dvou týdnech vystřídala téměř zdrcující úleva. Bylo těžké nepodléhat přívalu emocí, když viděl Temeraira, jak si očichává vypálenou ranku. „Nechat do sebe řezat není nic hezkého, a nevím, k čemu to může být dobré,“ bručel drak; pak ustaraně šťouchl čumákem do svého kapitána: „Laurenci? Laurenci, neboj, tolik to zas nebolí, a podívej, už to vůbec nekrvácí.“

*

Keynes nebyl ještě ani zpola hotov se svým hlášením, a Jane už začala psát dopisy. Radost a odhodlání jí rozzářily tvář a odvanuly z ní šedý závoj smutku a únavy, jasně patrný teprve teď, když zmizel.

„Hlavně žádnou senzaci, prosím vás,“ žádal Keynes skoro zlostně. Za nehty měl ještě zaschlou krev: přišel rovnou od práce spočívající v mikroskopickém porovnávání krevních vzorků. „Zatím není důvod jásat. Příčinou může

být rozdílná fyziognomie nebo nějaký individuální rys.

Říkám jen, že existuje možnost, která by stála za pokus - za malý pokus, od něhož si nic neslibuji -“ Jeho protesty byly marné: Jane nebyla k zastavení. A Keynes vypadal, že by jí nejraději vytrhl pero z ruky.

„Nesmysl, malá senzace je právě to, co potřebujeme,“

opáčila, aniž zvedla oči od papíru, „a vy, prosím, račte napsat tu nejpovzbudivější zprávu, jakou kdy kdo četl; ať se admiralita nemá na co vymlouvat.“

„Teď ale mluvím s vámi, ne s admiralitou,“ namítl Keynes, „a nerad vzbuzuji nepodložené naděje. S největší pravděpodobností tu nemoc nikdy neměl; bude to nějaká přirozená odolnost vlastní výlučně jeho druhu; a to nachlazení, které přestál loni, s ní vůbec nesouvisí.“

Naděje to byla skutečně malá. Cestou do Číny Temeraire prodělal krátkou nemoc, která odezněla po necelých deseti dnech v Kapském Městě, a proto ji v ten čas přešli mávnutím ruky jako bezvýznamné nachlazení. Až jeho nynější odolnost vůči nákaze probudila v Keynesovi podezření, že by snad mohlo jít o jednu a tutéž chorobu. Ale i kdyby se nemýlil, neznamenalo to ještě, že musí existovat lék, a i kdyby lék existoval, nemuselo být snadné ho najít; a i kdyby ho našli, nemuseli ho přivézt dost rychle na to, aby pro mnoho nemocných nebylo pozdě.

„A v žádném případě nemohu vyloučit možnost,“ dodal mrzutě, „že neexistuje vůbec žádný lék; mnoha

souchotinářům například dočasně prospělo teplejší podnebí.“

„Je mi srdečně jedno, jestli za to může podnebí, voda nebo strava. I kdybych měla všechny draky, co jich v Anglii máme, naložit na lodě a nechat odvézt na léčení do Afriky, můžete si být jist, že to udělám,“ odvětila Jane. „Už to, že máme nějaký důvod k optimismu, mě těší skoro stejně jako to, že možná existuje lék, a vy mi tu radost nemůžete vzít.“

Pro toho, kdo již nedoufal, je i malá naděje lepší než žádná a stojí mu za jakoukoli námahu. „Laurenci, přestože se vás nerada znovu vzdávám, musíte se s Temerairem vydat na cestu,“ řekla a předala mu jeho rozkazy, psané ve spěchu a stěží čitelné. „Musíme spoléhat na to, že si sám nejlépe pamatuje, co mu tehdy chutnalo a co by mohlo být základem léku. Divocí draci si zatím vedou nad očekávání dobře, zaplať pánbůh, a to nedávné zajetí špeha by snad mohlo, s trochou štěstí, zbavit Bonaparta chuti posílat sem stále lepší draky.

A pošlu s vámi i celou vaši formaci,“ pokračovala. „Jsou to naléhavé případy, protože onemocněli mezi prvními; dá-li Bůh a přivezete je zpátky domů zdravé, můžete s nimi ohlídat průliv, než vyléčíme ostatní.“

„Takže se přece jen zase uvidím s Maximem a Lily,“

zaradoval se Temeraire a nedal jinak, než že je musejí hned navštívit. Jen co přistáli na holém palouku, kde spal Maximus, Berkley už jim běžel naproti, popadl Laurence za

paže, a div s ním netřásl, jak zuřivě naléhal: „Prokristapána, řekněte, že je to pravda, a ne nějaká zatracená báchorka!“ A když mu to Laurence potvrdil, odvrátil se a skryl tvář.

Laurence dělal, že to nevidí. „Temeraire, myslím, že máš povolený postroj, tamhle na levém boku, prověř to,“ zavelel rázně, aby Temeraire přestal zírat na Berkleyho ohnutá ramena.

„Ale pan Fellowes ho seřizoval ani ne před týdnem,“

namítl Temeraire zmateně, zkusmo šťouchl do postroje čumákem, vzal jemně do zubů jeden z řemenů a zatáhl za něj. „Ne, sedí dokonale; nezdá se mi ani trochu povolený.“

„No to se podívejme,“ přerušil jej zhurta Berkley, který se mezitím opanoval. „Vyrostls o dobrých dvanáct stop od té doby, co jste odpluli do Číny, viď? A vy taky vypadáte k světu, Laurenci; čekal bych, že budete otrhaný jako dráteník.“

„Bezprostředně po návratu bych vám tak jistě připadal,“

odvětil Laurence a stiskl mu ruku. Oplatit mu tu lichotku nemohl: Berkley viditelně zhubl, o dobrých pětaosmdesát liber, a jeho vzhledu to neprospělo; tváře mu plandaly jako vytahané kapsy.

Maximus vypadal ještě zuboženější než minule, nádherná rudozlatě šupinatá kůže se mu kolem šíje krabatila a z hrudi mu visela, podepřená mohutnou klenbou páteře a lopatek jako stanovou konstrukci, a propadlé boky mu nadouvalo cosi, v čem Laurence tušil zduřelé vzdušné vaky.

Oči měl přivřené a z jeho pootevřených čelistí vycházelo tenké chroptění a pramínek slin, který na zemi tvořil louži; nozdry měl pokryté zaschlým a odlupujícím se hlenem.

„Za chvilku se probere a s radostí vás oba přivítá,“ řekl ochraptěle Berkley, „ale teď bych ho nerad budil, když odpočívá. S tou zatracenou rýmou nemůže pořádně spát, a nejí ani čtvrt toho, co by měl.“

Temeraire, který přišel na palouk s nimi, ani nedutal, jen nehybně seděl, přikrčený, s krkem prohnutým dozadu jako nervózní had a nemrkajícíma očima pevně upřenýma na Maxima, který ani ve spánku nepřestával sípat. Laurence a Berkley hovořili ztišenými hlasy o cestě, která je čekala.

„V Kapsku budeme za necelé tři měsíce,“ odhadoval Laurence, „soudě podle naší loňské plavby, a tehdy jsme si museli nejprve probít cestu průlivem, což nás zdrželo.“

„Ať to trvá třeba rok, lepší plavit se na lodi za nějakým cílem, a třeba se s ní i potopit, než se tu takhle válet,“ odtušil Berkley. „Do rána jsme sbalení, a tenhle kolohnát se pořádně nažere, i kdybych mu měl ty krávy nahnat do chřtánu.“

„My někam poplujeme?“ zeptal se Maximus ospale, hlasem tak slabým, že ho málem nebylo slyšet, pak odvrátil hlavu a několikrát si dunivě odkašlal a odplivl do jámy vyhloubené a vystlané listy jen pro ten účel. Promnul si oči o přední nohu, aby se zbavil ospalků, a když poznal

Temeraira, zvedl hlavu a jeho pohled se zvolna projasnil.

„Tak už jste zpátky. Bylo to v Číně zajímavé?“ zeptal se.

„To ano, ale,“ vyhrkl Temeraire, „je mi líto, že jsem tu nebyl, když jste všichni onemocněli; moc líto,“ a smutně svěsil hlavu.

„Vždyť je to jen nachlazení,“ řekl Maximus, a po dalším záchvatu kašle dodal sebejistě: „Brzy budu zase zdravý jako řípa; jsem jenom unavený.“ Sotva to dořekl, zavřel oči a znovu upadl do lehkého polospánku.

„Tihle to snášejí nejhůř,“ povzdechl si Berkley, když Laurence odváděl pryč; i Temeraire se z palouku potichounku odplížil, aby mohli znovu vzlétnout, aniž by Maxima vzbudili. „Všichni královští ryzáci. To ta jejich zatracená váha; nežerou, takže jim ubývá svalstvo, až jednoho dne přestanou dýchat. Už jsme přišli o čtyři, a Laetificat se nedožije léta, jestli nenajdeme ten lék.“ Neřekl, ani nemusel, že Maximus je na řadě hned po Laetificat, pokud neumře dřív.

„Najdeme ho,“ pronesl Temeraire odhodlaně, „najdeme, najdeme, najdeme.“

*

„Doufám, že vy a vaše svěřenkyně budete v pořádku, až se vrátíme,“ řekl Laurence potřásaje Granbymu pravicí. Za

jeho zády za velikého spěchu a zmatku dokončovala posádka poslední přípravy: odplout měli zítra, s večerním odlivem, pokud je nezradí vítr, a nejpozději ráno proto museli být nalodění, se všemi draky a jejich posádkami.

Emily s Dyerem pilně skládali Laurencovo oblečení do otřískané lodní truhly, která tak tak přežila jejich poslední cestu, a Ferris přísně káral mladého hlídkaře: „Nemyslete si, že vás s tou lahví nevidím, pane Allene; okamžitě ji vylijte, slyšíte?“

V jeho posádce byla celá řada nováčků, náhradníci za ty nešťastné duše, které za jejich roční nepřítomnosti padly v boji. Jane mu je poslala k prověření a schválení už dříve, ale kvůli mučivé nejistotě posledních dvou týdnů, a těžké dřině těch předchozích, se s nimi stihl seznámit jen zběžně; a teď byla najednou každá minuta drahá a on se musel spokojit s tím, co měl. O to víc jej mrzelo, že se musí rozloučit s mužem, jehož charakter znal a rozuměl mu a na jehož pomoc by se byl rád spolehl.

„Počítám, že nás najdete rozstřílené na cucky,“ odvětil Granby, „půlku Anglie v plamenech a Arkadyho s jeho bandou, jak oslavují mezi troskami a rožní si krávy; jinak bude všechno v nejlepším pořádku.“

„Vyřiďte ode mě Arkadymu, ať to tu dobře hlídají,“ řekl Temeraire a opatrně natahoval krk, aby neshodil postrojníky, kteří mu pobíhali po hřbetě, „a že se určitě co nevidět vrátíme, tak ať si nemyslí, že mu teď patří celá

Anglie, když dostal medaili,“ uzavřel, i po tolika dnech stále rozmrzelý.

V rozhovoru pokračovali nad šálkem čaje, když vtom přišel pro Laurence mladý hlídkař: „Promiňte, pane, ale je tu nějaký pán a chce vás vidět, na velitelství,“ oznámil chlapec.

„ Černý pán,“ dodal s nádechem údivu, a tak se musel překvapený Laurence rozloučit s Granbym rychleji.

Vešel do důstojnického salonku; jeho návštěvník byl nezaměnitelný, přesto Laurence chvíli lovil v paměti jeho jméno: reverend Erasmus, misionář, kterého mu představil Wilberforce na večírku před čtrnácti dny - tak nedávno?

pomyslel si Laurence s údivem. „Buďte vítán, pane; ale obávám se, že jste mě zastihl v největším shonu,“ řekl a pokynul sloužícím, které samotné nenapadlo, že by měli přinést občerstvení. „Zítra vyplouváme - sklenku vína?“

„Jen šálek čaje, děkuji,“ odpověděl Erasmus. „To vše je mi známo, kapitáne; odpusťte, prosím, že vás přepadám v takový čas a bez ohlášení. Byl jsem dnes ráno s panem Wilberforcem, když mu přišel váš dopis se sdělením, že odjíždíte do Afriky: a musel jsem přijít, abych vás poprosil, zda byste mě nevzal s sebou.“

Laurence mlčel. Podle lodního řádu měl plné právo přizvat si na palubu určitý počet hostů; kapitán transportovaného draka měl v tomto ohledu stejné výsady jako samotný kapitán lodi. Situaci však komplikovalo, že se měli plavit na Allegianci, jíž velel kapitán, který byl sice

jedním z Laurencových nejbližších přátel, a kdysi dokonce jeho lodním důstojníkem, ale za nemalou část svého majetku vděčil rozsáhlým plantážím své rodiny v Západní Indii obdělávaným otroky. Sám Erasmus, uvědomil si Laurence zdrceně, možná kdysi dřel právě na jejich plantážích: část pozemků Rileyho otce, pokud si dobře pamatoval, se nacházela na Jamajce.

Nehledě na napjatou atmosféru, jakou mohly vyvolat hluboké rozdíly v politickém smýšlení mezi osazenstvem lodi, Laurence již dříve několikrát nedokázal utajit svůj názor na otroctví, a zasel tím mezi sebe a Rileyho semeno sváru. Přivést nyní na palubu pasažéra, jehož přítomnost by se jevila jako nevyřčené a nevyvratitelné pokračování jejich sporu, působilo jako vědomá urážka.

„Pane,“ odvětil Laurence pomalu, „říkal jste, že jste byl unesen z Luandy? My ale plujeme do Kapského města, daleko na jih; tam žije jiný národ, než je ten váš.“

„Darovanému koni na zuby nehleď,“ odvětil Erasmus prostě, „a já se modlil jen za plavbu do Afriky. Jestliže mi Bůh nabízí cestu do Kapského města, nemohu ji odmítnout.“

Tím svou žádost uzavřel a dál jen seděl a čekal, s tmavýma očima klidně upřenýma přes stůl na kapitána.

„V tom případě jsem vám k službám, reverende,“ odpověděl Laurence, jak musel, „ale jen pokud se stihnete včas uchystat; nesmíme promeškat odliv.“

„Děkuji vám, kapitáne.“ Erasmus vstal a energicky mu potřásl rukou. „Nemusíte mít obavy; v pevné víře ve váš souhlas začala již moje žena s přípravami a nyní je na cestě i se všemi našimi světskými statky, jichž není mnoho,“ dodal.

„Budu tedy doufat, že se zítra znovu uvidíme,“ řekl Laurence, „v doverském přístavu.“

*

Allegiance vypadala nezvykle podsaditá, jak na ně čekala v chladném, slunném dopoledni, s obnaženými pahýly stožárů, jejichž košové čnělky a ráhna dosud ležely na palubě, a s kyklopskými řetězy svých spuštěných kotev, hlavních i přenosných, které tiše sténaly, jak se loď houpala na vlnách. Do přístavu připlula před čtyřmi týdny; Laurence s Temerairem tedy nakonec nepřilétli do Anglie o mnoho dříve, než jak by byli připluli, kdyby přece jen cestovali po moři.

„Na zpoždění nežehrejte; jsem příliš šťastný, že vás vidím živé a zdravé a že vaše kostry neleží v nějakém himálajském průsmyku,“ řekl Riley potřásaje mu dychtivě rukou málem ještě dřív, než Laurence sestoupil z Temerairova hřbetu. „A navíc jste nám přivedli ohňometnici. Ano, jak bych o ní mohl neslyšet; v námořnictvu se ta zpráva šíří rychlostí blesku, a lodě

blokády se prý u Guernsey přetlačují, jen aby mohly dalekohledy sledovat, jak spaluje tu starou haldu kamení.

Každopádně mám radost, že spolu zase poplujeme na jedné lodi,“ pokračoval, „a přestože se budeme o to víc mačkat, doufám, že si vyjdeme vstříc, aby se nám všem cestovalo pohodlně; je vás sedm, že?“

Mluvil s tak upřímnou vřelostí a zájmem, že si Laurence připadal jako pokrytec a rychle ze sebe vysypal: „Ano, je nás plný počet; a musím vám ještě říct, kapitáne, že s sebou přivádím jednoho pasažéra, i s rodinou. Je to misionář na cestě do Kapska, a obrátil se na mě teprve včera odpoledne-je to propuštěnec.“

Těch slov litoval, jen co je vyřkl. Mínil tu věc uvést diplomatičtěji; teď viděl, že z provinilosti jednal neohrabaně a necitelně. Riley mlčel. „Mrzí mě, že jsem vás nemohl upozornit dříve,“ pokusil se Laurence o omluvu.

„Rozumím, samozřejmě si můžete pozvat, koho chcete,“

odvětil Riley úsečně, dotkl se klobouku a bez dalších slov odešel.

Když se o chvíli později reverend Erasmus naloďoval, nesnažil se Riley ani předstírat zdvořilost, dokonce kněze ani nešel přivítat, což by Laurence považoval za urážku na místě kteréhokoli hosta, natož duchovního; když ale viděl, jak pastorovu ženu se dvěma malými dětmi nechávají sedět v titěrném člunu, který pro ně vypravili, a nikdo se nemá

k tomu, aby jim spustil závěsné sedátko a vytáhl je na palubu, ztratil trpělivost.

„Madam,“ zavolal, nakloněný přes zábradlí, „prosím, zachovejte klid a držte si své děti; hned vás naložíme.

Nelekněte se, prosím,“ pak se narovnal a řekl: „Temeraire, vyzvedl bys ten člun, aby dáma mohla nastoupit?“

„Beze všeho, a budu moc opatrný,“ řekl Temeraire, naklonil se přes bok lodi - kterou z druhé strany bezpečně vyvažoval Maximus, vzdor své vyhublosti stále nesmírně těžký -, obrovským pařátem opatrně uchopil loďku a zvedl ji z vody, zatímco posádka lodi hlasitě vyjadřovala své zděšení a obě dívenky se tiskly ke své stoicky vyhlížející matce, která si nedovolila dát najevo ani náznak úzkosti.

Stačil okamžik, a Temeraire už pokládal člun na dračí palubu.

Laurence nabídl paní Erasmové ruku: mlčky ji přijala, sestoupila na palubu a obrátila se, aby vyzvedla z člunu nejprve své děti, jedno po druhém, a pak svůj cestovní vak a příruční kabelu. Byla to vysoká žena se strohou tváří, mohutnější postavy a výrazně tmavší pleti než její manžel, s vlasy přísně sepnutými pod čistě bílým šátkem. Její dvě dcerky ve sněhobílých zástěrkách se držely pevně za ruce, poslušny přísného napomenutí, ať nehlučí a nepletou se dospělým pod nohy.

„Rolandová, doprovod, prosím, naše hosty do kajuty,“

pobídl Laurence tiše Emily doufaje, že v její přítomnosti

budou klidnější. K jeho lítosti bylo na čase přestat utajovat Emilyino pohlaví. Po více než roce dospívání už její postava slibovala tvary podobné těm, jimiž se pyšnila její matka, a brzy by nemohli nikoho oklamat, takže mu napříště nezbývalo než se tvářit jako by nic a doufat, že všechno dobře dopadne; v případě Erasmových naštěstí nebylo důležité, jak budou smýšlet o Emily nebo o letectvu, protože chtěli zůstat v Africe.

„Nemáte se čeho bát,“ informovala Emily děvčata bezstarostně, když je vedla pryč a viděla jejich vytřeštěné oči, „rozhodně ne draků. Ale při poslední plavbě nás potkala strašlivá bouře.“ Moc je tím neuklidnila; cupitaly za ní do kajuty krotké jako ovečky.

Laurence se obrátil zpět k poručíku Franksovi, který velel posádce člunu a který se od chvíle, kdy je Temeraire posadil na palubu mezi sedm draků, nezmohl na slovo.

„Temeraire jistě rád uloží váš člun zpátky do závěsu,“

navrhl, když ale viděl, jak mladík zoufale blekotá, špatné svědomí ho přimělo dodat: „Ale možná jste se měli ještě pro někoho vrátit,“ a po Franksově úlevném přitakání řekl Temerairovi, ať posadí člun zpátky na vodu.

Pak sešel do podpalubí, do své kajuty, která byla oproti předchozí plavbě mnohokrát menší, protože nyní se musel o tentýž prostor dělit s šesti dalšími kapitány; dostal ale jeden z předních pokojů, s příďovým oknem, lepší než většina kajut, v jakých se musel tísnit v dobách své služby u

námořnictva. Nemusel čekat dlouho: Riley přišel a zaklepal - zbytečně; dveře byly dokořán - a zeptal se Laurence, zda by nemohl na slovíčko.

„To stačí, pane Dyere,“ pokynul Laurence mladému běžci, který právě rovnal jeho věci, „jděte se, prosím, podívat, jestli Temeraire něco nepotřebuje, a pak se můžete věnovat studiu,“ protože nestál o publikum.

Dveře se zavřely a Riley řekl chladně: „Doufám, že jste spokojen s ubytováním.“

„Jsem.“ Laurence nechtěl být tím, kdo začne hádku; trvá-li na ní Riley, ať si poslouží.

„Pak vám musím s politováním sdělit,“ pokračoval Riley, spíše bledý vzteky, než že by něčeho litoval, „s velkým politováním vám musím sdělit, že jsem obdržel hlášení, jemuž bych stěží uvěřil, kdybych onu událost neviděl na vlastní oči -“

Zatím ještě nezvyšoval hlas; a než dokončil první větu, rozlétly se dveře a dovnitř nahlédla Catherine Harcourtová.

„Promiňte, prosím,“ řekla, „ale hledám vás už dvacet minut, kapitáne Riley; tahle loď je učiněný leviatan. Ne že bych si na ni chtěla stěžovat. Samozřejmě jsme vám velmi vděční za odvoz.“

Riley vykoktal zdvořilou odpověď, s pohledem jako přikovaným k temeni její hlavy. Během jejich prvního setkání, které netrvalo o mnoho déle než den a navíc se odehrávalo bezprostředně po bitvě, v ní nepoznal ženu.

Catherine byla štíhlejší než Jane, vlasy měla podle svého zvyku stažené do zaplétaného copu a její široká, přívětivá, větrem ošlehaná tvář s pihovatým, sluncem opáleným pršinosem mohla nic netušícího člověka snadno zmást.

Během jejich cesty do Číny se však tajemství provalilo, a Riley byl tím odhalením hluboce šokován a pohoršen.

„A doufám, že jste pohodlně - že vaše kajuta -“ koktal nevěda, jak ji oslovovat.

„Ano, mé kufry už naložili; počítám, že je časem najdu,“

odvětila Harcourtová, mimoděk nebo záměrně slepá k Rileyho trapným rozpakům. „Ale to je vedlejší; jde o ty kádě s pískem, které má mít Lily pod hlavou. Moc mě mrzí, že vás s tím musím obtěžovat, ale nevíme, kam je máme složit: musíme je mít blízko dračí paluby pro případ, že by dostala záchvat kýchání a my je museli rychle vyměnit.“

Kyselina dlouhokřídlatců, kdyby jí nestálo nic v cestě, by se mohla snadno proleptat skrz celou loď a potopit ji, a kapitán proto věnoval tomuto problému maximální pozornost, odpovídal energicky a v zaujetí praktickými záležitostmi zapomněl na rozpaky. Když se dohodli na tom, že kádě složí v lodní kuchyni, přímo pod dračí palubou, Catherine přikývla, poděkovala mu a dodala: „Povečeříte s námi dnes večer?“ - ta přátelská nabídka nemohla přijít v méně vhodnou chvíli, přestože na ni měla Catherine samozřejmě plné právo: technicky vzato byla Laurencovou nadřízenou, neboť formálně zůstávali on a Temeraire

součástí Lilyiny formace; ačkoli Temeraire už byl pod samostatným velením tak dlouho, že i sám Laurence na to často zapomínal.

Naštěstí bylo to pozvání proneseno neformálně, takže nepůsobilo nezdvořile, když Riley odpověděl: „Děkuji vám, ale dnes v noci musím být bohužel na palubě.“ Catherine tu zdvořilou omluvu přijala, kývla na rozloučenou a nechala je znovu o samotě.

Bylo hloupé pokračovat v hádce poté, co byly její první plameny takto ztlumeny; kapitáni se však nenechali odradit, a po výměně několika umírněnějších názorů řekl Riley: „A doufám, pane, že víckrát nebudu muset být svědkem toho, jak jsou posádka lodi nebo její čluny vystaveny, promiňte, že to tak musím nazvat, otevřenému vměšování, a to nejen se svolením, ale přímo na pokyn -“ na což Laurence bleskově zareagoval: „A pokud jde o mne, kapitáne Riley, nerad bych byl u posádky jedné z lodí Jeho Veličenstva znovu svědkem tak hrubého pohrdání nejen obecně uznávanými pravidly slušného chování, ale samotnou bezpečností cestujících, neřkuli úmyslného nactiutrhání -“

Brzy byli oba zase v ráži a hádali se tak hlučně, jak se dalo očekávat od mužů zvyklých nahlas poroučet, a jimž to, že se dávno znají, umožňuje dotýkat se nejpalčivějších míst.

„Nemůžete tvrdit,“ rozčiloval se Riley, „že dobře neznáte služební postup stanovený pro takové případy; na to se vymlouvat nemůžete. Vaše povinnosti jsou vám dobře

známy. Záměrně a bez dovolení jste vydal mou posádku na milost a nemilost svému drakovi. Kdybyste chtěl, mohl jste požádat o spuštění sedátka -“

„Kdybych si byl pomyslil, že na lodi, jejíž chod jsem dosud považoval za bezchybný, bude takové žádosti zapotřebí ve chvíli, kdy má na palubu vstoupit dáma -“

opáčil Laurence.

„Pod tím slovem si patrně každý představujeme něco jiného,“ odsekl Riley jízlivě.

Bylo vidět, že se za tu poznámku zastyděl, jen co ji vypustil z úst, ale Laurence neměl chuť čekat, až ji odvolá, a pravil zlostně: „Velice by mě mrzelo, kdybych vám musel přisuzovat nečestné pohnutky, sobecké motivy, jaké mohou vést džentlmena k tomu, aby nepřístojnými poznámkami zpochybňoval charakter a čest ženy duchovního, kterou vůbec nezná, a nemá proto nejmenší důvod jí pohrdat, leda by to dělal proto, aby nemusel zpytovat své vlastní svědomí -“

V tu chvíli se bez zaklepání rozlétly dveře a do kajuty strčil hlavu Berkley. Oba kapitáni okamžitě zmlkli, jednomyslně pobouření tou naprostou neúctou k soukromí a lodní etiketě. Berkley jejich pohledům nevěnoval pozornost.

Byl neoholený a vychrtlý; Maximus měl po krátkém přeletu z pevniny na loď neklidné spaní a Berkley toho nenaspal o mnoho víc. Vybafl na ně: „Na palubě slyšíme každé slovo; Temeraire co nevidět vytrhá prkna a strčí sem čumák.

Prokristapána, jděte si natlouct frňáky někam dolů, kde vás nebude slyšet, a nerušte nás.“

Ta nestoudná výzva, která by se hodila spíš pro pár školáků než dospělých mužů, sice nebyla vyslyšena, ale hádka díky Berkleyho otevřené výtce utichla a Riley se odporoučel.

*

„Bohužel vás musím poprosit, jestli byste ode dneška nedělala mně a kapitánu Rileymu prostředníka,“ požádal Laurence Catherine poté, co utišil svůj hněv, jak nejlépe mohl, rychlým přecházením po těsné kajutě. „Vím, dohodli jsme se, že si to vyřeším sám, ale věci se vyvinuly tak, že -“

„Jistě, Laurenci, nemusíte mi nic vysvětlovat,“ přerušila jej věcně, a on si musel znovu povzdechnout nad nedostatkem diskrétnosti svých kolegů letců; pravidlo, že člověk má na lodi alespoň předstírat, že neslyšel ani to, co v žádném případě nemohl přeslechnout, bylo tak hluboce vžitou součástí jeho chápání lodní etikety, že nevěděl, jak reagovat na jejich otevřenost, „a aby byl klid, nechám ho večeřet v soukromí, místo abych ho zvala k nám. Doufám ale, že se brzy usmíříte. Jaký smysl mají takové hádky, když máme před sebou tři měsíce společné plavby? Leda byste chtěl, abychom si krátili čas klevetěním o vašem sporu.“

Laurence ani v nejmenším netoužil být předmětem drbů, věděl však, že Catherinin optimismus není opodstatněný.

Mezi ním a Rileym nezazněla žádná neodpustitelná slova, ale mnoho nezapomenutelných, nejedno z jeho vlastních úst, a i kdyby se v zájmu zachování důstojnosti nemuseli jeden druhému úplně vyhýbat, Laurence cítil, že jejich vztah už sotva kdy bude tak přátelský, jako býval. Uvažoval, jestli to z části nezavinil sám tím, že o Rileym i nadále smýšlel až příliš jako o svém podřízeném; jestli vůči němu nevystupoval příliš arogantně.

Zatímco se loď chystala zvednout kotvy, šel se posadit k Temerairovi. Dobře známé výkřiky a povely mu zněly podivně cize; nikdy by nečekal, že se bude cítit tak vzdálený lodnímu životu; skoro jako by ani nikdy nebyl námořníkem.

„Podívej, Laurenci, tamhle,“ zvolal Temeraire; na jih od přístavu se na obloze objevil malý neuspořádaný houf draků letících od základny: na Cherbourg, odhadoval Laurence z dosavadní dráhy jejich letu. Dalekohled po ruce neměl, a draci na tu vzdálenost nevypadali o mnoho větší než hejno ptáků, příliš malí na to, aby mohl rozeznat jejich skvrny; jeden z nich však za letu náhle vychrlil krátký, ale intenzivní plamen, proti modrému nebi zářivě žlutooranžový: byla to Iskierka, vyslaná spolu s hrstkou divokých draků na svůj první skutečný hlídkový let - důkaz toho, v jak zoufalé situaci se letectvo nachází.

„Kdy už vyplujeme, Laurenci?“ ptal se Temeraire; nemohl se dočkat, až budou na cestě. „Jestli spěcháme, rád nás popotáhnu, kdykoli,“ a ohlédl se na Dulcii, která neklidně podřimovala na jeho zádech a tu a tam ošklivě zakašlala, aniž otevřela oči.

Ona a Lily, která ležela s hlavou zabořenou až po výčnělky v dřevěné kádi s pískem, byly přesto v mnohem lepší kondici než zbytek formace; chudák Maximus si musel let k lodi rozdělit na několik krátkých etap, a i tak se nalodil jen s obtížemi. Vyhradili mu celou zadní část dračí paluby, kde nyní spal nedbaje horečného shonu, který kolem něj vypukl během příprav k vyplutí. Nitidus se svalil vyčerpáním k Maximovu boku v místech, kde si Pascalův modrák hověl na zádech i při minulé plavbě, a Immortalis s Messorií, oba bledě citrónově žlutí jako vanilkový krém, se choulili každý z jedné strany k Lily uprostřed paluby.

„Ty kotvy bych vytáhl natotata,“ dodal Temeraire.

Hlavní stěžně již byly vztyčeny, ráhna osazena, a muži teď přitahovali loď ke kotvě: do obrovského čtyřpatrového vratidla se mohlo opřít čtyři sta a více mužů - tolik, kolik jich bylo potřeba k vytažení mohutné příďové kotvy.

Většina námořníků na palubě byla již navzdory rannímu chladu svlečená do půl těla; Temeraire by jim jistě mohl pomoci, Laurence si však nedělal iluze o tom, jak by byla taková nabídka přijata.

„Jenom bychom jim překáželi,“ řekl, „bez nás to zvládnou rychleji.“ Položil Temerairovi ruku na bok, odvrátil oči od práce, na níž se nemohli podílet, a upřel pohled na otevřené moře.

II

Kapitola 6

„Uf,“ vydechl Temeraire prazvláštním tónem, prudce se předklonil a veškerý volný prostor před sebou mohutně pozvracel štiplavě páchnoucí kaší, v níž byly vidět zbytky banánovníkových listů, kozích rohů, kokosových skořápek a zelených provazců chaluh zalitých neurčitě nažloutlou břečkou obsahující těžko rozeznatelné cáry kůže a úlomky rozdrcených kostí.

„Keynesi!“ zařval Laurence, který jen tak tak stihl uskočit, a na dva nešťastné šamany, kteří jim nabídli tenhle poslední lektvar, se obořil slovy: „Vy dva se pakujte, a ten patok si vezměte s sebou.“

„Ne, jen ho tu nechte, prosím, i s receptem,“ řekl Keynes, trochu nejistě přistoupil ke kotlíku, který zaříkávači přinesli, a naklonil se, aby k němu přičichl. „Emetikum se nám může v budoucnu hodit, pokud nezvracel pouze z přejedení; bylo ti zle už předtím?“ vyptával se Temeraira, který jen tiše zasténal a zavřel oči; ležel nešťastně a schlíple kousek stranou od toho, co ještě nedávno bylo obsahem jeho žaludku a z čeho se nyní i v přehřátém letním vzduchu nepříjemně kouřilo. Laurence si zakryl ústa a nos

kapesníkem a pokynul značně neochotné pozemní posádce, ať přinesou lopaty na hnůj a okamžitě ty zvratky zakopou.

„Jestli za to nemůže ta protea,“ mumlal si pro sebe Dorset, když klacíkem lovil z kotlíku zbytky ostnatého květu. „Tu jsme ještě v žádném receptu neviděli: kapská květena má oproti zbytku rostlinné říše zcela jedinečnou stavbu. Musím poslat děti pro pár exemplářů.“

„Jakkoli nás může těšit, že jsme vám dodali kuriozitu, jsem si jist, že minule tu nic podobného nejedl. Možná byste měl raději zvážit další postup, ze kterého by se mu nezvedal žaludek,“ utrhl se na něj Laurence, a šel raději k Temerairovi, než mohl dát další průchod své mrzutosti a zklamání. Položil mu ruku na zvolna oddechující čumák a Temeraire v pokusu o statečné gesto zaškubal límcem.

„Rolandová, jděte s Dyerem a přineste od mola trochu mořské vody,“ řekl Laurence, a hadříkem namočeným v chladné vodě pak otíral Temerairovi čumák a čelisti.

V Kapském městě byli už dva dny, a většinu času trávili experimentováním: Temeraire bez nejmenších protestů očichal a zhltl, cokoli mu kdo podal, aby si osvěžil paměť a aby náhodou neodmítl něco, co by mohl být lék; zatím však bez zjevných výsledků, a Laurence byl hotov prohlásit tuto epizodu za neúspěšnou, ať si doktoři říkají, co chtějí.

Nevěděl, jak by jim v tom mohl zabránit; měl však dojem, že zkoušejí jedno místní šarlatánství za druhým, aniž mají

naději v jejich účinnost podloženou čímkoli konkrétním, a lehkomyslně si tak zahrávají s Temerairovým zdravím.

„Už je mi mnohem lépe,“ řekl Temeraire, ale oči se mu klížily vyčerpáním, a následujícího dne nechtěl jíst vůbec, jen zaprosil: „Dal bych si trochu čaje, pokud by vás to příliš neobtěžovalo.“ Kung Su mu tedy uvařil z týdenních zásob plný kotel nápoje, který posádka ke kuchařově nelibosti osladila celou cihlou cukru. Když čaj vystydl, Temeraire ho s velkou rozkoší vypil a vzápětí se hrdě prohlásil za uzdraveného; přesto se zatvářil sklesle, když Emily s Dyerem přifuněli zpátky z trhu ověšení síťovými taškami a balíky s novým nákupem, který páchl na deset yardů.

„Copak to tu máme,“ mumlal Keynes a začal s Kung Suem probírat suroviny: mnoho druhů místní zeleniny, včetně dlouhého, povislého plodu připomínajícího přerostlou sladkou bramboru, který Kung Su pochybovačně zvedl a několikrát jím udeřil o zem; na slupce se neobjevila ani prasklinka, dokud ho nedonesl do pevnosti kováři, který ho rozbil perlíkem.

„To je plod salámovníku,“ vysvětlovala Emily. „Ale možná ještě není úplně zralý; a taky jsme sehnali trochu chua ťiao, od jednoho malajského trhovce,“ dodala a ukázala Laurencovi košík plný pálivých načervenalých tobolek, které si Temeraire minule tak oblíbil.

„Tu houbu ne?“ zeptal se Laurence: myslel tím onen nechutně čpící druh, na který si všichni živě pamatovali

z minulé návštěvy Kapského města a který při vaření učinil celou pevnost takřka neobyvatelnou svými odpornými výpary. Za svých námořnických let si Laurence osvojil bezděčnou víru v nepříjemné medikamenty, a v skrytu duše proto vkládal největší naděje právě do tohoto plodu. Houba to však byla nepochybně divoce rostoucí, nepěstovaná: nikdo s trochou zdravého rozumu by ji dobrovolně nejedl, a zatím nebyla nikde k sehnání, za žádnou cenu.

„Našli jsme kluka, který uměl trochu anglicky, a řekli jsme mu, že jim zaplatíme ve zlatě, když nám ji přinesou,“

hlásil Dyer; minule jim tu houbu přinesl, spíše jen jako kuriozitu, houf domorodých dětí.

„Možná tyhle tobolky, v kombinaci s jinými zdejšími plody,“ nadhodil Dorset zkoumaje chua ťiao a přehrabuje se v nich prstem. „Ty by se daly použít k přípravě stovek pokrmů.“

Keynes si odfrkl, narovnal záda ohnutá ke zkoumaným exemplářům, oprášil si ruce, otočil se na Kung Sua a zavrtěl hlavou. „Ne, dopřejme jeho střevům ještě den odpočinku, ať vyloučí tu nezdravou šlichtu. Stále více se kloním k názoru, že jestli má mít tahle anabáze nějaký užitek, musí z nich tu nemoc vyhnat zdejší podnebí.“

Klackem, jímž předtím obracel zeleninu, dloubl do země, suché a tvrdé do hloubky několika palců a držící pohromadě jen díky tuhému koberci krátké žluté trávy s kořínky jako pavučina, tenkými a dlouhými. Pár dní po

začátku března tu bylo léto v plném proudu a trvale horké počasí měnilo slehlou, obnaženou zem v rozpálenou plotnu, která se kolem poledního jen tetelila žárem.

Temeraire rozlepil oko přivřené posilujícím spánkem.

„Je tu příjemně, ale na nádvoří u Loch Lagganu je skoro stejně teplo,“ pronesl skepticky. Keynesova teorie byla tak či onak neuspokojivá, neboť se nedala ověřit, dokud nedorazí ostatní draci.

A zatím tu byli sami, ačkoli Allegiance měla připlout každým dnem. Jakmile se loď přiblížila na dolet Kapsku, sebral Laurence ranhojiče a nejnutnější množství mužů a zásob a vyrazil s Temerairem napřed, aby mohli začít s tímhle zoufalým pátráním.

Nebyla to pouhá záminka: v rozkazech stálo černé na bílém nejrychleji, jak bude možné, a Maximův drásavý, chrchlavý kašel je poháněl jako ostruha ve slabinách. Přesto byl Laurence poslední, kdo by litoval, že musí opustit loď.

On a Riley se totiž ani v nejmenším neusmířili.

*

Laurence se o to několikrát pokusil: při jedné příležitosti, po třech týdnech plavby, když se náhodou míjeli v podpalubí, zastavil a nadzdvihl klobouk; ale Riley se jen dotkl krempy svého klobouku a prosmekl se kolem, rudý

jako pivoňka. To Laurence zatvrdilo na další týden, dost dlouho na to, aby odmítl nabízený podíl na mléce jedné z lodních koz, když ta, kterou obstaral sám, přestala dojit a byla obětována drakům.

Pak v něm opět zvítězila lítost, a zeptal se Catherine přímo na palubě tak, aby to musel slyšet každý, kdo měl uši: „Co kdybychom kapitána a jeho lodní důstojníky pozvali na večeři?“ Takže když byla pozvánka oficiálně předána, nemohlo být pochyb o tom, že byla míněna jako smířlivé gesto. Riley se svými důstojníky sice přišel, ale až do konce večeře zůstal odtažitý, a mluvil, jen když se ho na něco zeptala Catherine, a to ještě na půl úst a s pohledem zarytým do talíře. Jeho důstojníci přirozeně nemohli mluvit, dokud nebyli tázáni kapitánem, svým nebo cizím, a večeře se proto odbývala v podivném tichu, kdy i mladším letcům svazoval jazyky strach, aby svým chováním neporušili protokol.

Při takovém trvalém rozkolu mezi důstojníky dávala posádka lodi stále otevřeněji najevo svou nevoli vůči drakům a jejich letcům, jíž se ostatně nikdy zvlášť netajila.

Jejich nevraživost pochopitelně tlumil strach, i u těch, kteří se již s Laurencem a Temerairem plavili na jejich pouti do Číny. Mezi sedmi draky a jedním byl velký rozdíl, a náhlé záchvaty kašle a kýchání, jimiž nebozí draci trpěli, je činily o to nevyzpytatelnějšími v očích prostých námořníků; ti se pak často zdráhali šplhat na přední stěžeň, neboť se nacházel příliš blízko dračí paluby.

Co bylo horšího, jejich důstojníci je za takovou neochotu nekárali dost důrazně, a následky na sebe nenechaly dlouho čekat: u Zeleného mysu byli muži na dračí palubě příliš pomalí při přehazování kosatky a předních košových stěhovek, nestihli loď včas obrátit proti větru, a museli ji proto honem stočit přes příď. Draky to při té otáčce smýklo tak prudce, že se rozkašlali, a hned nato se z nepříjemnosti stala málem tragédie: Nitidus se skutálel z Temerairova hřbetu a vrazil z boku Lily do hlavy.

Kluzká díže plná mastného písku s těžkopádnou majestátností sklouzla z paluby a v mžiku zmizela v hlubinách. „Přes bok, má drahá, dej hlavu přes bok,“

křičela Catherine, zatímco celá její posádka běžela dolů do kuchyně pro náhradní díži. Lily se s vypětím všech sil odstrčila dopředu, nejistě se přidržela okraje lodi a vysunula hlavu nad vodu, se svaly na plecích křečovitě vyboulenými, jak zadržovala kašel; z kostěných výčnělků jí odkapávala kyselina a stékala po dehtovaném lodním boku v černých syčících stružkách: Allegiance plula proti větru, který foukal kyselinu zpátky proti lodi.

„Nemám tě zkusit přenést nad vodu?“ zeptal se Temeraire úzkostlivě, s napůl rozepjatými křídly. „Vylezeš mi na hřbet?“ - což by byl nebezpečný manévr i za ideálních podmínek a s drakem, jemuž z brady nekape jedovatá kyselina, pokud by se na něj Lily vůbec dokázala vyškrábat.

„Temeraire,“ zvolal Laurence, „zkus rozbít palubu, tady,“ a drak se otočil. Laurence si představoval, že jen vytrhá pár prken, ale on místo toho nad označeným místem zkusmo rozevřel čelisti a vydal zvláštní, přiškrcenou verzi svého obvyklého řevu: čtyři prkna praskla, z toho jedno podél kruhové kresby, a suk z něj vypadl přímo na vyděšené lodní kuchaře, kteří se v hrůze krčili a chránili si hlavy.

Otvor byl téměř dostačující: po chvilce horečného úsilí ho rozšířili a Temeraire se mohl naklonit a vyzvednout díži přímo z podpalubí. Lily zabořila tlamu do písku a kašlala a kašlala, trýznivě dlouho, v záchvatu o to horším, oč déle jej předtím zadržovala. Mastný písek syčel a čadil a čpěl výpary z kyseliny, a v palubě zela zubatá díra, jejíž ostré okraje ohrožovaly dračí břicha, a unikala tudy ven pára z kuchyně, která měla draky zespoda zahřívat.

„Zatracená práce, to už bychom se mohli rovnou plavit s Francouzy,“ hartusil Laurence na celé kolo; už předtím ho napadlo, že je neprozřetelné křižovat s tak obrovským a těžkopádným plavidlem, které je více způsobilé k starému dobrému obratu přídí šikmo proti větru, zvlášť při takové zátěži, jakou představovalo sedm draků.

Riley vyšel na důstojnickou palubu a po celé lodi se rozlehl vzteklý křik, jímž volal Owense, palubního důstojníka, k odpovědnosti a mužstvo k přidělení nových rozkazů. I Laurencův hlas však dosáhl daleko; Riley se na okamžik odmlčel, a svou tirádu pak rychle ukončil.

Za ten incident se škrobeně a formálně omluvil pouze Catherine, kterou zastavil, když ke konci dne scházela z dračí paluby do podpalubí, patrně proto, domýšlel se Laurence, aby nemusel mluvit ke všem letcům najednou.

Vlasy jí vypadávaly z copu, obličej měla začouzený a umouněný a kabát si svlékla, aby jím Lily podložila bradu v místech, kde si ji dračice odírala o okraj díže. Když ji zastavil, napřímila se, sáhla si do vlasů a úplně si je rozpustila; a jeho proslov, zajisté pečlivě připravený, se rozsypal jako domeček z karet. „Promiňte prosím - velice lituji -“ koktal nesouvisle, dočista zmatený, dokud ho unaveně nepřerušila: „Ano, ovšem, jen ať už se to, prosím, neopakuje a tesaři ať začnou s opravami hned zítra. Dobrou noc.“ Proklouzla kolem něj a zmizela v podpalubí.

Nemyslela tím nic jiného, než že je unavená a chce jít spát; ale tomu, kdo ji neznal dost dobře a nevěděl, že si nikdy nebere servítky, chce-li vyjádřit nespokojenost, to mohlo připadat kousavé; a Riley se snad skutečně zastyděl.

Tak či onak, ráno byli všichni lodní tesaři u díla ještě dříve, než se letci probudili, a pracovali bez jediného slůvka nespokojenosti či strachu, byť je zaléval pot, zvlášť když draci procitli a začali je s velkým zájmem sledovat. Do večera nejen že stihli opravit škody, ale navíc zapustili do paluby poklop umožňující přístup do lodní kuchyně pro případ, že by bylo nutno operaci s díží zopakovat.

„Já jsem spokojená,“ prohlásila Catherine, přestože Laurence to považoval za chabou kompenzaci; a když dodala, „měli bychom mu za to poděkovat,“ a vzhlédla k němu, neřekl ani slovo, natož aby se nabízel, že to udělá za ni. Když přece jen zašla za Rileym a znovu ho přizvala ke společnému stolu, záměrně se té večeři vyhnul.

*

To byl konec všem nadějím na usmíření. Po zbytek cesty si udržovali chladný odstup, a když se potkali na palubě nebo pod ní - k čemuž docházelo jen výjimečně, neboť námořní důstojníci bydleli na zádi -, pozdravili se stěží jedním slůvkem a nepatrným gestem. Plavit se na lodi, s jejímž kapitánem jste nepokrytě na kordy a jejíž důstojníci jsou bud stejně rezervovaní, pokud nikdy nesloužili po vašem boku, nebo ochromení rozpaky, pokud ano, nemohlo být nic příjemného. Ustavičné projevy mrazivé odměřenosti ze strany lodní posádky udržovaly při síle nejen palčivost jejich sporu, ale i Laurencovo pohoršení nad Rileyho hněvem.

Mělo to jen jednu kladnou stránku: takto odříznutý od života lodi a nucený žít v nejužším kontaktu se svými kolegy a jejich zvyklostmi, byl tentokrát Laurence letcem plavícím se na lodi nejen teoreticky, ale i prakticky; což byla

velmi odlišná zkušenost, jíž k vlastnímu údivu začínal přicházet na chuť. Opravdové práce měli jen málo; do oběda byla poražena denní dávka dobytka, dračí paluba vydrhnuta, jak nejlépe to bylo možné bez zbytečného přesouvání draků, mladší důstojníci prozkoušeni ze svých studijních úloh, a až do konce dne měli všichni rozchod: nakolik jim ho umožňoval prostor plně obsazené dračí paluby a půl tuctu malých kajut v podpalubí.

„Nevadilo by vám, kdybychom rozebrali přepážky?“

zeptal se ho Chenery třetího dne plavby, když nakoukl do Laurencovy kajuty, kde se kapitán právě věnoval psaní dopisů: činnosti, již na souši v poslední době ostudně zanedbával. „Rádi bychom si tu rozložili karetní stůl, ale nikam ho sem nemůžeme vecpat.“ Byla to neobvyklá prosba, ale Laurence souhlasil; bylo příjemné obývat znovu větší prostor a psát dopisy v družném hluku jejich hovoru a hry. Stala se z toho tak zažitá praxe, že posádka brzy rozebírala přepážky bez ptaní, sotva se kapitáni oblékli, a znovu je vztyčovala až na noc.

K jídlu proto usedali většinou společně: Catherine do čela, nižší důstojníci namačkaní kolem druhého konce stolu spíše podle pořadí, v němž přišli, než podle hodnosti, v srdečném a hlučném hovoru, kdy mluvil jeden přes druhého nedbaje na etiketu. Po večeři vycházeli na palubu, aby připili na počest krále a vychutnali si kávu a doutník ve společnosti svých draků, řádně napojených sirupem proti

kašli, který jim v chladných večerních hodinách přinášel alespoň částečnou úlevu. A pak Laurence Temerairovi předčítal, někdy i z latinských nebo francouzských textů, které pak Temeraire tlumočil ostatním drakům.

Laurence považoval Temeraira za zvlášť výjimečného mezi draky pro jeho vzdělanost. Aby vyhověl i ostatním, omezoval se zpočátku pouze na tituly z jejich skrovné zásoby beletrie, a až později přešel k oněm matematickým a dalším vědeckým spisům, které Temeraire tak zbožňoval, zatímco jemu připadaly nesrozumitelné. Mnohé z nich se u draků setkaly právě s takovým nezájmem, jaký se dal očekávat, nicméně při čtení jednoho k uzoufaní nudného geometrického traktátu překvapila Laurence Messoria, když jej přerušila ospalým hlasem: „Tuhle pasáž, prosím, přeskočte; to není třeba dokazovat, všichni si umíme odvodit, proč je to správně.“ Řeč byla o hlavních kružnicích.

Drakům nečinilo nejmenší potíže pochopit, že loď urazí kratší vzdálenost, pluje-li po zakřivené dráze, než když sleduje přímý kurz, což byla věc, která Laurencovi nešla do hlavy dobrý týden, když se učil k důstojnickým zkouškám na námořního poručíka. Dalšího večera byl při čtení opět přerušen, když se Nitidus a Dulcia začali přít s Temerairem o Euklidovy postuláty, z nichž jeden týkající se rovnoběžek jim připadal nesmyslný.

„Netvrdím, že je to správně,“ bránil se Temeraire, „ale je třeba to přijmout a jít dál: všechno ostatní v geometrii se od toho odvozuje.“

„Ale k čemu je taková věda!“ rozčiloval se Nitidus, až třepal křídly a švihal ocasem do Maximova boku; Maximus zamručel cosi varovného, aniž se úplně probudil. „Když má na začátku takovou chybu, musí být celá geometrie scestná.“

„Není scestná,“ odporoval Temeraire, „jen není tak jednoznačná jako ostatní -“

„Je scestná, úplně scestná,“ opakoval Nitidus, zatímco Dulcia argumentovala uvážlivěji: „Dám ti příklad: kdybys ty vylétl z Doveru a já ze stejné zeměpisné šířky na jih od Londýna, a oba bychom letěli přímo na sever a neodchýlili se od kurzu, zaručeně bychom se setkali na pólu, tak jaký má potom smysl tvrdit, že rovnoběžky se nemohou protnout?“

„No,“ řekl Temeraire a poškrábal se na čele, „v tom máš jistě pravdu, ale věř mi, že ten postulát dává dobrý smysl, uvážíš-li, kolik užitečných matematických výpočtů se z něj odvozuje. Celá tato loď, na níž plujeme, je, předpokládám, sestrojena na jeho základě.“ Nervózní Nitidus si po těch slovech přeměřil Allegianci pochybovačným pohledem.

„Nicméně se domnívám,“ pokračoval Temeraire, „že se pro začátek obejdeme i bez tohoto nebo opačného předpokladu -“ načež dali hlavy dohromady nad Temerairovou pískovou tabulí a začali rozvíjet svou vlastní

geometrii nepodřízenou principům, které jim připadaly nesprávné; a z práce na té teorii si udělali hru, která je bavila mnohem víc než většina ostatních, jimiž si kdy krátili čas, a při níž posluchači aplaudovali zvlášť objevným myšlenkám, jako by to byly divadelní výstupy.

Z té kratochvíle se brzy stala rozsáhlá aktivita zaměstnávající jak draky, tak důstojníky; draci rozvíjeli svou hýčkanou teorii tak rychle, že Laurence nestačil sám zapisovat jejich diktování a byl nucen povolat do služby těch několik letců, kteří dobře vládli perem. K takové píli vedla draky částečně jejich přirozená zvídavost a částečně to, že se rádi kochali hmatatelnými výsledky své práce, takže nedali jinak, než že každý z nich musí mít před sebou svůj vlastní opis, s nímž pak nakládali stejně jako Temeraire se svými milovanými klenoty.

„Nechám ti z nich sešít knihu, ve stejné vazbě, jakou má ta hezká, co vám z ní předčítá Laurence,“ slyšel Laurence Catherine, jak smlouvá s Lily, „jenom když každý den sníš o trochu víc jídla: tumáš, ještě pár soust tuňáka,“ a viděl, že s tím úplatkem uspěla tam, kde s většinou jiných pohořela.

„Kousek bych snad ještě mohla sníst,“ řekla Lily statečně. „A bude mít ta kniha taky zlaté závěsy, jako tamta?“

*

Třebaže s mírným zahanbením zjišťoval, že nachází zalíbení ve způsobu života, který vpravdě nemohl nazvat jinak než zpustlým, bylo by jej všechno to společenské dění těšilo nebýt skutečnosti, že draci vzdor své statečnosti a optimismu, posílenými vzrušením z plavby, i nadále kousek po kousku vykašlávali své plíce. Nad plavbou, která by se jinak mohla jevit jako zábavní, neustále viselo mračno obav: každé ráno vycházeli letci na palubu a posílali své posádky smýt krvavé stopy nočního utrpení, a noc co noc lehávali ve svých kajutách a snažili se usnout za zvuků chraptivého odkašlávání, zdlouhavého a lopotného. V jejich hlučných radovánkách byl stejný díl nucenosti, vzdoru a strachu jako upřímného veselí: byli jako lidé tančící při požáru Říma.

Stejná nálada nepanovala jen mezi letci. Riley mohl mít i jiné důvody mimo politických k tomu, že nechtěl reverenda Erasma na palubě: už tak byla loď plná cestujících, z nichž většina byla kapitánovi vnucena z vůle admirality a vezla si velké množství zavazadel. Několik jich ubylo na Madeiře, kde přestupovali na jiné lodi plující odsud do Západní Indie nebo do Halifaxu, jiní však měli namířeno do Kapska coby osadníci a další pluli až do Indie: stěhování lidu vyvolané, jak si Laurence nemohl neodvodit, přestože nerad smýšlel špatně o cizích lidech, strachem z invaze.

Pro své podezření měl určité důkazy: cestující, pokud mohl zaslechnout útržky jejich rozhovorů, když se procházeli po návětrné straně důstojnické paluby, vzdychali

nad chabými vyhlídkami na mír a Bonapartovo jméno vyslovovali s hrůzou. S letci téměř nekomunikovali, neboť dračí paluba byla od ostatních oddělená; při několika příležitostech však přišel za Laurencem na večeři reverend Erasmus. O tom, co se povídá, se samozřejmě nešířil, ale jednou se zeptal: „Kapitáne, je podle vašeho mínění invaze nevyhnutelná?“ se zvědavostí, která napovídala, že je to mezi pasažéry, s nimiž obvykle stoluje, často diskutované téma.

„Mohu s jistotou prohlásit, že Bonaparte by se o ni vád pokusil, “ odpověděl Laurence. „A jako tyran si může se svou armádou dělat, co se mu zlíbí. Bude-li ovšem tak nestoudně drzý a zkusí podruhé to, v čem napoprvé tak nebetyčně selhal, pevně věřím, že bude znovu zapuzen,“

přeháněl s vlasteneckým zanícením; ani by ho nenapadlo, aby veřejně podceňoval jejich šance.

„To rád slyším,“ odvětil Erasmus, a po chvíli zamyšleně dodal: „Dle mého názoru je důkazem pravdivosti nauky o prvotním hříchu skutečnost, že onen vznešený příslib volnosti a bratrství, poprvé vynesený na světlo francouzskou revolucí, utonul tak rychle v záplavě krve a mamonu.

Člověk se rodí v hříchu, a vysvobození nemůže dosáhnout tím, že se bude snažit zvítězit nad příkořími světa, aniž by se zároveň upínal k Bohu a dbal jeho přikázání.“

Laurence poněkud rozpačitě nabídl Erasmovi švestkový kompot namísto souhlasu, který by byl z jeho strany

neupřímný; zneklidňovalo jej vědomí, že již nejméně rok nenavštívil bohoslužbu; vyjma nedělních mší tady na palubě, při nichž pan Britten, lodní kaplan, odemílal svá kázání s obzvlášť citelným nedostatkem nadšení a střízlivosti: a při nichž musel Laurence často sedět u Temeraira a hlídat ho, aby nevyrušoval.

„Myslíte, pane,“ odvážil se místo toho zeptat, „že prvotnímu hříchu podléhají i draci?“ Tahle otázka v něm čas od času hlodala; Temeraira se mu nikdy nepodařilo nadchnout pro Bibli. Písmo svaté draka naopak ponoukalo k sériím tak rouhavých dotazů, že Laurence svou snahu brzy nadobro vzdal, z pověrčivého strachu, aby tím nepřivolal ještě větší neštěstí.

Erasmus se zamyslel a pak prohlásil, že podle jeho soudu nikoli, „neboť o tom by byla v Bibli zajisté zmínka, kdyby ovoce ze stromu poznání pojedl kromě Adama a Evy ještě někdo jiný; a ačkoli drak v jistých ohledech připomíná hada, Bůh řekl hadovi, že bude lézt po břiše, kdežto draci jsou stvořeni k letu, z čehož plyne, že se na ně ona kletba nevztahuje,“ dodal tak přesvědčivě, že se Laurence toho večera mohl vrátit na palubu s lehčím srdcem, a znovu se pokusil přimět Temeraira, aby toho snědl o trochu víc.

Temeraire sice odolával nákaze, ale ze soucitu s ostatními draky byl skleslý a ochablý a ze studu za vlastní apetit, který s ním jeho druhové nesdíleli, začal odmítat jídlo. Laurence mu domlouval a uprošoval ho, bez valného

úspěchu, dokud na palubu nepřišel Kung Su a květnatou čínštinou, z níž Laurence rozuměl každému šestému slovu -

na rozdíl od Temeraira, který rozuměl nepochybně všemu -, nabídl drakovi svou rezignaci, zahanbený skutečností, že jeho jídla přestala nebešťanovi chutnat. Sáhodlouze vysvětloval, že poskvrnil jméno nejen své, ale i svého učitele a své rodiny tak, že už je nikdy nemůže očistit, a vyslovil úmysl vrátit se při nejbližší příležitosti domů, aby co nejrychleji opustil dějiště své prohry.

„Ale to jídlo je výborné, opravdu; jen zrovna nemám hlad,“ protestoval Temeraire, což Kung Su odmítal považovat za víc než zdvořilou výmluvu, a dodal: „Dobré jídlo ve vás musí probudit hlad, i kdybyste ho neměl!“

„Já ho mám, ale -“ připustil konečně Temeraire, pohlédl smutně na své druhy a povzdechl si. Laurence jej vlídně napomenul: „Můj milý, tím, že budeš hladovět, jim nepomůžeš, ba naopak jim uškodíš; až dorazíme do Kapska, musíš být v plné síle.“

„Já vím, ale když mně se protiví pořád jíst a jíst, když všichni ostatní dávno dojedli a usnuli; to pak mám pocit, že jim potají ujídám ze zásob,“ vysvětlil Temeraire k Laurencovu údivu; do té doby se nikdy ani v nejmenším neostýchal sežrat víc než ostatní draci nebo žárlivě střežit své jídlo před jejich mlsnými jazyky. Po jeho doznání ho začali krmit častěji po menších porcích a jen během dne,

když byli ostatní draci vzhůru; a Temeraire se už jídlu tolik nebránil, ani když je druzí i nadále odmítali.

Přesto nebyl s jejich situací spokojený o nic víc než Laurence; a jeho nespokojenost sílila tím víc, čím jižněji pluli, kvůli Rileyho opatrnosti stále na dohled pobřeží.

Nepřistáli v Cape Coastu ani v Luandě nebo Benguele; a z dálky ty přístavy, plné bílých plachet, vypadaly tak lákavě!

Připomínkou krutého obchodu, jímž žily, však bylo moře plné žraloků, kteří nedočkavě vyskakovali kolem boků lodi jako psi vycvičení pravidelným provozem připlouvajících a odplouvajících otrokářských lodí.

„Co je to za město?“ otázala se paní Erasmová nečekaně.

Přišla se nadýchat čerstvého vzduchu spolu se svými dcerami, které se teď procházely po palubě sem a tam pod společným slunečníkem, výjimečně bez matčina doprovodu.

„Benguela,“ odpověděl Laurence překvapeně; za necelé dva měsíce plavby ho ještě nikdy přímo neoslovila. Nikdy sama nezačínala hovor, a když byla oslovena, klopila zrak a mluvila polohlasně; její angličtina měla dosud zřetelný portugalský přízvuk. Od Erasma Laurence věděl, že byla propuštěna z otroctví krátce před jejich sňatkem; ne z dobré vůle svého pána, ale díky jeho neštěstí. Onen džentlmen, brazilský velkostatkář, se plavil za obchodem do Francie na lodi, která byla cestou přes Atlantik zajata; a když dorazila do Portsmouthu jako válečná kořist, paní Erasmová a ostatní otroci byli osvobozeni.

Stála s napjatými rameny, a přestože měla skvělý cit pro rovnováhu, oběma rukama svírala zábradlí, jehož oporu jindy téměř nepotřebovala; a hleděla do dáli i poté, co její dcery, znuděné korzováním, odhodily spolu se slunečníkem i slušné mravy a začaly s Emily a Dyerem šplhat v lanoví.

Laurence si vzpomněl, že do Brazílie putuje mnoho otrokářských lodí právě z Benguely. A když se paní Erasmová obrátila k odchodu, na nic se nevyptával, jen jí nabídl občerstvení a pomoc při sestupu do podpalubí. Oboje odmítla pouhým zavrtěním hlavy a tiše houkla na dcery, které s provinilými výrazy zanechaly hry a šly za ní dolů.

Jižně od Benguely už žádné další otrokářské přístavy neležely, kvůli odporu domorodců a nehostinnosti pobřeží; napjatá atmosféra na palubě však ani náznakem nepolevovala. Laurence s Temerairem často vzlétali jen proto, aby jí unikli, a kopírovali kurz lodi blíže k pevnině, než se odvažoval plout Riley, takže mohli sledovat ubíhající africké pobřeží: tu pokryté neprostupnými lesy, tu lemované žlutými skalisky a plážemi, kde se vyhřívala hejna lenošivých lachtanů. Když míjeli široký pás do nedohledna se táhnoucí oranžové pouště, mořskou hladinu pokryla oblaka husté mlhy, a námořníků se zmocnil neklid. Co hodinu vyzýval velitel hlídky k měření hloubky voláním, které znělo v mlze podivně tlumeně a vzdáleně. Vzácně zahlédli na pobřeží skupinku černých mužů, kteří jim opláceli jejich ostražité pohledy; většinou ale provázelo

jejich let ticho, obezřetné ticho přerušované jen křikem ptactva.

*

„Laurenci, nemyslíš, že bychom odsud byli v Kapském městě rychleji vzduchem než po vodě?“ zeptal se konečně Temeraire, sklíčený dusnou atmosférou na palubě. Od přístavu je však dělil ještě necelý měsíc plavby a zdejší kraj byl příliš nebezpečný, než aby riskovali dlouhý let přes pevninu. O vnitrozemí kontinentu bylo dobře známo, jak je neprostupné a divoké: celé výpravy v něm zmizely beze stop stejně jako nejeden kurýrní drak, který se nechal svést k letu mimo pobřežní trasu. Návrh to byl nicméně lákavý, a to nejen tím, že sliboval brzký únik z deprimujícího prostředí, ale i tím, že by jim umožnil začít dříve s výzkumem, který byl hlavním cílem jejich cesty.

Laurence přesvědčil sám sebe, že by neměli zanedbat možnost letět napřed, a rozhodl se vyrazit, jakmile doplují dost blízko na to, aby dolétli do Kapska za jeden den, byť s vypětím všech sil. S vidinou brzkého odletu začal Temeraire znovu pořádně jíst a pustil se do dlouhých a nezáživných okružních letů kolem lodi, aby zesílil; a proti jejich plánu nikdo neprotestoval. „Jen když mi slíbíte, že doletíte v pořádku,“ svolila Catherine se zdráhavostí čistě

formální; tak blízko cíle nemohl nikdo z letců nesdílet jejich touhu začít s pátráním co nejdříve.

„Můžete si samozřejmě dělat, co chcete,“ odvětil Riley, když o tom byl oficiálně zpraven, a aniž věnoval Laurencovi jediný pohled, sklonil hlavu zpátky k mapám a předstíral, že vypočítává kurz. Byla to naivní přetvářka: Laurence dobře věděl, že Riley nedokáže ani sečíst dvě čísla, dokud si je nenapíše na papír.

„Část posádky nechám na lodi,“ oznámil Laurence Ferrisovi, který se sice tvářil zklamaně, ale ani on neměl větších námitek. Letět pochopitelně museli Keynes s Dorsetem a Kung Su: při jejich minulém pobytu v Kapsku kuchaři ve službách prince Jung Singa nadšeně experimentovali s místními potravinami, a právě do nich nyní ranhojiči vkládali největší naděje.

„Myslíte, že dokážete smíchat ingredience stejně jako oni?“ vyptával se Laurence Kung Sua.

„Nejsem císařský kuchař!“ ohradil se Kung Su, a k Laurencovu zklamání vysvětlil, že kuchyně v jižní Číně, odkud pochází on, je úplně jiná: „Budu se snažit, co mi můj skrovný talent stačí; ačkoli severní kuchyně nebývá moc dobrá,“ dodal v návalu patriotismu.

Rolandová s Dyerem byli díky své malé váze ustanoveni kuchařovými pomocníky, kteří budou dle jeho instrukcí obíhat trhy. K nákladu Laurence přidal ještě truhlici zlata, a sám si nesbalil o mnoho víc než šavli, pistoli a několik

čistých košil a punčoch. „Vůbec vás na sobě necítím; vydržel bych letět celé dny,“ hlásil stále nedočkavější Temeraire: Laurence se přinutil pozdržet odlet o týden, takže je nyní od jejich cíle dělilo necelých dvě stě mil: což byla na jeden den letu obrovská vzdálenost, ale ne nepřekonatelná.

„Jestli se do rána nezkazí počasí,“ podotkl Laurence.

Jako posledního oslovil reverenda Erasma, třebaže počítal s tím, že jeho nabídka bude odmítnuta. „Mám vám vyřídit od kapitána Berkleyho, že vás rád učiní svými hosty, rozhodnete-li se pokračovat v plavbě,“ přetlumočil Berkleyho reakci - „Ale jistě. K čertu s formalitami; přes palubu je přece nehodíme, ne?“ - uhlazeněji, než zasluhovala. „Ale samozřejmě jste mými osobními hosty, a je-li to vaše přání, můžete klidně letět se mnou.“

„Hannah, ty bys asi raději zůstala, že?“ pohlédl Erasmus na svou ženu.

Zvedla hlavu od kapesní učebnice domorodého jazyka, jehož fráze si tiše přeříkávala. „Já proti létání nic nemám,“

odpověděla; a vskutku bez jediné známky obav vyšplhala na Temerairův hřbet. Když se její dcery bály vylézt za ní, přísně je pokárala, a posadila je vedle sebe, každou z jedné strany.

„Nashledanou v Kapském městě,“ řekl Laurence Ferrisovi, a zasalutoval Harcourtové; Temeraire se konečně

jedním nedočkavým odrazem vznesl do vzduchu, loď nechal za zády a poháněný svěžím větrem letěl a letěl přes moře.

*

Po dni a noci letu se za rozbřesku ocitli nad zálivem: za městem se tyčil ochranný val Stolové hory, jejíž stupňovité svahy zalévaly ranní paprsky, stejně jako bašty jejích menších, rozeklaných bočních vrcholků. Na půlměsíci rovné půdy pod úpatím svahů se tísnilo rušné město, v jehož středu stála na břehu pevnost Dobré naděje: máslově žlutý pětiúhelník vojenských budov obklopený hradbami ve tvaru pěticípé hvězdy, z jejichž závětrné strany teď, za časného jitra, vyšlehly záblesky uvítací kanonády.

Cvičiště, na němž bylo Temerairovi vyhrazeno místo, se prostíralo hned vedle pevnosti jen několik dračích délek od písčité pláže s rachotem omývané vlnami: blízkost moře byla vprostřed žhavého léta osvěžující, pokud nebyl nejvyšší příliv a nevanul příliš ostrý vítr. Na vnitřní nádvoří by se v krajní nouzi několik draků vešlo, takové řešení by však nebylo pohodlné ani pro vojáky ubytované v kasárnách, ani pro Temeraira; od jejich minulé návštěvy při cestě do Číny bylo navíc cvičiště v mnohém vylepšeno. Protože ubývající síly nedovolovaly kurýrům dolétnout tak daleko na jih, byla před Allegiancí vypravena rychlá fregata s depešemi, které

úřadujícího guvernéra, jímž byl generál poručík Grey, nejen připravily na jejich příjezd, ale informovaly ho i o jejich naléhavém poslání, a Grey proto nechal cvičiště rozšířit tak, aby se na ně vešla celá formace; navíc je nechal obehnat nízkým plotem.

„Nemám strach, že by vás chtěl někdo obtěžovat; doufám jen, že tím odradíme část zvědavců a umlčíme některé křiklouny,“ sdělil Laurencovi maje na mysli osadníky protestující proti jejich příletu. „Vlastně je dobře, že jste přilétli dříve: takhle se s tím smíří snáz, než kdyby se tu zjevilo naráz sedm draků. Už teď si stěžují tak, jako by v životě neslyšeli o tom, že draci létají ve formacích.“

Grey sám dorazil do Kapska teprve v lednu; byl náměstkem guvernéra a ve své funkci měl být zanedlouho vystřídán hrabětem z Caledonu, což jeho úřadu, značně nejistému ve své dočasnosti, ubíralo na autoritě; a starosti, jimiž byl zavalen, se jejich příletem v žádném případě nezmenšily. Obyvatelé města nesli britskou okupaci nelibě, a osadníci zakládající farmy a hospodářství dále na venkově a podél pobřeží nenáviděli jakoukoli formu vlády, která omezovala jejich nezávislost, podle jejich názoru dostatečně draze vykoupenou rizikem, jež podstupovali při posouvání hranic hlouběji do vnitrozemí.

Na plánovaný přílet dračí formace pohlíželi s krajní nedůvěrou, tím spíše, že nesměli znát jeho pravý důvod.

Díky snadno dostupné pracovní síle otroků v raných dobách

kolonizace odvykli osadníci a jejich rodiny manuální práci a jejich farmy, vinice a stáda se rozrůstaly, aby využily té spousty lidí, které mohli zapřáhnout do práce místo sebe.

Z Kapska se otroci nevyváželi; poptávka po nich spíše převyšovala nabídku: farmáři dávali přednost Malajcům nebo otrokům ze západní Afriky, ale nepohrdli ani službami domorodců z kmene Khoi, kteří, přestože nebyli v pravém slova smyslu otroky, neměli o mnoho více svobod a jejich mzda nestála za řeč.

Osadníci se tak vlastní zásluhou ocitli v menšině, a na svých pozemcích udržovali klid pomocí přísných regulací a neomezených trestů. Předchozí britské vládě vyčítali, že zakázala mučení otroků; a v okrajových čtvrtích bývali dodnes k vidění oběšenci ponechaní dle barbarského zvyku na šibenici jako názorná ukázka toho, jakou cenu za neposlušnost zaplatí každý, kdo by chtěl následovat jejich příkladu. Osadníci také dobře věděli o kampani za zrušení otroctví, v níž viděli snahu odříznout je od budoucích zdrojů; a neznámé jim nebylo ani jméno lorda Allendala, zastánce tohoto hnutí.

„A k dovršení všeho,“ dodal Grey zdrceně několik dní po jejich příletu, „jste s sebou přivezli toho zpropadeného misionáře. Polovina města si teď myslí, že otroctví bylo zrušeno, a druhá polovina, že se chystáme všechny otroky najednou osvobodit a nechat je, ať podřežou své pány ve spaní; a o vás si všichni myslí, že na to máte dohlížet.

Musím vás poprosit, abyste mě tomu knězi představil; chci ho varovat, ať tolik nevystrkuje nos. Je zázrak, že ho ještě na ulici někdo neprobodl.“

Erasmus se svou ženou převzali malou usedlost Londýnské misijní společnosti po jejím předchozím obyvateli, který padl za oběť malárii a zanechal po sobě obydlí opuštěné a ve velmi zanedbaném stavu. Na pozemku nestál kostel ani škola, jen nejprostší domek obklopený několika sešlými, neprořezanými stromy a zpustlou zeleninovou zahradou, kde paní Erasmová právě učila své dcery a hrstku domorodých žen, jak se vyvazují rajčata.

Když k ní přišli Laurence s Greyem, vstala, tiše pokynula děvčatům, ať pokračují v práci, a odvedla návštěvníky do domu: postaveného v holandském stylu, s tlustými hliněnými zdmi, z nichž nahoře vyčnívaly široké dřevěné trámy podpírající doškovou střechu. Všechna okna a dveře byly dokořán, aby vyvětral pach vápna z čerstvě nabílených stěn. Vnitřek domu sestával z jedné podlouhlé místnosti rozdělené na tři menší. Erasmus seděl na zemi obklopený tuctem chlapců, kterým na břidlicové tabulce ukazoval písmena abecedy.

Vstal, aby uvítal příchozí, a řekl žákům, ať si jdou hrát ven, na což odpověděli jásotem a hned se vyhrnuli do ulic.

Paní Erasmová zašla do kuchyně, odkud se vzápětí ozvalo rachocení kotlíku a čajové konvičky.

„Na to, že jste tu třetím dnem, děláte velké pokroky,“

poznamenal Grey ohlížeje se s mírným zděšením za skupinkou chlapců.

„Je tu velká žízeň po vzdělání. A po evangeliu,“

vysvětloval Erasmus s pochopitelným uspokojením. „Jejich rodiče sem chodí večer, když jim skončí směna; už jsme s nimi uspořádali naši první mši.“

Nabídl jim, ať se posadí: ale byly tu jen dvě židle, takže Laurence s Greyem zůstali raději stát, aby se vyhnuli nepříjemnému dělení míst. „Přejdu rovnou k věci,“ pronesl Grey. „Bohužel se k nám donesly jisté stížnosti.“ Odmlčel se. „Jisté stížnosti,“ zopakoval nervózně, přestože Erasmus nic nenamítal. „Pochopte, pane, že jsme tuto kolonii obsadili teprve nedávno, a se zdejšími osadníky je těžké vyjít.

Založili si tu vlastní farmy a hospodářství, a ne zcela neprávem si osobují právo rozhodovat o svém osudu.

Zkrátka převládá tu názor,“ pokračoval rychle, „že byste měl omezit svou činnost. Možná byste měl snížit počet žáků, ponechat si tři nebo čtyři nejnadanější, a ostatní ať se vrátí ke své práci. Prý za ně není snadné najít náhradu,“ dodal nepříliš přesvědčivě.

Erasmus mlčky poslouchal, dokud Grey nedomluvil; pak řekl: „Pane, chápu vaši pozici: vím, jak je složitá. Velice mne mrzí, že vám nemohu vyhovět.“

Grey čekal, že Erasmus dodá něco, čím by otevřel prostor k vyjednávání. Když se nedočkal, pohlédl trochu

bezradně na Laurence, pak se otočil zpátky k reverendovi a řekl: „Pane, budu k vám upřímný; mám velké obavy o vaši bezpečnost. Nemohu se za ni zaručit.“

„Nepřišel jsem do Kapska kvůli bezpečí, ale proto, abych tu zvěstoval slovo Boží,“ odvětil Erasmus s neochvějným úsměvem. V tu chvíli přišla jeho žena s čajovým servisem.

„Madam,“ oslovil ji Grey, zatímco nalévala čaj do šálků, „zapřísahám vás, využijte svého vlivu; myslete na bezpečí svých dětí.“ Paní Erasmová prudce zdvihla hlavu; šátek, který nosila venku při práci, jí přitom sklouzl k temeni, odhrnul jí vlasy s čela a odhalil bledý, zajizvený cejch: neostré, ale dosud čitelné iniciály jejího bývalého majitele, vypálené přes starší ornamentální tetování.

Pohlédla na manžela, který vlídně pravil: „Musíme důvěřovat Bohu, Hannah, a Jeho vůli.“ Přikývla, Greyovu prosbu nechala bez odpovědi a tiše odešla zpátky na zahradu.

Jakékoli další argumenty byly samozřejmě zbytečné; cestou zpět na základnu si Grey rezignovaně povzdechl: „Tak to vypadá, že k tomu domu budu muset postavit stráž.“

*

Od jihozápadu vanul silný vlhký vítr, který přihrnul k Stolové hoře těžkou duchnu mraků; ještě toho večera však utichl, a druhého dne ráno spatřila hlídka pevnosti na obzoru Allegianci ohlašující světlicemi své připlutí. V tu dobu se již ve městě pevně usídlila podezíravost a zášť; ačkoli příjezd tak velkého plavidla by musel znepokojit i méně nepřátelsky naladěné obyvatelstvo.

Z osvěžujícího chládku přijímacího salónku umístěného na střeše pevnosti, kam byl pozván Greyem, sledoval Laurence připlouvající loď, a z tohoto pro něj nezvyklého, opačného úhlu pohledu byl ohromený dojmem strašlivé síly, který vzbuzovala: nejen svými kolosálními rozměry, ale i prázdnýma očima svých dvaatřicetilibrových děl, hrozivě se lesknoucíma v řadách střílen, a z dálky jasně viditelnou hordou draků, kteří na palubě tvořili takovou změť hlav a ocasů, že je nebylo možné spočítat.

Jak Allegiance zvolna vplouvala do zálivu, proměňovala všechny ostatní lodi v bezvýznamné trpaslíky, a když pozdravila pevnost salvou z děl, jejichž dunivý rachot se odrazil od horských srázů a padl zpátky na město jako mlha, v ulicích se rozhostilo zvláštní, ponuré ticho. Laurence ucítil vzadu na jazyku pachuť kouře ze střelného prachu. Než stihla Allegiance spustit kotvy, zmizely z ulic všechny ženy a děti.

Když sešel ke břehu a nechal se odvézt k lodi, aby pomohl s přesunem draků na souš, uvědomil si, že

nejděsivější na tom všem je, jak málo důvodů ke strachu obyvatelé Kapska ve skutečnosti mají. Po dlouhé cestě ve stísněných podmínkách měli všichni draci zdřevěnělé údy, a přestože Allegiance plula v dobrém čase, více než dva měsíce plavby trvale ukrajovaly z jejich sil. Pevnost i přilehlé cvičiště ležely jen pár kroků od písečné pláže, přesto byl let na tak krátkou vzdálenost pro draky vysilující.

Nitidus s Dulcií, dva nejmenší, letěli jako první, aby uvolnili víc prostoru ostatním; zhluboka se nadechli a statečně seskočili z paluby mávajíce křídly tak pomalu a těžkopádně, že se stěží udrželi ve vzduchu a div si neodřeli břicha o plot kolem cvičiště; plácli sebou na vyhřátou zem a zůstali na ní ležet s roztaženými křídly. Messoria s Immortalisem se zvedali na nohy tak mátožně, že na ně Temeraire, který je ze základny úzkostlivě sledoval, zavolal: „Počkejte! Přenesu vás,“ a jednoho po druhém je přepravil na souš nehledě na drobné škrábance a oděrky, které mu způsobili drápy, jimiž se přidržovali jeho hřbetu.

Lily na palubě jemně šťouchla čumákem do Maxima.

„Jen leť, půjdu hned po tobě,“ zamumlal ospale, aniž zvedl víčka; a Lily nespokojeně a ustaraně zavrčela.

„Neměj strach, my už ho tam nějak dopravíme,“

chlácholila ji Harcourtová; a Lily se nakonec nechala přesvědčit, a podvolila se i nezbytným bezpečnostním opatřením: před přeletem jí museli nasadit náhubek, na který

jí pod tlamu zavěsili velký železný plát posypaný vrstvou písku prolitého petrolejem.

Riley se s nimi přišel rozloučit; Harcourtová se k němu otočila a podala mu ruku se slovy: „Díky, Tome; doufám, že se brzy zase nalodíme; a že nás na pevnině navštívíte.“

Uchopil její ruku neohrabaně, nakřivo, a sklonil se k ní, jako by nevěděl, jestli ji má políbit, nebo jí potřást; pak toporně couvl. Pohledu na Laurence se vyhýbal.

Harcourtová si stoupla na zábradlí a naskočila na Lily; chytila se postroje, aby nabyla rovnováhu, a Lily pod ní rozvinula svá úctyhodná křídla, jimž její plemeno vděčilo za své jméno: na slunci měňavě třpytivá, po krajích zdobená červenobílými proužky a směrem od těla přecházející z tmavé modři k sytě oranžové barvě staré marmelády.

S plným rozpětím křídel měřila na šířku dvakrát víc než na délku, a jakmile se vznesla do výše, mohla téměř bez jediného mávnutí pohodlně doplachtit až na břeh.

Přelet zvládli, aniž vysypali větší množství písku nebo pokapali kyselinou nábřeží či hradby pevnosti; a na palubě zbyl jen Maximus. Berkley mu tiše domlouval, a královský ryzák nakonec s těžkým povzdechem vstal, až se Allegiance na mořské hladině mírně rozhoupala. Udělal dva pomalé, podagrické krůčky k okraji dračí paluby a znovu vzdychl.

Když zkusmo zahýbal křídly, v plecích mu hlasitě zavrzalo; složil křídla zpátky na hřbet a svěsil hlavu.

„Můžu tě zkusit odnést,“ volal Temeraire ze břehu, přestože to bylo zjevně nad jeho síly: královský ryzák stále vážil téměř dvakrát tolik co on.

„To zvládnu,“ zavolal chraptivě Maximus, pak se předklonil a nějakou dobu kašlal a plival přes zábradlí nazelenalý hlen. K odletu se však neměl.

Temeraire chvíli švihal ocasem ve vzduchu, pak se s odhodlaným výrazem vrhl do příboje a doplaval až k Allegianci. Předníma nohama se chytil okraje lodi, vystrčil hlavu přes zábradlí a řekl: „Není to daleko: můžeš skočit do vody. Ve dvou ke břehu jistě doplaveme.“

Berkley pohlédl na Keynese, který prohlásil: „Myslím, že malá koupel v moři mu nemůže uškodit; možná mu naopak prospěje. Počasí je dostatečně teplé, a do setmění v tuhle roční dobu zbývají ještě čtyři hodiny, takže na slunci stihne oschnout.“

„Dobrá, tak hybaj do vody,“ houkl Berkley, plácl Maxima po boku a ustoupil. Maximus se neohrabaně přikrčil a skočil po hlavě do moře; obrovská kotevní lana hluboce zasténala, jak se Allegiance silou jeho odrazu zhoupla, a od místa jeho dopadu se rozeběhly deset stop vysoké vlny, které div nepřevrhly nic netušící lehčí plavidla kotvící v zálivu.

Pohupující se Maximus setřepal vodu z hlavy a chvíli šlapal vodu, pak se zastavil a jen ležel na vodě; vzdušné

vaky ho nadnášely, ale jeho tělo se nebezpečně naklánělo ke straně.

„Zavěs se do mě, spolu tam doplaveme,“ řekl Temeraire, který k němu připlaval z boku, aby ho podepřel. Kousek po kousku se blížili ke břehu, až ucítili pod nohama strmě stoupající dno, kolem nich vzkypěl jako oblaka dýmu bílý písek, a Maximus se mohl zastavit a odpočinout si, stále napůl ponořený a omývaný vlnami.

„Ta voda je příjemná,“ prohlásil po dalším záchvatu kašle. „Necítím se v ní tak unavený.“ Přesto mu zbývalo ještě vylézt na břeh, což nebyl snadný úkol: dokázal to jen po krátkých etapách, se vší pomocí, kterou mu mohl poskytnout Temeraire a postupující příliv, a posledních tucet yardů se div neplazil po břiše.

Nechali ho ležet tam, kam se dovlekl, a přinesli mu nejlepší kousky z večeře, kterou Kung Su připravoval celý den, aby byla pro draky po takové námaze dostatečně lákavá: z místního dobytka opékaného na rožni a nadívaného jeho vlastními dušenými vnitřnosti, s kůrčičkou z pepře a soli vemnutých do tučného a křehkého masa, která měla vyburcovat smysly draků otupené nemocí.

Maximus spolykal pár soust a napil se vody, kterou mu přinesli ve velkých neckách, načež znovu upadl do své ospalé letargie přerušované kašlem. Celou noc prospal na pláži olizovaný stoupajícím přílivem a jeho ocas se pohupoval na vlnách jako loď uvázaná ke břehu. Až

v chladných ranních hodinách ho přiměli dobelhat se na cvičiště, kde mu vyhradili nejlepší místo na kraji prostranství, pod remízkem mladých kafrovníků, kde mohl být současně na slunci i ve stínu, a hned vedle sebe měl studnu, kterou pro ně nechal Grey předem vyhloubit, aby jim zajistil rychlý přístup k vodě.

Berkley dohlédl na to, aby měl Maximus všechno, co potřebuje, pak sňal klobouk, došel ke žlabu s vodou, namočil si v něm hlavu a několikrát se sám napil; nakonec si otřel zrudlou a zpocenou tvář. „Pěkné místo,“ řekl se sklopenou hlavou, „pěkné; bude mu tu dobře -“ zmlkl, jako když utne, a odešel do pevnosti, kde spolu s ostatními v tichosti posnídal. Nikdo z nich už se k tomu tématu nevrátil, ani nemusel; všichni věděli, že pokud nenajdou lék, Maximus Kapsko už nikdy neopustí.

Kapitola 7

Na lodi počítali každý den, pohánění spěchem a nervozitou, a teď, když byli na místě, jim nezbývalo než sedět a čekat, zatímco ranhojiči s pedantskou důsledností prováděli své experimenty, přičemž odmítali jakkoli komentovat jejich výsledky. Do tábora přicházely stále bizarnější místní potraviny, byly předkládány k ochutnávce Temerairovi a příležitostně i některému z nemocných draků, a zase odnášeny. Žádný z testů zatím nepřinesl kýžený výsledek, a jeden způsobil Temerairovi takové trávicí potíže, že posádka musela kvůli nesnesitelnému zápachu zahrnout společné dračí mrviště a vyhloubit jámu pro nové.

Zemi nad tím starým porostl během několika dnů hustý travnatý koberec plný houževnatých květin, jejichž jasně růžové květy přitahovaly jeden obzvlášť nesnášenlivý druh vos a které se k velké mrzutosti posádky nedařilo vymýtit.

Podle Laurencova soukromého názoru, který by nikdy nevyslovil nahlas, pohlížel Keynes na tyto experimenty skepticky a pokračoval v nich jen proto, aby je všechny zaměstnal, zatímco sám spoléhal spíše na blahodárné účinky podnebí. Přesto svým úhledným rukopisem vedl podrobné záznamy o všech pokusech a třikrát denně obcházel všechny

draky a nezúčastněným tónem se jich ptal, jak silně kašlali od poslední vizity, zda pociťují nějakou bolest a jak moc toho snědli, respektive jak málo.

Když koncem prvního týdne již poněkolikáté vyzpovídal Warrena ohledně Nitidova stavu, zaklapl Dorset svůj notes a šel si promluvit stranou s Keynesem a ostatními ranhojiči.

„Možná jsou to géniové, ale jestli nepřestanou s těmi tajnými koncilii a něco nám neřeknou, začnu mít chuť jim rozbít nos,“ rozhořčoval se Warren, když spolu s ostatními kapitány usedl ke karetnímu stolu, který si rozložili v pavilonu uprostřed základny; karetní partie důstojnického sboru byly spíše zdvořilostní záležitostí: sloužily hlavně k ukrácení dlouhého času a na hru se při nich soustředil jen málokdo, a právě teď vůbec nikdo, neboť všichni sledovali hlouček diskutujících doktorů.

Keynes se jim obratně vyhýbal ještě další dva dny, a když ho konečně odchytili, aby ho přiměli k větší sdílnosti, odsekl: „Na jakékoli závěry je ještě brzy,“ nicméně připustil, že zaznamenali jisté zlepšení způsobené, může-li soudit, změnou klimatu: zdá se, že draci mají více sil a chuti k jídlu a méně kašlou.

„Převézt sem celý sbor nebude hračka,“ řekl tiše Little, když utichl předčasný jásot. „Kolik máme dohromady transportních lodí?“

„Myslím, že sedm, jestli je už Lyonesse zpátky z doků,“

odpověděl Laurence.

Po chvíli ticha dodal rozhodně: „Ale k pouhému přesunu není zapotřebí lodi se stovkou děl; transporty slouží v prvé řadě k přepravě draků na frontu,“ což byla sice pravda, ale jen proto, že tak náročný a nákladný proces, jakým bylo stěhování draků přes moře, se jen výjimečně podnikal z jiných než válečných důvodů. „Můžeme je na Gibraltaru naložit na bárky a plout s nimi podél pobřeží za doprovodu fregat, které by odrazily případný francouzský útok.“

Laurencův plán zněl rozumně, všichni ale věděli, že ačkoli v zásadě není neproveditelný, stěží může posloužit pro celé letectvo. Jejich formace se možná vrátí ve zdraví, ale nejméně polovině jejich přátel bude taková léčba odepřena. „Lepší něco než nic,“ řekl Chenery s nádechem trucovitosti, „a to něco bude víc, než co máme teď; neznám žádného letce, který by tuhle příležitost nevyužil, když mu bude nabídnuta.“ Pravdou ovšem bylo, že šance na takovou nabídku nebudou pro všechny stejné.

Na záchranu královských ryzáků a dlouhokřídlatců, těžkých a vzácnějších bojových plemen, se financemi a námahou šetřit nebude, kdežto ostatní, obyčejné žluté sekáče, rychle se množící winchestery, starší draky, s nimiž bývají po smrti jejich kapitánů potíže, a slabší nebo méně zdatné letce krutý politický kalkul neuzná hodnými záchrany a nechá je bídně pojit v co nejodlehlejších karanténních zónách. Tento stín kalil opatrnou radost důstojníků a nejhůře dopadal na Suttona s Littlem, kteří oba

sedlali žluté sekáče, přičemž Messorii bylo už čtyřicet let.

Ale ani pocit viny nemohl úplně přehlušit všeobecné nadšení; tu noc toho mnoho nenaspali, jak počítali dračí kašlání do Dorsetových tabulek; a ráno jim nedalo velkou práci přemluvit Nitida ke zkušebnímu letu. Laurence s Temerairem letěli s ním a s Warrenem jako doprovod pro případ, že by malému Pascalovu modrákovi došly síly.

Nitidus za letu chraptivě supěl a pokašlával.

Neletěli daleko. Hlad místních obyvatel po pastvinách a stavebním dřevu změnil louky a horská úbočí v pláně porostlé řídkou, nízkou trávou sahající až k úpatím Stolové hory a jejích přidružených vrcholků. Dále se svahy stávaly neschůdnými, přetínané stupňovitými terasami ze žlutých kamenů připomínajícími polorozpadlé kamenné zdi spojené místo malty trávou, zeleným mechem a jílovitou hlínou.

K odpočinku zastavili na prašné, houštím porostlé plošině ve stínu kolmé skalní stěny; podrost kolem nich se rozšuměl úprkem drobných zvířat s hnědou srstí podobných jezevcům.

„Pozoruhodná hora,“ poznamenal Temeraire, když zaklonil hlavu a přejížděl pohledem podél okraje náhorní plošiny, rovné a hladké, jako by ji někdo seřízl nožem.

„Ano, a příjemně teplá,“ zamumlal ospale Nitidus a složil hlavu pod křídlo, aby si zdříml. Nechali ho spát na slunci a Temeraire po chvíli zazíval a následoval jeho příkladu; Laurence s Warrenem stáli opodál a shlíželi do hluboké přístavní kotliny ohraničené ze tří stran horami a

z jedné zálivem, na jehož hladině vypadala Allegiance jako dětská lodička obklopená mravenci. Na tmavé půdě pobřeží se žlutě rýsoval pravidelný pětiúhelník pevnosti a na sousedním cvičišti leželi draci jako nehybné hromádky.

Warren si stáhl rukavici a hřbetem ruky si setřel pot s obočí, přičemž si nevědomky ozdobil čelo tmavou šmouhou. „Asi byste se raději vrátil k námořnictvu, kdyby záleželo na vás, že?“ zeptal se.

„Kdyby o mě stáli,“ opáčil Laurence.

„Mohl byste si koupit důstojnický dekret u kavalerie,“

řekl Warren. „Jestli Bonapartovi někdo nebo něco nezkříží plány, bude nám brzy každý voják drahý; ovšem služba u jezdectva se nedá s námořnictvem srovnávat.“

Nějakou dobu mlčeli a přemýšleli o neradostných vyhlídkách bezpočtu posádek připoutaných k zemi úmrtím jejich draků.

„Laurenci,“ pokračoval Warren po chvíli, „ten Riley, jaký je to člověk? Myslím v běžném životě. Vím, že v poslední době spolu moc dobře nevycházíte.“

Laurence, zaskočený tak přímým dotazem, přesto odpověděl: „Je to džentlmen, a jeden z nejlepších důstojníků, jaké znám. Osobně o něm nemohu říci jediné křivé slovo.“

Byl by rád věděl, co Warrena přimělo k takovému dotazu. Allegiance měla podle rozkazu setrvat v přístavu, dokud nebudou draci připravení na odvoz zpět, a Riley proto

nepochybně často obědval v pevnosti s generálem Greyem.

Laurence se těmto hostinám vyhýbal, ale Catherine a další kapitáni se jich většinou účastnili. Možná při jedné z nich došlo k roztržce, která nyní přiměla Warrena k takové otázce. Laurence doufal, že se o tom rozhovoří, on však jen přikývl a změnil téma: začal odhadovat, s jakou pravděpodobností se do jejich návratu změní vítr; Laurencova zvědavost tak zůstala neukojena a Warrenův dotaz v něm jen oživil lítost nad roztržkou s Rileym, k níž nemělo nikdy dojít a která znamenala konec jejich přátelství.

„Nitidus vypadá lépe, že?“ zeptal se Temeraire svého kapitána šeptem slyšitelným na vzdálenost dobrých dvaceti stop, když se připravovali k návratu. Laurence mohl po pravdě odvětit, že i on má ten dojem, a když dorazili zpět na cvičiště, Pascalův modrák spořádal dvě kozy, což byla téměř jeho běžná denní porce masa, než znovu usnul.

Zopakovat totéž cvičení i druhého dne však odmítl, a Dulcia urazila jen poloviční vzdálenost, než si musela odpočinout. „Ale po návratu zhltla celé tele, jednoho z těch ročních volků,“ řekl Chenery poté, co stejně lačně vyzunkl plnou sklenku whisky se sodou, „a jestli tohle není dobré znamení, pak už nevím co; tolik toho nesnědla za poslední půlrok.“

Den nato však již nevzlétl ani Nitidus, ani Dulcia. Když je jejich kapitáni nutili vstát, hned si zase sedali a žádali o zproštění služby. „Je moc horko,“ vzdychal Nitidus a prosil,

ať mu dolijí vodu. „Já bych se raději ještě prospala, jestli dovolíte,“ žadonila Dulcia.

Keynes se sklonil k její hrudi s trychtýřem, aby si ji poslechl, a když se narovnal, zavrtěl hlavou. Žádný jiný drak se už k opuštění svého nocležiště přimět nenechal. A důkladné porovnání statistik, které letci tak poctivě vedli, odhalilo, že draci sice kašlou méně, ale ne výrazně méně, a toto mírné zlepšení je vyváženo, jak úzkostlivým pozorovatelům nemohlo uniknout, zvýšenou letargií a apatií.

Když se drakům okoukalo nové, exotické prostředí, horké klima je začalo otupovat a uspávat, a i ono krátké povzbuzení jejich apetitu bylo zjevně způsobeno jen rozdílem mezi kvalitou stravy, kterou dostávali v posledních týdnech plavby, a jídla, jež měli k dispozici nyní.

„Stejně toho nelituju.“ Sutton seděl shrbený nad stolem a mumlal si pro sebe tak nahlas, že to nemohl nikdo přeslechnout. „Za těchhle okolností není čeho litovat,“

bručel, jako by pocit viny za to, že jel hledat lék pro svou Messorii, zatímco tolik jiných draků zůstalo odsouzených k smrti, byl pravým důvodem selhání jejich expedice. A Little byl tak bledý a přepadlý, že ho Chenery odvedl do stanu, kde jej napájel rumem tak dlouho, dokud kapitán neusnul.

„Postup nemoci se zpomalil,“ oznámil Keynes na konci druhého týdne. „Což není zanedbatelný pokrok,“ dodal jako malou útěchu pro jejich zklamané naděje.

Laurence odlétl s Temerairem z tábora a přespal s ním na pobřeží, aby aspoň na čas ušetřil ostatní kapitány pohledu na rozdíl mezi jeho zdravým a jejich nemocnými draky. I on pociťoval svůj díl viny a hanby, jako pokřivený zrcadlový odraz Suttonova a Littleova zármutku: Temerairovo zdraví by za životy ostatních draků nikdy nevyměnil, a ačkoli věděl, že by mu ostatní kapitáni rozuměli a na jeho místě by cítili totéž, stejně iracionálně jako oni viděl v selhání výpravy trest za svou sobeckost.

*

Ráno se na hladině přístavu tyčila nová řada plachet: v noci připlula rychlá fregata Fiona s čerstvými zprávami.

Catherine je u snídaně rozpečetila a četla jména draků, kteří zemřeli mezi Novým rokem a dnem odeslání depeše -

Auctoritas, Prolixus, Laudabilis, Repugnatis.

Mezi dopisy byl i jeden adresovaný Laurencovi, od jeho matky:

Marnost nad marnost; padne-li opět vláda, jsme bez šancí nejméně do konce roku, ne-li déle. Dolní sněmovnou návrh prošel, sněmovna lordů jej však opět zamítla, vzdor vyčerpávajícímu úsilí nás všech a neopakovatelnému projevu pana Wilberforce, který

musel pohnout každým, kdo má duši v těle. Aspoň že noviny se nás zastávají a vyjadřují pohoršení přímo úměrné tak hanebnému výsledku: v Timesech píšou: „Jen tmáři, již zavírají oči před budoucností, mohou dnes v noci klidně spát; všichni ostatní nechť usilují o klid duše, svedou-li to, vzdor nepopiratelnému vědomí, že položili základ dalším rokům utrpení a smutku, za něž budou jednoho dne voláni k zodpovědnosti, ne-li v tomto, pak jistě na onom světě,“ což je zcela zasloužená výtka…

Složil dopis a zastrčil ho do náprsní kapsy; neměl sílu číst dál. Z jídelny odcházeli všichni zamlklí.

Kasárna pevnosti by pojala i větší vojenský útvar, než byl ten jejich, ale s neúprosným postupem nemoci zavládla mezi kapitány tichá shoda v tom, že raději zůstanou nablízku svým chorým drakům. Ostatní důstojníci a mužstvo nechtěli zůstat pozadu, a na cvičišti tak zanedlouho vyrostlo celé městečko stanů a pavilonů, v nichž většina mužů trávila dny i noci a skrývala se před ojedinělými přeháňkami. Toto uspořádání bylo výhodné i tím, že odrazovalo od častějších vpádů místní drobotinu, která si Temeraira od jeho poslední návštěvy pamatovala dost dobře na to, aby vůči němu a ostatním drakům byla o něco troufalejší. Letos si vymysleli hru, při níž se vzájemně popichovali tak dlouho, dokud se některý z nich nenechal vyprovokovat k šílenému úprku

doprostřed cvičiště mezi spící draky, kde se otočil a pelášil zase zpátky za svými kamarády, od nichž se mu dostalo upřímné gratulace.

Sutton učinil těmto stále drzejším výpadům přítrž jednoho odpoledne, kdy jeden z chlapců přiběhl, plácl Messorii do boku a vytrhl ji tím ze vzácně hlubokého spánku. Když dračice s odfrknutím zvedla hlavu, malý uličník padl na znak, mnohem polekanější než dračice sama, a lezl pryč pozadu jako rak, po rukou, nohou a hýždích.

Sutton vstal od karetního stolku, došel k chlapci, chytil ho za paži a zvedl na nohy. „Přineste mi bičík, Aldene,“

přikázal svému běžci; narušitele pak vyvedl mimo cvičiště a řádně mu vyprášil kožich. Ostatní děti utekly za nedaleká křoviska, odkud ten výprask sledovaly. Konečně se vytí nešťastného chlapce změnilo v kňučivé vzlyky a Sutton se vrátil ke stolku. „Promiňte, pánové,“ omluvil se ostatním důstojníkům a pokračoval v nesoustředěné hře. Dětské invaze pro ten den ustaly.

Druhého dne krátce po úsvitu však Laurence probudilo hlasité hašteření, a když vyšel ze stanu, uviděl u brány dva hloučky dětí, jak do sebe za vícejazyčného křiku tlučou a kopou: hrstka otrhaných capartů malajské a holandské národnosti bojovala proti domorodým černošským dětem z kmene Khoi, přestože do té doby páchaly obě skupinky výtržnosti společně. Jejich potyčka bohužel probudila draky, kteří se kvůli tomu rozkašlali o hodinu dříve než jindy;

Maximus, který měl za sebou obzvlášť těžkou noc, dlouze vydechl a zasténal. Sutton se vyřítil ze stanu celý flekatý vzteky, a Berkley by se byl do těch raubířů pustil naplocho svou šavlí, kdyby před něj neskočil poručík Ferris s rozpřaženýma rukama, zatímco z prašného klubka vylézali Emily s Dyerem.

„To jsme nechtěli,“ huhlala Emily přes ruku, jíž si držela krvácející nos. „Ale když oni je přinesli současně.“ Nějaký zlomyslný duch tomu chtěl, že obě skupiny po týdnech pátrání našly několik exemplářů oné vzácné houby v tentýž den i čas. A soupeřící bandy se teď přely o to, kdo ty obrovské klobouky, přes dvě stopy široké a páchnoucí i zasyrova na sto honů, předloží kapitánům jako první.

„Poručíku Ferrisi, prosím vás, učiňte přítrž tomu zmatku,“ pronesl Laurence zvýšeným hlasem. „Řekněme jim, že zaplaceno dostanou obě strany: ať už s tím povykem přestanou.“

Přes všechno ujišťování ještě nějaký čas trvalo, než se od sebe podařilo odtrhnout rozzuřené rváče, kteří přestože nevládli stejným jazykem, dobře rozuměli důležitým frázím v řeči svých protivníků, a šermovali proti nim rukama a kopali nohama i ve chvíli, kdy od nich byli taženi násilím pryč. Najednou ale všichni strnuli: Temeraire, rovněž předčasně probuzený, natáhl hlavu přes nevysoký plot a začal uznale očichávat klobouky hub, které obě strany

nechaly ležet opodál v trávě, aby měly volné ruce k řešení svého sporu.

„Á…hmm,“ vydechl Temeraire a olízl si tlamu. Na rozdíl do minulých dnů se dnes nikdo z hochů neodvážil vyběhnout a sebrat mu houby zpod čumáku; všichni společně jen vykřikli na protest, když viděli, že jsou krůček od ztráty svého úlovku, a i díky tomu se nakonec nechali přesvědčit, aby přijali odměnu v podobě zlatých mincí vyplacených ve stejném počtu oběma hloučkům.

Holandsko-malajská skupina měla chuť reptat, neboť jejich exemplář se třemi klobouky na jedné noze byl větší než ten khoiský se dvěma klobouky na jednom třeni, ale výmluvný Suttonův pohled je všechny umlčel. „Přineste nám další a dostanete přidáno,“ řekl Laurence; jeho návrh však vyvolal spíše rezignované mlčení než obnovené nadšení, a mladí houbaři hleděli trochu zlostně na jeho zaklapnutou peněženku, než se rozešli, aby v rámci svých skupin svedli další boj o rozdělení odměny.

„Tohle že má být jedlé?“ ptala se Catherine nejistě a přidušeně přes kapesník přitisknutý na ústa, když ty věci zkoumala: připomínaly spíše nádory než houby, podezřele nesouměrné a boulovité, sinale bledé jako rybí břicha, s nepravidelně rozesetými hnědými skvrnami.

Ale Temeraire řekl: „Tyhle si dobře pamatuji; byly moc dobré,“ a jen s lítostí dovolil Kung Suovi, aby je odnesl, což

kuchař učinil s nejvyšší opatrností pomocí dvou dlouhatánských klacků držených daleko od těla.

Poučeni loňskými zkušenostmi nezavěsili velký železný kotel nad krb v hradní kuchyni, ale mezi dvě vidlice nad venkovní ohniště, a Kung Su nařídil posádkám, aby pod ním dobře zatopili a přistavili k němu žebřík tak, aby mohl jeho obsah míchat z dálky dlouhou naběračkou. „Možná ty červené papričky,“ hádal Temeraire, „nebo ty zelené; už si nevzpomínám,“ dodal omluvně, když se Kung Su dlouze probíral svou kořenkou ve snaze napodobit původní recept.

„Poduste to a hotovo,“ řekl Keynes a pokrčil rameny.

„Kdybychom měli čekat, až zopakujete kombinaci koření vynalezenou před rokem pěti kuchaři, mohli bychom se rovnou vrátit do Anglie.“

Houby dusili celé dopoledne. Temeraire se nakláněl nad kotel, zkušeným čichem hodnotil vůni podobně jako koštýř buket vína a přicházel s dalšími návrhy, až konečně olízl okraj kotle a prohlásil výsledek za uspokojivý: „Ta chuť je mi přinejmenším povědomá; a moc příjemná,“ pronesl k vylidněnému palouku, odkud všechny vyhnal dusivý odér.

Nebohá Catherine, přepadená prudkou nevolností, zvracela ohnutá za křovím.

Se zacpanými nosy donesli vývar Maximovi, jemuž evidentně zachutnal: dokonce se přiměl vystrčit dráp a naklopit jím kotel k sobě, aby ho mohl vylízat. Po počáteční ospalosti mu pokrm navodil veskrze dobrou náladu, dokonce

tak dobrou, že se přinutil sníst celé křehoučké kůzle, které mu k dnešní večeři v naději spíše zbožné než odůvodněné obstaral Berkley, a dokonce poprosil o přídavek - ačkoli usnul dříve, než mu ho mohli přinést.

Berkley ho chtěl probudit a nakrmit dalším kůzletem a Gaiters, jeho ranhojič, souhlasil, Dorset však co nejdůrazněji protestoval. Byl by drakovi odepřel i první kůzle z obavy, aby trávení masa nenarušilo účinky odvaru. Tato neshoda vyústila v rozepři tak prudkou, jak oběma mužům dovoloval syčivý šepot, až se mezi ně nakonec vložil Keynes: „Teď ho nechte spát,“ rozhodl za ně, „ale ode dneška mu po každém zdřímnutí budeme dávat tolik jídla, kolik se do něj vejde; pro jeho celkový zdravotní stav je důležité, aby přibral.

Dulcia není tak vyhublá jako on: u ní to zítra vyzkoušíme bez jídla.“

„Já ho jedl s párem volů, nebo možná antilop,“

vzpomínal Temeraire postrkuje smutně čumákem prázdný kotel. „Pamatuji si tuk, moc dobrý tuk s tou houbovou omáčkou; takže to asi byli ti volové,“ konkrétně jedno místní plemeno s charakteristickým tukovým hrbem na hřbetě.

Temeraire loni pozřel houby v jednom jediném pokrmu, ale Keynes teď jejich skrovnou dávku rozdělil na řadu menších porcí, jimiž krmil Maxima s Dulcií od nadcházejícího rána po dobu tří dnů, dokud zásoba nedošla.

Pokud si Laurence vzpomínal, Temeraira loni odvar uspal, a

stejný účinek měl nyní na Maxima; kdežto Dulcia je po třetím dni pravidelného užívání zaskočila nečekaným záchvatem horečného vzrušení, a div je nepřemlouvala, aby ji pustili na dlouhý zběsilý let, který by byl zcela jistě nad její síly a jejímu zdraví by zaručeně neprospěl.

„Já to zvládnu, cítím se skvěle, jsem zdravá!“ volala, vířila křídly vzduch a poskoky na zadních couvala před ranhojiči, kteří se ji snažili dostihnout a uklidnit. Chenery byl nepoužitelný: ode dne zhroucení jejich prvních nadějí se spolu s kapitánem Littlem udržoval v podroušeném stavu, a ze vzdoru ke Keynesovu pesimismu by se byl se svou dračicí nejraději nalodil a odplul zpátky do Anglie.

Dulcia se nakonec nechala přesvědčit, ať nikam neletí, dvěma jehňaty, která Kung Su narychlo ochutil místními pálivými tobolkami, Temerairovým oblíbeným kořením; tentokrát už jí v jídle nikdo nebránil, a přestože jindy hodovala s vybranou elegancí, nyní sápala jehňata tak zuřivě, až kousky masa létaly po celém cvičišti.

Temeraire ji sledoval se závistí; nejenže odvar, který měl tolik rád, nesměl víc než ochutnat, ale Keynes mu na žaludek, dosud podrážděný výstředními experimenty, nasadil přísnou a nudnou dietu z nekořeněného pečeného masa, které se mu brzy přejedlo. „Aspoň že jsme konečně našli ten lék.“

Po jídle Dulcia okamžitě usnula a začala hlasitě chrápat s tichým hvízdavým zafuněním při každém výdechu: což byl

nicméně pokrok, neboť nějakou dobu předtím nemohla nozdrami dýchat vůbec. Keynes přišel k Laurencovi, ztěžka usedl vedle něj na dřevěnou kládu, otřel si kapesníkem zpocený, zarudlý obličej a rozmrzele utrousil: „Dost, konec jásotu; copak jste nepoučitelní? Plíce ještě zdaleka nemá čisté.“

V noci potáhla nebe těžká clona mraků a ráno všichni procitli za vytrvalého šedivého deště, který pokryl půdu mazlavým blátem a způsobil, že vlhkost v dosud nepříjemně horkém vzduchu ulpívala na kůži jako pot. Dulciin stav se po včerejším skotačení opět zhoršil a hlava jí klesala únavou. Ostatní draci kašlali víc než kdy jindy a dokonce i Temeraire vzdychal a oklepával se, aby setřásl vodu z boků a z prohlubní mezi kostmi a svaly. „Stýská se mi po Číně,“

skuhral a nešťastně oždiboval antilopu, kterou Kung Su v takovém počasí nemohl pořádně propéct.

„Musí to být něčím jiným; však na to přijdeme,“ řekla Catherine Laurencovi, když mu při snídani v jídelně podávala šálek s kávou. Laurence šálek mechanicky přijal a sedl si k ostatním; jedli v tichu rušeném jen cinkáním vidliček a talířů; nikdo neposlal slánku, nikdo o ni nepožádal. Chenery, který měl jindy sil a smíchu na rozdávání, vypadal s tmavými kruhy pod očima, jako by ho někdo zbil, a Berkley k snídani nepřišel vůbec.

Pak se ale ve dveřích objevil Keynes, v kabátu nasáklém deštěm a pocákaném bělavým hlenem, a sdupávaje bláto

z bot vydechl: „Dobrá, těch hub potřebujeme víc.“ Vzhlédli k němu, jako by mu nerozuměli, a on je přelétl nasupeným pohledem, než zdráhavě přiznal: „Maximus může zase dýchat,“ čímž vyvolal hromadný úprk ke dveřím.

*

I tuhle špetku naděje jim Keynes dal jen s krajní nechutí, a žádnou další z něj už nevydolovali. Když ale stáli u Maximovy hlavy, mohli si z jeho nozder na vlastní uši poslechnout totéž hvízdání, které vydávala Dulcia. Oba draky dosud přepadaly dlouhé záchvaty kašle, všichni letci se ale shodovali na tom, nebo se v tom alespoň vzájemně utvrzovali, že tenhle kašel zní docela jinak: že je to ozdravné, očistné vykašlávání, a ne to příšerné chrastění na plicích, které neslibovalo žádné zlepšení.

Dorset přesto nadále vedl své neúprosné záznamy a doktoři pokračovali ve svých experimentech: ze zelených banánů a mletého kokosu utřeli jakýsi krém a předložili ho Lily, která tu medicínu ochutnala, načež kategoricky odmítla pozřít byť jen jediné další sousto. Messorii přemluvili, ať si lehne na bok, a přilepili jí na hruď celý les svíček opatřených papírovými kornouty, aby jí prohřáli plíce; ani tenhle pokus však nepřinesl viditelný efekt kromě potoků ztuhlého vosku na kůži dračice. Později téhož dne se u brány

zjevila drobounká bělovlasá žena z kmene Khoi, která za sebou táhla necky velké téměř jako ona sama, po okraj naplněné jakousi míchanicí z opičích jater; lámanou holandštinou vysvětlovala, že přináší lék na všechny neduhy světa. Když tu šlichtu předložili Immortalisovi, bez nadšení polkl jedno sousto a zbytek nechal být; zaplatit však stejně museli, protože k neckám se vzápětí přihnala Dulcia, vychlemtala je a vylízala do dna a ještě litovala, že si nemůže přidat.

Jak se Dulcii vracela chuť, sílil i její apetit, a kašlala den ode dne méně; koncem pátého dne už si jen tu a tam odkašlala. Maxima se kašel držel déle, ale ke konci týdne probudilo celý tábor vprostřed noci příšerné skučení a vzdálené výkřiky hrůzy a volání na poplach; v panice vyběhli ze stanů a přistihli Maxima, jak se provinile vkrádá zpět na cvičiště - tak nenápadně, jak se u tvora jeho velikosti dalo očekávat - a v zakrvácených čelistech nese celého vola. Když zjistil, že je pozorován, zhltl nebohé zvíře takřka na jedno polknutí, pak se zatvářil jako neviňátko a tvrdil, že vstal jen proto, aby si protáhl údy a pohodlněji se uvelebil. Brázdy vyryté jeho těžkým ocasem v prachu hojně skropeném krví je dovedly k nedalekému chlévu, nyní polorozbořenému, s ohradou obehnanou zdemolovaným plotem a s majiteli zsinalými vztekem a hrůzou nad ztrátou jejich drahocenného volského spřežení.

„To proto, že se obrátil vítr, a oni tak krásně voněli,“

přiznal konečně Maximus, když byl konfrontován s důkazy, „a je to už doba, co jsem neměl čerstvé hovězí, syrové a bez koření.“

„Vrtáku, dobře víš, že bys dostal k jídlu, co by sis přál,“

huboval ho Berkley stejně láskyplně, jako ho současně hladil. „Zítra dostaneš dvě krávy.“

„A už nechci slyšet žádné výmluvy, že přes den nemůžeš jíst, když pak chodíš v noci plenit ohrady jako loupeživý lev, jen aby sis nacpal břicho,“ dodal o poznání přísněji Keynes, s bradou zarostlou jednodenním strništěm a krajně rozladěný; po týdnu, kdy téměř každou noc probděl u draků, se mu výjimečně podařilo jít spát v rozumnou hodinu.

„Opravdu nechápu, proč sis někomu neřekl.“

„Nechtěl jsem budit Berkleyho: poslední dobou málo jí,“

odpověděl Maximus smrtelně vážně, a Berkley, který od vylodění skutečně shodil bezmála třicet liber, se při těch slovech zakuckal, div se nezadusil.

Od té doby krmili Maxima podle britského zvyku čerstvě poraženým dobytkem příležitostně posypaným trochou soli, a on začal ztenčovat stáda místních farmářů, a tím i vyprazdňovat pokladnu letectva, tak nevídaným tempem, až museli povolat Temeraira, aby pro něj lovil na sever od Kapského města divoké buvoly z obrovských stád, kteří ovšem, dle Maximova smutného mínění, nebyli zdaleka tak chutní jako volové.

Tehdy už dokonce i Keynes odložil nerudný výraz, a všichni se pustili naplno do nového, horečného hledání dalších plodnic té zpropadené houby. Místní děti pátrání vzdaly, protože usoudily, že by se jim nevyplatilo: přes všechny přísliby Laurence a jeho kolegů a jejich otevřených peněženek se nenašel nikdo ochotný věnovat čas tak nejistému podniku.

„Snad ji dokážeme najít sami,“ navrhla Catherine nejistě, a Laurence s Chenerym ráno sebrali oddíl mužů, a Dorseta kvůli identifikaci houby, a začali prohledávat méně prozkoumaná loviště. Ostatní kapitáni by své nemocné draky dobrovolně neopustili, a Berkley zjevně neměl dost sil na dlouhé putování divočinou, přestože se k tomu sám nabízel.

„Není třeba, starý brachu,“ odbyl jej Chenery vesele: od Dulciina uzdravení se musel držet, aby při vyhlídce na sebemenší pokrok neskákal po stole a nezpíval radostí.

„Však my si poradíme, a ty zůstaň raději tady a jez se svým drakem; má pravdu, musíš se spravit.“ A pokračoval v přípravě své nanejvýš neobvyklé výstroje: kabát nechal v táboře, nákrčník si uvázal kolem čela, aby mu pot nestékal do tváře, a ozbrojil se těžkou jezdeckou šavlí z hradní zbrojnice. Krvežíznivý pirát by se za výsledný vzhled nemusel stydět, Chenery však vyšel z pevnosti se stejně rozpačitým výrazem, jaký Laurence, který na něj čekal na

palouku v kabátě, s nákrčníkem a v klobouku, při pohledu na něj zdvořile potlačil.

Draci vyrazili na sever přes záliv, se Stolovou horou za zády a bílým zábleskem Allegiance pod sebou; přelétli lahvově zelené mělčiny a zlatavý, vroubkovaný oblouk písečné pláže a zatočili k severovýchodu, do srdce pevniny, k dlouhému osamělému hřebenu jménem Kasteelberg, který čněl z bujného vnitrozemí jako izolovaný předvoj vzdálenějších vnitrozemských pohoří.

Chenery s Dulcií se za nadšeného mávání signálních praporků ujali vedení a letěli přes osídlená území a široké pásmo houstnoucí divočiny odvážným, svižným tempem, jímž nutili Temeraira ke spěchu. Drželi se vpředu, mimo doslech, až téměř do oběda, kdy se Dulcia neochotně snesla na břeh řeky nějakých deset mil za horským hřbetem, na jehož vrcholu měli přistát původně.

Laurence neměl to srdce dračici kárat, přestože pochyboval, že je moudré zalétat tak daleko, když jsou ty houby pravděpodobně původním, kapským druhem a o území, kde přistáli, nikdo z nich nic neví. Ale Dulcia si už protahovala křídla na slunci a pila z řeky tak mohutnými hlty, že bylo vidět, jak jí protékají hrdlem. Prudce zaklonila hlavu a radostně kolem sebe rozstříkla vodní tříšť, a Chenery se smál jako malý kluk a tiskl se tváří k její přední noze.

Temeraire složil křídla a s nakloněnou hlavou poslouchal. „To jsou lvi?“ zeptal se. Z křovin se ozýval řev, ne dunivý dračí ryk podobný burácení bubnů a fagotů, ale zlostné funivé mručení, patrně na protest proti vpádu do cizího teritoria. „Lva jsem ještě nikdy neviděl,“ dodal Temeraire, a ani v to nemohl doufat, pokud záleželo na lvech: i kdyby byli sebevíc rozzuření, k drakovi by se přiblížit neodvážili.

„Jsou velcí?“ vyptávala se úzkostlivě Dulcia; ani ona, ani Temeraire nebyli dvakrát nadšení z toho, že jejich posádky, přestože s sebou mají oddíl střelců, chtějí pokračovat dál pěšky hustým lesním podrostem. „Možná bychom se raději neměli rozdělovat.“

„Copak to jde, hledat houby ze vzduchu?“ namítl Chenery. „Hezky si tu odpočiňte, třeba i něco snězte; my budeme zpátky dřív, než se nadějete. A jestli potkáme nějaké lvy, poradíme si s nimi; máme šest pušek, má milá.“

„Ale co když těch lvů bude sedm? “ strachovala se Dulcia.

„Pak budeme muset tasit pistole,“ odpověděl Chenery zvesela, a aby ji uklidnil, vytáhl přímo před jejími zraky svou pistoli a čerstvě ji nabil.

„Lvům

olovo

nechutná,“

uklidňoval

Laurence

Temeraira. „Utečou při prvním výstřelu, a kdybychom přece jen potřebovali vaši pomoc, vypálíme světlici.“

„Jen buďte opatrní,“ vzdychl Temeraire a složil hlavu na přední nohy.

Cheneryho obstarožní šavle jim nejen pomáhala při klestění cesty lesem, v jehož chladné a vlhké půdě se podle Dorseta mohlo nejlépe dařit oné houbě, ale také rozháněla okolní zvěř, štíhlé antilopy a hejna ptáků vyplašené neuvěřitelným hlukem, který při svém postupu tropili.

Podrost byl sveřepě neprostupný, plný přebujelého stříbřitě šedého hloží s ostny tři palce dlouhými a ostrými jako jehly, záludně ukrytými v hustém listoví. Na každém kroku se potýkali s popínavými šlahouny a drásavými větvemi a jen výjimečně se prosekali na širokou stezku prošlapanou nějakými obrovskými zvířaty, která po sobě zanechala stromy sedřené až na lýko a ronící mízu rudou jako krev.

V těchhle světlinách si ale nikdy dlouho neodpočinuli: Dorset jim po nich nedovolil jít jednak ze strachu, aby nepotkali tvory, kteří je vytvořili a jimiž byli nejspíš slonové, ale hlavně proto, že na volných prostranstvích mohly podle něj sotva růst nějaké houby.

Kolem oběda už padali horkem a únavou, všichni krváceli z drobných ran, a nemít kompasy, byli by už dávno zabloudili, když tu konečně Dyer, jenž díky své štíhlé chlapecké postavě utržil nejméně šrámů, vítězoslavně vykřikl, padl na břicho, vplazil se pod jeden z trnitých keřů a za chvíli vylezl ven s houbou, která vyrostla u paty odumřelého stromu.

Byla malá, olepená hlínou, a měla jen dva klobouky, ale i tak malý úspěch vlil celé skupině do žil novou energii, a poté co provolali Dyerovi slávu a vypili každý sklenku grogu, vyrazili znovu napříč houštinami za vidinou bohatší sklizně.

„Jak dlouho potrvá,“ odfukoval Chenery švihaje šavlí, „než tímhle tempem najdeme dost hub pro všechny draky v Anglii -“

V podrostu to zapraskalo, jako když na pánev s rozpáleným tukem stříkne voda, a zpoza houští se ozvalo tiché, nevrlé zakašlání. „Jen opatrně - opatrně,“ varoval Dorset Riggse, který přistupoval blíže. Cheneryho první důstojník Libbley napřáhl ruku a Chenery mu podal šavli.

„Mohl by to být -“

Dorset zmlkl. Libbley zapíchl šavli do křoviska, rozťal prorůstající cáry mechu, a Riggs rozhrnul větve rukama. Ze vzniklé mezery si je drobnými prasečími očky, krutými a lesklými, pozorně měřila obrovská hlava potažená hrbolatou šedou kůží, se dvěma hrozitánskými rohy umístěnými za sebou na konci čenichu a zvláštním klínovitým pyskem, jímž zamyšleně přežvykovala. Drakovi se ten tvor velikostí rovnat nemohl, ale proti místním volům i buvolům to byl učiněný obr, a svou robustní konstitucí a kůží tvrdou jako pancíř budil dojem nepřemožitelnosti.

Riggs se ohlédl a zašeptal: „To je slon?“ V tu chvíli ta věc zafrkala a rozběhla se proti nim: houštím se prohnala tak

prudce, až z něj odletovaly třísky, neuvěřitelnou rychlostí na tak mohutného tvora, s hlavou skloněnou a špicemi rohů namířenými rovně před sebe. Lesem se rozlehl mnohohlasý křik, a Laurence měl stěží tolik duchapřítomnosti, aby popadl Emily s Dyerem za límce a odtáhl je ke stromům. Až potom sáhl po pistoli a šavli; pozdě: ta věc se hnala zběsile dál, stále stejným směrem, a zmizela v podrostu dříve, než po ní mohl kdokoli vystřelit.

„Nosorožec,“ poznamenal Dorset stoicky. „Podle toho, co jsem četl, by měli být krátkozrací a neobyčejně prchliví.

Kapitáne Laurenci, půjčil byste mi svůj nákrčník?“ Laurence se otočil a viděl, že Dorset má plné ruce práce s Chenerym, jemuž ze stehna propíchnutého tlustou, zašpičatělou větví prýštila v pulzujícím rytmu krev.

Dorset mu hbitě rozřízl kalhoty koncem velkého skalpelu, určeného k práci na jemně vrstvených blanách dračích křídel, a zkušeně podvázal pulzující tepnu; pak mu stehno ovinul nákrčníkem. Ostatní zatím dle Laurencových instrukcí sestrojili nosítka z větví a vlastních kabátů. „To je jen škrábnutí,“ namítal chabě Chenery. „Prosím vás, neburcujte kvůli tomu draky,“ ale Dorset jen krátce zavrtěl hlavou a Laurence nedbaje Cheneryho protestů vzal modrou signální pistoli a vypálil světlici.

„Jen klidně ležte,“ tišil Cheneryho. „Budou tu dřív, než se nadějeme.“ Jen to dořekl, padl na ně obrovský stín rozepjatých křídel. Drak byl proti slunci černý jako uhel a

obklopený tak oslnivou září, že na něj nešlo hledět zpříma.

Větve a kmeny pod jeho obrovskou vahou praskaly jako sirky, a až když mezi ně strčil velkou červenou hlavu s větřícími nozdrami a horní čelistí lemovanou deseti zahnutými kly, poznali, že to není Temeraire.

„Bože, smiluj se nad námi,“ sklouzlo Laurencovi ze rtů, když sahal po pistoli. Ten tvor nebyl o mnoho menší než nebešťan, a rozhodně větší, než by si byl Laurence dovedl představit u divokého draka. Mohutné plece měl ozbrojené dvojitou řadou trnů a kůži barvy červeníce hojně posetou žlutými a šedými skvrnami. „Světlici, Riggsi, další světlici -“

Riggs stiskl spoušť. Divoký drak podrážděně zasyčel a příliš pozdě se ohnal po čadící raketě, která kolem něj prosvištěla k nebi, kde se modře rozprskla. Pak stočil hlavu zpátky k nim, zorničky jeho ostře žlutozelených očí se zúžily, a obnažil zuby. V tu chvíli protrhla lesní baldachýn jako šipka letící Dulcia a s křikem „Chenery! Chenery!“

zaútočila svými drápy na hlavu mnohem většího nepřítele.

Červenohnědý drak, zaskočený zuřivostí Dulciina bezhlavého útoku, se v první chvíli stáhl, ale vzápětí po ní s ohromující rychlostí rafl, zakousl se jí do náběžné hrany křídla a zacloumal s ní nahoru a dolů. Dulcia vřískala bolestí, ale když ji její uchvatitel pustil, očividně spokojený s lekcí, kterou jí uštědřil, znovu se na něj vrhla

s vyceněnými zuby, nehledíc na pramínky krve, které se jí rozbíhaly po křídle jako černá pavučina.

Drak v těsném sevření lesa ustoupil, jak nejdále mohl, přičemž zadkem porazil několik dalších stromů, a znovu na Dulcii zasyčel, tentokrát spíše udiveně než vztekle. Dračice stála mezi ním a skupinou mužů jako živý štít: vypínala se na zadních, jak nejvýše mohla, s široce rozpřaženými křídly a výhružně zdviženými předními drápy. Přesto proti obřímu samci vypadala jako dětská figurka, a on, místo aby na ni zaútočil, se posadil a drbal si čumák o přední nohu v gestu vyjadřujícím cosi jako rozpaky. Podobnou váhavost vídal Laurence u Temeraira, když se měl pustit do boje s drakem nižší váhové kategorie; a menší draci zase obvykle nenapadali ty větší, pokud neměli v zádech spojence, kteří by je podpořili a vyrovnali síly; Dulcii mohl k takovému jednání přimět jedině strach o jejího kapitána.

V tu chvíli padl na mýtinu Temerairův stín. Divoký drak stočil hlavu vzhůru, naježil ostnatý hřbet a rychle vzlétl vstříc novému, rovnocennému soupeři. Z následujícího souboje toho Laurence mnoho neviděl, přestože zakláněl hlavu, až ho bolelo za krkem: na zemi měli dost starostí s Dulcii, která v zoufalé touze vidět svého kapitána a rozsah jeho zranění strkala hlavu příliš blízko a překážela jim.

„Dost! Musíme ho naložit,“ křikl Dorset a udeřil ji do hrudi tak silně, až couvla. „Do pobřišní sítě; musíme ho pevně

připoutat,“ zavelel a muži rychle přivázali improvizovaná nosítka k postroji.

Nad jejich hlavami mezitím divoký drak nalétal na Temeraira v krátkých půlobloucích a syčel a prskal jako konvice s vroucí vodou. Temeraire, tlukoucí křídly na místě tak, jak to uměli jen čínští draci, roztáhl a vztyčil límec a zhluboka se nadechl. Divoký drak ihned poodlétl na vzdálenost několika rozpětí křidel a kroužil obezřetně kolem, dokud Temeraire nevypustil svůj strašlivý, ohlušující řev: stromy se pod nim otřásly, až se z nich na hlavy mužů začaly sypat suché listy, větvičky a dokonce i pár oněch nevzhledných tlustých klobás, které při dopadu hlasitě duněly a vyrážely v zemi hluboké důlky; Cheneryho křídlař Hyatt překvapeně zaklel, když mu jedna z nich škrtla o rameno. Laurence si setřel z obličeje vrstvu prachu a pylu a zamžoural do nebe: divoký drak vypadal náležitě užasle; po chvíli váhání se dal na rychlý ústup a brzy zmizel z dohledu.

Ve spěchu, který si s tím jeho nezadal, dokončili nakládání Cheneryho a ihned vyrazili zpět do Kapského města. Dulcia za letu každou chvíli ohýbala hlavu k břichu a kontrolovala kapitánův stav. Na nádvoří Cheneryho odvázali, již blouznícího v horečce, a s ustaranými výrazy ho odnesli do pevnosti, aby ho vyšetřil guvernérův lékař.

Laurence mezitím došel za Keynesem s malou houbou, která byla odměnou za jejich celodenní práci.

Keynes na ten úlovek zachmuřeně hleděl, než konečně řekl: „Nitidus. Pokud se v lesích, dokonce tak blízkých, musíme obávat divokých draků, potřebujeme menšího draka, který by vás tam dopravil. A Dulcia nepoletí nikam, když je na tom Chenery tak zle.“

„Ty houby rostou ve stínu, pod křovisky,“ řekl Laurence.

„Nemůžeme je hledat z dračího hřbetu.“

„Ani se nemůžete nechat rozdupat nosorožci a sežrat divokými draky,“ opáčil Keynes. „Lék, při jehož obstarávání přijdeme o víc draků, než kolik se jich uzdraví, je nám k ničemu, kapitáne.“ Pak se otočil a odpochodoval s houbou za Kung Suem, aby ho z ní nechal připravit lektvar.

Když Warren slyšel Keynesovo rozhodnutí, nasucho polkl a trochu nepřesvědčivě namítl: „Neměla by ho dostat Lily?“ Ale Catherine ho zarazila: „Přece se nebudeme přít s našimi doktory, Micahu; o těchhle věcech přísluší rozhodovat panu Keynesovi.“

„Až jich nasbíráme dost,“ dodal Keynes tiše, „můžeme vyzkoušet, nakolik je možné dávku zředit: nyní však potřebujeme dost zdravých draků na to, abychom mohli pokračovat v hledání, a já upřímně pochybuji, že by tohle množství dokázalo uzdravit dračici Lilyiny velikosti.

Maximovi potrvá ještě několik týdnů, než bude schopný letu na delší vzdálenost.“

„Chápu, pane Keynesi. Není třeba dalších slov,“

uzavřela Catherine. A tak dostal odvar Nitidus, zatímco Lily

dál bezútěšně kašlala; a Catherine proseděla celou noc u její hlavy a hladila ji po čumáku vzdor reálnému riziku, že skončí poleptaná kyselinou.

Kapitola 8

„To bych se divil,“ odvětil Dorset stroze, když Catherine v zoufalství podotkla, že už možná našli všechny exempláře té houby, co jich na světě bylo.

Nitidus trpěl méně než většina draků, přestože skuhral o něco víc, a uzdravil se ještě rychleji než Dulcia, byť měl z nervozity sklon pokašlávat i poté, co ho přešlo fyzické nutkání. „Dnes jsem zase od rána trochu zahleněný,“

lamentoval. Nebo ho trochu škrábalo v krku, nebo ho bolela záda.

„Není divu,“ řekl mu Keynes na poslední z oněch stížností necelý týden poté, co Nitidus dostal svou poslední dávku, „když celé měsíce jen ležíš, ani se nehneš. Zítra ho pořádně provětrejte, ať už přestane kňučet,“ dodal směrem k Warrenovi a rázným krokem se vzdálil.

S tímto povzbudivým svolením ihned obnovili pátrání přerušené Cheneryho zraněním, byť tentokrát se omezili na bezprostřední okolí Kapska; po dalších dvou týdnech však nenarazili nejen na žádného divokého draka, ale ani na jediný exemplář oné houby. Ze zoufalství přivezli z výprav několik jiných druhů, vzhledem ne nepodobných tomu, který hledali. Dva z nich se ukázaly být prudce jedovaté,

když je Dorset zkusil podat místním dlouhosrstým hlodavcům.

Keynes šťouchal prstem do křečovitě zkroucených mrtvolek a vrtěl hlavou. „Tohle je příliš riskantní. Předně můžete být rádi, že jste tím svinstvem neotrávili Temeraira.“

„Co máme sakra dělat jiného?“ naléhala Catherine.

„Když už nikde žádné nerostou -“

„Ale rostou,“ přerušil ji Dorset s neochvějnou jistotou.

On sám přispíval ke společnému dílu tím, že i nadále každý den obcházel tržiště a ukazoval stánkařům detailní nákres houby, vlastnoručně zhotovený tužkou a perem. Svou zarytou vytrvalostí obtěžoval kupce tak dlouho, až se konečně u bran cvičiště objevil jeden khoiský trhovec -

jehož znalost holandštiny i angličtiny se omezovala na číslovky od jedné do deseti: jediná slůvka, která potřeboval k prodeji svého zboží - doprovázený reverendem Erasmem, s jehož pomocí chtěl tomu obtěžování učinit přítrž.

„Pokud jsem mu dobře rozuměl, chce vám říct, že ta houba neroste tady v Kapsku,“ vysvětloval Erasmus, „ale lidé z kmene Xhosa -“ Tady ho khoiský kupec netrpělivě přerušil a vyslovil to jméno znovu a úplně jinak, se zvláštním mlasknutím na začátku, které Laurencovi ze všeho nejvíc připomínalo jisté hlásky dračího jazyka durzagh, pro člověka tak obtížně artikulovatelného.

„Každopádně,“ pokračoval Erasmus po dalším neúspěšném pokusu o zopakování jména Xhosa, „má na

mysli kmen, který obývá vzdálenější část pobřeží, ale žije i hluboko ve vnitrozemí, takže by jeho členové mohli vědět, kde tu houbu hledat.“

Při ověřování této informace však Laurence záhy zjistil, že navázat jakýkoli kontakt s oním kmenem bude mimořádně obtížné: poté, co byla před nějakými osmi lety odražena

poslední

vlna

jejich

útoků,

nikoli

nevyprovokovaných, se Xhosové žijící nejblíže Kapsku stahovali stále dál od holandských osad. S kolonisty nyní udržovali napjaté a často porušované příměří a jinde než na samotných hranicích na ně nebylo možné narazit.

„A to potěšení máme jen tehdy,“ poznamenal pan Rietz stejně kostrbatou němčinou, jakou se s ním Laurence snažil dorozumět, „když nám přijdou krást dobytek: příměří nepříměří, každý měsíc nám chybějí nejméně dvě krávy.“

Pan Rietz patřil mezi přední občany Swellendamu, jedné z nejstarších vesnic v Kapsku, která se přesto dodnes řadila mezi nejodlehlejší vnitrozemská sídla, kde se kolonistům dařilo udržet: bezpečně přitisknutá k úpatí horského hřebenu, který ji chránil před nálety divokých draků. Stály tu malebné, vápnem natřené chalupy obklopené pruhy polí a vinic, a jen tu a tam nějaký rozlehlejší, dobře opevněný statek. Osadníci měli strach nejen z divokých draků, kteří přilétali z hor na loupeživé výpravy a proti nimž chránila vesnici centrální tvrz se dvěma šestilibrovými kanóny, ale i ze svých černošských sousedů, o nichž pan Rietz pokládal

za nutné dodat: „Všichni tihle kafrové jsou lotři, ať si je kdo chce nazývá jakýmkoli pohanským jménem; radím vám, nepaktujte se nimi. Jsou to ukrutní barbaři, a spíš než pomoci se od nich dočkáte toho, že vám ve spaní podříznou krk.“

Toto své sdělení, pronesené pod nevyřčenou, a přesto neméně účinnou hrozbou Temerairovy přítomnosti za humny vesnice, považoval za konečné a za nic na světě se nenechal přimět k další spolupráci, jen mlčky seděl tak dlouho, až Laurence rezignoval a nechal jej, ať se vrátí ke svým účetním knihám.

„Ty krávy jsou opravdu moc hezké,“ vyjádřil Temeraire upřímný obdiv, když se k němu Laurence vrátil. „Těžko mít divokým draků za zlé, že je kradou, když nevědí, že se to nedělá, a ty krávy tu jen tak postávají v ohradách. Jak teď ale najdeme Xhosy, když nám vesničané nechtějí pomoci?

Budeme je hledat ze vzduchu?“-což byl plán, který by jim zaručil leda to, že nespatří ani jednoho: Xhosové museli mít z draků přinejmenším stejnou hrůzu jako osadníci.

Generál Grey si odfrkl, když mu Laurence po návratu do Kapského města, kam letěl dohodnout další postup, tlumočil Rietzovu reakci. „Ano. A jestli najdete nějaké Xhosy, umím si představit, že si budou stěžovat nachlup stejně. Xhosové s Holanďany si odjakživa kradou dobytek navzájem a jediné, na čem se shodnou, je to, že divocí draci jsou ještě horší zloději. Je to zapeklitá situace,“ pokračoval. „Osadníci

nutně potřebují větší pastviny, ty jim ale nikdo nechce dát, takže jim nezbývá než přetahovat se s domorodci o území, o která divocí draci nemají zájem.“

„Nešlo by ty divoké draky odlákat?“ zeptal se Laurence.

Netušil, jak se s tím problémem vypořádávají tady, ale věděl, že v Británii se díky pravidelným přídělům potravy daří většinu divokých draků udržet v blízkosti chovných základen.

„Kdepak, na to je tu příliš mnoho zvěře,“ odpověděl Grey. „Zatím jsme nepřišli na nic, co by divoké draky přesvědčilo, aby nechali osady na pokoji; a pokusů byla spousta. Každý rok podnikne několik mladých ztřeštěnců výboj do vnitrozemí, a pokaždé se vrátí s nepořízenou, pokud se vrátí.“ Pokrčil rameny. „Většina našich dobrodruhů zmizí beze stopy; a všechno se pak samozřejmě svádí na nečinnost vlády. Nikdo nechápe, jak je to složité a nákladné. Věřte mi, že bych se tu nikdy neodvážil dobývat větší část území bez nejméně šestihlavé dračí letky a dvou kompanií polního dělostřelectva.“

Laurence pokýval hlavou. Že by sem admiralita poslala takové posily, nebylo pravděpodobné nejen v současnosti, ale ani v dohledné budoucnosti. Bez ohledu na nemoc, která tak decimovala vzdušné síly, potřebovala Británie každou větší jednotku pro případnou válku s Francií.

„Musíme si zkrátka poradit s tím, co máme,“ řekla Catherine, když ji večer zachmuřeně informoval o svém

neúspěchu. „Reverend Erasmus nám jistě pomůže; umí se domluvit s domorodci, a ten trhovec by mohl vědět, kde Xhosy hledat.“

Hned druhý den ráno zašel Laurence s Berkleym za reverendem. Misie se ode dne, kdy tu byl naposledy, změnila k nepoznání: z holé parcely byla úhledná zeleninová zahrádka plná rajčat a paprik; o záhony se staralo několik khoiských dívek v prostých černých halenách - teď právě přivazovaly k tyčkám rajčatové keříky - a skupinka dalších seděla pod košatou albízií a pilně šila, zatímco jim paní Erasmová spolu s další, bílou misionářkou střídavě předčítaly z Bible přeložené do jazyka Khoi.

Uvnitř byl dům takřka do posledního koutku zaplněný žáky, kteří čmárali křídou na břidlicové tabulky, protože papír byl na cvičné úlohy příliš drahý. Kvůli nedostatku místa odvedl Erasmus návštěvníky ven, kde vyslechl jejich prosbu a odpověděl: „Kapitáne, můj vděk za to, že jste nám umožnil cestu sem, trvá, a rád bych vám pomohl. Ale jazyky kmenů Khoi a Xhosa jsou si příbuzné asi jako francouzština s němčinou, a já dosud nemluvím zdaleka plynně ani tím prvním. Hannah se učí rychleji než já, a oba si pamatujeme něco z našich rodných jazyků, ty by nám však byly k užitku ještě méně: oba pocházíme z kmenů žijících mnohem dál na severu.“

„Přesto máme větší šanci, když do nich budete hučet vy než kdokoli z nás,“ opáčil Berkley neomaleně. „Přece jim to

nemůže být tak těžké vysvětlit: kousek té věci ještě máme, můžeme jim s ním mávat před nosem, aby viděli, co od nich chceme.“

„Jsou to sousedé kmene Khoi,“ doplnil Laurence, „takže snad mezi nimi bude pár takových, kteří mluví alespoň trochu khoisky, což může k základnímu dorozumění stačit, nemyslíte? Po vás chceme jen,“ dodal, „abyste to zkusil: v případě neúspěchu na tom nebudeme o nic hůř než teď.“

Erasmus se zastavil před zahradní brankou, chvíli sledoval svou ženu, jak předčítá dívkám, a pak tiše, zamyšleně pravil: „Pokud vím, Xhosům ještě evangelium nikdo nehlásal.“

*

Když už se nemohli rozpínat do vnitrozemí, zabírali osadníci z Kapského města, kousek po kousku, alespoň pobřeží směrem na východ. V současnosti tvořila hranici mezi územím Holanďanů a Xhosů řeka Tsitsikamma, vzdálená dobré dva dny letu od Kapska: mezi Tsitsikammou a Plettenberskou zátokou neležela jediná holandská osada, a kdyby Xhosové číhali v křoví pět stop za humny zdejších nejodlehlejších vesnic, jak si mnozí osadníci představovali, nikdo by si toho ani nevšiml. V posledních bojích však byli vytlačeni až za řeku, což byla z geografického hlediska

výhodná dělicí čára, a proto byla také zapsána do mírových smluv.

Temeraire se za letu držel linie pobřeží: řady pozoruhodně krásných skalnatých srázů, jejichž vykrojené oblouky pokrýval tu krunýř zeleně, tam zase jasně červený lišejník, a z nichž do moře vybíhala smetanově bílá a hnědá skaliska a pláže zlatavého písku obležené hejny nemotorných tučňáků, příliš drobných na to, aby museli mít strach z letícího Temeraira: draci tučňáky nelovili. Po dvou dnech konečně přelétli Knysnaskou lagunu, tiše rozprostřenou za zúženým ústím řeky, a krátce před soumrakem přistáli na břehu Tsitsikammy přitékající z vnitrozemí hlubokým, zelení obestlaným korytem.

Ráno, než přelétli řeku, přivázali na dvě bidla velká bílá prostěradla a vztyčili je po obou stranách Temerairových křídel jako vlajky příměří. Opatrně, aby domorodce nepolekali, letěli nad jejich územím, dokud nenarazili na mýtinu, která byla dost velká, aby mohl Temeraire sedět daleko od jejího středu, a rozdělená tenkou říčkou: snadno překročitelnou, která však mohla skýtat jistý pocit bezpečí lidem stojícím na druhém břehu.

V naději, že jimi přivábí domorodce, vezl s sebou Laurence mimo drobný, ale naditý měšec zlatých guinejí také široký výběr předmětů obvykle používaných v místním výměnném obchodu: přední místo mezi nimi zaujímalo několik věnců z mušlí zavinutců navléknutých na hedvábné

šňůře, které v některých částech kontinentu fungovaly jako platidlo a v dalších byly vysoce ceněné; zdejší domorodci je považovali za vzácné šperky. Temeraira kupodivu neokouzlily: nebyly dost křiklavě barevné, třpytivé ani opalizující, aby probudily jeho stračí instinkt; tenký perlový náhrdelník, jímž přispěla do sbírky Catherine, si prohlížel s mnohem větším zájmem.

S vidinou brzké odezvy rozložili kolekci na velkou deku poblíž říčky tak, aby byla dobře viditelná z druhého břehu.

Temeraire se co nejvíc přikrčil, a pak už jen čekali. Hluku sice natropili víc než dost, ale oblast, v níž se nacházeli, byla rozlehlá: dolétnout k řece jim trvalo celé dva dny; a Laurencův počáteční optimismus rychle slábl.

Tu noc přespali přímo na břehu, aniž zaznamenali jakoukoli reakci; a ani druhý den nepřinesl nic nového kromě toho, že Temeraire vyrazil na lov a vrátil se se čtyřmi antilopami, které si večer opekli na rožni. S nevalným výsledkem: Kung Su zůstal v táboře, aby připravoval jídlo dosud nemocným drakům, a mladý Allen pověřený rožněním se zapovídal a zapomněl otáčet, takže maso bylo z jedné strany spálené a z druhé nechutně syrové. Temeraire svěsil límec v odmítavém gestu; Laurence u něj se znepokojením pozoroval narůstající sklon k vybíravosti v jídle, což u draka sloužícího v armádě nebyla vítaná vlastnost.

Třetí den, již od rána dusný a lepivě vlhký, se nesnesitelně vlekl a muži postupně ochabovali a umlkali; Emily s Dyerem znuděně čmárali na své destičky a Laurence se v pravidelných intervalech nutil vstávat a přecházet sem a tam, aby neusnul. Temeraire široce zívl, složil hlavu na zem a začal chrápat. Obědvali hodinu po poledni: jen chleba s máslem a trochou grogu; o vydatnější oběd v tom horku nikdo nestál ani po včerejší nepovedené večeři. Slunce se sunulo k obzoru šnečím tempem a den se dloužil.

„Neschází vám tu nic, paní Erasmová?“ zeptal se Laurence, když přinesl reverendově ženě další šálek grogu.

Z cestovních stanů pro ni postavili malý přístřešek, kde mohla sedět ve stínu: její dcery zůstaly v pevnosti v péči služebné. Paní Erasmová zavrtěla hlavou a přijala nabízený šálek, jako vždy zjevně lhostejná k vlastnímu nepohodlí. U

misionářovy ženy, nucené plahočit se přes celou zeměkouli, to byl jistě nezbytný povahový rys, přesto si Laurence připadal jako barbar, že ji vystavuje tak vražednému vedru kvůli podniku, který stále nepřinášel viditelný užitek; sama si nepostěžovala, ale let na dračím hřbetu pro ni musel být otřesným zážitkem, jakkoli dobře při něm skrývala úzkost; a oblečená byla v šatech z tmavé látky, s vysokým límcem a dlouhými rukávy, zatímco slunce pražilo tak prudce, že jeho žár pronikal i koženým přístřeškem.

„Mrzí mě, že tohle musíte kvůli nám podstupovat,“ řekl.

„Jestli se zítra nikdo neukáže, prohlásíme výpravu za neúspěšnou.“

„Budu se modlit za šťastnější výsledek,“ odvětila stručně svým pevným, hlubokým hlasem, s hlavou i nadále sklopenou.

S prohlubujícím se soumrakem se kolem říčky rozbzučeli moskyti, kteří naštěstí nebyli tak drzí jako mouchy a drželi se v uctivé vzdálenosti od Temeraira.

Koruny stromů už se začínaly ztrácet v šeru, když tu náhle Temeraire procitl a řekl: „Laurenci, někdo sem jde, támhle,“

a na protějším břehu zašustila tráva.

Z pološera na druhé straně říčky se vynořil drobný mužík, prostovlasý a nahý, až na malou houni, kterou měl v zájmu zachování cudnosti ovinutou, byť dosti nedbale, kolem pasu. V ruce nesl dlouhý asagaj, lehký oštěp s úzkým, lopatkovitým hrotem, a přes rameno poněkud vyzáblou antilopu. Říčku nepřekročil, a jeho bázlivý pohled co chvíli sklouzával k Temerairovi. Natahoval krk, aby viděl na deku s vystaveným zbožím, ale popojít blíže se očividně zdráhal.

„Reverende, mohl byste mě, prosím, doprovodit?“

pošeptal Laurence a zamířil k vodě. Ferris vykročil za nimi, přestože jej k tomu nikdo nevyzval. Laurence došel k dece a zvedl nejokázalejší z řetězů: náhrdelník ze šesti či sedmi šňůr, na nichž byly střídavě navlečené tmavé a světlé mušle a zlaté korálky.

Přebrodili říčku, která v těch místech byla tak mělká, že si ani nenabrali do holínek. Laurence se nenápadně dotýkal rukojeti pistole a sledoval domorodcův oštěp: při vystupování na břeh mohli být zranitelní. Když ale vylézali z vody, lovec jen zacouval blíže k lesu, takže byl v šeru na pozadí houštin těžko viditelný a mohl se snadno zanořit zpátky do lesa: Laurence věděl, že ten člověk má větší důvod k obavám než oni, sám proti skupině ozbrojených mužů, za jejichž zády seděl Temeraire, přikrčený jako kočka, a znepokojeně sledoval, co se bude dít.

„Pane, dovolte,“ zaprosil Ferris tak naléhavě, že Laurence ustoupil a předal řetěz jemu. Ferris, s náhrdelníkem položeným na předpažených rukou, po krůčcích zkracoval vzdálenost mezi sebou a domorodcem.

Lovec váhal, očividně ve velkém pokušení, a pak mu zdráhavě podal antilopu, s trochu nejistým výrazem, jako by sám pochyboval o poctivosti takového obchodu.

Ferris zavrtěl hlavou, a vzápětí ztuhl: křoví za lovcem zachrastilo. Ale byl to jen malý klučina, ne víc než šesti -

nebo sedmiletý, který rozhrnul rukama listí a vykoukl na ně velkýma, zvědavýma očima. Lovec se otočil a ostře jej napomenul hlasem, který ztratil něco ze své přísnosti, když vprostřed věty přeskočil do fistule. V tu chvíli Laurence poznal, že ten lovec není muž drobné postavy, jak se domníval, ale rovněž chlapec, jen o několik let starší než ten, který se skrýval v houští.

Mladší hoch okamžitě zmizel, větve nad jeho hlavou se zavřely, a starší se s odbojným výrazem otočil zpátky k Ferrisovi svíraje násadu asagaje tak silně, až se mu kotníky prstů zbarvily dorůžova.

„Mohl byste mu prosím říct, že mu nechceme ublížit?“

pošeptal Laurence Erasmovi. Nemusel se dlouho zamýšlet nad tím, co ty dva přimělo podstoupit riziko, jemuž se možná ostatní z jejich kmene raději vyhnuli. Starší chlapec byl děsivě vyhublý a obličej toho mladšího ničím nepřipomínal jemnou dětskou tvářičku.

Erasmus přikývl, popošel k mladému lovci a zkusil pronést několik slov v dialektu, který znal: neúspěšně.

Uchýlil se tedy k jednoduššímu způsobu komunikace: poklepal si na hruď a řekl své jméno. Chlapec se představil jako Demane, a díky tomu seznámení se konečně trochu uvolnil: už nevypadal, že se chystá utéct, a dovolil Ferrisovi, aby k němu přistoupil blíže a ukázal mu kousek houby.

Demane vykřikl a s odporem uskočil; nebylo divu: aroma houby se po horkém dni, kdy byla zavřená v kožené brašně, rozhodně nezlepšilo. Hoch se své vlastní reakci naštěstí zasmál a vrátil se, ale když mu ukazovali střídavě na houbu a řetěz mušlí, tvářil se nechápavě; k zavinutcům nicméně stále s toužebným výrazem vztahoval ruku a mnul je mezi palcem a ukazováčkem.

„Asi nechápe, jak by s tímhle někdo mohl chtít obchodovat,“ řekl Ferris nahlas, s tváří odvrácenou co nejdále od houby.

„Hannah,“ pronesl Erasmus a Laurence sebou leknutím trhl; vůbec si nevšiml paní Erasmové, která přišla za nimi a voda jí kapala ze sukně na bosé nohy. Demane se napřímil, odtáhl ruku od mušlí a couvl, dočista jako školák přistižený učitelkou při nějaké rošťárně. Chvíli k němu tiše promlouvala, pomalu a zřetelně; vzala od Ferrise houbu, a když viděla, jak se Demane ušklíbá, pokynula mu velitelským gestem. Když si od ní houbu konečně s velkou opatrností vzal, chytila ho za zápěstí a natáhla jeho ruku k Ferrisovi. Ferris mu na oplátku podal mušle naznačuje pantomimicky výměnu - a chlapci konečně svitlo.

Z houští zacvrlikal dětský hlásek; Demane ho okřikl, a začal cosi překotně vysvětlovat paní Erasmové v řeči plné oněch zvláštních mlaskavek, u nichž si Laurence nedovedl představit, jak je vůbec někdo může vyslovit, natož tak rychle po sobě. Reverendova žena poslouchala, soustředěně se mračila a snažila se rozumět. Mladý lovec vzal houbu, poklekl s ní na zem a položil ji k patě stromu, pak dělal, jako by ji vytrhl, a prudce s ní mrštil o zem. „Ne, ne!“ Ferris přiskočil právě včas, aby zachránil houbu před rozdrcením chlapcovou bosou patou.

Demane sledoval jeho počínání se zmateným výrazem.

„Prý se z ní dělá zle krávám,“ řekla paní Erasmová, a

chlapcovo gesto bylo dostatečné výmluvné: místní tu houbu považovali za škodlivou, a kde mohli, tam ji ničili; což byl možná důvod, proč byla tak vzácná. Sotva jim to mohl někdo zazlívat, když pro ně bylo pastevectví hlavním zdrojem obživy, ale Laurence z toho byl zoufalý. Kde mají tu houbu hledat v tak velkém množství, jaké potřebuji, jestliže ji zdejší kmeny patrně již po celé generace hubí coby obtížný plevel?

Pani Erasmová dál promlouvala k hochovi, brala houbu do ruky a něžně ji hladila, aby mu ukázala, jak moc jim na ní záleží. „Kapitáne, řekněte prosím posádce, ať mi přinesou hrnec,“ požádala kapitána, a když jí bylo vyhověno a ona vložila houbu do hrnce a naznačovala míchání, Demane pohlédl na Laurence s Ferrisem se silně pochybovačným výrazem; nakonec jen výmluvně pokrčil rameny, zvedl prst k nebi a rozmáchlým obloukem ukázal od jednoho obzoru k druhému. „Zítra,“ přeložila paní Erasmová a chlapec ukázal na zem pod jejich nohama.

„Myslí, že ji dokáže najít?“ zeptal se Laurence nedočkavě, ale tuhle otázku ani odpověď na ni se paní Erasmové nedařilo přetlumočit, a po chvíli zavrtěla hlavou.

„Pak tedy nezbývá než doufat, že ano; řekněte mu, prosím, že se sem vrátíme,“ a druhého dne ve stejnou dobu před soumrakem vyšli z křoví tentokrát již oba hoši, mladší úplně nahý poklusávaje Demanovi v patách, a spolu s nimi ještě malý rozježený, plavohnědě žíhaný voříšek.

Stál na břehu a bez přestání zuřivě ňafal po Temerairovi, zatímco starší z chlapců nabízel cizincům jeho služby.

Laurence hleděl na psisko s nedůvěrou; ale Demane vzal kousek houby a strčil ho zvířeti pod čenich, pak si klekl a zakryl mu oči rukou. Mladší hoch odběhl a schoval houbu hluboko v trávě; pak Demane psa znovu pustil a přísně mu zavelel. Pes jeho rozkaz ignoroval a pokračoval v zuřivém štěkotu, takže Demane, s hluboce zahanbeným výrazem, musel vzít klacík, švihnout s ním psa po zadku, zasyčet na něj a dát mu čichnout ke kožené torně, v níž byla houba předtím uložena. Pes neochotně odběhl a hopsal křížem krážem po louce, až konečně přiklusal s houbou v tlamě a položil ji Laurencovi k nohám vrtě nadšeně ocasem.

*

Jakmile o nich usoudil, že jsou blázni nebo přinejmenším velcí boháči, začal Demane ohrnovat nos nad mušlemi a přál si být odměněn raději dobytkem, který pro Xhosy zjevně představoval největší bohatství: smlouvání zahájil na tuctu kusů. „Řekněte mu, že jim dáme jednu krávu za týden služby,“ řekl Laurence. „Pokud nás dovedou k dobrému zdroji, budeme uvažovat o prodloužení spolupráce, jinak je vrátíme sem a zaplatíme jim podle dohody.“ Demane nachýlil hlavu a přijal sníženou nabídku

s poměrně přesvědčivým výrazem klidu a důstojnosti; vykulené oči mladšího chlapce, jehož jméno bylo Sipho, i to, jak tahal bratra za ruku, v Laurencovi přesto budily podezřeni, že právě uzavřel obchod, který je pro něj na místní poměry značně nevýhodný.

Když k němu nesli zmítajícího se psa, svěsil Temeraire límec až na krk. „To zvíře nezavře tlamu,“ zabručel, na což pes odpověděl podobně nezdvořile, soudě podle tónu jeho štěknutí, a dál se snažil vykroutit pánovi z náručí a utéct.

Demane nevypadal o nic méně nervózní. Aby chlapce přilákala blíže, poplácala paní Erasmová draka po přední noze na důkaz, že nehrozí žádné nebezpečí: což možná nebylo nejmoudřejší gesto, neboť jím přitáhla pozornost k Temerairovým hrozitánským drápům: Sipha, jehož zvědavost byla silnější než strach, strkal Demane za sebe, druhou rukou k sobě tiskl kroutícího se psa, a sám vrtěl odmítavě hlavou a cosi drmolil.

Temeraire naklonil hlavu. „To je zajímavý zvuk,“ řekl a zopakoval jedno z xhoských slov; onu zvláštní mlaskavku přitom napodobil lépe než kdokoli jiný, byť ne úplně přesně.

Sipho se za Demanovými zády zasmál a pronesl to slovo znovu. „Ha, už to mám,“ zajásal Temeraire po několika dalších pokusech, přestože ono mlasknutí vyslovoval jinak než chlapci, hrdelně; tou ukázkou je nicméně uklidnil natolik, že se po čase nechali přesvědčit a vylezli na něj.

Laurence se od Tharkaye na blízkém Východě naučil přepravovat živá zvířata na dračím hřbetě tak, že je před naložením omámil, nyní s sebou však neměl žádné opium, a tak s pocitem, že se pouští do nejistého experimentu, nechal vynést kňučícího psa na Temerairův hřbet násilím a připoutat ho k postroji řemeny. Pes se svíjel, škubal improvizovaným úvazem a několikrát se neúspěšně pokusil vyskočit do vzduchu, ale jen do chvíle, než Temeraire vzlétl; pak ještě několikrát vzrušeně ňafnul, a po zbytek cesty už jen seděl na zadních, s otevřenou tlamou a vlajícím jazykem, a nadšeně vrtěl ocasem, očividně v lepším rozmaru než jeho nešťastný pán, který se zoufale držel jednou rukou postroje a druhou svého mladšího bratra, přestože byli oba dobře jištění karabinami.

„Přijel

cirkus,“

utrousil

Berkley

s posměšným

odfrknutím, které si podle Laurence mohl odpustit, když přistáli na palouku. Pes totiž, jakmile ho pustili na zem, začal zběsile pobíhat sem a tam po cvičišti a provokovat draky svým štěkotem. Draci ho pozorovali se zájmem a zvědavostí jen do té doby, než příliš všetečnou Dulcii kousl do citlivé špičky čumáku; ta na něj na oplátku hněvivě zasyčela, pes vyštěkl a utekl zpátky do pochybného bezpečí u Temerairových nohou. Temeraire se znechuceně zamračil a neúspěšně se pokusil psa odstrčit.

„Prosím, zacházej s ním opatrně; nevím, kde bychom sháněli a cvičili jiného,“ připomněl mu Laurence, a

Temeraire nakonec přestal reptat a dovolil psovi, aby se stočil do klubíčka po jeho boku.

*

S tvrzením, že je na další vylehávání příliš unavený, přikulhal večer z pevnosti Chenery, aby s nimi povečeřel na cvičišti a ujistil tak Dulcii o svém lepšícím se zdraví. Po jeho příchodu se večeře změnila v bujarou hostinu, při níž se nešetřilo optimismem, pečeným hovězím a alkoholem.

Láhev putovala z ruky do ruky možná až příliš rychle, a Catherine krátce poté, co se rozdaly doutníky, vstala a s přidušeným „A sakra!“ se šla vyzvracet na okraj palouku.

To se jí v poslední době stávalo často, ovšem tentokrát si dávala na čas. Ostatní se zdvořile odvrátili, a Catherine se po chvíli vrátila k ohni se strhanými rysy. Warren jí nabídl trochu vína, ale ona jen zavrtěla hlavou, vypláchla si ústa vodou, odplivla si na zem a ztěžka se posadila. „Pánové, odpusťte mi mou upřímnost, ale jestli mám těmihle nevolnostmi trpět celou dobu, raději vám to povím hned.

Obávám se, že jsem to zbodala. Jsem v očekávání.“

Laurencovi až po chvíli došlo, že na ni zírá s ústy neslušně otevřenými dokořán. Hned je zavřel, dál seděl jako socha a přemáhal nutkání prohlédnout si zbylých pět

kapitánů, kteří seděli kolem ohně, s ohledem na jejich potenciální otcovství.

Berkley a Sutton, oba o deset let starší než Laurence, měli s Catherine vztah podobný spíše vztahu strýců a neteře.

I Warren byl starší a pro mírně nervózního Nitida představoval ideální protějšek díky své flegmatické povaze; ta z něj ovšem v této situaci činila těžko představitelného milence. Chenery byl temperamentní a veselý mladý muž, naprosto nedotčený etiketou, s úsměvem a hrubě neotesaným šarmem, který jej činil přitažlivějším, než si zasloužil se svým mírně propadlým hrudníkem, hubeným obličejem, nehezky sinalou pletí a vlasy většinou slehlými jako

obilí.

Vzhledem

ke

své

povaze

byl

nejpravděpodobnějším adeptem i přesto, že kapitán Little, podobně starý jako on, byl i přes svůj poněkud zobákovitý nos pohlednější; měl modrozelené oči a svými dlouhými tmavými vlnitými vlasy připomínal básníka; Laurence se však domníval, že ten účes nosí spíše z nedostatku zájmu o vlastní zevnějšek než z vědomé marnivosti, neboť jinak byl ve svých zvycích spíše zdrženlivý než rozmařilý.

Pak tu byl samozřejmě ještě Catherinin první důstojník Hobbes, horkokrevný mladý muž, jen o rok mladší než ona, Laurence však pochyboval, že by se Catherine zapletla s podřízeným a riskovala všechny komplikace a nevraživost, které by tím na sebe přivolala, jak dobře věděl ze své námořní kariéry - intimní vztahy s podřízenými byly

problematické i na lodích, kde navíc nabývaly nezákonné povahy. Ne, musel to být někdo z kapitánů; a Laurence si nemohl nevšimnout, koutkem oka, že přinejmenším Sutton a Little mají oba víceméně překvapené výrazy, a že on sám je terčem stejně zkoumavých pohledů, jakých se neumí vyvarovat, jen o něco méně skrytých.

Laurence si nepříjemně uvědomoval, že nemá právo protestovat. On sám se dopouštěl podobné nerozvážnosti, aniž se kdy zamýšlel nad tím, co řekne nebo udělá v případě, že je s Jane potká stejná nehoda. Raději si ani nepředstavoval, jak by reagoval jeho otec, ba i matka, kdyby jim představil takovou nevěstu: ženu o několik let starší než on, s nemanželským dítětem, naprosto zanedbatelného původu, nemluvě o pověsti, kterou obětovala vojenské službě. Ale vzít by si ji musel; cokoli jiného by se rovnalo urážce ženy, která si od něj zasluhovala úctu jako dáma a respekt jako spolubojovnice, a ona a její dítě by tak byli vystaveni odsudkům společnosti.

I on tedy riskoval stejnou osudnou chybu, a mohl si proto sotva stěžovat, že bude muset nést díl nepříjemností způsobených někým jiným. Pravdu mohl znát pochopitelně jen skutečný viník, a dokud ten mínil zůstat v anonymitě, museli Laurence a jeho kolegové čelit zvědavosti okolního světa, jakkoli nepříjemné a neodbytné, bez naděje na únik.

„Tomu říkám pech,“ řekl Berkley a odložil vidličku. „Čí je to děcko?“

„Tomovo,“ odpověděla Harcourtová s klidem. „Chci říct kapitána Rileyho. Děkuji, Tooku,“ a vzala si šálek čaje, který jí přinesl její mladý běžec, zatímco Laurence rudl sám za sebe, za ni i za všechny ostatní.

*

V noci spal neklidně: zvenku ho každou chvíli budil ječivý štěkot psa a zevnitř nejhorší zmatek, jaký si uměl představit: vrtalo mu hlavou, jestli má promluvit s Rileym, a pokud ano, pod jakou záminkou.

Za čest Catherine a jejího dítěte cítil jistou zodpovědnost, která byla za daných okolností - když se sama Catherine tvářila tak nevzrušeně - možná iracionální.

Laurence však dobře věděl, že i kdyby jí samotné nezáleželo na tom, co si myslí společnost, a necítila se zneuctěná, Riley si takovou přezíravost vůči světu nemůže dovolit. Rileyho neobvyklá zdrženlivost ke konci plavby se nyní jevila jen jako důkaz špatného svědomí; s nabíráním žen do důstojnického sboru v žádném případě nesouhlasil, a Laurence ani na okamžik nenapadlo, že by se jeho názor mohl v důsledku téhle aféry změnit. Riley jen využil situace, která se mu naskytla, a s plným vědomím se dopustil toho, co i on sám musel považovat za zhanobení dámy, za akt sobecký, ne-li zlovolný, a zasluhující co nejpřísnější

odsudek. Laurence ovšem nebyl v pozici, kdy by po něm mohl žádat satisfakci: jakoukoli snahou v tomto směru by z celé věci udělal jen skandál, a jako letec měl beztak zakázáno dávat či přijímat výzvy k soubojům.

Jako by situace nebyla dost složitá, měl Laurence k rozmluvě s Rileym ještě jeden důvod, a sice že jej chtěl informovat o dítěti, o jehož existenci kapitán nemusel mít vůbec tušení. Jane Rolandová se například nemanželským původem své dcery Emily ani trochu netrápila; jejího otce, jak sama přiznávala, neviděla ode dne početí, a ani ji nenapadlo, že by mohl mít s jejich dítětem něco společného.

Tuhle zarážející necitlivost s ní Catherine evidentně sdílela.

Laurence se nad tou pragmatickou bezohledností dosud příliš nepozastavoval, nyní se však vmýšlel do Rileyho situace a cítil, že si kapitán přece jen zaslouží znát neblahé následky svého činu, aby se jim mohl postavit čelem.

Ráno vstal Laurence nevyspalý a nerozhodnutý a bez nadšení se pustil do příprav první pokusné expedice s využitím psa. Když voříšek poznal, že se chystají k odletu, nečekal, až ho na Temeraira vynesou, ale sám mu vyskočil na hřbet a usadil se mu za krkem, na čestném místě, kde jindy sedával Laurence, a důležitě zaštěkal, jako by všechny pobízel, ať si s těmi přípravami pospíší. „Nemohl by letět s Nitidem?“ zeptal se Temeraire podrážděně, stočil hlavu dozadu a výhružně na psa zasyčel. Ale pes, jako by si uvědomoval svou nedotknutelnost, jen zavrtěl ocasem.

„Ne, ne, já ho nechci!“ vyhrkl Nitidus a zakryl si hřbet křídly. „Ty jsi větší, ani ho na sobě neucítíš.“ Temeraire svěsil límec a cosi mrzutě zamručel.

Znovu přelétli hory a přistáli kousek za hlavním hřebenem, v místech, kde osídlení začínalo pomalu řídnout, na svahu nedávno zčásti obnaženém sesuvem půdy, který pro draky představoval nejlepší místo k dosednutí vprostřed hustého podrostu. Nitidus se vtěsnal do mezery vytvořené velkým padlým kmenem, ale Temerairovi nezbylo než si připravit místo k přistáni sešlapáváním nižších, ale houževnatých křovin, které sem stihly prorůst. Dlouhé a tenké trny akácií mu pronikaly mezi šupinami a zabodávaly se do masa, takže musel několikrát popolétnout, než konečně našel pod nohama cosi jako pevnou zem a mohl nechat pasažéry, ať slezou z jeho hřbetu, vysekají v houští malou mýtinu a rozbijí na ní stany.

Zatímco stavěli tábor, pes jim cuchal nervy tím, že pobíhal kolem a plašil tučné hnědobílé tetřívky, kteří před ním nešťastně prchali kývajíce hlavami dopředu a dozadu.

Pak náhle úplně ztichl a jeho štíhlé, štětinaté tělo se napnulo vzrušením. Poručík Riggs zalícil pušku a všichni strnuli při vzpomínce na nosorožce; ale z lesa vyšla jen tlupa paviánů.

Největší z nich, prošedivělý samec s dlouhým, protáhlým obličejem a zářivě šarlatovým pozadím nepřehlédnutelně vystupujícím z okolní srsti, se posadil a měřil si je záštiplným pohledem; pak celá tlupa odkráčela, zatímco

nejmenší mláďata, visící na srsti svých matek, otáčela hlavy a zvědavě si cizince prohlížela.

Vysoké stromy tu rostly jen řídce; podrost tvořila převážně žlutá tráva, vyšší než člověk, která rašila všude, kde ji nevytlačilo zelené houští. Koruny štíhlých stromů se zelenaly vysoko nahoře jako řídké obláčky, které nevrhaly skoro žádný stín. Vzduch byl horký a dusný, plný prachu, rozdrolené trávy a suchých listů a švitoření drobného ptactva skrytého v korunách křovisek. Pes je vedl dlouhou, bezcílnou a křivolakou cestou napříč divokým podrostem; labyrintem mlází a chrastí se prodíral snáz než oni.

Demane ho tu a tam usměrnil domluvou nebo okřiknutím, ale po většinu času nechával vedení na něm. On a jeho bratr se drželi psovi v patách, a postupovali rychleji než ostatní, takže jim občas zmizeli z dohledu. Mladými zvučnými hlasy je pak nedočkavě naváděli, až se konečně odpoledne Laurence vypotácel z křoví na mýtinu a našel na ní Sipha, jak hrdě třímá jednu z hledaných hub.

„Lepší něco než nic, ale stejně bychom při tomhle tempu potřebovali týden, abychom našli dost hub aspoň pro zbytek letky,“ řekl toho večera Warren poté, co Laurencovi nabídl sklenku portského před svým malým stanem, kde stůl a židli nahrazovaly starý pařez a hladký kamenný výstupek. Cestou zpátky do tábora našel pes ještě tři další houby, vesměs malé, které by jinak nejspíš přehlédli. Samozřejmě je rádi

posbírali; přestože omáčky či lektvaru z nich mohlo být jen málo.

„Ano, nejméně týden,“ odvětil Laurence unaveně; nohy neuvyklé chůzi ho bolely. S námahou je natáhl k ohýnku ze syrových větviček, čadícímu, ale hřejivému a příjemně hypnotickému.

Temeraire s Nitidem využili volného času k vylepšení tábořiště: udusali nerovnosti svahu a zvětšili prostranství vytrháním několika stromů a keřů. Trnitou akácii s mohutným balem hlíny na kořenech mrštil Temeraire pomstychtivě daleko ze svahu, kde nyní visela, dosti neobvykle, mezi vrcholky dvou stromů.

Také ulovili několik antilop, původně jako večeři pro unavené houbaře; ale čas jim ubíhal pomalu, takže nakonec z dlouhé chvíle zhltli většinu kořisti sami, a jejich posádky je večer našly, jak si olizují tlamy a prázdné drápy. „Je mi líto, ale dlouho jste se nevraceli,“ omlouval se Temeraire.

Demane jim naštěstí ochotně předvedl trik používaný při lovu všudypřítomných tetřívků, kdy jeden člověk naháněl ptáky směrem k druhému, číhajícímu se sítí; a tahle drůbež, rychle opečená na rožni a s přílohou lodních sucharů, celou skupinu příjemně zasytila: maso těch ptáků bylo úžasně šťavnaté, patrně díky stravě složené z místních bobulí a semen.

Draci teď leželi stočení po obvodu tábořiště jako ochranný val schopný odrazit jakýkoli noční vpád. Muži bud

spali na lůžkách z nalámaných větviček, s kabáty složenými pod hlavami místo polštářů, nebo hráli kostky a karty ve vzdálených zákoutích mýtiny, kde šeptem ohlašovali své sázky a jen občas jim sklouzl ze rtů zklamaný nebo vítězoslavný výkřik. Oba domorodí hoši, kteří jedli jako vlci, a už na nich začínalo být vidět, že přibírají, leželi na zemi u nohou paní Erasmové. Přesvědčila je, aby si oblékli kalhoty z plachtoviny ušité dívkami z misie. Její manžel před ně pokládal, jednu po druhé, tuhé kartičky s obrázky předmětů, a chtěl po nich, aby je pojmenovávali ve svém rodném jazyce, za což je pravidelně odměňoval sladkostmi, zatímco paní Erasmová zapisovala odpovědi do notýsku.

Warren se šťoural v ohni dlouhým klacíkem a Laurence konečně cítil, že mají dost soukromí na to, aby mohl kapitána diskrétně, byť ostýchavě oslovit.

„Ne, o tom dítěti jsem nevěděl,“ odpověděl Warren bez nejmenších rozpaků, ale vážně. „Je to k zlosti: nedej Bože, aby nám tu umřela; ta vaše malá lezkyně je jediná holka, kterou máme, ale kapitánské prýmky by ještě neunesla, i kdyby ji Lily nakrásně přijala. A co bychom si v takovém případě počali s Excidiem, to vážně nevím; admirálka se nemůže zdržovat plozením dalšího dítěte, když nám Bonaparte hrozí každou chvíli hodit rukavici přes La Manche.

Vy dva si doufám dáváte pozor, ne? Ale Rolandová ví, co dělá,“ dodal, aniž čekal na odpověď, což bylo dobře:

Laurence si neuměl představit otázku, na niž by se mu odpovídalo hůře; tím hůře, že mu náhlým a šokujícím způsobem osvětlila Janino pravidelné nahlížení do kalendáře a jisté kuriózní návyky, na jejichž smysl se jí nikdy nepřiměl zeptat.

„Nechápejte mě špatně,“ pokračoval Warren, který si nesprávně vyložil Laurencův strnulý výraz. „V žádném případě si nechci stěžovat; nehody se stávají, a Harcourtové nemůže nikdo vyčítat, že se chtěla trochu povyrazit.

Posledních pár měsíců bylo těžkých pro nás pro všechny; ale co s ní bude? Duši a tělo by udržela pohromadě i za poloviční plat, ale čest si ženská za peníze nekoupí. Proto jsem se vás prve ptal na Rileyho; říkal jsem si, že jestli Lily umře, mohl by z nich být skvělý pár.“

„Ona nemá žádné příbuzné?“ zeptal se Laurence.

„Žádné živé, kteří by stáli za zmínku. Je to dcera starého Jacka Harcourta - byl poručíkem na Fluitarovi. Po dvou letech dezertoval, hanba mu; ale v té době už aspoň věděl, že jeho dceru přiklepli Lily,“ odpověděl Warren. „Její matka byla holka z Plymouth Way, bydlela poblíž základny.

Skosila ji zimnice, když byla Catherine sotva batole, a žádní příbuzní, kteří by se její dcery ujali, se nenašli, tak ji hodili na krk letectvu.“

„V tom případě,“ řekl Laurence, „nerad bych strkal nos, kam nemám, ale jestli nemá Catherine žádné příbuzné,

neměl by s ním někdo promluvit? Myslím o tom dítěti,“

dodal rozpačitě.

„Proč? Co by na tom mohl změnit?“ namítl Warren.

„Dá-li Bůh a bude to děvče, letectvo po ní sáhne oběma rukama; a když to bude kluk, mohl by sice jít k námořnictvu, ale co by tam dělal? Jako levobočka by ho tam jen týrali, kdežto u letectva by měl jako syn kapitánky draka jistého, kdyby nebyl úplný ňouma.“

„Ale to mám přesně na mysli,“ řekl Laurence, zaražený Warrenovou nechápavostí. „Není žádný důvod, proč by to dítě muselo být nemanželské; ti dva se můžou vzít třeba hned.“

„Hou hou,“ zvolal Warren udiveně a zmateně. „Kdepak, Laurenci, sám dobře víte, že to je nesmysl. Možná by to šlo, kdyby nemohla létat, ale toho už se díkybohu nemusíme obávat,“ a radostně kývl bradou směrem k neprodyšně uzavřené krabici s plody jejich dnešní práce připravenými k rannímu odletu do Kapského města: další léčenou měla být Lily. „Takovou manželku, která musí plnit rozkazy a starat se o draka, bych nikomu nepřál. Troufám si tvrdit, že by se viděli nejvýš jeden rok z šesti a po zbytek času by byli každý na jiném konci světa, ha!“

Laurence neměl radost z toho, že jeho návrh budí neskrývaný posměch, a ještě méně ho těšilo, že pro tak zamítavou reakci existuje rozumný důvod; a podruhé za dva dny musel usínat s těžkou hlavou.

Kapitola 9

„Pane Keynesi,“ překřičela Catherine zvýšené hlasy, „byl byste tak laskav a sdělil nám vaši alternativu k návrhu pana Dorseta?“

S nabytou praxí se o něco zvětšily i jejich úlovky, a Nitidus je denně odnášel zpět do Kapského města, takže když se po únavném a prašném týdnu vrátili, našli Lily, Messorii a Immortalise napojené odvarem a zbytek hub poskládaných na malé, smrduté hromádce. Dvě z nich byly naložené v oleji, dvě v lihu a dvě jen zabalené do papíru a voskovaného plátna, a všechny uložené do krabice spolu s receptem k výrobě lektvaru. Do Anglie je měla odvézt Fiona, která zůstávala v přístavu tak dlouho jen kvůli nim: odplout měla s nejbližším přílivem.

Přesto k večeři neusedali s pocitem vítězů, ale jen s opatrným uspokojením; výsledky jejich práce stačily nejvýš pro tři draky - pro šest, pokud se doverští ranhojiči rozhodnou riskovat a zředí dávky napolovic nebo je rozdělí mezi menší draky, a pokud žádný ze zvolených způsobů konzervace neubere houbám jejich jedinečné vlastnosti.

Dorset chtěl některé zkusit i usušit, ale na to jich měli příliš málo.

„Lepší už to nebude, leda bychom si najali oddíl mužů s loveckými psy; a to bych rád viděl, kde bychom je tady sháněli,“ sýčkoval Warren drže v jedné ruce láhev a v druhé sklenku, aby si mohl průběžně dolévat. „Nemachaen má za ušima,“ řekl o psovi; to vznešené lví jméno mu dal jeden z mladších hlídkařů, v ten čas podrobovaných značně nesoustavné výuce klasiků, „ale my těch hub potřebujeme hromadu, a přitom za den stihneme projít sotva tolik lesa, abychom našli jednu nebo dvě.“

„Musíme zvýšit počet houbařů,“ řekl Laurence, přestože jim spise hrozilo, že o dva přijdou; smluvený týden uplynul a Demane začínal projevovat přání, aby je se Siphem a jejich odměnou odnesli zpátky do rodné vesnice. Laurence s velkými výčitkami svědomí předstíral, že jeho posunčině špatně rozuměl, a zavedl ho k ohradě nedaleko hradu, kde už jim

vyhradili

krávu:

mírnou,

urostlou

dojnici

s šestiměsíčním teletem, které stálo vedle ní a ukusovalo trávu; hoch prolezl mezi příčkami ohrady a s opatrnou, takřka bázlivou radostí hladil hebkou, hnědou srst na jejím boku. Pohlédl na tele a pak tázavě na Laurence; Laurence přikývl na znamení, že i tele je jejich. Demanovy protesty byly tímto úplatkem umlčeny a Laurence od něj odcházel s pocitem, že se zachoval jako lump; a jen doufal, že chlapci nemají žádné příbuzné, kteří by o ně mohli mít strach, ačkoli spise předpokládal, že jsou sirotci nebo přinejmenším zanedbávaní.

„I tak budeme příliš pomalí,“ pronesl Dorset velmi důrazně vzdor svému koktání. „Beznadějně pomalí. I kdyby nám pomáhal celý svět - takhle tu houbu jen rychleji vymýtíme; hledat ji v blízkém okolí je zbytečné. Kdo ví, jak dlouho, kolik let, už ji místní pastevci hubí. Musíme se vydat dál, mnohem dál, kde se možná ještě vyskytuje v hojnějším počtu -“

„Čirá spekulace,“ přerušil jej Keynes, „směřující k podniku s krajně nejistým výsledkem. Jaká vzdálenost by vás uspokojila? Troufnu si tvrdit, že na tomhle kontinentu byste stěží hledal místo, které někdy nesloužilo jako pastvina. Ohrozit letku draků, kteří se sotva uzdravili, výpravou na území divokých draků kvůli tak malé naději?

Větší pošetilost -“

Spor se přiostřoval, stával se hlučnějším a přenášel se na ostatní; Dorsetovo koktání se zhoršilo natolik, že mu bylo sotva rozumět, a Gaiters s Waleym, ranhojiči Maxima a Lily, se stavěli na stranu Keynese; až je nakonec všechny umlčela Catherine tím, že vstala, opřela se rukama o stůl a vzala si slovo.

„Sdílím vaše obavy,“ dodala mírněji na závěr svého projevu, „ale nepluli jsem sem hledat lék jen pro sebe.

Slyšeli jste poslední depeše: od března dalších devět mrtvých - dnes už jich bude víc - právě když si nemůžeme dovolit ztratit ani jednoho.“ Upřela pohled na Keynese.

„Existuje aspoň malá naděje?“

Keynes chvíli posupně mlčel, ale nakonec se sklopeným zrakem připustil, že ve vzdálenějších oblastech by mohli mít šanci na hojnější úlovky; Catherine přikývla a řekla: „Pak to riziko podstupme a buďme rádi, že nám to zdraví našich draků dovolí.“

*

Bohužel nepřipadalo v úvahu, aby s nimi letěl Maximus, který se teprve nedávno začal pokoušet znovu vzlétnout: kopal nohama a mával křídly, až zvedal ze země mračna prachu, ale nakonec většinou jen padl vyčerpáním na zem; měl potíže s počátečním odrazem, bez něhož se drak jeho velikosti vznést nemohl, ale když už přece jen vzlétl, nějakou dobu se ve vzduchu udržel. Keynes mu ohmatával tlusté boky a kroutil hlavou.

„Přibíráš nerovnoměrně. Cvičíš poctivě?“ zeptal se ho a Maximus ho ujistil, že ano. „Dobrá, když tě nemůžeme dostat do vzduchu, musíme ti najit prostor, kde budeš moci chodit,“ rozhodl ranhojič, načež Maximovi vytyčili pěší okruh kolem města, který obcházel několikrát denně: byl to jediný volný úsek, kam se vešel; výše po horských svazích chodit nemohl, protože by z nich strhával laviny kamení.

Nikdo z toho řešení nebyl dvakrát nadšený: bylo pošetilé, aby se drak velikosti fregaty promenoval po okolí

jako pes na vycházce, a Maximus si navíc stěžoval na tvrdý podklad a kamínky, které mu zalézaly pod drápy. „Zpočátku o nich vůbec nevím,“ vzdychal, zatímco mu je Berkleyho hlídkaři pomocí nožů a škrabek na kopyta dolovali zpod tvrdé, zrohovatělé kůže kolem spodního okraje drápů.

„Začnu je cítit, až když jsou hluboko, a nevěřili byste, jak to pak bolí.“

„Proč nechodíš raději plavat?“ navrhl mu Temeraire.

„Voda je tu moc příjemná, a možná bys chytil i velrybu.“

Maxima ten nápad upřímně nadchl; zato rozzuřil místní rybáře, zvlášť majitele větších člunů, kteří si přišli hromadně stěžovat.

„Velice mě mrzí, že vám přiděláváme starosti,“ řekl jim Berkley. „Můžete jít se mnou a říct mu to sami.“

Maximus nerušené pokračoval ve svých vycházkách a denně jej bylo vidět, jak se cachtá v zálivu. Velryby, delfíni i lachtani byli bohužel, k jeho velkému zklamání, dost chytří na to, aby se mu zdaleka vyhnuli: tuňáci a žraloci mu tolik nechutnali; ti druzí se někdy třeli o jeho údy zřejmě přilákaní zbytky krve a masa od jeho poslední hostiny; jednoho z nich přinesl na ukázku, monstrum dobrých devatenáct stop dlouhé a vážící bezmála dvě tuny, se zašpičatělým čumákem a tlamou plnou zubů. Zvedl ho z vody živého, a když ho položil na cvičiště, žralok sebou začal zuřivě mrskat, přičemž povalil Dyera, dva hlídkaře a

jednoho mariňáka, a zuřivě chňapal a cvakal zuby, dokud se ho Dulcii nepodařilo přišpendlit k zemi předními drápy.

Messoria a Immortalis, oba starší draci, po svých krátkých cvičných letech s radostí uléhali na cvičiště, kde se vyhřívali na slunci, kdežto Lily, jakmile ji přešel kašel, podlehla na čas podobnému neklidu jako prve Dulcia a vyžadovala aktivitu. Pokud však vůbec mohla někam letět, muselo to být daleko, aby náhodou záchvatem odeznívajícího kašle nepoprskala někoho pod sebou; Keynes ji vyšetřil a přes nápadnou gestikulaci většiny vyšších důstojníků ji prohlásil za jednoznačně schopnou letu: „Spíše bych doporučoval, ať létá co nejvíc; tahle nervozita je nepřirozená a musí se nějak vybít.“

„Možná jen…“ vyslovil Laurence obavu, kterou s nim tajně sdílel celý kapitánský sbor, a všichni do jednoho začali doporučovat nenáročný trénink: lety nad mořem, podél malebného a obydleného pobřeží.

„Doufám,“ řekla Catherine, rudá až po čelo, „doufám, že mě nechcete rozmazlovat; to bych nesnesla,“ a trvala na tom, že se přidá k četě houbařů, stejně jako Chenery, který se rovněž prohlašoval za zcela zdravého, přestože s nim Dulcia odmítala vzlétnout, dokud ho nenavlékli do tlustého kabátu a k nohám mu nedali horkou cihlu.

„Čím víc nás bude, tím lépe: můžeme se rozdělit na skupiny a prozkoumat větší území. Jestli hledáme větší naleziště, nepotřebujeme psa tak nutně,“ argumentoval

Chenery. „A pro případ, že by někdo z nás narazil na divoké draky, je dobré mít na doslech víc vlastních. A před divokými zvířaty nás můžou zase varovat ti vaši domorodci.“

Laurence poprosil Erasma a jeho ženu o podporu při vyjednávání s Demanem, a jako předběžný úplatek vnutil chlapci náhrdelník ze zavinutců. Hoch přesto naléhavě protestoval, vysoko zdviženým hlasem, a paní Erasmová tlumočila: „Tak daleko letět nechce, kapitáne: říká, že ten kraj patří drakům a že přiletí a sežerou nás.“

„Vysvětlete mu, prosím, že divocí draci nebudou mít důvod se na nás zlobit; zdržíme se jen krátce, dokud nenasbíráme dost hub, a v případě jakýchkoli potíží nás ochrání naši vlastní draci,“ řekl Laurence a ukázal na výstavní jednotku, kterou nyní jejich draci tvořili: od svého uzdravení se i starší z nich, kteří nebyli zvyklí na koupání, nechávali svlékat z postrojů a drhnout v teplém oceánu, až se jim šupiny leskly stejně jako jejich pružné, rozehřáté postroje, rovněž umyté, a čerstvě promaštěné, s přezkami, které se na slunci oslnivě blyštěly.

Samotné cvičiště bylo čerstvě uvláčené a mrviště zahrnutá, takže stačilo jen uklízet po občasných záchvatech kašle; základna by obstála i před admirálskou inspekcí, až na pár rozsápaných koz, jejichž kosti právě zamyšleně okusovali Dulcia s Nitidem. Jen Maximus se svými propadlými boky ještě vypadal trochu nezdravě, právě teď

se ale pohupoval v moři kousek odsud, nadnášený vodou a omývaný dlouhými vlnami, a jeho mírně zsinalou oranžovočervenou kůži barvily paprsky zapadajícího slunce.

Ostatní draci byli po dlouhé nemoci štíhlí a hbití jako tygři, s jiskrou v oku a neukojitelnou chutí k jídlu.

„Což je další dobrý důvod, proč bychom měli všichni odletět,“ prohlásil Chenery, když se Demane konečně nechal přimět k zdráhavému souhlasu, nebo jej alespoň omrzelo vznášet námitky prostřednictvím tlumočnice. „Grey je dobrák, zatím nám přímo nic neřekl, ale lidi ve městě se začínají bouřit. Nejen že mají za humny draky, ale navíc jim vyjídáme spíže. Zvěř začíná být plachá; pokud jde o dobytek, jíst hovězí už si nemůže nikdo dovolit, a ceny pořád rostou. Raději už odleťme do divočiny, kde budeme odkázaní sami na sebe a nebudeme nikomu na obtíž.“

Dohodli se následovně: v táboře zůstane jen Maximus, aby se úplně zotavil, a Messoria s Immortalisem, aby pro něj lovili, když zrovna nebudou spát; Temeraire s Lily zaletí tak daleko, kam je křídla donesou za jeden den, spolu s malým Nitidem a Dulcií, kteří se budou zhruba jednou za dva dny vracet s úlovky a zprávami.

Ráno se ve zmatku pro letce obvyklém sbalili a s východem slunce vzlétli; v přístavu se na vodě vzduté stoupajícím přílivem houpala Fiona, jejíž palubu ovládl shon příprav k zítřejšímu vyplutí. Allegiance kotvila dál od pobřeží; za chvíli ji čekala výměna hlídek, ale zatím bylo

ještě na palubě mrtvo. Riley na břeh nepřiplul, a Laurence mu nenapsal. Stočil pohled od lodi k horám a pustil tu věc z hlavy s neurčitým pocitem, že ji ponechává svému osudu: až se vrátí s houbami, ať již v jakémkoli množství, žádný rozhovor už možná nebude nutný; domů každopádně poplují na Allegianci, a taková věc se nedá utajovat věčně; už teď měl dojem, že se Catherine trochu zakulacuje.

Lily nasadila ostré, závodní tempo; na Temerairově hřbetě to fičelo a Stolová zátoka se za jejich zády rychle vzdalovala. Až na několik oblačných valů zadržovaných hradbou hor bylo počasí bezmračné a bezvětrné, pro let ideální, a skutečnost, že letí opět spolu v jedné formaci, přinášela všem nesmírnou úlevu: Lily letěla na špici, Temeraire na chvostu a Nitidus s Dulcií na křídlech, a jejich stíny tvořily kosočtverec, který klouzal po zemi šrafované přerušovanými hnědočervenými liniemi viničních tratí shazujících svou první podzimní nádheru.

Třicet mil na severozápad od zálivu přelétli mohutné žulové výchozy u Paarlu, poslední osady tím směrem; ale místo aby zastavili, pokračovali dál mezi zvedající se hory.

Jak se proplétali průsmyky, zahlédli ještě tu a tam osamělé hospodářství nějakého neohroženého sedláka schoulené v záhybu horského úbočí: se žloutnoucími políčky a domkem obklopeným stromy a se střechou natřenou nazeleno nebo nahnědo, takže ji bez dalekohledu nebylo vidět.

Po poledni přistáli, aby se v jednom z údolí sevřených horskými hřbety napili z říčky a dohodli další postup; obdělávanou půdu zahlédli naposledy před půl hodinou.

„Poletíme ještě tak hodinu dvě, pak zastavíme na prvním vhodném místě a začneme hledat,“ navrhla Harcourtová.

„Asi není možné, aby ten pes ucítil houby ze vzduchu, že? I když tak páchnou.“

„Ani nejlépe cvičený foxhound nezvětří liščí stopu z koňského hřbetu, natož z dračího,“ odpověděl Laurence. A přece nebyli ve vzduchu déle než jedno otočení přesýpacích hodin, když pes začal zuřivě štěkat a bezhlavě se kroutit, jak se snažil vyprostit ze svého úvazu. Vedení psa přebral postupně Fellowes, jemuž se nezamlouvala Demanova nedůsledná výchova; jeho otec byl ve Skotsku psovodem.

Pokaždé, když to vyhublé zvíře našlo houbu, odměnil je miskou čerstvého masa, takže se teď hnalo zběsile za sebemenším závanem jejího pachu.

Temeraire ještě ani nedosedl na zem, když se pes vyvlékl z řemenů, svezl se po jeho boku a zaběhl do vysoké trávy v místech, kde se svah ostře zvedal. Přistáli v širokém údolí, příjemně vyhřátém, obklopeném prstencem hor, a přesto, vzdor blížícímu se podzimu, dosud pokrytém bujnou vegetací: plném ovocných stromů rostoucích v podivně pravidelných řadách.

„Mmm, teď už to cítím i já,“ oznámil nečekaně Temeraire, a když Laurence sklouzl na zem z jeho hřbetu,

pochopil i on, proč Nemachaen tak vyváděl: pach té houby tu byl téměř hmatatelný; visel ve vzduchu jako mlha nad bažinou.

„Pane,“ volal jej k sobě Ferris: psa stále nebylo vidět, ale jeho štěkot k nim doléhal s krátkou, dutou ozvěnou, a Ferris se skláněl ke svahu. Když k němu Laurence přistoupil, spatřil otvor napůl zakrytý houštím: trhlinu v zemi a žulovém masivu. Pes ztichl, a vzápětí se vyškrábal z díry ven s groteskně velkou houbou v tlamě, tak velkou, že její třetí klobouk vláčel mezi nohama a zakopával o něj.

Vyplivl ji k jejich nohám a dál vrtěl ocasem. Průrva na konci mírného svahu byla bezmála pět stop vysoká, a zápach tu byl omračující. Laurence nazdvihl změť popínavých rostlin a mechu visící přes otvor jako opona a s očima podrážděnýma kouřem z pochodně, kterou Ferris narychlo vyrobil z kusu větve a hadrů, vykročil po svažující se hlíně.

Na konci jeskyně musel být nějaký průduch, protože ze vchodu to táhlo jako z komína. Ferris se na kapitána zadíval s napůl nevěřícným, napůl radostným výrazem, a když se Laurencovy oči přizpůsobily tmě, pochopil i on, proč má dno jeskyně tak podivně boulovitý povrch, a poklekl, aby si na něj sáhl: dno bylo pokryté houbami.

*

„Neztrácejte ani minutu,“ řekl Laurence. „Když si pospíšíte, Fiona bude možná ještě v přístavu; a jestli mezitím odpluje, musíte ji dohnat a přivolat zpátky; nebudou daleko: dál než k Paternosterské zátoce nedoplují.“

Všechny posádky byly v plném zápřahu: trávu na louce sešlapali, rozprostřeli na ni pobřišní sítě Temeraira a Lily, a každou brašnu a truhlici vysypali a až po okraj naplnili houbami. Ti přerostlí obři se dvěma nebo třemi klobouky se o půdu v jeskyni dělili ještě se svými drobnějšími, bledě nažloutlými příbuznými a s velkou černou houbou rostoucí v mohutných trsech; ale sběrači mezi nimi nerozlišovali: na přebírání bude dost času později. Nitidus a Dulcia už mizeli v dálce a jejich siluety, se hřbety prohnutými nákladem hub, byly proti modrému nebi podivně bachraté.

Laurence vyhrabal z cestovních vaků mapu pobřeží a ukazoval na ní Temerairovi pravděpodobný kurz Fiony.

„Leťte, jak nejrychleji můžete. A vraťte se s posilami.

Přiberte i Messorii a Immortalise, budou-li schopni tak dlouhého letu; a vyřiďte Suttonovi, ať požádá guvernéra o tolik mužů z hradní posádky, kolik může postrádat, vojáky všechny, a nechci slyšet, že někdo neletěl, protože měl strach.“

„V každém případě je může opít,“ podotkl Chenery, aniž zdvihl hlavu; seděl vedle sítí a vedl záznamy o přibývajících houbách, a při počítání tiše pohyboval rty i prsty. „Ať jsou

klidně nalití jako slívy, jen když budou schopní vrávorat sem a tam.“

„A taky sudy,“ doplnila Harcourtová, která seděla opodál na pařezu a tiskla si k čelu hadřík namočený do studené vody: zpočátku se pokoušela se sklizní pomáhat, ale ze zápachu hub se jí zvedal žaludek a po druhém záchvatu zvracení, který všem trhal srdce i uši, ji Laurence přesvědčil, ať si jde raději odpočinout ven, „tedy pokud Keynes usoudí, že ty houby bude lepší naložit už tady,“ dodala. „A olej a líh.“

„Ale mně se vás tu nechce nechávat samotné,“

protestoval Temeraire mírně. „Co když se tu zase objeví ten velký divoký drak, nebo nějaký jiný? Nebo lvi: přísahal bych, že je slyším, jsou docela blízko.“ Kromě křiku ptactva a vřískotu opic v korunách vzdálených stromů nebylo slyšet nic.

„Draci ani lvi nás tu nemůžou ohrozit,“ ujišťoval jej Laurence. „Máme přes tucet pušek, a když se schováme do jeskyně, nikdo si na nás nepřijde: tím vchodem by neprolezl slon, natož drak, a ven nás nikdo nedostane.“

„Ale Laurenci,“ dodal Temeraire tiše a sklonil hlavu, aby byl jejich rozhovor důvěrný, jak si myslel. „Lily mi říkala, že Harcourtová bude snášet; aspoň ona by měla letět, a já nevěřím, že se k tomu nechá přimět, pokud nepoletíš i ty.“

„No tohle, ty podšívko! Pěkně jste to spolu upekli,“

rozčiloval se Laurence nad tou sofistikou, a Temeraire měl

dost slušnosti, aby se tvářil aspoň trochu zahanbeně. Lily se nestyděla vůbec, jen zanechala taktizování a začala se k Harcourtové lísat: „Prosím, prosím, poleť.“

„Pro Boha živého, přestaňte se o mě všichni strachovat,“

odsekla Catherine. „Rozhodně pro mě bude lepší sedět tady ve stínu než létat sem a tam a zbytečně tě zatěžovat, když místo mě můžeš přivézt další pár rukou. Ne, odsud neponeseš nikoho; jen koukej letět, co ti křídla stačí; čím dřív budeš pryč, tím dřív se zase vrátíš,“ dodala.

Posádka naplnila pobřišní sítě, jak nejvíc mohla, aniž je musela pěchovat, a Temeraire s Lily za ustavičného reptání konečně odlétli. „Už se blížíme k pěti stům,“ oznámil Chenery vítězoslavně, když vzhlédl od svých zápisků, „a většina z nich jsou pěkné, tučné kousky; jestli se cestou nezkazí, vyléčí s nimi půlku sboru.“

„Dáme těm dvěma celé stádo,“ řekl Laurence Ferrisovi a mínil tím Demana se Siphem; hoši si právě hověli na zemi před vchodem do jeskyně, hvízdali na listy trávy a ignorovali reverenda Erasma, který jim předčítal naučný spis pro děti, jeho první pokus o překlad do xhoského jazyka, zatímco jeho žena pomáhala se sklizní.

Ferris si osušil čelo rukávem a přidušeně zamumlal: „Rozkaz, pane.“

„Musíme nasbírat víc hub, než kolik by jich bylo třeba pro celý sbor,“ připomněl Dorset, když za nimi přišel.

„Pokud se během cesty jejich účinnost sníží, ztráty

způsobené konzervací vyvážíme vyššími dávkami. Prosím, přerušte zatím sběr: při takovém tempu nám nezbude nikdo na odnášení.“ Když opadla první vlna nadšení a spěchu, horečná aktivita začínala polevovat a mnozí muži se očividně potýkali s nevolností a únavou; několik jich hlasitě zvracelo do trávy.

Stany padly na výrobu pytlů na houby, a v jeskyni by nikdo spát nemohl, takže jim nezbylo než popadnout šavle a sekery a vymýtit prostor před jeskyní. Ze zbytků vysekaného hloží navršili kolem tábora nízkou hradbu na ochranu proti drobnějším zvířatům, a několik skupinek mužů vyrazilo pro suché dříví na oheň. „Pane Ferrisi, stanovíme rozvrh hlídek,“ řekl Laurence, „a teď, když jsme si všichni odpočali, začneme sklízet na směny: musíme náš postup zefektivnit.“

V tom vlhkém, temném podzemí, kam světlo pronikalo jen tenkou štěrbinou na konci, se nedalo vydržet déle než čtvrt hodiny. Mimo pach samotných hub se v jeskyni vznášel ještě trávový odér ne nepodobný vůni vlhkého hnoje a kyselý zápach čerstvých zvratků, jímž okořenili ovzduší sami sběrači. Tam, kde byly houby vysbírané, půda pod nohama podivně pružila, spíš jako plsť než jako hlína.

Laurence se již poněkolikáté vděčně vypotácel na čerstvý vzduch s náručí plnou hub. „Kapitáne,“ oslovil jej Dorset, který vyšel hned za ním: houby nenesl, a když Laurence složil svůj náklad před nově ustavenou skupinu

třídičů, ukázal mu lékař roztřepený čtverec trávy slepené čímsi mazlavým - kus té plsti, jíž byla vystlaná celá jeskyně; Laurence na něj nechápavě zíral. „Sloní trus,“ řekl Dorset, když tu věc rozlomil, „smísený s dračím.“

„Drak, dvě čárky na severoseverozápad,“ vypískla Emily Rolandová dřív, než mohl Laurence z Dorsetova objevu cokoli vyvodit, a v příštím okamžiku se strhl všeobecný úprk do bezpečí jeskyně. Laurence se rozhlížel po reverendu Erasmovi, a po dětech; ale Demane mrkl na blížícího se draka, a než mohli být nahnáni do jeskyně spolu s ostatními, popadl svého bratra a raději s ním, a se psem v patách, zaběhl do podrostu; Nemachaen ještě dvakrát zaštěkal, pokaždé z větší dálky, než s přidušeným zakňučením zmlkl.

„Houby nechte být, berte zbraně,“ křičel Laurence do davu trychtýřem z rukou; sám popadl svou šavli a pistole, které prve odložil kvůli nošení hub, a pomáhal paní Erasmové při sestupu do jeskyně mezi řadami střelců, kteří již zaklekli po stranách průchodu. Brzy se dovnitř nasoukali všichni, a tísnili se proti své vůli co nejblíže vchodu a čerstvému vzduchu, dokud drak nedosedl tak těžce, až pod ním zaduněla zem, a nestrčil čumák přímo do ústí jeskyně.

Byl to tentýž drak jako prve: tmavě červenohnědý s podivnými kly kolem tlamy. Když rozzuřeně zařval, zaplavil je horký dračí dech, odporně petrolejově čpící se slabým zápachem hnijícího masa. „Vydržte, chlapi,“ hulákal Riggs u vchodu, „Vydržte, počkejte si -“ dokud drak

nezměnil polohu a nerozevřel čelisti, takže střelci mohli salvou z pušek zasáhnout měkké tkáně v jeho tlamě.

Drak vztekle zavřískl a ucukl. Pařáty příliš velkými na to, aby je prostrčil dovnitř, začal šmátrat po obvodu vstupu a drásat a rvát skálu. Z kamene se vydrolovaly malé kamínky a štěrk; ze stropu jim na hlavy pršela hlína. Laurence se ohlédl po paní Erasmové, která se jen mlčky tiskla ke stěně jeskyně, rovná jako svíce, a držela rovnováhu. Střelci kašlali a rychle přebíjeli; ale drak se poučil a podruhé už jim do rány nevlezl. Vsunul dovnitř drápy, zaklesl je po obou stranách štěrbiny, pověsil se na ně celou vahou a začal škubat, až se stěny podzemního sálu otřásaly a sténaly.

Laurence tasil šavli, přiskočil k pařátům a začal do nich nejprve sekat, a potom bodat, když zjistil, že tvrdá šupinatá kůže sice odolá ostří šavle, ale ne jejímu hrotu; Warren a Ferris bojovali v přítmí po jeho boku. Drak venku znovu zavřískl, a než pařáty z průchodu stáhl, naslepo mávl drápy, čímž útočníky odrazil stejně snadno, jako by odháněl hejno much. Jeden rohovitý dráp švihl Laurence tvrdou, obroušenou hranou přes břicho, odhodil jej na plstnaté dno jeskyně a špičkou mu vypáral ze švu kabátu dlouhou zelenou nit.

Warren zvedl Laurence za paži a společně klopýtali dál od štěrbiny. K sladce hnilobnému zápachu hub se přidal trpký a palčivý kouř ze střelného prachu; ovzduší v jeskyni tak zhoustlo, že Laurence sotva popadal dech, a všude

kolem slyšel zvracející muže, jako v podpalubí lodi zmítané orkánem.

Divoký drak v útocích nepokračoval. Když se opatrně přikradli zpátky k východu a vyhlédli ven, viděli, že se usadil na mýtině před jeskyní, bohužel mimo dostřel jejich pušek, a bledě žlutozelenýma očima si zlostně měří ústí jeskyně. Olizoval si pobodané pařáty, šklebil tlamu, až odhaloval pilovité zuby, a tu a tam odplivl na zem trochu krve, ale žádné vážnější zranění zjevně neutrpěl. Zatímco ho sledovali, zvedl hlavu a znovu vztekle zařval.

„Pane, mohli bychom naplnit láhev střelným prachem,“

navrhoval zbrojíř Calloway, když se připlížil za Laurencem, „nebo možná světlicovým, a trochu ho vylekat; měch mám tady -“

„Tohohle krasavce malým ohňostrojem nezaženeme, nebo ne nadlouho,“ namítl Chenery, který si s hlavou nakloněnou ke straně prohlížel nepřítele. „Bože můj. Ten musí mít nejmíň patnáct tun, jestli mě nešálí zrak: patnáctitunový divočák!“

„Já bych řekl spíš dvacet, k naši škodě,“ přisadil si Warren.

„Prachem budeme raději šetřit, pane Callowayi,“ řekl Laurence zbrojířovi. „Krátce ho vyplašit by nebylo k ničemu; musíme počkat, dokud se nevrátí naši draci, a šetřit municí, abychom je pak mohli podpořit palbou.“

„Proboha, jestli se Nitidus s Dulcií vrátí dřív než Temeraire,“ zhrozil se Warren, a nemusel ani pokračovat: menší draci by mnohem silnějšího protivníka jistě okamžitě zuřivě napadli.

„Všichni budou plně naložení,“ uklidňovala jej Harcourtová. „A lehké draky zátěž zpomalí; ale jak se jim bude bojovat, až přiletí -“

„Proboha, nepropadejte hned panice,“ skočil jim do řeči Chenery. „Tenhle pořízek není žádný trénovaný letec; to by bylo, aby mu čtyři draci Královského letectva nevyprášili kožich, i kdyby Messorii s Immortalisem nechali v Kapsku.

Stačí, když budeme zticha a počkáme tu na ně.“

„Kapitáne,“ řekl Dorset, když se k nim znovu připotácel.

„Já - jen bych rád připomněl - dno jeskyně -“

„Ano,“ přisvědčil Laurence a vzpomněl si na vzorek sloního a dračího hnoje, který mu Dorset ukazoval, ze dna jeskyně, jejímž vchodem by ani drak, ani slon neprošel.

„Chcete říct, že sem vede ještě nějaký jiný vchod, kudy by nám mohl vpadnout do zad?“

„Ne, ne,“ vrtěl Dorset hlavou. „Ten hnůj tu někdo rozestlal. Úmyslně,“ dodal, když viděl jejich nechápavé výrazy. „Tohle je pěstírna.“

„Chcete říct, že sem ty věci někdo nasadil?“ nevěřil svým uším Chenery. „Co by kdo dělal s takovým plevelem?“

„Říkal jste dračí hnůj?“ zeptal se Laurence, a v tu chvíli padl na ústí jeskyně stín, který přitáhl jejich pozornost zpátky k dění venku: na mýtině právě přistávali další dva draci, menší, ale elegantní, s postroji z provazů, a z jejich boků seskakoval tucet mužů ozbrojených asagaji.

*

Nově příchozí zůstali stát mimo dostřel pušek a radili se.

Za chvíli jeden z nich opatrně popošel k jeskyni a cosi zakřičel. Laurence pohlédl na Erasma, ten zavrtěl hlavou a obrátil se na svou ženu; i ona vyhlížela ven. S ústy a nosem zakrytými kapesníkem proti zápachu přistoupila k otvoru, sňala kapesník a váhavě zavolala zpátky. „Myslím, že říkají, ať vyjdeme z jeskyně.“

„Aby ne.“ Chenery si otíral obličej o rukáv; do očí mu napadalo trochu hlíny. „To by se jim líbilo; řekněte jim, ať si -“

„Pánové,“ přerušil jej chvatně Laurence; Chenery zjevně zapomněl, s kým mluví, „tihle draci evidentně nejsou divocí, nýbrž ochočení; a jestliže jsme bez dovolení vstoupili na půdu obdělávanou těmi lidmi, jsou v právu oni: měli bychom se s nimi nějak vyrovnat.“

„Zatracená smůla,“ souhlasila Harcourtová. „Vždyť bychom jim za ty houby byli rádi zaplatili. Prosím vás,

madam,“ oslovila paní Erasmovou, „šla byste s námi a promluvila s nimi? Samozřejmě pochopíme, když nebudete chtít,“ dodala.

„Počkat,“ špitl Warren varovně a chytil Harcourtovou za rukáv. „Nezapomínejte, že vnitrozemím ještě nikdy nikdo neprošel; ztrácejí se v něm kurýři, mizejí celé expedice, a o kolika zničených osadách jsme slyšeli jen tady, na severu Kapska? Jestli ti draci nejsou divocí, pak za to násilí nesou zodpovědnost ti muži; na jejich charakter nemůžeme spoléhat.“

Paní Erasmová pohlédla na svého muže. Ten řekl: „Pokud si je neudobříme, vaši draci na ně ze strachu o vás jistě zaútočí, jen co přiletí, a strhne se boj. Je naší křesťanskou povinností smířit se s nimi, bude-li to možné,“

a paní Erasmová přikývla a zašeptala: „Půjdu.“

„Pánové,“

pokračoval

Warren,

„myslím,

že

v nepřítomnosti draků mám přednost já coby služebně nejstarší,“ což byl omyl, neboť u letectva se služební pořadí, s výjimkou vlajkových hodností, řídilo za všech okolností podle draků. Pro Laurence, odkojeného námořnictvem, kde se tak přísně dbalo na hodnostní pořadí, byl tenhle systém často matoucí a někdy vysloveně pobuřující, byl to ovšem praktický ústupek realitě: draci měli svou vlastní přirozenou hierarchii, jíž se instinktivně řídili, takže v praxi, během bitvy, mohl mít nad ostatními draky větší autoritu

dvacetiletý jezdec královského ryzáka než veterán sloužící třicet let na winchesterovi.

„Prosím vás, nechte těch hloupostí -“ bránila se Harcourtová, ale první důstojník Hobbes jí skočil do řeči.

„Láry fáry; dobře víte, že tam nesmí jít ani jeden z vás,“

připomněl jim s náznakem výčitky. „Pastora a jeho paní doprovodíme, s jejich svolením, já a poručík Ferris, a když půjde všechno hladce, zkusíme jednoho z těch chlapíků přivést sem, aby si s vámi promluvil.“

Nemít strach o Catherinino zdraví, byl by Laurence proti takovému návrhu protestoval, ale ostatní kapitáni se tvářili provinile a nic nenamítali. Uvolnili vyjednávačům cestu, jen po stranách vchodu ponechali střelce, aby kryli prostranství před jeskyní. Paní Erasmová složila trychtýř z dlaní a varovným tónem cosi zavolala, pak vyšli ven Hobbes s Ferrisem, se skloněnými pistolemi v ruce a povysunutými šavlemi u pasu.

Cizinci znovu poodstoupili, oštěpy drželi volně, obrácené hroty k zemi, ale připravené k nápřahu a hodu.

Všichni byli vysocí, nakrátko ostříhaní a velmi černí, tak tmavé pleti, že na slunci vypadala skoro namodrale. Odění byli velmi spoře, v bederních rouškách nápadně sytě fialové barvy s třásněmi, na nichž visely jakési zlaté korálky; na nohou měli sandály s otevřenými nárty spletené z tenkých kožených pásků vyvázaných až do půli stehen.

Nezdálo se, že by chtěli zaútočit, a když se Hobbes otočil a pokynul zpátky, reverend Erasmus vylezl z jeskyně a pomohl vylézt i své ženě. Došli k poručíkům a paní Erasmová začala mluvit, pomalu a zřetelně: z jeskyně si s sebou vzala jednu houbu, aby ji cizincům ukázala.

Červenohnědý drak se zarazil, sklonil k paní Erasmové hlavu a promluvil; vzhlédla k němu zpříma, očividně překvapená, ale ne vyděšená, a drak zaklonil hlavu a ošklivě, skřehotavě zakokrhal: byl to úplně jiný zvuk než řev nebo vrčení, jaká byl Laurence zvyklý slýchat z dračích hrdel.

Jeden z mužů napřáhl ruku, popadl paní Erasmovou za paži a přitáhl ji k sobě. Druhou rukou jí zatlačil na temeno a zaklonil jí hlavu v ostrém, nepřirozeném úhlu; přitom jí odhrnul vlasy s tváře a odhalil tak tetování a jizvu na jejím čele.

Erasmus s Hobbesem k němu přiskočili, aby mu ji vytrhli. Muž ji bez protestu pustil a vykročil proti Erasmovi; cosi tiše drmolil a ukazoval na otřesenou ženu. Paní Erasmová, celá rozechvělá, padla vzad a Ferris ji zachytil v náručí.

Erasmus rozpřáhl ruce a ujal se slova, a zatímco hovořil, opatrně se přesouval mezi cizince a svou ženu. Když viděl, že mu nerozumějí, zavrtěl hlavou a zkusil to znovu, v jazyce Khoi. Ani to nezabralo, a tak po krátkém zaváhání zkusil další jazyk; zaklepal si na hruď a řekl: „Lunda.“ Drak

zavrčel, a muž bez nejmenšího varování zdvihl oštěp a jedním mocným, neúprosným švihem probodl Erasma skrz naskrz.

Hobbes vystřelil, muž se zhroutil; i Erasmus padl na kolena. V jeho tváři se zračil jen mírný údiv; jednou rukou svíral rukojeť kopí, která mu trčela z prsou těsně nad hrudní kostí. Paní Erasmová krátce, chrčivě vykřikla hrůzou; její muž otočil hlavu a pokusil se k ní vztáhnout ruku. Paže bezvládně klesla a kněz se zhroutil na zem.

Zatímco Ferris napůl nesl, napůl vlekl paní Erasmovou zpátky k jeskyni, rudohnědý drak zaútočil; jedno seknutí drápem a Hobbes padl v záplavě krve. Ferris dostrkal pani Erasmovou do jeskyně, zády k napřaženým rukám, právě když se drak znovu vrhl proti vchodu: divoce, vřískavě zaječel a zuřivě zaťal drápy do štěrbiny, až se celý dutý svah otřásl.

Laurence chytil za paži Ferrise, který se vpotácel do jeskyně pozadu, odhozený dračím útokem, s tenkou krvavou stružkou přes tvář a košili. Harcourtová s Warrenem se ujali paní Erasmové. „Pane Riggsi,“ zařval Laurence přes ohlušující rachot zvenku, „pokropte ho trochu; a pane Callowayi, světlice, prosím.“

Vypálili další salvu a jednu modrou světlici drakovi přímo do chřtánu, čímž ho alespoň na chvíli přinutili couvnout. Do uvolněného prostoru se hned slétli oba menší draci, a pištivými hlasy domlouvali většímu tak dlouho, až

se nakonec stáhl na druhý konec paseky, kde zůstal nahrbeně sedět.

„Pane Turnere, jak jsme na tom s časem?“ zeptal se Laurence svého signalisty a rozkašlal se: mračno kouře ze světlice ne a ne se rozptýlit.

„Promiňte, zapomněl jsem otáčet hodiny,“ přiznal mladík nešťastně, „ale odpolední hlídka skončila ve čtyři.“

Když Temeraire s Lily krátce po jedné odlétali, měli před sebou dvakrát čtyři hodiny letu a mezitím spoustu práce a balení v Kapském městě. „Musíme si rozdělit hlídky a pokusit se trochu vyspat,“ řekl Laurence Harcourtové s Warrenem; Dorset si vzal na starost paní Erasmovou a odvedl ji hlouběji do jeskyně. „Ten vchod bychom měli ubránit, když zůstaneme bdělí -“

„Pane,“ ozvala se Emily Rolandová, „promiňte, pane, ale pan Dorset vám vzkazuje, že do jeskyně se zezadu valí kouř.“

Na konci jeskyně, výš, než kam mohli dosáhnout, byl úzký průduch: vstoje na širokých ramenech pana Pratta viděl Laurence přes tenký proud černého dýmu oranžovou záři ohně, který domorodci rozdělali, aby je z jeskyně vykouřili.

Slezl zpátky na zem a uvolnil prostor Fellowesovi s Larringem, velitelem pozemní posádky Harcourtové, kteří se spolu se svými muži snažili ucpat průduch náhradními díly postrojů a odřezky kůže, ba i vlastními kabáty a košilemi. Jejich snaha však neměla větší účinek, a čas

pracoval proti nim; v jeskyni už bylo téměř nedýchatelno a stoupající teplota ještě zvyšovala původní zápach.

„Takhle tu dlouho nevydržíme,“ řekla Catherine pevným, byť ochraptělým hlasem, když se Laurence vrátil k ústí jeskyně. „Myslím, že bychom měli vyběhnout ven, dokud je to ještě možné, a pokusit se jim zmizet v lese.“

Před jeskyní mezitím draci snesli hloží vytrhané při stavbě tábora na hromady vyšší než člověk, za které se schovali tak, aby byli kryti před střelbou z pušek a současně mohli blokovat únikové cesty. Šance na průlom byla žalostně malá; lepši možnost se však nenabízela.

„Moje posádka je nejpočetnější,“ řekl Laurence, „a máme osm pušek. Doufám, že všichni souhlasíte, že první pokus povedeme my a ostatní půjdou až po nás: pane Dorsete, byl byste tak laskav a počkal s paní Erasmovou, dokud trochu neproklestíme cestu. Pan Pratt vám bude dělat doprovod,“ dodal.

Ve spěchu se dohodli na pořadí, v němž budou vybíhat, a s pomocí kompasů stanovili místo srazu v lese. Laurence se dotykem přesvědčil, jestli má dobře uvázaný nákrčník, nasoukal se do kabátu a urovnal si zlaté epolety na ramenou; klobouk

nenašel.

„Warrene,

Chenery;

k službám,

Harcourtová,“ řekl a potřásl si s nimi rukou. Pistole měl nabité. Ferris s Riggsem už se krčili připravení u vchodu.

„Pánové,“ řekl, tasil šavli a v čele mužů křičících „Za Boha a krále Jiřího!“ vyběhl z jeskyně.

Kapitola 10

Něčí drsné ruce ho zvedly pod rameny a kamsi ho vlekly; Laurence klopýtal, nohy ho neposlouchaly, a když jím mrštili dopředu, kolena se mu podlomila a dopadl jak široký tak dlouhý na zem vedle dalších zajatců. Házeli je jako pytle brambor do podvěsu ne nepodobného jejich pobřišním sítím, ale z hrubších lan a určeného spíše pro přepravu zavazadel než osob. Několika škubavými tahy je zvedli a uvázali pod břicho rudohnědého draka tak, že leželi namačkaní jeden na druhého a ruce a nohy, prostrkané nepravidelně spletenými oky, jim vlály ve vzduchu. Síťoví bylo prověšené a při každé změně větru nebo směru letu a při každém prudším klesání se nepříjemně rozhoupalo.

Neumístili k nim žádnou stráž, ani je nespoutali, protože se beztak nemohli hýbat ani spolu mluvit. Laurence ležel u dna sítě s obličejem přitisknutým na hrubá lana, která mu pomalu rozdírala kůži; přesto byl vděčný za dostatek vzduchu, ačkoli musel snášet větší výkyvy a všude kolem něj v tenkých čůrcích kanula krev. Z boku na něj byl přitisknutý Dyer; Laurence ho jednou paží objímal a přidržoval: oka sítě byla různě velká a chlapec by mezi

rozhoupanými lany mohl snadno propadnout a zřítit se do hlubin vstříc jisté smrti.

Do sítě byli naházeni zdraví i zranění bez rozdílu. Mladý křídlař z Cheneryho posádky, ošklivě rozsápaný, ležel přitisknutý bradou k Laurencově paži, z koutku úst mu vytékala krev a vsakovala se do rukávu uniformy. Někdy během noci umřel a jeho mrtvola za letu pozvolna tuhla.

Nikoho dalšího kolem sebe Laurence nepoznával, jen v kříži ho tlačila čísi bota a něčí koleno vzpříčené proti jeho vlastnímu mu ohýbalo nohu do pravého úhlu.

Paní Erasmovou zahlédl jen letmo v tom hrozném zmatku, když je lapali pomocí sítí vrhaných ze stromů; nepochybně ji odvlekli živou. Nechtěl na to myslet, ale nemohl si pomoci, a na srdci mu ležel i Catherinin osud.

Letěli bez přestávky. Laurence spal, či spíše upadal do stavu, kdy vnímal svět z veliké dálky, tvář mu ovívaly poryvy větru a cítil houpání sítě ne nepodobné zmítaní lodi kotvící za neklidného počasí na otevřeném moři. Brzy po rozbřesku se drak prudce narovnal, rozepjal křídla proti větru a přistál po způsobu ptáků: prudce doskočil a pak ještě kus popoběhl, než položil na zem i přední nohy.

Síť byla nemilosrdně odříznuta a zajatci rychle a zkušeně přebráni: únosci do nich šťouchali tupými konci oštěpů a mrtvé odhazovali stranou. Laurence, který měl koleno v jednom ohni, jak se mu do něj vracela krev, by se na nohy nepostavil, ani kdyby chtěl, a tak jen zdvihl hlavu. O kus dál

viděl Catherine: ležela na zádech, byla bledá, měla zavřené oči a jednu tvář od krve. Dva krvavé šrámy měla i na kabátě, blízko paže, ale jinak byla její uniforma netknutá, se všemi knoflíky zapnutými, a vlasy jí pevně držely v zaplétaném copu; nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo odhalil její pohlaví.

Na víc nebyl čas: ošplíchli jim tváře trochou vody, zvedli kolem nich síť, drak se nad ně postavil a únosci je prudce vytáhli vzhůru. A znovu s nimi vzlétli. Za denního světla byl let ještě větším utrpením, a protože byli lehčí, ve větru se při sebemenší změně kurzu snáze rozkývali; služba u letectva člověku zocelila žaludek, přesto nyní z klubka těl crčely kysele páchnoucí zvratky. Laurence se snažil, seč mohl, dýchat ústy, ale nakonec i on prostrčil hlavu mezi provazy a ulevil si.

Než se západem slunce znovu přistáli, nikdo už oka nezamhouřil. Tentokrát je ze sítě konečně vyprostili, jednoho po druhém, a spoutali je k sobě za zápěstí, nadloktí a kotníky do živého řetězu, který uvázali mezi dva stromy.

Pak je únosci obcházeli s koženými měchy, z nichž odkapávala voda a jejichž hubici jim odtrhovali od našpulených rtů příliš brzy; poslední doušek válel Laurence na vysušeném jazyku, jak nejdéle mohl.

Předklonil se a rozhlédl se po svých kolezích: Warrena neviděl vůbec, Harcourtová k němu vzhlédla a krátce přikývla; Ferris a Riggs vypadali za daných okolností ještě

docela v pořádku. Rolandová stála jako poslední v řadě, opřená hlavou o strom. Chenery byl přivázaný k Dyerovi z druhé strany než Laurence, hlavu měl svěšenou k rameni v nepřirozeném úhlu a brada mu padala únavou; přes celý obličej se mu táhla velká nachovějící modřina a ruku zatínal do stehna, jako by se mu ozývalo staré zranění.

Z tichého, líného šplouchání za jejich zády, při jejich žízni obzvlášť mučivého, Laurence po čase vyvodil, přestože se nemohl ohlédnout, že se nacházejí nedaleko říčního břehu. Stáli na sešlapaném palouku, zjevně pravidelném tábořišti lovců: na jedné straně viděl hradbu z velkých balvanů, vyskládanou do kruhu kolem zdusaného prostranství, a zahloubené ohniště zčernalé častým užíváním; muži obcházeli hradbu a vytrhávali rostliny, které na palouk vysílaly své šlahouny.

Velký rudohnědý drak se uvelebil na druhé straně ohniště a usnul s očima zúženýma do tenkých škvír; menší dva se znovu vznesli do vzduchu: jeden zeleně skvrnitý a druhý tmavohnědý, oba s břichy zvláštní, zlatě opalizující popelavé barvy, díky níž krátce po svém vzletu splynuli s tmavnoucím nebem.

Paloukem prošel vodouš vyzobávající ze země semena a cvrlikající vysokým, kovově znějícím hláskem podobným zvonkohře. Netrvalo dlouho a menší draci se vrátili s bezvládnými těly několika antilop; dvě z nich s úctou předložili rudohnědému drakovi, který je s chutí spořádal,

další si rozdělili mezi sebou a poslední antilopu odevzdali mužům; ti ji rychle rozporcovali a naházeli do velkého kouřícího kotle.

Při večeři seděli únosci stranou ohně v mlčenlivém hloučku a jedli rukama z misek. Když jeden z nich zalovil ve vroucím kotli a plameny se sykotem uskočily před kapkami vody, uviděl Laurence na okamžik vedle draka paní Erasmovou, jak se sklání nad svou vlastní miskou a jí, vytrvale a rozvážně. Vlasy se jí vyvlékly z přísně utaženého drdolu a lemovaly jí obličej jako tuhá zvoncovitá přilba; její tvář postrádala jakýkoli výraz a šaty měla potrhané.

Po večeři došli muži k zajatcům, aby je nakrmili zbytky jídla, jakési husté polévky z obilí a masového vývaru slitými do několika misek. Na každého připadlo sotva pár hltů; a ještě přitom museli ponižujícím způsobem sklánět hlavy k nastaveným nádobám, jako prasata ke korytu, a zbytky kaše jim pak stékaly po bradách. Laurence zavřel oči a jedl, a když viděl, že Dyer nechal trochu polévky na dně, pobídl ho: „Jen snězte všechno, co vám dávají. Nemůžeme vědět, kdy nás nakrmí příště.“

„Rozkaz, pane,“ řekl Dyer, „ale až nás znovu naloží, nejspíš to všechno zase vyklopím.“

„Přesto to snězte,“ trval na svém Laurence. Naštěstí se zdálo, že jejich únosci se nechystají hned zase vzlétnout.

Místo toho rozvinuli na zem tkané rohože a z hromady svých věcí vytáhli velký podlouhlý balík; položili ho na

rohože a vybalili z něj předmět, v němž Laurence poznal mrtvolu: mrtvolu Erasmova vraha zastřeleného Hobbsem.

S obřadnou péčí položili tělo na záda a omyli je vodou přinesenou od pramene, pak je znovu zabalili, tentokrát do kůží čerstvě ulovených antilop. Zkrvavený oštěp položili vedle mrtvého, patrně jako trofej. Jeden z nich přinesl buben; ostatní sebrali ze země suché klacky nebo začali jednoduše tleskat či dupat, a ze zvuků svých rukou, nohou a hlasů splétali monotónní píseň podobnou nekonečnému nářku, při níž jeden navazoval tam, kde se druhý odmlčel, aby nabral dech.

Ve zpěvu pokračovali i po setmění. Chenery otevřel oči a pohlédl na Laurence: „Jak daleko myslíte, že nás odnesli?“

„Noc a den nepřetržitého rychlého letu přímo na severoseverovýchod,“ odpověděl Laurence tiše. „Víc si netroufám odhadnout; jakou rychlostí myslíte, že může letět ten velký?“

Chenery si přeměřil rudohnědého draka a zavrtěl hlavou.

„Délka těla stejná jako rozpětí křídel, žádný cvalík… něco přes třináct uzlů, pokud nechtěl uletět těm lehkým váhám.

Dejme tomu čtrnáct.“

„To znamená přes tři sta mil,“ vypočítal Laurence a srdce se mu sevřelo úzkostí; tři sta mil, a přitom za sebou nenechali jedinou stopu. Kdyby je Temeraire a ostatní mohli stíhat, neměl by strach, rozhodně ne z téhle neorganizované skupinky. Ale v srdci obrovského kontinentu se po nich

mohla slehnout zem stejně snadno, jako kdyby je zabili a zakopali, a do konce života mohli hnít někde v zajetí.

Už teď by měli sotva šanci dojít zpátky do Kapska i za nejvýš nepravděpodobného předpokladu, že by je nikdo nepronásledoval. I kdyby vyrazili nejkratší cestou přímo k západnímu pobřeží a přitom se úspěšně vyhnuli všem domorodým nástrahám, a během pochodu trvajícího déle než měsíc nacházeli dostatek jídla a vody k přežití, došli by k oceánu, a co pak? Mohli by si postavit vor nebo vydlabat pirogu; Laurence se nepokládal za žádného Cooka nebo Blighe, ale doplout do nejbližšího přístavu a přivést odtamtud pomoc pro zbylé přeživší by snad dokázal, kdyby je nezastihla bouře nebo nestrhly zrádné proudy. Příliš mnoho kdyby, a většina z nich krajně nejistá, a riziko, že se některé z nich nesplní, by se zvyšovalo úměrně s počtem uražených mil; a Temeraire by se mezitím bezpochyby vypravil do vnitrozemí, kde by je zoufale hledal a sám se tak vystavoval ještě většímu nebezpečí.

Laurence zkroutil spoutané ruce: provazy byly kvalitní, silné a pevně spletené, a utažené tak, že jeho zápěstím neumožňovaly téměř žádný pohyb. „Pane,“ řekl Dyer, „myslím, že mám kapesní nožík.“

Obřad únosců vrcholil; dva menší draci mezitím hloubili hrob. Kapesní nožík nebyl příliš ostrý a provazy mu odolávaly; Laurence musel dlouho řezat, než osvobodil jednu paži. Tenká dřevěná rukojeť mu ve zpocené ruce

klouzala, a do prstů ho chytala křeč, jak musel držet ostří natočené proti smyčkám kolem zápěstí. Konečně je přeřezal a podal nožík Chenerymu; s jednou rukou volnou mohl rozplést uzly mezi sebou a Dyerem.

„Tiše, pane Allene,“ sykl Laurence na druhou stranu; hlídkař nešikovně škubal uzly, jimiž byl připoutaný k jednomu z Catherininých křídlařů.

Než únosci nad hrobem navršili mohylu a uložili se ke spánku, stihli zajatci rozmotat více než polovinu uzlů. Ze tmy k nim doléhalo hlasité bučení hrochů, někdy jakoby z těsné blízkosti palouku; to pak občas některý drak zdvihl ospale hlavu, zaposlouchal se a tiše zavrčel, a všechny noční zvuky okolo rázem utichly.

Zajatci se teď činili, seč mohli, a ti, kteří se již vysvobodili, se odvážili potichu vzdálit ze svých míst, aby pomohli ostatním; Laurence pracoval ve dvojici s Catherine, jejíž štíhlé prsty si rychle poradily i s těmi nejzapeklitějšími uzly, a když rozvázali posledního člena její posádky, postrojníka jménem Peck, pošeptal jí: „Odveďte všechny do lesa, a nečekejte na mě; musím se pokusit osvobodit paní Erasmovou.“

Catherine přikývla a vtiskla mu do dlaně nožík, tak ztupený, že mohl sloužit leda jako morální vzpruha; a pak se potichounku, jeden po druhém, odplížili do lesa, pryč z tábora, všichni až na Ferrise, který se ještě přikradl k Laurencovi. „Zbraně?“ zeptal se šeptem.

Laurence zavrtěl hlavou: únosci jejich pušky bohužel sbalili a uložili k ostatním zavazadlům, která teď ležela na hromadě u hlavy jednoho z chrápajících draků: tam by se dostat nemohli. Už to, že se musel proplížit kolem spících mužů, kteří leželi na zemi vyčerpaní smutečním obřadem, bylo dost děsivé: i to nejobyčejnější zavzdychání ze sna slyšel stokrát silněji, a občasné zapraskání dohořívajícího ohně mu znělo jako rány z děla. Nohy se mu podlamovaly, a při některých krocích i proti své vůli podklesával tak, že div neškrtal koleny o zem a musel se podepřít rukou, aby neupadl.

Paní Erasmová ležela na druhé straně ohně, daleko od mužů, zato jen pár kroků od hlavy velkého rudohnědého draka, jehož přední pařáty se kolem ní zeširoka obtáčely, každý z jedné strany. Byla schoulená do klubíčka, s hlavou podloženou sepnutýma rukama; ale nevypadala zraněná, nad čímž se Laurence v duchu zaradoval. Když jí zakryl ústa dlaní, málem se mu vyškubla, a ze tmy zazářila bělma jejích vytřeštěných očí; když ale viděla, že je to on, přestala se chvět, přikývla, a Laurence ruku zase zvedl a pomohl jí vstát.

Pomalu, potichu se plížili kolem obrovského pařátu s černými rohovitými drápy, jejichž pilovité hrany se ve svitu ohně nachově leskly. Drak zhluboka a rovnoměrně oddechoval a jeho nozdry se v pravidelném rytmu rozevíraly a odhalovaly prstence růžové sliznice. Ušli deset kroků,

jedenáct; když vtom se jedno tmavé oční víčko rozlepilo a drak na ně upřel své žluté oko.

Hned byl na nohou a řval z plných plic. „Utíkejte!“ křikl Laurence a postrčil paní Erasmovou s Ferrisem dopředu; jeho vlastní nohy odmítaly zrychlit. Jeden z probuzených mužů po něm skočil, chytil ho za kolena a složil na zem.

Dopadli do prachu vedle ohně a začali spolu zápasit; Laurence v naději, že tím alespoň umožní útěk Ferrisovi a paní Erasmové. Byl to nemotorný, malátný souboj, jako v posledních kolech rohovnického klání, kdy zkrvavení soupeři už jen uhýbají ranám; oba byli vyčerpaní, a Laurencovu ochablost vyvažoval protivníkův zmatek z náhlého probuzení. Laurence se převalil na záda a podařilo se mu sevřít muže zezadu kolem krku, vší silou přitáhl zápěstí, aby ho na sobě udržel, a současně vykopl nohu v holínce, aby podrazil dalšího, který se už už natahoval pro oštěp.

Ferris strkal paní Erasmovou k lesu, odkud mezitím vyběhl tucet letců, aby jim a Laurencovi pomohli.

„Lethabo!“ zavolal drak. Ať to slovo znamenalo cokoli, jakmile ho paní Erasmová uslyšela, zmateně se zarazila a ohlédla se; drak už se řítil na Ferrise.

Vykřikla na protest, přiskočila k Ferrisovi, který se vrhal na zem v zoufalém pokusu o únik, postavila se mezi něj a draka a zvedla ruku. Dopadající pařát se zastavil a drak ho spustil zpátky na zem k jejím nohám.

*

Únosci se ze svých chyb poučili: rozdělili si mezi sebou hlídky a zajatce přivázali blíž k ohni; druhý pokus o útěk tedy nepřipadal v úvahu. Dva menší draci je s pohrdlivou lehkostí a zjevnou zkušeností sehnali zpátky do tábora; vůbec jim nevadilo, že přitom vyplašili menší stádo antilop, aspoň se za svou námahu mohli odměnit pozdní večeří.

Proklouzl jim jen jeden ze střelců Harcourtové, Kettering, a dva její postrojníci, Peck a Bailes; poslední dva však časně zrána přivrávorali zpátky, dobrovolně se vzdali a svým druhům oznámili, že Ketteringa zabil hroch, když se pokoušel přebrodit řeku; při pohledu na jejich sinalé a otřesené tváře si nikdo nepřál slyšet podrobnosti.

„To bylo mé jméno,“ řekla paní Erasmová svírajíc v dlaních šálek tmavě rudého čaje. „Lethabo. Tak mi říkali, když jsem byla malá.“

K zajatcům ji jít nenechali, ale na její naléhání k ní nakonec nechali přivést Laurence, se spoutanými kotníky a rukama svázanýma před tělem, a postavili k nim stráž s oštěpem, aby se jí nepokusil dotknout. I rudohnědý drak se nad nimi skláněl, pozorně poslouchal jejich rozhovor a nevraživě sledoval každý Laurencův pohyb.

„Ti muži tedy pocházejí z vašeho rodného kmene?“

zeptal se Laurence.

„Tihle ne. Myslím, že jsou z příbuzného nebo spřáteleného kmene; nejsem si jistá, ale rozumějí mi. Jen -“

Po krátké odmlce pokračovala: „Sama tomu dobře nerozumím, ale Kefentse,“ kývla hlavou k obrovskému drakovi, který se nad nimi tyčil, „je můj praděd.“

Laurence nechápal, a namítl, že se asi přeslechla nebo si drakova slova špatně přeložila. „Ne,“ ujistila ho, „kdepak; spoustu slov jsem pozapomněla, ale zajata jsem byla s mnoha dalšími a část nás i prodali pohromadě. ‚Dědy‘

jsme nazývali všechny starší muže, na znamení úcty. Tak to nejspíš myslel.“

„Stačí vaše znalost jazyka na to, abyste mu vysvětlila, že jsme nepřišli ve zlém?“ zeptal se Laurence. „Že jsme jen hledali ty houby -“

Paní Erasmová učinila váhavý pokus o vysvětlení, ale ještě než domluvila, drak si opovržlivě odfrkl, spustil mezi ně svou obrovskou, drápy vyzbrojenou přední nohu, zamračil se, jako kdyby se vůči ní Laurence dopustil nějaké urážky, a oslovil únosce, kteří neprodleně přispěchali, zvedli Laurence na nohy a odvlekli ho zpátky k řetězu zajatců.

„No vida,“ řekl Chenery, když k nim Laurence znovu připoutali, „to už vypadá o něco slibněji: jestli ji s ním nechají mluvit, možná by ho mohla získat na naši stranu.

Prozatím aspoň víme, že nás nechtějí zabít, jinak by to už nejspíš udělali, aby se s námi nemuseli zdržovat.“

*

Ale z jakého důvodu je nechávali naživu, zůstávalo záhadou. Nikdo se je nesnažil vyslýchat, a jak se jejich pouť prodlužovala na vzdálenost, jež mnohokrát překračovala rozměry území, které by mohl ovládat jediný malý kmen, byť by vlastnil draky, Laurencův zmatek narůstal. Byl by si mohl

myslet,

že

létají

v kruzích,

aby

setřásli

pronásledovatele, ale slunce ve dne a Jižní kříž v noci jej utvrzovaly o opaku: letěli jasně a cílevědomě na severoseverovýchod a z kurzu odbočovali, jen když hledali pohodlnější místo k přespání nebo tekoucí vodu.

K ránu druhého dne zastavili u široké řeky, z výšky téměř oranžové diky svému bahnitému dnu, a hojně obývané dalšími řvoucími hrochy, kteří s překvapující hbitostí uhýbali před dorážejícími draky, a jak se potápěli do bezpečné hloubky, vytvářeli na hladině obrovské víry.

Konečně se dvojici menších draků podařilo jednoho z nich uchvátit tak, že na něj nalétli současně ze dvou stran; pak ho položili na mýtinu a začali porcovat. Únosci již nabyli dost sebedůvěry na to, aby několik zajatců rozvázali a využili jejich pomoci: Dyer s Catherininým mladým běžcem Tookem dostali za úkol nosit v miskách vodu z řeky. Byli z toho značně nervózní: na protějším břehu spal vypasený krokodýl s dokořán otevřeným zeleným okem, které na ně

nehybně upíral; krokodýli drakům zjevně nechutnali, tenhle alespoň nevypadal, že by se jich bál.

Draci podřimovali na slunci s hlavami položenými na předních nohách a líně pošvihávali ocasy, aby odehnali mouchy, které se kolem nich slétaly. Paní Erasmová mluvila Kefentseovi do ucha; po jedné její větě se prudce vzepjal a na něco se jí naléhavě zeptal; žena poodstoupila a zavrtěla odmítavě hlavou. Drak se odmlčel a s pohledem upřeným k jihu zůstal sedět na zadních jako heraldické zvíře: rudý erbovní drak. Pak si zvolna lehl zpátky na zem, cosi zabručel a ostentativně zavřel oči.

„Asi se nemusíme ptát, co říká na to, že by vás propustili,“ nadhodil Chenery, když se k nim nenápadně přikradla.

„Ne,“ odpověděla šeptem, aby draky znovu neprobudila, „ale co je horší: zmínila jsem se mu o svých dcerách, a Kefentse si teď nepřeje nic jiného než se pro ně vrátit.“

Laurence se styděl, že pociťuje příval naděje v situaci, která pro ni mohla být leda důvodem k nejhlubším obavám; takovým pokusem by však Kefentse alespoň odhalil zbytku formace totožnost jejich únosců. „A já vás ujišťuji, madam,“

řekl, „že takový požadavek by byl co nejdůrazněji odmítnut: jsem přesvědčen, že naši kolegové důstojníci a generál Grey budou vaše děti považovat za své chráněnce.“

„Kapitáne, vy to nechápete,“ řekla. „Kefentse by byl kvůli nim schopen vzít celou kolonii útokem. Domnívá se,

že by tam mezi otroky mohl najít více svých unesených příbuzných.“

„Pánbůh s nimi, jestli to zkusí,“ odtušil Chenery. „O

vaše dcerky nemusíte mít strach: i kdyby ti chlapíci měli doma několik takových krasavců, jako je tenhle váš děd, na kapské pevnosti by si vylámali zuby. Mají tam čtyřiadvacetilibrové kanóny, o těch pepřových ani nemluvě, a k tomu kompletní dračí formaci. Do Anglie by s námi asi letět nechtěl, co?“ dodal v návalu radostného optimismu.

„Pro vás by nebylo těžké ho přemluvit, když k vám tak přilnul.“

Brzy se však ukázalo, že ať už to myslel Kefentse jakkoli, když sám sebe označil za jejího praděda, nepochybně se tím pasoval do role staršího a moudřejšího; přestože si nyní paní Erasmová matně vybavovala, že byla u jeho vylíhnutí. „Moc si toho nepamatuji, ale tímhle jsem si skoro jistá,“ prohlásila. „Byla jsem ještě malá, ale vím, že hostina trvala několik dnů a že jsme mu přinášeli mnoho darů; a často jsem ho pak vídala ve vesnici,“ což podle Laurence vysvětlovalo, proč se nebojí draků: zajata byla ve věku přibližně devíti let, dost stará na to, aby překonala instinktivní strach.

Kefentse, který si ji nepamatoval jinak než jako dítě, byl dalek toho, aby se jí podřizoval, a z její snahy vyjednat jim propuštění naopak vyvozoval, že se stala jejich loutkou, kterou bud pohrůžkou, nebo lstí přinutili, aby v jejich zájmu

lhala, což jen posilovalo jeho hněv. „Prosím, už se ho nesnažte přemlouvat,“ žádal ji Laurence. „Musíme být vděční, že ochraňuje alespoň vás; raději zanechte dalších pokusů, jimiž byste si ho mohla nakonec ještě znepřátelit.“

„Mně by nikdy neublížil,“ pronesla se zvláštní jistotou, která byla možná ozvěnou její někdejší dětské sebedůvěry.

Po snídani z hroší pečínky a několika dalších hodinách letu přistáli krátce před setměním vedle malé zemědělské osady. Palouk, kam dosedli, byl plný hrajících si dětí, které vítaly jejich přílet veselým jásotem, s nadšením pobíhaly kolem draků a bez nejmenších obav si s nimi povídaly; kdežto po zajatcích pokukovaly s obavami. Na druhém konci palouku rostla albízie s široce rozkošatělou korunou, v jejímž chladivém stínu stála zvláštní bouda bez čelní stěny a s podlahou několik stop nad zemí; uvnitř bylo uloženo dračí vejce úctyhodných rozměrů. Kolem něj seděly v kruhu ženy s moždíři a tlouky, jimiž drtily obilí; odložily své nástroje a hladily vejce, jako by k němu promlouvaly, pak vstaly a se zvědavostí v očích šly uvítat návštěvníky, kteří právě seskakovali z menších draků.

Z vesnice přišlo i několik mužů, aby stiskli ruku letcům a pozdravili draky. Na jednom stromě visel složitě zdobený sloní kel, vydlabaný a s useknutou špičkou, a jeden z vesničanů ho sňal a několikrát na něj dlouze a dunivě zatroubil. Zanedlouho přilétl na palouk další drak, střední váhy, přibližně desetitunový, jemně prachově zelený se

žlutými pruhy a červenými tečkami na hrudi a plecích, a se dvěma páry dlouhých předních zubů, které mu nahoře i dole přečnívaly přes pysky. Toho se děti bály ještě méně, tlačily se kolem jeho pařátů, dokonce mu šplhaly po ocase a tahaly ho za křídla. Drak to s neochvějnou trpělivostí snášel, zatímco si povídal s draky návštěvníků.

Všichni čtyři se usadili kolem přístřešku s vejcem, spolu se svými jezdci a muži z vesnice, a s jednou nepřehlédnutelně oděnou starší ženou: měla na sobě sukni ze zvířecích kůží a na krku jí visely šňůry z podlouhlých korálků, podobných nasekaným stéblům rákosu, a celý věnec náhrdelníků ze zvířecích drápů a další spousty barevných korálků. Ostatní ženy přinesly k večeři velký hrnec kouřící kaše z obilí, vařeného tentokrát v mléce a ne ve vývaru, a k tomu čerstvou zeleninu povařenou s česnekem a sušené solené maso: tužší, ale výrazně kořeněné a polité octem.

Únosci se v tak početné společnosti cítili jistější, a když zajatcům přinesli misky, rozvázali jim ruce a nechali je jíst samotné; a paní Erasmová se v tom slavnostním mumraji opět nenápadně vzdálila od Kenfentseho a přišla za ostatními. Kefentseovi bylo vyhrazeno čestné místo vedle dračího vejce a k jídlu mu přivedli velkou krávu. Večeře zjevně nesměla skončit, dokud nedojedl. Když byly ohlodané zbytky jeho hostiny odneseny a krvavá louže před ním zasypána čerstvou hlínou, povstala ona nezvykle oděná

stařena, postavila se před dračí vejce a začala tleskat a zpívat.

Obecenstvo začalo tleskat a bubnovat s ní, ve stejném rytmu, a při refrénech po ní opakovalo i zpěv. Sloky té písně zněly každá jinak a Laurence v nich nenacházel žádnou jednoznačnou rytmickou nebo melodickou strukturu. „Ona k tomu vejci mluví, vypráví mu,“ vysvětlila mu paní Erasmová, která pozorně naslouchala s očima zarytýma do země. „Vypráví mu o jeho životě. Říká, že byl zakladatelem vesnice; že je dovedl přes poušť do úrodného, bezpečného kraje, kam za nimi únosci nikdy nepřijdou. Byl to skvělý lovec; holýma rukama zabil lva, který jim chodil krást dobytek. V kmenové radě jim schází jeho moudrost, prý si má pospíšit a rychle se k nim vrátit: je jeho povinnost -“

Laurence na ni nechápavě zíral; nerozuměl ani slovu z toho, co říkala. Stará kněžka dokončila svou píseň a začala vodit některé muže z vesnice, jednoho po druhém, k vejci, a oni k němu přistupovali a za její mírné nápovědy pronášeli další věty. „Říkají, že jsou jeho syny,“ vysvětlovala paní Erasmová, „a že touží znovu slyšet jeho hlas. A tohle je jeho vnuk, který přišel na svět až po jeho smrti,“ řekla, když jeden z nich přinesl k vejci nemluvně v povijanu, vzal jeho ručičku a hladil s ní skořápku. „Asi nějaká pohanská pověra,“ dodala, ale v jejím hlase bylo slyšet znepokojení.

K obřadu se připojili i draci: ten místní hovořil k vejci jako k dávnému příteli, jehož příchod je netrpělivě

očekáván; menší draci únosců vyprávěli obecněji o potěšení z lovu, z létání, z pohledu na zdárně se rozrůstající pokolení.

Kefentse mlčel, dokud ho kněžka nenapomenula; a pak svým hlubokým hlasem pronesl řeč, spíše varovnou než povzbudivou, o svém žalu z nesplněné povinnosti: o tom, jak se vrátil do vylidněné vesnice zahalené kouřem z vyhasínajících požárů, kde byly všechny domy prázdné; jeho potomci leželi v prachu, nehýbali se, neodpovídali na jeho volání, a mezi stády se plížila hyena. „Hledal je tak dlouho, dokud nedošel k pobřeží, a až tam, na břehu moře, pochopil… že už nás nikdy nenajde,“ dokončila paní Erasmová. Kefentse složil hlavu na zem a tichounce zasténal, a ona hned vstala, došla k němu přes palouk a položila mu dlaně na svěšený čumák.

*

Přípravy k odletu trvaly tentokrát déle; ke konci včerejších oslav si totiž muži i draci přihnuli jakési lihoviny podobné pivu, a ještě po ránu z ní byli malátní; menší zelený drak zíval tak mohutně, že si div nevyvrátil čelist.

Na palouk byly vyneseny pletené koše, tak objemné, že k přepravě každého z nich bylo zapotřebí dvou mužů, a plné potravin: byly v nich černě kropenaté bledožluté fazolky, tvrdé a vysušené, červenohnědá zrna čiroku, žluté a

červenofialové cibulky a několik dlouhých pruhů onoho ostře čpícího sušeného masa. Když únosci pokývali nad výslužkou hlavami, vesničané přikryli koše pletenými víky a bezpečně je převázali tenkým, ale pevným provázkem z lýčí; pak je připoutali po dvou na delší provazy, načež draci sklonili hlavy a nechali si je přehodit přes šíji.

Nad zajatci stejně jako nad hranicemi vsi bděla po celou tu dobu stráž: mladíci vybavení nástroji podobnými kravským zvoncům, jimiž mohli kdykoli zazvonit na poplach. Byl to zahanbující důsledek hamižnosti otrokářů, jejichž domorodí dodavatelé, poté co vyčerpali přirozený přísun válečných zajatců z bojů mezi pobřežními královstvími, začali přepadat a unášet vesničany i bez chabé záminky územního sporu, jen aby obstarali více lidského zboží. Své sítě rozhazovali rok od roku hlouběji ve vnitrozemí, a obyvatelé této vesnice z nich měli očividnou hrůzu.

Svou pozici nemohli udržet dlouho. Jejich vesnice nebyla budována k obraně; tvořilo ji volné seskupení sice malebných, ale příliš drobných a nízkých domků se stěnami z jílu a kamenů. Chýše byly kruhové a v jejich slaměných střechách zely čtvrtkruhové otvory, kudy mohl vycházet ven kouř z ohniště a dovnitř pronikat vítr i déšť; proti drancující hordě únosců a vrahů je stěží mohly ochránit. Vesnice ani neoplývala bohatstvím, o jehož obranu by byla mohla usilovat: kolem vsi se pod dohledem hrstky starších dětí líně

popásalo stádečko krav a koz; rozlehlá pole skýtala dost obživy pro celou vesnici a ještě něco navíc; několik žen a starších mužů nosilo hezké ozdoby ze zlata a slonoviny a tkané šaty výrazných barev. Ale nikde nic, co by mohlo zlákat chamtivého lupiče, vyjma vesničanů samotných, s jejich mírumilovnou povahou a zdravými, dobře živenými těly; tahle nová hrozba nad nimi visela jako temný mrak.

„Odsud ještě nikoho neunesli,“ řekla paní Erasmová.

„Ale poblíž jiné vesnice, den letu odsud, sebrali tři děti.

Nedaleko se schovávalo čtvrté, kterému se podařilo nepozorovaně utéct a varovat ostatní, takže je předkové -

tedy draci - pochytali.“ Po krátké odmlce dodala podivně klidným hlasem: „Proto asi ti otrokáři pozabíjeli zbytek mé rodiny; ty, kteří byli na prodej příliš staří nebo mladí: aby nemohli říct Kefentseovi, kam nás odvedli.“

Zatímco muži pokračovali v přípravách, vstala a šla se rozhlédnout po vesnici: dívala se, jak si nejmenší děti hrají pod dohledem babiček, zatímco zbytek žen za sborového zpěvu drtí mouku z čiroku. Její tmavé šaty s vysokým límcem, zaprášené a potrhané, ostře kontrastovaly s jejich až nestřídmě barevnými šaty, a Kefentse zdvihl hlavu a sledoval ji úzkostlivým, žárlivým pohledem.

„Musel být napůl šílený,“ řekl Chenery Laurencovi polohlasně, „jako kdyby přišel naráz o kapitána i s celou posádkou.“ Zavrtěl hlavou. „Hrome, ten už ji nikdy nepustí.“

„Možná se jí naskytne příležitost nepozorovaně utéct,“

odvětil Laurence zachmuřeně; trpce si vyčítal, že ji a jejího muže do celé té věci zatáhl.

*

Další den a noc letěli bez přestávky, s výjimkou krátkých mezipřistání kvůli vodě, a Laurencovi se tajil dech při pohledu na nekonečnou plochu tvrdé, vyprahlé pouště, která pod nimi ubíhala, pokrytá střídavě červenohnědým pískem, vysušenými křovisky a mrtvými bílými pustinami solných pánví. Pokračovali v letu na severovýchod, v kurzu, který je vedl stále hlouběji do vnitrozemí, a jejich chabá naděje na útěk či záchranu se pomalu, ale jistě měnila v beznaděj.

Konečně nechali poušť za zády a neúrodné území přešlo v krajinu se zelenými stromy rostoucími z hustě zatravněné žluté půdy. K polednímu dračí břicho nad jejich hlavami zaburácelo hlasitým řevem na pozdrav, který brzy nato opětovalo několik podobných hlasů odkudsi zpředu, a jim se v příštím okamžiku naskytl ohromující pohled: obrovské stádo kráčejících slonů se pomalu sunulo savanou, rvalo křoviska a nízko položené větve, které jim stály v cestě, a s tupou poslušností se podřizovalo vůli dvou draků a přibližně tří desítek mužů, kteří zvolna kráčeli jen pár sloních délek za nimi; lidští pastevci nesli dlouhé klacky

ověšené chrastidly, aby slony nenapadlo obrátit se zpátky.

Přibližně čtvrt míle za nimi, vprostřed spoušti, kterou po sobě stádo zanechalo, pilně pracovaly ženy s velkými pletenými koši, z nichž za rytmického zpěvu rozhazovaly rudě zbarvenou mrvu a vysazovaly mladé keříky.

Zajatci byli spuštěni na zem. Laurence si při pohledu na ta tlustá, těžkopádná stvoření, větší, než o jakých kdy slyšel vyprávět, málem nevšiml, že mu podávají vak s vodou. Jako námořní důstojník byl dvakrát v Indii, a jednou tam viděl majestátního starého slona, který mohl vážit nějakých šest tun a na hlavě nesl jednoho z místních mocnářů i s jeho družinou. Zdejší největší kus, s obrovskými kly trčícími dopředu jako kopí a přečnívajícími jeho hlavu o dobré tři stopy, by však, dle Laurencova odhadu, převážil toho indického nejméně o polovinu, a velikostí se mohl směle měřit s Nitidem a Dulcií. Další z těch obrů sklonil hlavu k mladému, ale urostlému stromu, a jedním nesmlouvavým nárazem ho za velkého skřípotu skácel, načež spokojený se svým dílem zvolna přešel podél kmene, aby si v klidu pochutnal na křehkých výhoncích z jeho koruny.

Po krátkém rozhovoru s únosci pastební draci vzlétli a odehnali z hlavního stáda několik kusů: starších, soudě podle délky jejich klů, a bez mláďat. Poté, co je odvedli po větru a za záda lidských pastýřů, Kefentse s oběma menšími draky na ně zkušeně nalétli a skolili je na jedno zaseknutí drápů, aby ostatní nepoplašili svým rykem. Draci začali

hodovat a při jídle zálibně mručeli jako spokojení džentlmenové nad chutným obědem; když dojedli, z vysokého travnatého porostu se připlížily hyeny, aby sklidily krvavé zbytky, a chechtaly se nad nimi až do rána.

Během následujících dvou dnů neuplynula hodina, kdy by se za letu nesetkali s jinými draky, kteří je už z dálky hlasitě zdravili. Pod nimi se míhaly další vesnice a tu a tam menší opevněná stavba s hradbami z jílu a kamení, až konečně v dálce zahlédli obrovský chochol dýmu stoupající ze země jako při velkém požáru v buši, a tenkou stříbřitou stužku vinoucí se krajinou.

„Mosi oa tuňa.“ Tak se podle paní Erasmové jmenoval cíl jejich cesty, v překladu „Kouř, který hřmí“. A skutečně: když Kefentse nabral kurz přímo k mračnu, začal kolem nich sílit tichý, nepřetržitý hukot.

V té tenké třpytivé stuze brzy poznali mohutný veletok: zvolna plynoucí, doširoka rozlitou řeku rozvětvenou do mnoha menších proudů, které se proplétaly mezi skalkami a travnatými ostrůvky, až dotekly k úzké zubaté trhlině připomínající prasklinu v naťuknuté skořápce, před níž celá řeka náhle vzpěnila, aby se vzápětí propadla v burácejícím vodopádu, který svou velikostí dalece přesahoval meze Laurencovy představivosti, do jícnu tak kypícího bílými mračny vodních par, že nebylo vidět jeho dno.

Do té úzké průrvy, kam by se snad při vodorovném letu ani nevešel, se teď Kefentse v rychlosti zapíchl, a jeho kůže,

na níž se po průletu prvním oblakem vodní tříšti nahromadily kapky a loužičky vody, zajiskřila miniaturními duhami. Jak prolétali rozšiřujícím se kaňonem, Laurence, pevně zatlačený do sítě, si setřel vodu z tváře porostlé týdenním vousem, dlaněmi si protřel oční důlky a zamžoural před sebe.

Svahy u dna soutěsky byly hustě zalesněné, porostlé smaragdově zelenou tropickou džunglí sahající přibližně do půli srázů, kde vegetace náhle končila; odsud až po úroveň planiny, do níž se kaňon zařezával, strměly už jen holé a rovné skalní stěny, lesklé jako broušený mramor, jejichž hladký povrch narušovaly zející prohlubně jeskyní. V příští chvíli si však Laurence uvědomil, že to, na co se dívá, nejsou jeskyně, nýbrž ústí obrovských klenutých chodeb vyražených hluboko do skalního masivu; a že se stěny kaňonu nelesknou jako mramor, ale jsou z mramoru, nebo nějakého stejně kvalitního materiálu: hladkého, žíhaného kamene bohatě vykládaného slonovinou a zlatem ve fantastických vzorech.

Kolem ústí chodeb zdobily skálu tesané reliéfy z nádherných, pestrobarevných ornamentů a podivuhodných abstraktních obrazců, vyšší než Westminsterská nebo Svatopavelská katedrála, což byly jediné a nedostatečné možnosti srovnání, které Laurence měl. O jejich výšce si mohl člověk udělat představu podle úzkých schodišť s kamenným zábradlím vytesaných do skály a ohlazených

vodní tříští: mezi jejich patu a vrchol by se vešlo pět průměrných městských domů postavených na sebe.

Kefentse teď raději zpomalil, aby se vyhnul srážce: kaňon se hemžil draky. Létali sem a tam mezi vchody, někteří s koši nebo ranci v pařátech, jiní s lidskými pasažéry na hřbetech; další pospávali u ústí chodeb s ocasy visícími dolů ze zdobených říms. Na schodištích a v chodbách stáli muži a ženy zabraní do hovoru nebo do práce, odění ve zvířecích kůžích nebo ovinutí látkami nápadných barev, indigových, rudých a okrových, kontrastujících s jejich tmavohnědou pletí, a mnohým visely na krku umně zhotovené zlaté řetězy; a tisícihlavý sbor jejich hlasů byl nepřetržitě doprovázen hukotem tekoucí vody.

Kapitola 11

Kefentse je drsně vyklopil do jedné z menších jeskyni vykutaných do skály: sám se dovnitř nevešel, a tak jen balancoval při ústi jeskyně, dokud muži neodvázali síť.

Vysypali je na jednu hromadu, aniž jim sundali pouta, a hned zase odletěli. Nebohou paní Erasmovou vzali s sebou, a je nechali, ať si s provazy poradí, jak umějí. V jeskyni přitom nebyla jediná ostrá hrana: stěny byly dokonale hladké. Dyerovi s Rolandovou a Tookem se naštěstí podařilo vykroutit své drobnější ruce z pout, takže mohli ostatní rozvázat.

Ze čtyř posádek jich zbylo všehovšudy třicet. Jeskyně byla dostatečně prostorná a podmínky v ní nebyly vyloženě nelidské: tvrdá kamenná podlaha byla hojně vystlána suchou slámou a navzdory úpornému vedru venku se uvnitř držel příjemný chládek. V rohu jeskyně byla do kamene vyhloubená jáma pro vykonávání potřeby - musela být napojená na nějaký níže vedený odpadní kanál, ale její odtok byl úzký a vyvrtaný v tvrdé skále: tudy by nikdo neprolezl.

U zadní stěny byl dokonce bazének nepřetržitě napájený čůrkem vody z úzkého kanálku, hluboký po pás dospělému

muži a dost velký na to, aby se v něm dalo uplavat několik temp: smrt žízní jim tedy nehrozila.

Bylo to zvláštní vězení, s dveřmi bez stráží a mříží, a přesto nedobytné jako pevnost; k jejich cele nevedlo žádné z oněch zahloubených schodišť a před jejím ústím zela jen hluboká propast. Při svých rozměrech, s goticky vyklenutým stropem, mohla být útulnou stájí pro menšího draka, v nich však vyvolávala spíše pocit méněcennosti než pohodlí; v tak zoufale ztenčeném počtu si v ní připadali jako malé děti v domě obra.

Dorset byl naživu, s hrozivou podlitinou na jedné tváři, a chvílemi si tiskl ruku k boku, jako by ho bolela žebra nebo plíce. „Pan Pratt je mrtev, kapitáne,“ oznámil. „Tím jsem si bohužel jist. Pokoušel se krýt vlastním tělem paní Erasmovou a jeden z těch draků ho rozsekl od ramene až po kyčel.“ To byla tragická ztráta: kovářův mlčenlivý um byl stejně neocenitelný jako jeho titánská síla.

Plným počtem padlých si však jistí být nemohli: Hobbes byl zabit přímo před jejich zraky, a Laurence byl svědkem smrti Cheneryho křídlaře Hyatta; Cheneryho poručík Libbley si zase vzpomněl, že viděl padnout Waleye; po té první noci však únosci vyházeli nejméně tucet dalších, které ostatní, přemožení nevolností a únavou, nemohli v šeru identifikovat, a více jich padlo již v počátečním boji; dalším, jak doufali, se snad podařilo ve všeobecném zmatku

uprchnout, a mohli tak alespoň zhruba udat směr případným pronásledovatelům. Warrena neviděl nikdo.

„Jen doufám, že Sutton měl dost rozumu a vrátil se rovnou do Kapska,“ řekla Harcourtová. „Nikdo nemůže tušit, že nás odnesli tak daleko. Budou nás hledat, dokud sami nepadnou vysílením: musíme najít způsob, jak jim o sobě dát vědět. Ti muži měli povědomí o zbraních; všimli jste si? Musí tu fungovat obchod, nějaké kupce to sem muselo přilákat: slonoviny tu mají tolik, že nevědí co s ní, když s ní obkládají zdi.“

Opatrně přistoupili k okraji jeskyně, aby se rozhlédli po soutěskách. První dojem nezměrné velikosti a nádhery stále trval, přestože tady, dál od vodopádů a blíž k hranicím obydlené oblasti, byl možná o něco slabší; povrch skalní stěny kolem jejich cely tvořila jen holá skála, byť ohlazená tak dokonale, že by po ní nevyšplhala ani opice.

Chenery se vleže nahnul přes římsu a ohmatal skálu, jak nejdále dosáhl. Když znovu vstal, vypadal zklamaně. „Není tam chyt ani pro jeden prst: odsud se nedostaneme, leda by nám narostla křídla.“

„V tom případě si raději odpočiňme, dokud můžeme,“

navrhla Harcourtová pragmaticky. „Byli byste tak laskaví, pánové, a otočili se? Chci se vykoupat.“

*

Časně ráno byli vytrženi ze spánku nikoli svými vězniteli, kteří s péčí o ně evidentně nespěchali, ale nesnesitelným

a

neodbytným

hlukem

nejlépe

přirovnatelným k bzučení hejna rozzuřených ovádů.

Přestože obloha již zářila sytou dopolední modří, do klikatících se kaňonů slunce dosud neproniklo a hladká skála kolem ústí jeskyně byla potažená tenkým mlžným závojem.

U protilehlé stěny soutěsky se dva draci věnovali nevídané činnosti: za letu tahali střídavě sem a tam tlusté tažné lano šedé barvy, které bylo navinuté na obrovskou železnou tyč a provlečené jejím koncem, takže jí nepřetržitě otáčelo. Druhý konec tyče byl zasunutý do dosud jen zčásti vyhloubené jeskyně, odkud vycházel onen protivný bzukot.

Z ústí jeskyně vyletovala oblaka prachu a vápenatého prášku, který drakům ulpíval na kůži, až byli celí pokrytí tlustým okrovým nánosem; občas některý z nich odvrátil hlavu, a aniž vypadl z rytmu, mocně kýchl.

Hlučné zapraštění signalizovalo průlom: z ústi chodby se začal valit štěrk a větší kameny do rozměrného vaku uchyceného na dřevěném rámu, který sloužil k zachytávání suti. Draci přerušili práci a vytáhli obří vrták, jeden z nich se zachytil na hrubé, neohlazené skále a přidržoval vrtný mechanismus, zatímco druhý usedl na vstupní římsu a vyškrabával z chodby rozdrcené balvany a uvolněnou horninu. Když s tím byli hotovi, připlachtil soutěskou třetí,

menší drak, aby vyměnil plný vak za prázdný, a vrtání mohlo začít nanovo.

Zatímco draci pokračovali v práci, v další, již dostatečně vyhloubené jeskyni, budované téměř kolmo nad tou právě hloubenou, se to hemžilo lidskými kameníky dokončujícími hrubé dílo, a řinkot kladiv, jimiž bušili do skály, doléhal až na druhou stranu kaňonu; odpad ze zarovnaných stěn chodili vysypávat z ústí jeskyně.

Celé dopoledne se nezastavili, ale jakmile přišlo poledne, skončili s prací a složili nástroje přímo v jeskyni; draci udělali totéž s vrtákem a vylétli vzhůru, aby kameníky naložili. Muži jim obratně a beze strachu naskákali na hřbety, křídla a končetiny, kde se bud chytili řídkého postroje spleteného z provazů, nebo přímo dračího těla, a odletěli s nimi soutěskou směrem k obydlenějším oblastem.

K zajatcům dosud nikdo nepřiletí. Po kapsách měli pár sucharů a trochu sušeného ovoce, jimiž by sotva zaplnil žaludek jeden dospělý člověk; vnutili je Catherine, která je uraženě odmítala, dokud na ni Dorset nezapůsobil svými odbornými argumenty.

Dělníci se už nevrátili, ale na pláni nad protější stěnou soutěsky se objevila skupinka draků, z nichž každý nesl obrovskou otep dřeva; složili je na hromadu, pak jeden z nich sklonil hlavu a vyfoukl oheň, jímž hranici zapálil.

Nebyl to velký plamen, ale větší ani nebyl potřeba. „Hm, to

je mrzuté,“ zamumlal Chenery, a všichni věděli, že „mrzuté“

je slabé slovo.

A ještě víc klesli na duchu, když k ohni přilétli další dva draci, kteří mezi sebou nesli cosi, co vypadalo jako maso ze tří nebo čtyř slonů připravené k rožnění: naporcované a pečlivě napíchané na dlouhé železné tyče. Vítr vanul přes kaňon, a Laurence si musel dvakrát otřít ústa kapesníkem; ta mučivě lahodná vůně pronikala i do nejzazších koutů jeskyně. Vidět, jak draci po jídle odhazují opálené a ohryzané kosti do husté džungle lemující dno soutěsky, bylo zdrcující; a ještě horší bylo poslouchat radostné vrčení a vytí, které se odtamtud zvedlo v odpověď a které vydávali patrně lvi nebo divocí psi, představující další překážku v případném útěku.

Uplynuly bezmála další dvě hodiny - podle přesýpacích hodin s prasklým sklem, které se Turnerovi podařilo zachránit během jejich neslavného zajmutí - a venku se už začínalo stmívat. K mnoha jeskyním v okolí přilétali draci se sítěmi plnými mužů, které vysypávali dovnitř stejně bezohledně jako předtím letce. Prováděli to zvláštním způsobem: zadníma nohama stáli na vstupní římse a předními drápy se patrně přidržovali jakýchsi drážek vytesaných okolo vchodu, zatímco jejich jezdci odepínali sítě. Trochu se při tom podobali drakům pro přepravu lidí, jaké Laurence viděl v Číně, až na to, že byli naprosto lhostejní k pohodlí svých pasažérů.

Když skončili s dodávkami čerstvých zajatců, přilétl soutěskou menší drak s hrozny košů zavěšenými na provazech přes plece. Zastavoval u jedné cely po druhé a v každé nechal několik košů; když dorazil k té jejich, drakův jediný jezdec napřed kritickým pohledem posoudil počet vězňů a pak jim odvázal tři koše, než letěl zase dál.

Všechny koše obsahovaly vystydlou a zhoustlou kaši z čiroku vařeného v mléce: nepříliš chutnou, ale zasycující.

„Jeden košík pro deset mužů,“ řekla Harcourtová poté, co spočítala ústí cel. „V támhleté velké jeskyni je tedy nejméně padesát mužů: musejí tu mít dohromady něco kolem tisícovky vězňů.“

„Hotový Newgate,“ odtušil Chenery, „ale ne tak vlhký, za což buďme vděční. Myslíte, že nás chtějí prodat? To by bylo hezké, pokud by nás odnesli do Cape Coastu, a ne do nějakého francouzského přístavu; a kdyby z nás po cestě nevytřásli duši.“

„Možná nás sežerou,“ pronesl Dyer zamyšleně, zatímco ostatní hltali kaši, a jeho vysoký hlásek se rozlehl po celé jeskyni.

Všichni se zarazili. „To je morbidní myšlenka, pane Dyere; takové spekulace si prosím, odpusťte,“ napomenul jej Laurence.

„Rozkaz, pane,“ odvětil Dyer překvapeně a bez váhání se pustil znovu do jídla, zatímco někteří mladší hlídkaři

očividně zezelenali a trvalo jim dobrou minutu, než u nich hlad opět zvítězil nad chvilkovou nevolností.

*

Hranice stínu šplhala po protější skále, až přelezla její horní okraj. Do úzké soutěsky padal soumrak brzy. Protože neměli nic jiného na práci, šli spát, přestože nebe nad nimi se ještě modralo; a ráno se Laurence probudil z neklidného spánku do tmy, když se příšerné bzučení vrtačky náhle ztišilo a Dyer mu zašeptal do ucha: „Pane, pane -“

Byl tu Kefentse; zasunul hlavu do jeskyně, jak nejdále mohl, čímž utlumil světlo i zvuk přicházející zvenku.

Přilétla s ním paní Erasmová, skoro k nepoznání v domorodých šatech, které dostala, a obtěžkaná, jako by hrozilo, že ulétne, náušnicemi, náramky obtočenými jako hadi kolem paží, úzkým, masivním nákrčníkem z kusů zlata a slonoviny navlečených na drátku spolu s nefrity a rubíny, jehož cena by jistě přesáhla padesát tisíc liber, a smaragdem velkým jako vejce zasazeným do zlaté jehlice, jíž měla k hlavě připíchnutý hedvábný turban. Většina domorodých žen, které odsud viděli na schodištích, nosila vodu nebo věšela prádlo oblečená jen do jakési kožené zástěry, která jim sahala po kolena a ňadra nechávala zcela odhalená: čímž přitahovala

kradmé

pohledy

mladších

důstojníků.

Společenský oděv měl možná odlišný střih, nebo si paní Erasmová vyžádala jiné šaty; měla na sobě dlouhou, čistě bílou bavlněnou sukni a zbytek těla zahalený dlouhým pruhem pestrobarevné bavlněné látky složitě ovinutým kolem ramen.

Když slézala z Kefentseova hřbetu, museli ji přidržet za loket. „Byli by toho na mě navěšeli ještě víc, kdyby mi to nebránilo v chůzi: je to kmenový majetek,“ vysvětlila, ale bylo znát, že těmi slovy jen cosi oddaluje; tvářila se rozpačitě, a po krátké odmlce dodala: „Je mi líto, Kefentse má vzít našeho vůdce a donést ho před krále.“

Harcourtová byla pobledlá, ale klidná. „Služebně nejstarší jsem já, madam; můžeme letět.“

„Až naprší a uschne,“ odsekl Chenery. „Laurenci, budeme losovat?“ Zvedl z podestýlky stéblo, přelomil je vedví a podržel oba díly tak, aby byly vidět jen jejich horní, zarovnané konce.

Když už nic jiného, v Kefentseho pařátu se letělo mnohem pohodlněji než v síti; a ani za svůj vzhled se Laurence nemusel příliš stydět: včera měli díky celodennímu horku a nečinnosti spoustu času pro sebe, takže si mohl u bazénku očistit kabát, jak nejlépe dovedl, a důkladně vyprat kalhoty a prádlo. Jen oholený nebyl, ale s tím se nedalo nic dělat.

Hukot padající vody sílil a džungle pod nimi stejně rychle houstla, až se nakonec ocitli v ohybu soutěsky v těsné

blízkosti vodopádů a před nimi se otevřelo ústí obrovské chodby, třikrát širší než všechny ostatní, se vstupem podepřeným sloupy. Kefentse zalétl dovnitř jako šipka, chvíli plachtil těsně nad podlahou, a když konečně zabrzdil, pohodil nejprve Laurence dosti bezohledně před sebe a až pak postavil opatrně vedle něj na vlhkou zem pani Erasmovou.

Laurence si už na takové zacházeni začínal zvykat, a proto vstal jen s mírným podrážděním, které vzápětí vystřídalo znepokojení. V pravé části chodby byla zřejmě docela nedávno vytvořena provizorní dílna, a vedle pušek zabavených samotným letcům tu na zemi na pletených rohožích leželo něco mezi šedesáti a sedmdesáti mušketami v různém stadiu rozebrání a oprav; a co hůře, mnohem hůře: bylo tu i jedno šestilibrové dělo s prasklou, ale jinak zachovalou hlavní, a vedle něj soudek střelného prachu. Na té sbírce pilně pracovala skupinka mužů, kteří rozebírali muškety a kladli tiché, strohé dotazy dalšímu muži sedícímu sklesle na stoličce před nimi; záda, jimiž byl otočený k Laurencovi, křižoval půltucet krvavých podlitin od ran bičem a lezly po nich mouchy.

Na jejich práci pozorně dohlížel mladý muž; když Kefentse přistál, opustil své místo a zamířil k nim: vysoký, s protáhlým obličejem, ostře řezaným nosem a plnými rty lemovanými tenkým proužkem vousů. Jeho tvář měla posmutnělý výraz, který však nebyl projevem pocitů, nýbrž

jen důsledkem zvláštního zešikmení lícních kostí, jako u baseta. Doprovázela ho nevelká družina bojovníků v kožených

suknicích

s odhalenými

hrudníky

a

vyzbrojených oštěpy; jejich vůdce se od nich odlišoval širokým zlatým nákrčníkem lemovaným drápy nějaké velké kočky a pelerínou z levhartí kožešiny hozenou přes ramena: z jeho těla vyzařovala síla, z očí inteligence.

Laurence se uklonil; mladík to ignoroval a obrátil zrak k jedné z bočních síní na druhé straně široké chodby, odkud právě vycházel drak se zlatavě bronzovou kůží a křídly vespod nachovými jako královský hermelín. Byl v plné zbroji, opancířovaný jako křižák, s těžkým kyrysem z mohutných železných plátů kryjícím širokou, zranitelnou hruď, s jemně kovanou kroužkovou zbrojí přes břicho a železnými návleky jak na ostnech, jimiž se ježil jeho hřbet, tak na drápech, kde je měl dosud potřísněné krví; paní Erasmová Laurencovi vysvětlila, že tohle je král, Mochačan, a jeho nejstarší syn Mošeše.

Drak - nebo dračice? Laurence byl na rozpacích; od krále stál sotva na půl jeho délky a viděl zcela zřetelně, že je to samice - se posadil na zem v pozici sfingy s ocasem obtočeným kolem slabin a upřel na Laurence chladné, jantarově žluté oči. Mladík jménem Mošeše usedl vedle krále na dřevěný trůn, který přinesli sloužící, a jako poslední usedla na dřevěné stoličky za jejich zády skupinka starších žen: ty byly představeny jako královy manželky.

Kefentse uctivě sklonil hlavu a zahájil svou řeč: líčil okolnosti jejich zajeti a cesty, a to v podání, jemuž se paní Erasmová, která Laurencovi tlumočila vznášená obvinění, odvážila několikrát oponovat ve prospěch zajatců. To, že kradli léčivou houbu pěstovanou pro královy vlastní poddané, byl nejmenší z jejich hříchů; vážnějším prohřeškem bylo, že narušili územní svrchovanost království překročením jeho hranic v doprovodu svých předků, jak Kefentse říkal jejich drakům; a že ve spolčení s nepřátelskými kmeny unášeli jejich děti, čehož důkazem bylo mimo jiné to, že s nimi cestoval muž z kmene Lunda, což jsou pověstní únosci -

Paní Erasmová se odmlčela, než rozechvělým hlasem dodala, „- tím myslí mého muže.“

Na chvíli přestala tlumočit a zakryla si tvář záhybem oděvu. Kefentse svěsil hlavu až k jejímu temeni a úzkostlivě zakňoural, a s ostrým zasyčením se ohnal po Laurencovi, který jí nabídl svou paži jako oporu.

„Tu houbu jsme sbírali z nutnosti, protože naši vlastní draci onemocněli; a netušili jsme, že ji tam pěstujete,“

vznesl Laurence jediný argument, který měl na svou obranu.

Tvrdit, že nepřiletěli na dracích, dost dobře nemohl; přiletěli, a on se svou mnohaletou důstojnickou praxí musel chápat, že takové počínání se v cizích očích rovná vznesení územního nároku. Britové i Holanďané, kdyby k nim přiletěla cizí letka, by byli zajisté neméně konsternováni tím,

že jejich kolonii někdo nepovažuje za hodnu respektu a bezostyšně do ní proniká.

A ještě hůře by se mu argumentovalo, kdyby měl ospravedlňovat obchod s otroky, nebo tvrdit, že z něj běloši nemají největší prospěch, a to i přesto, že malou část obvinění vyvrátit mohl - „Ne, dobrý Bože, ovšemže je nejíme,“ vyhrkl, ale mimo to nemohl popřít téměř nic.

V souvislosti s tím mu vytanul na mysli hrůzný incident na lodi Zong, při němž byla více než stovka otroků úmyslně naházena přes palubu kvůli pojistce, a do tváří mu stoupl ruměnec viny a studu za vlastní národ; čímž se v jejich očích musel usvědčit ze lži, pokud jej za lháře nepovažovali už dávno.

Mohl pouze opakovat, že on sám otrokářem není; a nepřekvapilo jej, že to nepovažovali za omluvu, dokonce ani když jim paní Erasmová vysvětlila, že její manžel byl naprosto nevinný; jejich odpor zjevně dávno přesáhl osobní rozměr. Zpráva o nemoci, která letce přiměla hledat lék, v nich nevzbudila ani špetku soucitu, Laurence měl naopak dojem, že v ní vidí zasloužený trest, přičemž nečiní velkého rozdílu mezi Brity a jejich draky; a brzy zjistil, že jakýmkoli pokusem o vysvětlení jen rozdmýchává jejich hněv.

Král se otočil, švihl významně ocasem, a Laurence byl odveden hlouběji do sálu, na jehož konci stál nízký, ale rozlehlý stůl: vysoký sotva po kolena, ale dlouhý a široký dobrých dvanáct stop. Ženy odsunuly skládací dřevěný kryt

a odhalily jakousi nezasklenou vitrínu, přibližně stopu hlubokou, na jejímž dně ležela zvláštní skulptura ve tvaru afrického kontinentu: byla to mapa, obrovská mapa s výrazným reliéfem znázorňujícím nadmořskou výšku, s pouštěmi ze zlatého prachu a pohořími z bronzu, s lesy z odštěpků drahokamů a řekami ze stříbra; v bílém prachovém pírku poznal Laurence, s nemalým zděšením, symbol vodopádů. Bylo do mapy zapíchnuté téměř v půli cesty mezi špičkou kontinentu, kde leželo Kapské Město, a ostrým výběžkem Afrického rohu: ani v nejhorší noční můře by si nebyl pomyslel, že je odnesli tak daleko do vnitrozemí.

Než si mohl mapu prohlédnout důkladněji, odvedli ho k jejímu opačnému konci, kde byl stůl nedávno prodloužen: dřevo tu bylo tmavší a části mapy jen načrtnuté v měkkém barevném vosku. Zpočátku mu nedávaly žádný smysl, dokud si ze vzájemné polohy neodvodil, že oválná modrá plocha nad horním okrajem světadílu musí být Středozemní moře a další část má představovat Evropu: zmenšenou, s pokřivenými tvary Španělska a Itálie a několika bílými flíčky v horním rohu představujícími Británii. Alpy a Pyreneje vymodelovaly něčí prsty z reliéfu v přibližně odpovídající poloze, ale Rýn a Volha se podivně kroutily a byly tenčí, než jak je byl zvyklý vídat na mapách.

„Chtějí po vás, abyste to opravil,“ řekla paní Erasmová, a jeden z princových mužů podal Laurencovi rydlo; Laurence mu je vrátil. Muž zopakoval příkaz ve svém

jazyce,

s pečlivou

výslovností,

jako

by

mluvil

k nechápavému dítěti; a pokusil se mu vnutit nástroj podruhé.

„Je mi líto, to neudělám,“ řekl Laurence a setřásl jeho ruku; muž zvýšil hlas a vyťal mu políček. Laurence sevřel rty a nic neříkal, srdce mu bušilo prudkým hněvem. Paní Erasmová se obrátila na Kefentseho, ale ten jen zavrtěl hlavou.

„Za daných okolností musím své zajetí pokládat za válečný akt, a proto odmítám odpovídat na jakékoli dotazy,“

řekl Laurence.

Mošeše zavrtěl hlavou. Dračí král ohnul krk a prohlížel si Laurence se zlostným třpytem v oku tak zblízka, až si Laurence všiml, že to, co u Kefentseho považoval za kly, jsou ve skutečnosti šperky: slonovinové kruhy vykládané pásky zlata, vsazené do horního rtu jako náušnice. Dračice mu horce dýchla do tváře a vycenila pilovité zuby, ale Laurence se pohyboval v těsné blízkosti Temeraira příliš často, než aby ho tím mohla zastrašit; dračice rozezleně přimhouřila oči a znovu se stáhla.

Král pravil chladně: „Byl jsi zajat v naší zemi jako zloděj a únosce; bud odpovíš, nebo -“ Paní Erasmová se zarazila, než dokončila: „Budete zbičován, kapitáne.“

„Vaše krutost na mém rozhodnutí nic nezmění,“ řekl Laurence. „Předem se omlouvám, madam, budete-li tomu nucena přihlížet.“

Tou odpovědí rozzuřil dračici ještě víc; Mošeše jí položil ruku na přední nohu a tiše k ní promlouval, ona se však jen podrážděně otřepala a odmrštila ho. Když znovu promluvila, její hluboký hlas zněl jako burácení hromu, a paní Erasmová dokázala její slova tlumočit jen útržkovitě: „ Ty máš co mluvit o krutosti, únosce, vetřelče - budeš pykat - všechny vás pochytáme a rozbijeme vejce vašich předků.“

Dračice domluvila, práskla ocasem nad hřbetem a vydala rozkazy. Kefentse nastavil přední nohu paní Erasmové. Než ji v rychlosti odnesl, vrhla na Laurence pohled plný úzkosti, o jejíž odůvodněnosti mohl stěží pochybovat; a pak už ho dva muži chytli za ruce, každý z jedné strany; další mu vprostřed zad rozřízl kabát i košili, a s cáry šatů visícími z ramen ho přinutil pokleknout.

Upřel oči k východu z chodby, kde se jeho zraku nabízel nejnádhernější výhled, jaký kdy viděl: slunce právě vycházelo nad vodopády jako malá žhnoucí koule zacloněná mračny vyvěrající páry. Proudy do sněhobíla napěněné vody se s ustavičným rachotem valily přes okraj propasti a z protější stěny k nim vztahovaly své propletené větve stromy, jimž se tu podařilo uchytit; při okraji zorného pole se přitom stále držel a přímému pohledu unikal slabý a prchavý náznak duhy. Roztáhli mu paže tak silně, až ho zabolela ramena.

Při každém úderu si připomínal, že sám viděl muže, plavčíky, vydržet bez hlesu tucet ran udělených na jeho

vlastní příkaz: ale po desáté ráně pro něj tenhle argument přestal platit a on se jen jako zvíře snažil překřičet bolest, která už mezi jednotlivými ranami neustávala, ale jen slábla a sílila. Jedna rána padla mimo; muž držící Laurencovu pravou paži zaklel a dobrácky okřikl bičujícího; bič mu soudě podle zvuku, který vydal, olízl ruku. Kůži bič přímo neprosekl, ale podlitiny, které způsoboval, snadno praskaly, a Laurencovi brzy stékala po žebrech krev.

Když ho další drak odnesl zpátky do jeskyně, měl Laurence potrhaná záda i hlasivky, a jestli nebyl úplně bez sebe, tak byl rozhodně na pokraji mdlob, za což mohl být vděčný, protože alespoň nezačal znovu křičet, když na něj vložili ruce, přestože se ani nedotkli jeho zad: bolel ho každičký nerv. Spánek nepřicházel, jen jakýsi soumrak mysli, který se zvolna prohluboval, až přešel v bezvědomí.

Přiložili mu k ústům vodu a Dorset mu přísně nakázal, ať pije: zažitá vojenská poslušnost pomohla Laurencovi překonat nechuť. Znovu omdlel, a dlouho ho dusila jakási šedá horkost. Napadlo ho, že možná trochu přebral, a měl pocit, jako by se mu ústa plnila slanou krví; a když v záchvatu kašle napůl procitl, zjistil, že mu Dorset ždímá do úst hadr namočený do studeného vývaru. Pak znovu usnul a propadl horečnatým snům.

Přes závoj mlhy k němu dolehl podivně tlumený Temerairův hlas: „Laurenci, Laurenci!“ A Ferris mu zasyčel do ucha: „Kapitáne, probuďte se, musíte se probudit, ať si

nemyslí, že jste mrtvý -“ Znělo to tak vyděšeně, že se Laurence pokusil promluvit, přestože mu jazyk vypovídal službu, jen aby Ferrise uklidnil. A vzápětí ten sen utonul v řevu tak strašlivém, až měl Laurence pocit, že se pod ním chvěje zem. Pak se všechno zase rozplynulo a zbyla jen útěšná temnota.

Kapitola 12

První, co uviděl, když přišel znovu k sobě, byl pohár čisté vody, který mu podávala Emily Rolandová. Dorset klečel na zemi vedle něj a zvedal ho za pas. Laurence zvládl obtočit ruku kolem poháru, navést ho ke svým rtům a nevylit přitom víc než kapku; byl ochromený a roztřesený jako stařec. Ležel břichem dolů na nízkém slaměném loži potaženém košilemi, obnažený do půl těla; a v žaludku mu zoufale kručelo.

„Jen hezky pomalu,“ řekl Dorset a začal mu pokládat na jazyk kuličky vystydlé kaše, jednu po druhé. K jídlu ho opatrně položili na bok.

„Temeraire?“ vydechl Laurence mezi sousty, která proti své vůli horečně hltal. Chtěl se ujistit, že to nebyl jen sen.

Pažemi mohl pohybovat jen omezeně: rány na zádech měl potažené strupy, a jakmile příliš natáhl ruce, okraje strupů praskaly a z ran se řinula čerstvá krev.

Dorset neodpovídal. „Byl tu?“ zeptal se Laurence důrazněji.

„Laurenci.“ Harcourtová k němu poklekla. „Laurenci, prosím, netrapte se tím; léčíme vás už celý týden. Temeraire tu byl, bohužel ho zahnali; jistě bude v pořádku.“

„Dost, musíte spát,“ uzavřel Dorset, a Laurence tomu příkazu nebyl schopen vzdorovat; vědomí ho znovu opouštělo.

Když se probudil, venku svítilo slunce a v jeskyni nebyl nikdo kromě Rolandové, Dyera a Tooka. „Ostatní odnášejí na pole, kde je nutí pracovat, pane,“ vysvětlila Rolandová.

Dali mu napít vody a zdráhavě, na jeho naléhání, mu nastavili ramena, aby se o ně mohl opřít, doklopýtat k okraji jeskyně a vyhlédnout ven.

Protější sklaní stěna byla popraskaná a tmavé skvrny dračí krve na jejím nerovném povrchu vypadaly jako cákance pálené sytě rudooranžové barvy. „To není jeho krev, aspoň většina ne,“ řekla Emily a nejistě k němu vzhlédla.

Víc toho nevěděla: jak je Temeraire vypátral, jestli přiletěl sám, ani v jakém byl stavu. Nestihl jim nic říct.

V množství draků létajících nepřetržitě sem a tam soutěskami se mu chvíli dařilo splývat s davem, ale na to, aby zůstal nepovšimnut, byl příliš velký a nezvykle zbarvený, a když strčil hlavu do jeskyně, aby si prohlédl zajatce, vyvolal okamžitě poplach.

Tak daleko se mu podařilo proniknout jen diky tomu, že jejich únosci zjevně nepočítali s vpádem draka přímo do jejich hlavni bašty. Teď už svým zajatcům přidělili stráž: když Laurence s bolestí natočil hlavu a podíval se nahoru, viděl ocas visící přes okraj skály. „Což podle mě znamená,

že je setřásl,“ řekl Chenery povzbudivě, když ho k večeru spolu s ostatními vyklopili zpátky do cely. „Ten by si mohl hrát na babu s půlkou letectva, Laurenci; vsadím se, že jim pláchl.“

Laurence tomu chtěl věřit, modlil se za to; od chvíle, kdy se naposledy probral z deliria, uplynuly tři dny, a on dobře věděl, že kdyby Temeraire mohl, podnikl by přes sebevětší odpor druhý pokus; možná to už udělal, a někde mimo jejich dohled byl zraněn, nebo ještě hůře.

Ani následujícího rána neletěl Laurence na sloní pastviny, kde jeho kolegové spolu s dalšími válečnými zajatci rozhazovali hnůj, k nemalé radosti mladých domorodých žen, jimž byla tato práce obvykle svěřována.

„Nesmysl; když to svedou ty dívky, byla by ostuda, abych to nezvládla i já,“ řekla Catherine. „Mnohé z nich jsou v pokročilejším stadiu těhotenství, a já jsem na práci zvyklá.

Navíc jsem zdravá jako řípa; rozhodně se cítím lépe než dřív. Kdežto vy jste měl namále, Laurenci, takže teď poslechnete pana Dorseta, a až pro nás přiletí, zůstanete ležet.“

Trvala na svém, stejně jako Dorset; ale nebyli pryč ani hodinu, když pro Laurence přiletěl jiný drak: jezdec nesmlouvavě zavelel a pokynul rukou. Rolandová s Dyerem byli připravení odtáhnout Laurence hlouběji do jeskyně, ale tenhle drak byl malý, jen o málo větší než kurýr, takže by mohl snadno vlézt dovnitř. Laurence s obtížemi vstal a ze

slušnosti si oblékl jednu z propocených a zakrvácených košil, na nichž ležel, aby byl alespoň zahalený, když už neměl žádný společensky přijatelný oděv.

Byl odnesen zpátky do velké chodby: král tu tentokrát nebyl, ale železářská dílna běžela na plné obrátky pod dohledem prince Mošešeho; kováři právě odlévali kule za pomoci dalšího draka, který v pravidelných intervalech přiživoval výheň tenkým plamenem, jímž pobízel uhlíky k horečnatému žáru. Někde se jim podařilo sehnat formy k lití kulí, a na zemi stály složené do kozlů nové muškety, některé dosud poznamenané krvavými otisky prstů. Uvnitř chodby bylo vedro jako v peci navzdory úsilí dvou menších draků, kteří pilně mávali křídly, aby udělali průvan.

Mošeše odvedl Laurence zpátky k mapě; mezitím ji stihli znovu vylepšit a na západě rozšířit o úplně novou část: za prostorem vyhrazeným Atlantiku byly v přibližných obrysech naznačeny oba americké kontinenty: nejpřesněji velký záliv kolem Ria a na severu trochu naslepo umístěné karibské ostrovy. Laurence s úlevou viděl, že mapa není dost přesná na to, aby mohla sloužit k navigaci; přesto byl dalek své dřívější blahosklonnosti, s níž odmítal vidět v jejich únoscích hrozbu pro kapskou kolonii: draků na to měli víc než dost.

Po chvíli přivedli i paní Erasmovou, a Laurence se začal v duchu připravovat na další výslech, jemuž nehodlal podlehnout. Mošeše ale neopakoval královy požadavky;

jeho sluhové místo toho přinesli Laurencovi nezvykle sladký nápoj z lisovaného ovoce, vody a kokosového mléka, a princ směřoval své otázky k obecným záležitostem a obchodu.

Ukázal mu štůček látky s kalikovým vzorem pocházející nade vši pochybnost z britských textilních dílen, a několik lahví whisky, podle zápachu nepříjemně ostré a levné, rovněž cizí výroby. „Tyhle věci prodáváte Lundům,“ řekl Mošeše. „Tyhle také?“ Ukázal na muškety.

„Nedávno s nimi vstoupili do války,“ doplnila rychle paní Erasmová překlad princova dotazu vysvětlující poznámkou: porazili je v bitvě, dva dny letu od vodopádů.

„Na severozápad, myslím,“ řekla a požádala Mošešeho o svolení ukázat polohu bojiště na velké mapě: severozápadně od vodopádů, stále hluboko ve vnitrozemí, nicméně vzdušnou čarou jen několik dní od přístavů Luanda a Benguela.

„Pane,“ odpověděl Laurence, „O Lundech jsem slyšel poprvé před dvěma týdny; tohle zboží pořídili pravděpodobně na pobřeží od portugalských kupců.“

„A vám jde jen o zajatce, nebo chcete i jiné zboží? Ty léčivé houby, co jste ukradli, nebo -“ a jedna z žen na Mošešeův pokyn přinesla přehnaně okázalou šperkovnici, nad níž by přecházely oči leckterému rádžovi: leštěné smaragdy se v ní koulely mezi diamanty jako hrací kuličky, a schránka sama byla celá z ryzího zlata a stříbra. Druhá žena přinesla zvláštní vysokou vázu splétanou z drátků

provlékaných korálky a tvořících složité nefigurální vzory, a třetí přišla s obrovskou maskou, téměř tak vysokou, jako byla ona sama, vyřezávanou z tmavého dřeva a vykládanou slonovinou a drahokamy.

Laurence uvažoval, jestli i tohle není myšleno jako pobídka k větší sdílnosti. „Obchodník by vám jistě vyhověl, pane. Ale to já nejsem. Za vaše houby jsme vám byli - a stále jsme - ochotní zaplatit, čímkoli si budete přát.“

Mošeše přikývl a nechal poklady odnést. „A ten -

kanón?“ Anglické slovíčko použil i on, s obstojnou výslovností. „Nebo vaše lodě, s nimiž se plavíte přes moře?“

V klenotnici bylo dost drahokamů, aby za ně mohl nakoupit a vybavit slušnou flotilu obchodních lodí, Laurence však pochyboval, že by britská vláda takový projekt přivítala. Odpověděl tedy opatrně: „Ty jsou vzácnější, pane, kvůli obtížnosti jejich výroby; a bez mužů, kteří je umějí řídit, by vám byly k ničemu. Možná by se našli muži ochotní vstoupit do vašich služeb, a pak by byla taková dohoda možná, pokud spolu ovšem naše země zůstanou v míru.“

To byla nejvstřícnější odpověď, jakou si mohl dovolit, a nejlepší výkon na poli diplomacie, jakého byl schopen; doufal jen, že si princ jeho narážku nevyloží špatně. Mošeše nikterak nezastíral své úmysly, a skutečnost, že má zájem, větší než samotný král, o nejnovější zbraně, díky své velikosti snáze ovladatelné člověkem než drakem, a že si chce zajistit jejich přísun, byla znepokojující.

Mošeše položil ruku na stolní mapu a zamyšleně si ji prohlížel. Konečně promluvil: „Vy říkáte, že se na tom obchodu nepodílíte, ale jiní z vašeho kmene ano. Můžete mi říct, jak se jmenují a kde je můžeme najít?“

„Pane, ten obchod bohužel zaměstnává příliš mnoho lidí na to, abych je mohl znát všechny jménem a vědět, kde se zdržují,“ odpověděl Laurence rozpačitě a upřímně litoval, že nemůže princi sdělit, že obchod s otroky byl nedávno zrušen. Za současných okolností mohl nanejvýš vyjádřit naději, že se tak již brzy stane - a jeho odpověď nebyla přijata s uspokojením o nic větším, než se dalo očekávat.

„Ten zrušíme sami,“ řekl princ, a jeho slova zněla o to zlověstněji, že jim scházel jakýkoli vědomě výhrůžný tón.

„Ale s tím se naši předkové nespokojí.“ Odmlčel se. „Jste zajatci Kefentseho. Chce vás vyměnit za další členy svého kmene. Můžete takový obchod zprostředkovat? Lethabo tvrdí, že ne.“

„Řekla jsem jim, že většinu ostatních už nikdo nikdy nenajde,“ zašeptala paní Erasmová. „Vždyť je to dvacet let.“

„Některé z těch, kdo přežili, by snad mělo jít vypátrat,“

namítl Laurence. „Existuje cosi jako dodací listy, a část těch osob jistě dodnes pracuje na stejných panstvích, nemyslíte?“

Odpověděla po kratší pauze: „Mě prodali do domácí služby. Ti, kdo pracují na poli, se nedožívají vysokého věku.

Vydrží pár let, nejvýš deset. Není starých otroků.“

Tak nezvratnému tvrzení Laurence nemohl odporovat; ani se nebál, že je paní Erasmová přetlumočí princi; věřil, že svou odpověď zamlčí, aby na něj nepřivolala princův hněv.

Její argumenty nicméně dokázaly Mošešeho přesvědčit o neuskutečnitelnosti Kefentseho návrhu. „Přesto,“ dodal Laurence snaživě, „bychom se rádi vykoupili, kdybyste nám zprostředkoval spojení s našimi druhy v Kapsku, a vypravil s námi do Anglie vyslance, který by navázal mírový styk mezi našimi zeměmi. Mohu vám dát své slovo, že udělám vše, co bude v mých silách, aby se Kefentseovi příbuzní vrátili -“

„Ne,“ zarazil jej Mošeše. „To zatím nemohu potřebovat.

Předkové jsou příliš rozzlobení; Kefentse není jediný, kdo truchlí, a vztek mají i ti, kteří o žádné potomky nepřišli. Můj otec nebyl žádný beránek ani jako člověk, a po svém znovuzrození je ještě prchlivější. Možná až potom.“

Neprozradil po čem; vydal rozkaz sloužícím drakům, a než mohl Laurence cokoli dodat, byl vzat a odnesen pryč.

Ale místo aby ho vrátil do vězeňské cely, zamířil s ním drak do soutěsky s vodopády a odtud vystoupal na úroveň planiny, po níž přitékala ona mohutná řeka. Vyrazili podél ní na sever, přelétli nad dalším z oněch stohlavých sloních stád - příliš rychle, než aby mohl Laurence, usazený v košatině z dračích drápů, rozeznat mezi dělníky obdělávajícími rozrytou půdu své krajany - a letěli tak dlouho, až hukot vodopádů utichl, přestože jemný kouřový

mrak stále viditelně označoval výchozí bod jejich letu. Pod nimi nevedly žádné cesty, ale Laurence si v pravidelných intervalech všímal kruhových mýtinek s kamennými mohylami, které mohly sloužit jako ukazatele směru. Po deseti minutách před sebou spatřil obrovský amfiteátr.

Svou velikostí zastiňoval všechny podobné stavby, které kdy Laurence viděl, s výjimkou římského Kolosea; vnější bariéra, vystavěná z kamenných bloků otesaných a sesazených tak dokonale, že očividně nemusely být spojované maltou, měla oválný tvar a v přízemí jen několik málo vchodů - tvořených branami z obřích podlouhlých kvádrů sestavených podobně jako menhiry ve starých kamenných kruzích v Anglii. Amfiteátr stál vprostřed obrovské louky, jejíž tráva, jak se dalo očekávat u starověké ruiny, byla neušlapaná až na několik sotva patrných pěšinek; ty ukazovaly, kudy dovnitř chodí lidé, když jdou pěšky, většinou od řeky, kde byly do země zatlučené kůly a k nim uvázaných několik jednoduchých člunů.

Přelétli vnější zdi; zevnitř už stavba nevypadala nevyužívaná:

z volných

kamenných

kvádrů

byly

vybudované i stupňovité terasy, navrch pokladené kamennými deskami různých velikostí; úzká schodiště nedělila divadlo na rovnoměrné výseče, ale na nepravidelně ohraničené lóže určené lidským divákům a plné dřevěných lavic a stoliček, často bohatě vyřezávaných, a velká stání pro draky. Čím vyšší terasa, tím bylo uspořádání prostší, až po

nejvyšší otevřená stání s úseky oddělenými jen provazem; vprostřed toho všeho se prostíral rozlehlý travnatý ovál se třemi velkými kamennými pódii, a na posledním z nich, jako vězeň se svěšenou hlavou, seděl Temeraire.

Drak shodil Laurence na zem jen pár délek od něj, s obvyklou bezohledností, která zajatci bolestivě rozjitřila záda; na jeho potlačovaný vzdech odpověděl Temeraire hlubokým, podivně tlumeným zavrčením; k hlavě měl spletí kožených pásů připevněný náhubek, příšerný výtvor nějakého kováře a košíkáře v jedné osobě, který jeho čelistem poskytoval velmi málo prostoru: aby nemohl zařvat. Krk mu těsně pod hlavou svíral široký železný obojek připoutaný ke třem tlustým šedivým lanům spleteným, jak nyní Laurence viděl, nikoli z provazů, ale z drátů; druhými konci byla připevněná k železným kruhům zasazeným do země v rozích pomyslného rovnostranného trojúhelníku, aby Temeraire nemohl zatáhnout za jedno víc než za ostatní.

„Laurenci, Laurenci,“ zvolal Temeraire a natáhl k němu hlavu o tolik palců, kolik mu lana dovolovala; Laurence chtěl jít hned k němu, ale drak, který ho přinesl, mezi ně položil přední nohu: blíž k sobě nesměli.

„Prosím tě, neubliž si, můj drahý; daří se mi dobře,“

zavolal Laurence a snažil se stát pokud možno vzpřímeně; bál se, aby si Temeraire škubáním za obojek neublížil:

vypadalo to, že se mu železo zařezává do masa. „Doufám, že to pro tebe není moc nepohodlné.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Temeraire s bolestným zafuněním, které jej usvědčovalo ze lži. „Nic mi nechybí, když tě zase vidím; jen se nemůžu moc hýbat; a nikdo sem za mnou nechodí, aby si se mnou povídal, takže jsem nemohl vědět, jestli jsi v pořádku nebo zraněný. Když jsem tě viděl naposledy, nevypadal jsi moc dobře.“

Opatrně couvl a znovu se posadil, zhluboka vydechl a potřásl hlavou, nakolik mu to železný obojek umožňoval, jako kůň v postraňcích, až lana zadrnčela. „A trochu mi to vadí při jídle,“ dodal statečně, „a voda chutná po rzi, ale to není důležité: určitě jsi v pořádku? Nevypadáš moc zdravě.“

„Ale jsem; a mám velkou radost, že tě zase vidím,“

odvětil Laurence, ačkoli ve skutečnosti měl co dělat, aby se udržel na nohou. „Údivem nevím, co říct; byli bychom přísahali na smrt, že nás nenajdete.“

„To tvrdil i Sutton, že když budeme jen létat sem a tam po celém světadíle, nemůžeme vás najít,“ bručel Temeraire zlostně, „a že bychom se měli vrátit do Kapska. Já mu ale říkal, že to je holý nesmysl, protože hledat vás v Kapsku by bylo ještě marnější než pátrat po vás ve vnitrozemí. Tak jsme se zeptali na cestu -“

„Na cestu?“ žasl Laurence.

Temeraire poprosil o radu některé z domorodých draků, kteří žili více na jihu, kam ještě nezasáhly nájezdy otrokářů,

a neměli tudíž sklon být nepřátelští. „Zvlášť když jsme je podarovali několika vypasenými kravami - které jsme bohužel vzali bez dovolení nějakým osadníkům, takže je asi budeme muset zaplatit, až se vrátíme do Kapska,“ dodal Temeraire s takovou samozřejmostí, jako by jejich návratu nestálo nic v cestě. „Zpočátku nebylo jednoduché vysvětlit jim, co chceme, naštěstí někteří z nich rozuměli xhoštině -

z té už jsem něco pochytil od Demana se Siphem - a já se zase během našeho seznamování naučil trochu jejich jazyka: není zas tak těžký, a řada slov v něm připomíná durzagh.“

„Odpusť, nerad bych zněl nevděčně,“ řekl Laurence, „ale co houby? Co lék? Zbylo něco v jeskyni?“

„Všechno, co jsme nasbírali napoprvé, jsme naložili na Fionu, “ odpověděl Temeraire, „a i kdyby to nestačilo, zbytek zvládli bez potíží odnést Messoria s Immortalisem,“

dodal nervózně, „takže si Sutton neměl důvod stěžovat, že chceme letět dál. A vůbec: k čertu s rozkazy.“

Laurence se s ním nepřel; nechtěl mu přidělávat bolest.

Temerairova neukázněnost nakonec přinesla úspěch tak neuvěřitelný, že nechtěl slyšet žádné námitky: tak ztřeštěný, bezhlavý podnik, myslel si, musel skončit bud neštěstím, nebo triumfem; i drzost a netrpělivost se někdy vyplácejí.

„Kde jsou tedy Lily s Dulcií?“

„Skrývají se venku na pláních,“ odpověděl Temeraire.

„Dohodli jsme se, že se vás pokusím vysvobodit nejprve já, protože jsem dost velký na to, abych vás všechny unesl sám,

a kdyby se něco pokazilo, ony by zůstaly volné.“ Napůl rozčileně a napůl úzkostlivě mrskl ocasem. „V tu chvíli to dávalo smysl, jen jsem nepočítal s tím, že se skutečně něco pokazí, a že další plán budou muset vymýšlet samy,“ dodal sklíčeně. „A teď nevím, co chystají; ale určitě něco vymyslí.“ V jeho hlase nicméně zaznívaly pochybnosti.

K obavám měl dobrý důvod; během jejich rozhovoru se amfiteátr plnil nepřetržitým proudem draků, kteří přinášeli na hřbetech velké pletené koše, muže, ženy a dokonce i děti, které vysazovali na volná stáni: obrovský dav, větší, než by Laurence čekal. Diváci se dělili o místa podle majetnosti: nejnižší terasy obsazovali ti nejlépe odění, v křiklavě velkolepé přehlídce kožešin a šperků. Draci tu byli nejrozmanitějších velikostí a tvarů, ale vyjma jisté podobnosti zbarvení a vzorů uvnitř jednotlivých skupin nebylo nic, podle čeho by se dali přiřadit k nějakému plemeni. Jen jedno měli společné všichni, nebo převážná většina:

nevraživý

pohled

upřený

na

Laurence

s Temerairem. Temeraire vztyčil límec, nakolik mu kožené popruhy dovolovaly, a zabručel: „Nemuseli by na nás tak civět; a myslím, že je od nich veliká zbabělost, že mě drží spoutaného.“

Pak začali přilétali vojáci, na dracích více obrněných než ozdobených, s výstrojí často potřísněnou krví: nenosili ji tak z nedbalosti, nýbrž úmyslně a hrdě; mnohé z těch skvrn byly čerstvé, jako by s nimi přiletěli přímo z bitvy, o níž se

zmiňovala paní Erasmová. Zatímco se dračí i lidští bojovníci řadili v pravidelných rozestupech po obvodu arény, sloužící začali pokrývat lvími a levhartími kůžemi prostřední pódium s dřeveným trůnem. K pódiu byly přineseny i bubny, a Laurence si oddechl, když konečně zaburácely a zraky všech se upřely jinam než na ně: přicházeli král a princ.

Vojáci zvedli oštěpy s krátkými násadami a začali jimi bušit do štítů, zatímco draci zdravili panovníka řevem, a všichni dohromady rozpoutali ohlušující vřavu, která neutichala ani poté, co oba členové královské rodiny usedli na svá místa. Až když se vedle pódia prudce vztyčil na zadních jeden dráček se zvláštním náhrdelníkem z ocasů kožešinových zvířat a odkašlal si, celý amfiteátr překvapivě rychle ztichl; dráček pak spustil cosi mezi písní a vyprávěním: skladbu bez rýmů zpívanou do rytmu udávaného jedním tichým bubínkem.

Temeraire nachýlil hlavu a snažil se rozumět slovům; pak se otočil zpátky k Laurencovi a chtěl mu něco říct, ale než mohl cokoli vypustit z tlamy, dračí strážný jej zpražil tak pohoršeným pohledem, že Temeraire rozpaky oněměl; a mlčel až do západu slunce, kdy zpěv utichl a obecenstvo znovu propuklo v bouřlivý aplaus, zatímco sloužící po obvodu pódia už zažínali pochodně. Ta píseň byla podle Temeraira jakousi zpaměti přednášenou historií skutků krále a jeho předků, a ve zkratce i všech shromážděných kmenů, sahající nějakých sedm generací zpátky.

Pokud šlo o smysl celého shromáždění, neubránil se Laurence neblahé předtuše; úvodní ceremoniál totiž záhy vystřídaly plamenné proslovy odměňované bouřlivým potleskem a dalším bušením do štítů. „To vůbec není pravda,“ rozhořčoval se Temeraire při jednom z nich, z něhož pochytil pár slov. Jeden bohatě ustrojený drak, černošedý, střední váhy, s širokým obojkem z tygřích kůží sepnutých zlatou sponou, se postavil před Temeraira a dramatickými posunky na něj ukazoval. „Tvou posádku bych stejně nechtěl; mám lepší.“ On a Laurence patrně sloužili, při většině z těch proslovů, jako nezvratný důkaz hrozícího nebezpečí a jeho závažnosti.

Jiného, velmi starého draka, který vláčel ostny svých křídel po zemi a na obou očích měl mléčný zákal, dovedla na prostranství skupinka zachmuřených mužů, po nichž zůstala na nejnižší terase prázdná lóže: neměli s sebou žádné příbuzné. Než se drak dovlekl k pódiu a vylezl na ně, obecenstvo úplně ztichlo; pozvedl třesoucí se hlavu a jeho řeč byla slabý, rozechvělý nářek, při němž obecenstvo ani nedutalo, ženy si přitahovaly děti k tělu a draci úzkostlivě obtáčeli ocasy kolem hloučků svých rodin; jeden muž z drakova doprovodu tiše plakal s očima zakrytýma dlaní a jeho druhové zdvořile předstírali, že to nevidí.

Když starý drak domluvil a odšoural se zpátky na své místo, byla řada na vojácích, aby přednesli svá stanoviska: jeden generál, podsaditý muž s býčí šíjí, shodil netrpělivě

z ramen levhartí kožešinu a jal se pochodovat sem a tam tak rázně, až se mu kůže ve světle pochodní leskla potem; přitom prudce argumentoval hlasem tak zvučným, že doléhal až k nejvyšším terasám, opakovaně hrozil oběma zajatcům úderem pěsti do dlaně a ukazoval prstem na Temeraira. Diváci reagovali na jeho projev potleskem i zachmuřeným, souhlasným přikyvováním; varoval, že podobných draků přiletí víc, nebudou-li ihned přijata nezbytná opatření.

Noc se dlouze a děsivě vlekla. Když děti usnuly vyčerpáním, část draků a žen je odnesla pryč; ti, kdo zůstali, se přesouvali níže na uvolněná místa, a pokračovali v řečnění stále ochraptělejšími hlasy. Ze zajetí hrůzy nakonec Laurence vysvobodila únava; dosud je nikdo nezačal kamenovat ani je nenapadl jinak než slovně, a jemu záda tepala bolestí, svrběla ho a pálila tak, že už ani neměl sílu se bát. Vydržet stát na pranýři tak dlouho nebylo nic snadného i přesto, že většině obvinění naštěstí nerozuměl; morálku si upevňoval tím, že stál co nejvíc vzpřímeně a oči upíral přes vrchní řady diváků. Díval se, aby neviděl, rozostřeným pohledem, takže Dulcii, sedící na nejvyšší, nyní již vyprázdněné terase, zahlédl, až když ho vytrhla z nepřítomnosti zuřivým máváním.

Byla dostatečně malá a její zeleně skvrnité zbarveni dost běžné na to, aby se mezi ostatními, jejichž pozornost beztak patřila řečníkům, ztratila; když viděla, že si jí Laurence

všiml, napřímila se a v předních pařátech zdvihla potrhanou šedou plachtu. Laurence zprvu nechápal, co to má znamenat; pak ale poznal, že je to sloní kůže se třemi pečlivě vyřezanými otvory ve tvaru signálních vlajek: zítra, zněl vzkaz, a když Laurence krátce přikývl, dračice stejně rychle zmizela ve tmě.

„Hmm, jen doufám, že nejdřív přiletí sem, aby mě osvobodily,“ mručel Temeraire; znervózňovala ho představa pokusu o vysvobození, na němž by se nemohl podílet. „Je tu draků jako máku; doufám, že neudělají něco ukvapeného.“

*

„To já taky!“ vydechla Harcourtová znepokojeně, když jim po skončení shromáždění přinesli Laurence zpátky, náležitě pohaněného a poplivaného; a hned přistoupila k ústí jeskyně, aby pohledem zkontrolovala jejich hlídače. Drak seděl na převisu viditelně skleslý a hlava mu padala. Z dálky sem nepřestávalo doléhat víření bubnů doprovázejících oslavu, která vypadala, že potrvá dlouho do noci.

Připravit se mohli nanejvýš tím, že se pořádně napijí a umyjí; přesto se do těch činností pustili s větší vervou, než zasluhovaly. „U všech čertů, zase se hýbe,“ hartusila Harcourtová, když si ždímala vodu z vlasů, položila si ruku na záda a masírovala si kříž. Těhotenství na ni začínalo

doléhat v tu nejnevhodnější dobu; kalhoty teď musela mít rozepnuté a svázané útržkem lýka z pout, který našla v jeskyni; košili nosila vytaženou z kalhot, aby tu provizorní úpravu nějak zakryla. „Uf! Ať je to aspoň děvče! Nikdy, nikdy už neudělám takovou hloupost.“

Spalo se jim díkybohu dobře: kameníci se ke své práci nevrátili, patrně dostali volno, takže se vězňové pro jednou nemuseli budit za rozbřesku. Nepřilétl ani drak, který by je odnesl na pole; což ovšem nepříjemně vyvažovala skutečnost, že jim ani nikdo nepřinesl kaši, takže je čekal pokus o útěk s prázdným žaludkem. Ve dne byla soutěska plná létajících draků; s příchodem večera však vzdušný provoz utichl, a domorodé ženy se do svých jeskynních chodeb vracely dříve, s písní na rtech a koši plnými prádla na hlavách.

Všichni

pochopitelně

předpokládali,

že

jejich

osvoboditelé přiletí pod pláštíkem noci, jak radil selský rozum; úplnou jistotu však mít nemohli, a tak trávili celý den v trvalé nervozitě a úzkosti a v pokušení ustavičně vyhlížet z ústí jeskyně, čímž mohli leda vzbudit podezření.

Při západu slunce napětí vrcholilo; nikdo nemluvil, všichni jen napínali uši, dokud chvilku po setmění nezaslechli v dálce těžké pleskání obrovských plachet křídel, jimiž Lily nabírala nehybný vzduch.

Všichni čekali, že se ten zvuk přiblíží, že se ve vchodu jeskyně ukáže Lilyina hlava, ale marně. Ozvalo se jen

kýchnutí, a po něm další, a pak třetí; zakončené krátce nato jakýmsi dunivým zakašláním, a zvukem vzdalujících se křídel. Laurence pohlédl nechápavě na Catherine, ale ta už mířila k ústí jeskyně a kynula jemu a Chenerymu, ať jdou za ní. Tlumené syčení, jako když se smaží slanina na přehřátém oleji, a štiplavý octový zápach: na zemi při okraji jeskyně bublalo několik malých důlků.

„Podívejte,“ šeptala Catherine, „vyleptala nám chyty,“ a ukázala dolů, kde ze skalní stěny stoupaly tenké, sotva zřetelné stužky kouře.

„Dobrá, slézt dolů nejspíš zvládneme, ale co pak?“

zeptal se Chenery s větším optimismem, než jaký si připouštěl Laurence. U Loch Lagganu musel Laurence pod Celeritasovým vedením šplhat po skalách o dobrých dvacet let později, než s tím začínala většina ostatních letců, a na dračím hřbetě se díky tomu dokázal udržet bez větší ostudy, ale osobně na tu zkušenost, kdy musel v křeči lézt po skále jako brouk od chytu k chytu, od stupu k stupu, nevzpomínal vůbec rád, a to se tehdy jistili karabinami.

„Když půjdeme soutěskou pryč od vodopádů, musíme časem překročit hranice jejich území,“ řekla Catherine.

„Draci už si nás pak najdou sami, doufám.“

Čekání se teď vystupňovalo v ryzí muka: nemohli začít lézt dolů, dokud se kyselina neprožere hlouběji do skály.

Přehled o čase měli jen díky zachráněným přesýpacím hodinám a oblouku, který opisoval po obloze Jižní kříž.

Dvakrát po sobě šel Laurence hodiny zkontrolovat, aby se přesvědčil, jestli je Turner nezapomněl otočit, a pokaždé zjistil, že jsou téměř plné; přinutil se na ně nedívat, zavřel oči a zastrčil ruce do podpaží, aby je udržel v teple. Byl první týden v červnu, a noc se nečekaně rychle ochlazovala.

„Pane, už je devět,“ zašeptal konečně Turner. Syčení kyseliny ustalo, a tak zkusili strčit klacík do jedné z vyleptaných prohlubní poblíž vchodu: byla dobré dva palce hluboká a klacík z ní vytáhli nedotčený, jen z konečku se trochu kouřilo.

„A ocas se nehýbe,“ hlásil Dyer šeptem poté, co rychle vystrčil hlavu ven a pohledem vzhůru zkontroloval dračí stráž.

„Myslím, že by to šlo,“ řekla Catherine, když přes kus látky opatrně ohmatala první chyty. „Pane Ferrisi, můžete jít první. Pánové, nechci slyšet ani slovo; žádné volání, žádné šeptání.“

Ferris si svázal boty za tkaničky a pověsil si je přes krk na záda, aby mu nepřekážely. Za pas si zastrkal pár víchů slámy, lehl si na břicho, vysunul hlavu přes okraj jeskyně, natáhl ruku dolů a důkladně ohmatal povrch skály. Ohlédl se a přikývl, pak spustil dolů jednu nohu, a za chvíli zmizel celý; když se Laurence odvážil vykouknout přes hranu propasti, byl už z Ferrise, šplhajícího po skále s mladickou pružností, jen tmavý obrys o patnáct stop níže.

Ferris na ně nemával ani nevolal; přesto měli nastražené uši, a Turner nepřestával kontrolovat hodiny: uběhlo patnáct minut, dvacet, aniž slyšeli cokoli podezřelého. Cheneryho první důstojník Libbley došel k okraji a spustil se dolů podobně jako před ním Ferris; po něm začali slézat hlídkaři a křídlaři, v rychlejším sledu: po dvou, po třech; Lily pokropila stěnu důkladně, takže chyty byly rozeseté v širokém pruhu.

Další šel Chenery, a chvíli po něm Catherine se svým křídlařem Drewem. Většina mladších letců už byla z jeskyně pryč. „Polezu před vámi, pane, a povedu vám nohy,“ nabídl se tiše Martin, který si do žlutých vlasů vetřel prach smíchaný s vodou. „Dejte mi své boty.“ Laurence tiše přikývl a podal mu je, a Martin je svázal se svými.

Chytil Laurence za kotník a vedl mu nohu k jednomu z úzkých stupů: hrubému žlábku, kam tak tak zasunul prsty; a druhou k další prohlubni napravo. Laurence se přehoupl přes okraj a šmátral po chytech pod hranou vchodu; na skalní stěnu pod sebou neviděl, to málo, co by mohl vidět v mihotavém svitu hvězd, mu zakrývalo jeho vlastní tělo, takže se musel spoléhat jen na hmat: kámen ho studil do tváře a vlastní dech mu zněl nepříjemně hlasitě, podivně zesílený, jako pod vodou; tiskl se ke kameni, jak nejtěsněji mohl, slepý, hluchý.

Pak přišel ten děsivý moment, kdy se Martin znovu dotkl jeho kotníku a čekal, až kapitán odlepí nohu od skály.

Laurence měl pocit, že se opory stupu nedokáže vzdát; napřel k tomu všechnu svou vůli, a nic. Pak se zhluboka nadechl, a noha se konečně pohnula; Martin ji posunoval k dalšímu stupu tak, aby se prsty neustále lehce dotýkala skály.

Druhá

noha,

pak

jedna

ruka,

druhá

ruka,

bezmyšlenkovitě. Jakmile se dal do pohybu, bylo jednodušší pokračovat, aby nemusel zůstat déle v jedné poloze. Mezi lopatkami a ve stehnech se mu usadila tupá, neodbytná bolest. Konečky prstů ho slabě pálily; snažil se nepátrat po tom, jestli za to mohou či nemohou zbytky kyseliny; síle svého úchopu nevěřil natolik, aby si prsty otíral do kusu látky, který mu visel zbůhdarma u pasu.

O kus níže a trochu ke straně slézal opatrně Bailes, urostlý Dulciin postrojník; členové pozemní posádky obvykle do bojových akcí nevyráželi a s lezením po skalách měli méně zkušeností. Najednou Bailes podivně, tlumeně hekl a ucukl rukou; Laurence pohlédl šikmo dolů a viděl, jak se postrojník tiskne obličejem ke skále, s otevřenými ústy, z nichž vychází příšerný, přidušený chropot, a rukou škrábe po kameni: škrábe a škrábe a rozdírá si ji do krve a v konečcích prstů až na bílou kost. Pak Bailes rozhodil rukama a odpadl; poslední, co z něj Laurence viděl, byly jeho vyceněné, zaťaté zuby.

Dole zapraskaly větve. Martinova ruka, přidržující Laurencův kotník, strnula a jenom se slabě chvěla. Laurence

se nepokoušel dívat nahoru, jen se držel skály a oddechoval, tiše, tichounce; kdyby se prozradili, byl by s nimi amen: jediné mávnutí dračího pařátu by je smetlo do hlubin.

Konečně se znovu pohnuli. Když slezl o kus níž, zahlédl Laurence vedle sebe odlesk průsvitné horniny: možná křemennou žílu, která na sobě zadržela loužičku kyseliny.

Později - snad o sto let - prolétl noční soutěskou drak.

Letěl rychle a vysoko nad nimi: Laurence to poznal podle závanu vzduchu a ozvěny tlukotu křídel. Prsty měl prokřehlé a rozedřené do krve. Po nějaké době nahmatal ostrůvky trávy; a o něco níže svah, zpočátku téměř kolmý; pak došlápl patou na kořen stromu, a už byli skoro dole: nohy se jim bořily do hlíny, šaty se zachytávaly o keře. Martin mu poklepal na kotník, oba se otočili a dál klouzali po zadku, dokud nenarazili na místo, kde se mohli postavit a vklouznout zpátky do bot. Dole slyšeli valící se vodu; kolem nich byla jen džungle palmových listů a tuhých lián visících přes cestu. Svěží, vlhká vůně tekoucí vody, měkké hlíny a těžkých kapek rosy chvějících se na listech; košile jim brzy provlhly a začaly studit. Byl to úplně jiný svět než ten prašný a okrově hnědý nahoře.

Všichni se předem domluvili, že na sebe nebudou dlouho čekat a půjdou dál po malých skupinkách, aby se v případě, že by v této fázi byli odhaleni, podařilo uprchnout alespoň části z nich. Winston, jeden z Laurencových postrojníků, čekal v podřepu o kus dál, a teď vstal a protahoval si nohy;

byl tu i mladý Allen, který si nervózně okusoval palec, a hlídkař Harley. V pětičlenné skupině pokračovali dál podél úpatí srázu: půda byla měkká a vegetace poddajná, plná šťávy; prodírali se jí mnohem snáz než vyschlou buší, přestože se nohama zaplétali do popínavých rostlin. Allen, který nedávno opět skokem povyrostl a stával se z něj vyčouhlý nemotora, samá ruka, samá noha, zakopával téměř nepřetržitě. Jisté míře hluku se nedalo vyhnout; prosekat se neměli čím, a tak byli občas nuceni strhávat z větví, sténajících na protest, propletené liány, aby mohli vůbec projít.

„Uf,“ vydechl Harley tiše a zůstal stát jako přimražený.

Když zvedli zraky, střetli se s pohledem dalšího páru očí: jasně zelených kočičích zřítelnic. Před nimi stál levhart a prohlížel si je stejně jako oni jeho; nikdo se ani nepohnul.

Pak se šelma otočila a znovu splynula s džunglí, samotářská, lhostejná.

Řídnoucím porostem na dně kaňonu pokračovali rychleji až k místu, kde se tok řeky rozbíhal do dvou samostatných koryt: a přes poslední pás džungle uviděli Lily s Temerairem, jak na ně netrpělivě čekají, rozkročení na úzkých březích, a trochu se hašteří.

„Ale co kdybys minula?“ bručel nešťastně Temeraire, zatímco natahoval krk a nahlížel shora do džungle. „Mohla ses trefit do jeskyně a poprskat někoho z naší posádky.“

Lily dotčeně rozepjala křídla a oči jí zoranžověly. „Přece nemusím mířit blízka, abych trefila zeď, “ durdila se; a vzápětí se dychtivě předklonila, když uviděla Harcourtovou, jak k ní klopýtá z mokrého svahu. „Catherine, ach, Catherine, jsi v pořádku? Nestalo se nic vejci?“

„Dej pokoj s vejcem,“ odsekla Catherine a přitiskla jí hlavu na čumák. „Kdepak, má drahá, to je mi jenom na obtíž, ale tebe vidím tak ráda! Moc chytře jsi to vymyslela!“

„Já vím,“ přisvědčila Lily suverénně, „a nakonec to bylo mnohem jednodušší, než jsem čekala; nebyl tam nikdo, kdo by mě mohl vidět, kromě toho mladého draka nahoře, a ten spal.“

I Temeraire zapomněl na malichernou hádku a radostně se lísal k Laurencovi: k své mrzutosti měl stále ještě na krku ten tlustý železný obojek, na němž se houpaly kusy těžkých lan, na koncích zčernalé a zkřehlé od toho, jak je Lily naleptala kyselinou, aby je mohli společně přervat. „Přece nemůžeme odletět bez paní Erasmové,“ připomněl mu tiše Laurence; ale to už mezi nimi přistávala Dulcia s paní Erasmovou na hřbetě.

*

Na svém obezřetném, ale chvatném útěku domů se živili vším, co jim nabízela hojně obhospodařovaná krajina:

Temeraire rychle a nelítostně ukrajoval ze sloních stád, za což jej o třídu menší pastební draci častovali vzteklými nadávkami, ale když je svým řevem přibil k zemi, stíhat se ho neodvážili; a když se v jedné vesnici, nad níž přelétali, probudil drak těžké váhy a bojovně zařval, Lily zaklonila hlavu a s neomylnou přesností plivla na větev rozložitého baobabu, v jehož stínu seděl. Přepálená větev spadla drakovi na záda: škubl sebou a pronásledování si rozmyslel; kdyby se za ním někdo ohlédl, viděl by ho, jak čumákem opatrně postrkuje tlustou větev, velkou jako vzrostlý strom, pryč ze svého palouku.

Letci se poutali k postrojům provizorními šňůrami spletenými z trávy, a ruce a nohy zastrkávali za řemeny, takže kdykoli přistáli kvůli vodě, padali z draků na zem jako hrušky a tloukli se do stehen, aby přebili mravenčení dotékající krve. Téměř bez přestávky přelétli poušť s bledými skalami a žlutým pískem, kde z podzemních nor, na něž padl stín draků, zvědavě vykukovala malá zvířátka v naději, že se ženou dešťová mračna. Temeraire vzal na hřbet celou Dulciinu posádku kromě Cheneryho, a k tomu část Lilyiny; a tak ve třech spěchali nejvyšší možnou rychlostí pět dní a pět nocí, až se hodinu před rozbřeskem šestého dne přehoupli přes horský hřeben nad úzký pruh osídleného pobřeží, a spatřili na druhé straně zálivu jazyky plamenů, jimiž promlouvala kapská děla.

K úbočím Stolové hory přiléhaly tenké sloupce dýmu strhávaného prudkým větrem vanoucím od moře, který rozdmýchával ohně po celém městě. Lodě zoufale křižovaly ven z přístavu, s plachtami natočenými co nejostřeji proti větru. Pevnostní děla nepřetržitě burácela, stejně jako boční salvy v zálivu kotvící Allegiance s palubou zavalenou šedivým dýmem, který z ní přetékal a válel se po hladině.

Nad loděmi bojoval ve vzduchu Maximus, a přestože měl dosud vpadlé boky, nepřátelští draci se od něj drželi v uctivé vzdálenosti a před jeho výpady se rozprchávali; Messoria s Immortalisem doprovázeli Maxima každý z jedné strany, a Nitidus pod jejich krytím sužoval ustupující nepřátele střemhlavými nálety. Prozatím se jim dařilo loď ochránit, ale jejich pozice byla neudržitelná; snažili se jen odolat dost dlouho na to, aby Allegiance stihla posbírat ty, kdo ještě mohli být zachráněni: přístav plný rozkolébaných, do sebe narážejících člunů spěchajících pod její ochranu.

Když přilétali, Berkley jim z Maximova hřbetu signalizoval: držíme pozici, kryjte ústup; takže je bleskově minuli a uháněli k pobřeží, kde stála pevnost v plném obležení: obklíčená mnohonásobnou přesilou bojovníků ozbrojených oštěpy a přikrčených za velkými štíty ze železa a volské kůže. Mnozí již leželi mrtví na volném prostranství před hradbami, strašlivě potrhaní kartáčovými střelami a olovem z mušket; další mrtvoly plavaly ve vodním příkopu.

Přelézt hradby se jim nepodařilo, a tak se všichni přeživší

stáhli za souvislý val sutin, který nadělaly kanóny z blízkých domů; tam se nyní kryli palbou z pušek a s děsivou trpělivostí čekali, až budou hradby prolomeny.

Další příšerná mrtvola se povalovala na cvičišti: žlutohnědý drak s kalnýma očima a trupem napůl rozervaným nárazem do země, v jehož boku zela díra od dělové koule, které jej skolila; cáry krvavé kůže visely na trávě ještě sto yardů od něj. Dobré tři desítky draků však dosud kroužily ve vzduchu, přelétaly vysoko nad pevností a místo bomb na ni sypaly z velkých pytlů tenké železné pláty, ploché, trojúhelníkové, s tak ostrými hranami, že se zasekly i do kamene: když Temeraire přistával na nádvoří, Laurence viděl, jak se těmi pláty ježí zem, jako by do ní někdo zasel zuby; a na hradbách leželo mnoho mrtvých vojáků.

Král Mochačan stál na úbočí Stolové hory mimo dosah dělostřelecké palby, zachmuřeně sledoval bitvu a občas, když byl zasažen někdo z jeho lidí nebo draků, toužebně rozpřáhl křídla; pochopitelně, byla to ještě mladá dračice a veškerý instinkt ji táhl do boje. Kolem ní postával houf mužů, a další přebíhali s rozkazy mezi ní a vojskem shromážděným před hradbami pevnosti. Jestli po jejím boku stál i princ, z pevnosti ho nebylo vidět.

Město samo tolik neutrpělo, ale přestože útoku čelila pouze pevnost, ulice zely prázdnotou. Na několika místech ležely velké balvany, některé potřísněné krví, za jinými se

táhly červenobílé stopy rozdrcených cihel a omítky. Většina vojáků stála na hradbách a činila se u děl, a velký houf osadníků, mužů, žen i dětí, se skrýval v kasárnách, kde schoulení k sobě čekali, až se vrátí čluny.

Paní Erasmová seskočila z Temerairova hřbetu snad ještě dříve, než dosedl, a aniž se rukou přidržela postroje; generál Grey, který je spěchal přivítat, na ni s úžasem hleděl, když se kolem něj bez jediného slova prohnala.

„Jde si pro děti,“ vysvětlil Laurence, když sám doskočil na zem. „Pane, musíme vás evakuovat, okamžitě; Allegiance se už v přístavu dlouho neudrží.“

„Ale kdo je tohle?“ divil se Grey, a Laurence si uvědomil, že paní Erasmovou, dosud oděnou v domorodém kroji, nemohl poznat. „Zpropadení divoši, ano; ty draky nemůžeme zasáhnout ani z pepřových děl, když krouží takhle vysoko; brzy nám zboří hradby, jestli tu dřív nevypukne požár. Tahle pevnost není stavěná proti třem rotám draků. Kde se tu proboha vzali?“

Aniž čekal na odpověď, otočil se a začal udělovat svým pobočníkům rozkazy k řízenému ústupu: spořádanému, metodickému stažení, při němž opouštělo dělostřelecká stanoviště vždy jen několik osádek současně, a až poté, co muži zaklínovali děla a soudky s prachem naházeli do vodního příkopu. Fellowes s pozemní posádkou mezitím běželi pro dračí bojovou výstroj, která byla díkybohu dosud složená v kovárně. Přiřítili se s pobřišní sítí a všemi

náhradními karabinovými úvazky, co našli. „S pancířem nepohneme, pane, musel by tam dojít a nasadit si ho sám,“

funěl Fellowes, zatímco ve spěchu připínali na Temeraira a Lily pobřišní sítě. Dulcia mezitím znovu vzlétla s oddílem střelců, kteří se vyzbrojili pepřovými kulemi, aby alespoň na chvíli pročistili vzdušný prostor nad pevností.

„Nechte ho tady,“ rozhodl Laurence; nečekala je vleklá bitva, ale úprk do bezpečí a návrat pro další muže. Nepřítel neměl děla, takže zbroj nepotřebovali, důležitější byla rychlost.

Temeraire přičapl, aby mohla první skupina vojáků nastoupit do sítě: muži pohánění svými důstojníky o sebe zakopávali, někteří byli bledí a zpocení strachy, jiní omámení hlukem a kouřem. Laurence mohl jen trpce litovat, že v Anglii nepožádal Fellowese, aby k výstroji přibalil čínské hedvábné postroje na nošení břemen, s nimiž by teď mohli nabrat mnohem víc mužů, než kolik bylo při ústupu povoleno: třicet na jednoho draka těžké váhy, přestože Temeraire by jich unesl najednou víc než dvě stovky.

Přesto do sítě nacpali nějakých padesát mužů v naději, že pod nimi šňůry za tak krátkou dobu nepovolí. „Hned jsme -“ chtěl Laurence ujistit ostatní o jejich brzkém návratu, ale Dulciino varovné výsknutí ho umlčelo, a Temeraire se odlepil od země právě včas: tři nepřátelé přinesli nad pevnost v síti z železných lan obrovský balvan velikosti přibližně slona a vypustili ho. Se škaredým řachnutím

rozkřápl kupoli zvonice a v lavině cihel a kamenů polepených maltou propadl až do úzkého vjezdu. Padací mříž zasténala a skácela se.

Temeraire se přihnal k Allegianci, vyložil muže na palubu, a stejně rychle uháněl zase zpátky. Muži s oštěpy šplhali přes hromadu sutin v úzkém průchodu a s řevem se vrhali proti palbě Greyem povolaného oddílu mušket, zabíhali do budovy a hnali se po schodech nahoru k dělům.

Po skupinkách obkličovali dosud osazená stanoviště a pobíjeli dělostřelce krátkými záseky oštěpů s čepelemi zrudlými krví; děla jedno po druhém umlkala a draci začali nad pevností zlověstně kroužit jako vrány: čekali, až utichne poslední kanón, aby mohli přistát.

Temeraire zavrčel, zvedl se na zadních a jedním švihem přední nohy srazil z hradeb tucet útočníků. „Temeraire, děla!“ zvolal Laurence. „Rozbij ta děla, co ukořistili -“

Útočníci se již zmocnili tří nezaklínovaných děl, a snažili se otočit první z nich směrem k nádvoří, aby mohli pálit na Temeraira s Lily. Temeraire položil pařát na lafetu a jednoduše prohodil dělo i s šesti muži, kteří na něm viseli, zdivem

z drážkovaných

cihel.

Dělo

s mohutným

šplouchnutím dopadlo do vodního příkopu i se svými neohroženými uchvatiteli, kteří se ho konečně pustili a vyplavali na hladinu.

Lily, která přistála hned po Temerairovi a začala nabírat další ustupující, namířila a plivla: druhý kanón začal syčet a

čadit, hlaveň s žuchnutím vypadla z lafety, jejíž dřevo se rozpadalo rychleji než kov, a začala se nezadržitelně valit jako smrtící kuželka porážející muže a zanechávající na cihlách a hlíně syčivé skvrny.

Země se pod nimi zachvěla tak mocně, až Temeraire na nádvoří zavrávoral a padl zpátky na všechny čtyři: další obří balvan rozbořil část vnějších hradeb na vzdáleném, nikým nechráněném konci nádvoří. Než se mohli Greyovi muži přeskupit, nahrnula se dovnitř nová vlna bojovníků a rozběhla se proti zbývajícím obráncům zdemolovaného průjezdu. Střelci rozmístění na Temerairově hřbetu zahájili nesoustavnou palbu do valícího se davu; muži s oštěpy se přiřítili a začali se zuřivě potýkat s vojáky a jejich bajonety.

Nádvoří nečekaně ztichlo: děla až na výjimky umlkla, a tiché hekání a supění bojujících mužů a sténání zraněných a umírajících přehlušovala jen sporadická střelba z mušket a pistolí.

Na nádvoří zavládl strašlivý chaos. Bez jasné ústupové nebo útočné linie utíkali muži všemi směry, ať už se chtěli boji vyhnout, nebo ho naopak vyhledávali, a kličkovali mezi vyděšeným a řvoucím dobytkem: koni, krávami a ovcemi, pod jejichž nohama pobíhaly kdákající slepice. Zvířata byla do pevnosti nahnána v době, kdy se ještě předpokládalo, že obléhání potrvá déle, a shromážděna na druhém, menším nádvoří: vyplašená hlukem bitvy a kroužením draků na obloze prolomila zábrany, a teď pobíhala volně po pevnosti,

dokud si na svém útěku bud nezlámala nohy či vaz, nebo čirou náhodou nenašla cestu ven.

Uprostřed toho božího dopuštěni zahlédl Laurence ke svému údivu Demana, jak s tvrdohlavou urputností visi na své slíbené krávě, která bučela a pohazovala s nim jako s hračkou; táhla ho přímo do největší řeže, a v jejích stopách běželo naříkající tele. Sipho postával nerozhodně v klenutém průjezdu mezi nádvořími, s obličejem staženým hrůzou, a hryzal se do zaťaté pěsti. Pak se přece jen rozhodl, dohonil bratra, a už už se natahoval po šňůře, kterou za sebou vlekla splašená kráva.

Opodál právě dva vojáci nelítostně bodali bajonety do jednoho z nepřátel. Když kráva proběhla kolem nich, jeden se narovnal, přes ústa si rozetřel krvavý cákanec a při pohledu na Sipha udýchaně zařval: „Kurva zlodějská, ani nepočká, až bude po nás -“

Demane to viděl, pustil krávu a vrhl se k bratrovi; Sipho padl na zem pod vahou jeho těla; bajonet k nim sjel jako blesk. Nebyl čas ani zakřičet na protest: bitevní vřava vzápětí odnesla oba vojáky pryč, a na zemi po nich zůstala jen dvě schoulená, zkrvavená těla. Kráva klopýtala přes sutiny pryč, až nakonec vyklouzla z nádvoří dírou v hradbách, s klusajícím teletem stále v patách.

„Pane Martine,“ pobídl Laurence tiše svého křídlaře.

Martin přikývl a poklepal na rameno Harleymu; oba sešplhali po postroji dolů a tryskem přeběhli bojiště. Přinesli

oba hochy a naložili je do sítě; Demane ležel bezvládně, Sipho tiše plakal Harleymu na rameni, zalitý bratrovou krví.

Hrstka bojovníků s oštěpy vtrhla i do kasáren mezi shromážděné osadníky a rozpoutala tam učiněná jatka: ženy a děti odstrkávali stranou, někdy je museli vlastním tělem přirazit k zdi, aby jim nepřekážely, a muže bez milosti pobíjeli, zatímco osadníci zbrkle pálili z ručnic a mušket a trefovali se i do vlastních řad. Prázdné čluny se vracely pro další várky uprchlíků, ale námořníci u vesel se zdráhali přirazit ke břehu i přes vzteklé láteření člunovodů, které se po vodě neslo až k pevnosti.

„Pane Ferrisi,“ zavolal Laurence, „pane Riggsi, udělejte jim místo k přiražení, prosím vás,“ a sám sklouzl dolů, aby se místo Ferrise ujal dohledu nad nabíráním ustupujících vojáků. Kdosi mu podal pistoli a kabelu s patronami, ještě lepkavou od krve mrtvého, jemuž byla odňata; Laurence si ji hodil přes rameno, vytáhl z ní jednu papírovou patronu a zuby odtrhl její konec. Naplnil prachem hlaveň, a musel tasit šavli; jeden bojovník s oštěpem se už k němu řítil, a Laurence ještě nemohl střílet. Temeraire zpozoroval hrozící nebezpečí, vykřikl Laurencovo jméno, poskočil vpřed a nemilosrdně útočníka srazil, přičemž ze sebe shodil tři nerozhodné vojáky, kteří se teprve soukali do sítě.

Laurence se zaťatými zuby přijal úkryt za sevřenými řadami své pozemní posádky; pistoli odevzdal panu Fellowesovi a raději urychloval nástup mužů - nyní již

zoufalých, napadaných ze všech stran - do napínajících se kožených popruhů podvěsu.

Lily, která by tolik mužů neunesla, už byla plně naložená. Vznesla se do vzduchu, plivla proti lidské záplavě valící se skrz pobořené hradby, a vyplnila tak mezeru kouřícími, hrozivě zkroucenými mrtvolami. Musela ale spěchat k lodi, a ti, kdo její útok přežili, začali okamžitě zahazovat zbytky kyseliny sutí vydrolenou z hradeb.

„Pane,“ hlásil Ferris, když se celý udýchaný vrátil; ruku měl zastrčenou za opasek a rukáv košile višňově rudý, rozseknutý po celé délce paže, „myslím, že už jsme je nalodili všechny, tedy osadníky - ty, co zbyli.“

Vyklidili nádvoří a Temeraire dalšími nelítostnými údery zlikvidoval všechna ukořistěná děla; několik původních osádek přesto dosud střílelo, a jejich nepravidelná palba byla tím jediným, co ještě drželo nepřátelské draky mimo pevnost. Lodní čluny pluly pryč jako o život, veslaři zabírali, div že se nestrhli; kasárna tonula v krvi, a podél nábřeží se ve vlnách potažených narůžovělou pěnou houpaly mrtvoly černých i bílých mužů.

„Naložte generála,“ zavelel Laurence, „a signalizujte všeobecný ústup, pane Turnere.“ Obrátil se a podal ruku paní Erasmové, aby jí pomohl nastoupit; Ferris ji přivedl z kasáren i s dcerami, které se držely jejích sukní, dosud v bílých zástěrkách, nyní však černých od prachu a sazí.

„Ne, kapitáne, děkuji,“ odvětila. Laurence to zprvu nechápal, a uvažoval, jestli není zraněná; možná si neuvědomuje, že čluny už odpluly. Zavrtěla hlavou. „Přiletí si pro nás Kefentse. Řekla jsem mu, že najdu dcery a počkám na něj tady v pevnosti: proto mě nechal odejít.“

Laurence z toho nebyl o nic moudřejší. „Madam,“ řekl, „on nás nemůže pronásledovat, ne dlouho, ne nad mořem; jestli se bojíte, že vás znovu unese -“

„Ne,“ zopakovala. „Chceme tu zůstat. Nemějte o nás obavy. Ti muži nám neublíží. Poskvrnit oštěp krví ženy je hanba, a Kefentse tu jistě bude co nevidět.“

Allegiance už zvedala kotvy a její děla burácela s čerstvou pílí, aby jí poskytla čas a prostor k rozvinutí plachet. Na hradbách pevnosti opustily poslední osádky svá stanoviště a braly do zaječích: k Temerairovi, k posledním čekajícím člunům.

„Laurenci, musíme letět!“ hřímal Temeraire otáčeje hlavou ze strany na stranu: límec měl rozvinutý v plné šíři, a přestože stál na zemi, hruď se mu dmula, jak mimoděk prudčeji oddechoval. „Lily jich sama tolik neudrží; musím jí letět na pomoc.“ Lily teď byla jejich jediným štítem proti nepřátelským drakům, kteří se sice obávali její kyseliny, když na vlastní oči viděli její účinky, ale zakrátko mohli dračici obklíčit a srazit; nebo ji vylákat tak vysoko, aby ji část z nich mohla oblétnout a snést se na Temeraira, dokud byl na zemi, a tedy zranitelný.

Většina bojovníků se z dobytého území nahrnula na nádvoří; drželi se mimo Temerairův dosah, ale rozestupovali se v půlkruhu podél protější zdi. Po jednom mu nemohli ublížit, ale společným útokem na kopí by ho mohli přinutit vzlétnout; a při pohledu vzhůru Laurence viděl, jak draci nad nimi hbitě oblétávají Lily a už si na Temeraira chystají drápy. Na přemlouvání nebyl čas; Laurence ostatně pochyboval, když viděl její výraz, že by se paní Erasmová nechala snadno přesvědčit. „Madam, váš muž -“

„Můj muž je mrtev,“ přerušila ho rázně, „a mé dcery budou vyrůstat tady jako hrdé děti kmene Tswana, a ne v Anglii jako žebráci.“

K tomu neměl co dodat: byla vdova, nemusela se zodpovídat nikomu jinému než sobě; neměl právo ji přesvědčovat. Pohlédl na dívky, které se jí držely, s propadlými tvářemi a tak vyčerpané, že už ani neměly sílu se bát. „To jsou poslední, pane,“ připomněl mu Ferris přes rameno a očima plnýma úzkosti těkal od kapitána k ženě s dětmi a zpět.

„Dobrá,“ řekl Laurence, udělal čelem vzad a naskočil na postroj; byl nejvyšší čas. Temeraire se zvedl na zadní a za mocného řevu vyrazil vzhůru: draci se před jeho božským větrem splašeně rozutekli a ten nejbližší zavřískl bolestí.

K Temerairovi se přidaly Lily i Dulcia a nabraly spolu s ním kurz k Allegianci, která už vyplouvala vstříc Atlantiku pod napnutými plachtami, zářivě bílými proti modré hladině.

Na nádvoří mezi troskami pevnosti přistávali draci a plenili volně pobíhající dobytek; paní Erasmová stála vzpřímeně na horním konci schodiště, s dcerami přitisknutými k bokům, a všechny tři se zdviženými hlavami vyhlížely Kefentseho, který se k nim řítil přes moře a zdravil je radostným pokřikem.

III

Kapitola 13

„Neruším?“ zeptal se Riley rozpačitě; zaťukat nemohl, protože tu nebyly dveře. Loď vezla velký počet žen, jejichž skrovnému pohodlí byla obětována většina kajut a přepážek; tím jediným, co nyní dělilo Laurencovo lůžko od Cheneryho na jedné a Berkleyho na druhé straně, byl kus staré plachtoviny. „Směl bych vás požádat o malou procházku po dračí palubě?“

Jednou již spolu hovořili, z nutnosti, v oněch prvních chaotických hodinách, kdy se všichni důstojníci společnými silami snažili poskládat na loď sedm draků, naříkající děti, raněné muže, několik stovek nešikovných pasažérů, za všeobecného zmatku, jaký bylo lze očekávat na lodi třikrát větší než největší válečná loď, která vyplouvá bez příprav čelem přímo do krutého protivětru, s rozevřenými čelistmi pobřeží na závětrné straně a s palubou ještě posetou okovanými balvany, jimiž ji zasypal nepřítel.

Laurence v té strkanici přesto viděl, jak se Riley rozhlíží po čerstvě naloděných letcích s úzkostí, která se rozplynula, jakmile uviděl Harcourtovou, jak uděluje hlasité rozkazy své posádce. Čím déle ji však pozoroval, tím více z jeho tváře mizela úleva a střídalo ji nejprve překvapení a potom

podezření. Nakonec přišel na dračí palubu - pod záminkou, že je třeba přeskupit draky kvůli většímu zatížení přídě -, aby si mohl kapitánku lépe prohlédnout. Ještě že Laurence věděl, oč mu ve skutečnosti jde. Jeho žádost tak, jak ji předložil, totiž zahrnovala zmatený plán posadit na špici paluby Maxima s Lily na zádech a Temeraira natáhnout na levobok podél zábradlí, což by nemohlo dopadnout jinak než s polovinou draků ve vodě a lodí opisující majestátní kruhy.

„Ale beze všeho,“ odpověděl nyní Laurence na jeho prosbu a oba zamířili mlčky nahoru; to mlčení bylo do jisté míry nevyhnutelné, Laurence se totiž musel za Rileym proplétat úzkými uličkami, které tvořily poslední zbytky manévrovacího prostoru v podpalubí, a šplhat za ním po žebřících. Zadní část horní paluby byla vyhrazena pasažérům, takže k procházkám na čerstvém vzduchu skýtala dračí paluba více soukromí než kterákoli jiná část lodi; pokud se člověk nenechal odradit zvědavým obecenstvem draků. To bylo v tuto chvíli z větší části nehybné; Temeraire, Lily a Dulcia spali zmožení dlouhým, usilovným letem i vzrušením na jeho konci, a Maximus rozechvíval přední stěhy ozvěnou svého hlubokého, zvučného chrápání. Byli tak unavení, že šli spát bez večeře, což bylo jen dobře, neboť jídla měla loď nedostatek; a musela jím šetřit až do doby, kdy budou moci přistát

v nějakém přístavu a doplnit zásoby - až se zítra draci probudí, budou si muset k obědu nalovit ryby.

„Obávám se,“ prolomil Riley nesměle ticho, když vykročili podél zábradlí, „že budeme muset nabrat vodu v Benguele; velice by mě mrzelo, kdy vám to mělo být nepříjemné. Uvažuji, jestli bychom neměli raději zkusit doplout ke Svaté Heleně.“

Svatá Helena sice nebyla oblíbeným přístavem otrokářů, ležela ale stranou jejich kurzu. Laurence zřetelně vnímal nepřímou omluvu, kterou ta nabídka obsahovala, a pohotově odvětil: „To by myslím nebylo moudré. Východní větry by nás snadno mohly zanést až do Ria, a přestože lék i zpráva o ztrátě Kapska doputují do Anglie dříve než my, naši formaci tam jistě naléhavě potřebují.“

Riley přijal jeho gesto stejně vděčně, a několik dalších délek paluby spolu ušli v mnohem uvolněnější náladě.

„Ovšemže si nemůžeme dovolit ztratit ani minutu,“ řekl, „a pokud jde o mne, mám dost vlastních důvodů přát si co nejrychlejší návrat domů, nebo jsem se alespoň domníval, že mám, dokud jsem nezjistil, že chce za každou cenou zůstat svobodná. Jenže, Laurenci, odpusťte mi mou upřímnost: teď bych si přál, aby celou cestu vanul vítr proti nám, kdyby to znamenalo, že nepřistaneme, dokud si mě nevezme.“

Ostatní letci si už začínali povídat, dost nelichotivě, o tom, co pokládali za Rileyho donkichotství. Chenery dokonce prohlásil: „Jestli na chudáka Harcourtovou

nepřestane dotírat, mělo by se s tím něco udělat; ale co by na něj tak mohlo zabrat?“

Laurence měl pro Rileyho trápení větší pochopení; naopak jej mírně šokovalo, že Catherine, pokud by si měla vybrat bud a nebo, by se raději nechala upálit, než aby se provdala, a nemohl než želet smrti reverenda Erasma, který by manželství jistě vlídně, ale důrazně obhajoval. Pan Britten, Rileyho lodní kaplan, by svými mravními soudy nikoho nepřesvědčil, i kdyby jej udrželi střízlivého dost dlouho na to, aby byl vůbec nějakých schopen.

„Ale aspoň je vysvěcený,“ pokračoval Riley, „takže by později nebyly problémy; všechno by bylo podle zákona; ale o tom ona nechce ani slyšet. A nemůže to ani s čistým svědomím svést na to,“ dodal napůl vzdorovitě, „že jsem darebák, protože jsem se nepokusil vyslovit dříve; nebylo to tak, že bych - já nebyl ten, kdo -“ Zarazil se, než dodal zkroušeně: „A nevěděl jsem, z kterého konce začít.

Laurenci, opravdu nemá žádné příbuzné, kteří by ji mohli přivést k rozumu?“

„Ne, je úplný sirotek,“ odpověděl Laurence, „a navíc, Tome, sám přece víte, že nemůže odejít ze služby: Lily je pro nás nenahraditelná.“

„Pokud,“ namítl Riley nejistě, „se nenajde někdo, komu by ji mohla předat,“ což byla mylná naděje, kterou se mu Laurence neobtěžoval vyvracet, „ale na tom nesejde: nejsem takový ničema, abych ji v tom nechal samotnou. A guvernér

byl tak laskav a řekl mi, že paní Greyová by ji beze všeho pozvala k sobě a uvedla do společnosti - což je od nich nečekaně šlechetné, a v Anglii by se tím pro ni bezpochyby všechno zjednodušilo; Greyovi mají mnoho známých v nejlepších kruzích -, ale pochopitelně ne dřív, než bychom byli svoji, a v tom zůstává Catherine neoblomná.“

„Možná se bojí odsudku vaší rodiny,“ řekl Laurence spíš proto, aby Rileyho utěšil, než že by o tom byl přesvědčený; věřil, že Catherine na Rileyho příbuzné ani nepomyslela, a na jejich mínění by se neohlížela, ani kdyby se za něj přece jen rozhodla provdat.

„Už jsem jí sliboval, že se ve všem zachovají, jak se sluší a patří, a ten slib stále platí,“ pokračoval Riley.

„Netvrdím, že je Catherine partie, jakou by si pro mě představovali; ale mám svůj vlastní kapitál, takže se můžu oženit pro potěšení, aniž by mě kdokoli mohl obviňovat z nerozvážnosti. Troufám si říct, že alespoň mému otci by to bylo srdečně jedno, jen když se jí narodí kluk; žena mého bratra rodí samé dcery, tu poslední před čtyřmi lety, a odkaz je odkaz,“ uzavřel, div přitom nerozhodil rukama.

„To celé je holý nesmysl, Laurenci,“ protestovala Catherine stejně rozhořčeně, když si o tom s ní přišel promluvit. „On čeká, že odejdu ze služby.“

„Myslím,“ řekl Laurence, „že po rozhovoru se mnou již chápe, že to není možné, a je s tím smířený, byť ho to netěší;

a vy byste zase měla pochopit,“ dodal, „zásadní souvislost mezi vaším rozhodnutím a dědictvím jeho rodiny.“

„O žádné nevím,“ opáčila. „Má to něco společného s panstvím jeho otce? A co to má co dělat se mnou, nebo s dítětem? Má přece staršího bratra, a ten má děti, ne?“

Laurence, který systém dědického práva spíše vstřebal do krve, než že by ho musel studovat, na ni mlčky hleděl; a pak jí ve zkratce vysvětlil, že panství se dědí po mužské linii, a její dítě, bude-li to chlapec, se stane dědicem svého strýce. „Když odmítnete, upřete mu jeho dědictví,“ uzavřel, „které je pravděpodobně značné a které v případě absence přímého potomka připadne podle odkazu nějakému vzdálenému příbuznému; a ten se nebude ani trochu ohlížet na zájmy Rileyho neteří.“

„To je ale hloupě zařízené,“ odvětila, „ale chápu; a pro toho chudáčka by bylo asi kruté vyrůstat s vědomím, co všechno mohl mít. Já však přesto doufám, že to bude děvče, a ne kluk; a k čemu bychom mu pak byly?“ Povzdechla si, hřbetem ruky si přejela po čele, a konečně řekla: „Ale co, vždycky se se mnou může nechat rozvést. Tak dobrá: ale jestli to bude děvče, bude to Harcourtová,“ dodala rázně.

*

Pro nedostatek jakýchkoli potravin vhodných k přípravě svatební hostiny museli svatbu odložit do doby, než se jim podaří doplnit zásoby. Z nouze už museli začít podnikat výpravy na pevninu: jejich mapy neukazovaly podél jihovýchodního pobřeží žádný přístav, kde by mohla Allegiance bezpečně přistát; a tak svazovali prázdné sudy na vodu a věšeli je na draky, kteří s nimi denně létali dvacet mil - tak daleko se Riley držel od pobřeží - k pevnině, kde hledali ústí nějaké bezejmenné řeky.

Když se blížili k Benguele, minuli patnáctého června dvojici pošramocených lodí s ožehnutými boky a ucouranými provizorními plachtami, za jaké by se styděl i pirát. Domnívali se, že to jsou další uprchlíci z Kapska, kteří se rozhodli plout na východ ke Svaté Heleně. Allegiance jim ani nenabízela přiražení; sama neměla vody a jídla nazbyt, a menší lodě se před ní beztak daly na útěk, patrně ze strachu, nikoli neopodstatněného, že by po nich žádali část zásob nebo mužstva. „Dal bych nevím co za deset schopných námořníků,“ povzdechl si Riley, když viděl, jak mizejí za obzor; co by dal za pořádnou zásobu pitné vody, neřekl.

Draci už po ránu lízali rosu z plachet a celé posádce byly zkráceny příděly napolovic.

První, co viděli už zdaleka, byl stoupající dým: kouř z vlhkého dřeva zvolna doutnajícího na obrovských hranicích, v nichž, když připluli blíže, poznali převrácené trupy lodí vytahaných na pláž; nezbylo z nich o mnoho víc

než tlusté kýly s žebrovými články, jako hrudní koše velryb, které připlavaly umřít na mělčinu a moře je vyvrhlo na břeh.

Z opevnění holandské továrny zbyly jen ruiny.

Město nejevilo známky života. Allegiance, se všemi střílnami dokořán a s draky bdělými a připravenými vzlétnout při sebemenším náznaku nebezpečí, vyslala ke břehu čluny plné prázdných sudů. Zpátky se vzdor těžšímu nákladu vracely mnohem rychleji, a poručík Wells pak v Rileyho kajutě nervózně hlásil: „Déle než týden, pane, řekl bych. Jídlo v některých domech už hnije, a to, co zbylo z pevnosti, je úplně opuštěné. Na louce za městem jsme našli velký hrob; musí v něm být nejméně sto mrtvých.“

„To nemohla být ta samá banda, která nás přepadla v Kapském Městě,“ řekl Riley, když poručík domluvil. „Je možné, aby sem ti draci doletěli? Tak rychle?“

„Čtrnáct set mil za necelý týden? Ne, pokud měli hned po příletu bojovat, a nejspíš ani kdyby bojovat nemuseli,“

odpověděla Catherine poté, co prsty odměřila vzdálenost na mapě; seděla na vlastní židli, protože si na cestu domů nechala od Rileyho vnutit velkou příďovou kajutu.

„Koneckonců to ani neměli zapotřebí; u těch vodopádů bylo dost draků na to, aby z nich utvořili další stejně velkou skupinu, nebo i deset takových.“

„Nerad bych maloval čerta na zeď,“ řekl Chenery, „ale nevidím jediný důvod, proč by nemohli navštívit i Luandu, když už byli při tom.“

Když po dalším dni dopluli na dosah druhého přístavu, Dulcia a Nitidus vzlétli a s větrem v zádech vyrazili na průzkum, aby se po nějakých osmi hodinách vrátili k Allegianci, kterou našli ve tmě podle luceren rozsvícených na vrcholcích stěžňů.

„Celé město vypálené do základů,“ oznámil Chenery a naklopil do sebe číši grogu, kterou mu kdosi podal. „Nikde ani živáčka, a studny plné dračích hoven, s prominutím.“

Všem pomalu docházel nevídaný rozměr té pohromy: v troskách bylo nejen Kapské Město, ale i druhý a třetí největší africký přístav po Cape Coastu. Kdyby měl nepřítel v úmyslu převzít nad přístavy vládu, musel by nejprve dobýt všechna území po cestě k nim; bylo-li však jeho cílem pouhé pustošení, nemusel se tolik namáhat. Bez jakéhokoli vzdušného odporu mohli draci snadno přelétnout všechna opevnění i zmobilizovaná vojska, a s lehkou pěchotou na hřbetech přistát přímo u cíle; a pak vydat všechnu energii na zničení bezbranného města, které na sebe přivolalo jejich hněv.

„Všechna děla odnesli,“ dodal Warren tiše, „i s kulemi; ve skladu jsme našli prázdné muniční bedny. Předpokládám, že vzali i prach; aspoň jsme tam žádný nenašli.“

Celou jejich dlouhou plavbu podél pobřeží provázely obrazy dýmajících zbořenišť, jejichž předzvěstí byly očouzené a potrhané lodě plné přeživších, které se kulhavě vlekly do bezpečných přístavů. Allegiance se k nim ani

nepokoušela přirazit a v doplňování čerstvé vody spoléhala raději na výpravy draků k pobřeží, dokud po dvou týdnech nedoplula ke Cape Coastu: v britském přístavu Riley považoval za svou povinnost alespoň spočítat mrtvé, a byla tu i naděje, že v pevnostním komplexu, starším a rozsáhlejším než v jiných přístavech, zůstal přece jen někdo naživu.

Kamenná pevnost, sídlo velitelství přístavu, zůstala až na propadlou a ohořelou střechu převážně neporušená; děla, která nemohla pevnost bránit, neboť mířila na moře, z nádvoří zmizela, stejně jako pyramidy kulí. Allegiance, odkázaná na vrtochy větru a mořských proudů, nemohla držet tempo s letícími draky a za vlnou útoků se opožďovala; od přepadení Cape Coastu uplynuly nejméně tři týdny.

Zatímco Riley velel lodní posádce při smutném úkolu exhumace a sčítání mrtvých z hromadného hrobu, Laurence s ostatními kapitány si rozdělili hustě zalesněné svahy kolem města, aby obstarali pro všechny dost zvěřiny: čerstvého masa byl na lodi akutní nedostatek, zásoby soleného vepřového se valem tenčily a draci byli věčně hladoví.

Spokojit se s rybím masem dokázal jedině Temeraire, a i ten vyslovil toužebné přání ochutnat „několik křehoučkých antilop, pro změnu; a nebo raději slona: ti mají nejlepší, nejšťavnatější maso.“

Pro začátek ukojil svůj hlad párem malých rudosrstých buvolů, zatímco střelci ulovili další půltucet - tolik, kolik jich mohl pohodlně odnést v pařátech zpátky na loď. „Jsou trochu tužší, ale dobří; možná by Kung Su mohl jednoho z nich zkusit povařit z trochou sušeného ovoce,“ uvažoval nahlas Temeraire, zatímco si čistil zuby pomocí buvolích rohů, které s příšerným rachotem převaloval v tlamě, než je distingované odložil na zem. Pak zježil límec. „Myslím, že sem někdo jde.“

„Pro rány Boží, jste běloši?“ ozvalo se trochu nejistě z lesa, a o chvíli později se na paseku vypotácela skupinka špinavých, vyčerpaných mužů, kteří s dojemnou vděčností přijímali od vojáků polní lahve s grogem a brandy. „Když jsme slyšeli vaše pušky, skoro jsme se neodvažovali doufat,“

řekl jejich vůdce, nějaký pan George Case z Liverpoolu, který spolu se svým obchodním partnerem Davidem Milesem a hrstkou pomocníků nestihl před katastrofou včas utéct.

„Ode dne, kdy přiletěly ty příšery, se skrýváme v lese,“

vyprávěl Miles. „Vylovily z moře všechny lodě, které nestačily odplout, a rozbily je nebo spálily; pak zase odlétly a nechaly nás tu skoro bez munice. Už jsme si začínali zoufat: do týdne by nám snad všichni pomřeli hlady.“

Laurence nechápal, co tím myslí, dokud je Miles nedovedl k provizorní ohradě ukryté v lesích, kde ještě zbývala poslední šňůra nějakých dvou set otroků. „Poctivě

zaplacení. Ještě den a měli jsme je nakládat,“ povzdechl si Miles rezignovaně, a když k nim jeden z vyhublých otroků za plotem obrátil tvář s ošklivě rozpraskanými rty a vztáhl ruku v prosbě o vodu, znechuceně si odplivl na zem.

Zápach exkrementů byl otřesný. Otroci, než je přemohla slabost, učinili chabý pokus o vyhloubení odpadních jam uvnitř ohrady; ale byli k sobě připoutaní za kotníky, takže se nemohli hnout jeden od druhého. Kolem zurčel potok, který se přibližně o čtvrt míle níže vléval do moře; Case a jeho muži nevypadali, že by trpěli žízní nebo hladem; na rožni necelých dvacet stop od ohrady visel zbytek antilopy.

Case pokračoval: „Když nás odvezete, v Madeiře se s vámi vyrovnáme. Nebo,“ dodal velkoryse, „je prodáme rovnou vám, máte-li zájem: uděláme vám dobrou cenu, spolehněte se.“

Laurence marně hledal dostatečně pádnou odpověď; nejraději by tomu chlapovi jednu vrazil. Temeraire se podobnými úvahami netrápil; jednoduše popadl pařáty bránu, bez jediného slova ji vyrval ze země i se základy a se zlostným odfrknutím jí mrštil o zem.

„Pane Blythe,“ řekl Laurence zachmuřeně, „sundejte jim ta železa.“

„Rozkaz,“ odvětil Blythe a šel si pro nářadí. Otrokáři jen zírali. „Proboha, o co vám jde?“ volal Miles, a Case křičel, že je budou žalovat, určitě je budou žalovat, dokud se k nim Laurence neotočil a neřekl tiše, mrazivě: „Mám vás tu

nechat s těmito pány, aby si o tom s vámi promluvili o samotě?“ čím je okamžitě umlčel. Byl to zdlouhavý a nepříjemný proces: muži byli k sobě přikovaní železnými pouty a svázaní provazem za hrdla do skupinek po čtyřech; několik z nich bylo vsazených za kotníky do velkých dřevěných klád, s nimiž bylo obtížné i stát, natož chodit.

Zatímco je Blythe vysvobozoval, Temeraire se s nimi snažil dorozumět, oni však mluvili zcela odlišným jazykem, a před jeho skloněnou hlavou ustrašeně couvali; nebyli to Tswanové, ale nějaký místní kmen, který neměl k drakům bližší vztah. „Dejte jim to maso,“ pokynul Laurence tiše Fellowesovi; tomu gestu rozuměli i bez překladu, a silnější z nich začali ihned rozdělávat ohně k vaření, podpírali slabé a dávali jim ukusovat ze sucharů, které mezi ně roznášeli Emily s Dyerem, se Siphovou pomocí. Přestože byli zjevně vysíleni, mnozí z nich raději utekli; než se maso ocitlo na rožni, bezmála polovina jich zmizela v lese - aby se pokusili vrátit domů po svých, předpokládal Laurence; odkud a z jaké dálky sem byli zavlečeni, však nebylo možné zjistit.

Když na něj nakládali otrokáře, Temeraire znechucením zatínal svaly; a když ti muži nepřestávali reptat, otočil na ně hlavu, zacvakal zuby a výhružně zavrčel: „Ještě jednou řeknete o Laurencovi něco podobného, a nechám vás tady; měli byste se stydět, a jestli k tomu nemáte dost svědomí, buďte aspoň zticha.“ I posádka na ně hleděla nevraživě.

„Nevděční lotři,“ vrčel Bell, když jim upevňoval provizorní úvazky.

Laurence si oddechl, když byli otrokáři konečně vysazeni na palubu a splynuli s davem ostatních pasažérů.

Zbytek draků se vrátil s vítanějším úlovkem: Maximus triumfálně složil na palubu dva menší slony; sám předtím snědl už tři podobné, a tuze si je pochvaloval. Přes Temerairovy chabé námitky byli sloni ihned rezervováni pro svatební hostinu, kterou bylo nutné odbýt - byť v nevyhnutelně omezené míře vynucené okolnostmi - co nejdříve, dokud byla nevěsta schopna chůze po rozhoupané palubě.

Obřad byl trochu zmatený, třebaže Chenery, se svým vybraným smyslem pro hrubost, zajistil střízlivost církevního činitele tím, že jej večer předtím popadl za ucho a odtáhl na dračí palubu, kde nařídil Dulcii, ať ho nepustí ani na krok. Ráno byl duchovní úplně střízlivý a zkoprnělý hrůzou, a běžci Harcourtové mu na dračí palubu přinesli čistou košili a snídani, a na místě mu i vykartáčovali kabát, aby jim nemohl utéct a zpít se do němoty.

Catherine nikdy nenapadlo, aby si koupila dámské šaty, a Rileyho nikdy nenapadlo, že by si je mohla nekoupit.

Takže se musela vdávat v kalhotách a kabátu, což vtisklo obřadu dosti neformální ráz a vehnalo ruměnec do tváří nebohé paní Greyové a několika dalším váženým dámám z Kapského města, které se svatby účastnily. I Britten

vypadal konsternované, zbavený útěšného alkoholového oparu, a na svých formulkách se často zakoktával.

K dovršení všeho, když vyzval přítomné, aby vyslovili případné námitky, Lily, vzdor mnoha ubezpečujícím rozhovorům, které s ní Harcourtová na to téma vedla, vystrčila hlavu přes obrubu dračí paluby a k zděšení všech shromážděných se zeptala: „Můžu?“

„Ne, nesmíš!“ okřikla ji Catherine, a Lily si mrzutě povzdechla, stočila řeřavé uhlíky oranžových očí na Rileyho a dodala: „Dobrá, ale jestli budete na Catherine zlý, hodím vás do moře.“

Nebyl to možná nejlepší způsob uzavřeni manželského svazku; sloní maso bylo ovšem výtečné.

*

Když desátého srpna konečně vplouvali do Lamanšského průlivu, s temnou hradbou Anglie nalevo od přídi, zpozorovaly hlídky světla na mysu Lizard ve stejnou chvíli, kdy Laurence zahlédl několik pohybujících se světel na východě: lucerny lodí, které nebyly součástí blokády. Sám Riley přikázal světla zhasnout a po pečlivém prostudování map zadal jihovýchodní kurz, a s příchodem jitra měli to štěstí a smůlu zároveň, že se objevili za zády konvoje nějakých osmi lodí, šesti obchodních doprovázených dvěma

fregatami, plujících patrně do Le Havru. Allegiance měla plné právo je ukořistit, a kdyby byly na dostřel, žádná z nich by jistě neváhala zahájit palbu. Naštěstí byly dobrých šedesát mil daleko, a jakmile Allegianci zahlédly, začaly okamžitě vztyčovat další plachty a klidily se z dohledu.

Laurence se opřel o zábradlí vedle Rileyho a oba hleděli za loděmi stejně toužebně. Od svého vyplutí z Anglie neprošla Allegiance řádnou očistou a pod čárou ponoru byla nepopsatelně zanesená, ani v nejlepší plavební kondici však neplula rychlostí vyšší než osm uzlů, zatímco dokonce i fregata uzavírající francouzský konvoj jich zvládla nejméně jedenáct. Temerairův límec se chvěl, když se zdviženou hlavou sledoval nepřátelské lodě. „ Nám by zaručeně neutekli,“ prohlásil. „Dostihli bychom je; nejdéle po obědě.“

„Napjali přídavné plachty,“ hlásil Riley s dalekohledem u oka. Zvolna plující fregata, která patrně jen čekala, až zrychlí její chráněnci, náhle poskočila vpřed.

„Ne při takovém větru,“ řekl Laurence. „Nebo možná jen ty sám, a nemáme pro vás ani žádnou zbroj. A stejně bychom je nepobrali: Allegiance by do tmy zmizela z dohledu, a bez kořistních posádek by se nám přes noc zase rozutekli.“

Temeraire si povzdechl a složil hlavu zpátky na přední nohy. Riley odložil dalekohled. „Pane Wellsi, změňte kurz na severoseverovýchod.“

„Rozkaz,“ odvětil Wells zklamaně, a už se obracel, aby začal přidělovat rozkazy, když tu náhle fregata v čele konvoje změnila kurz a zatočila ostře na jih za frenetického úsilí celé posádky, jak prozradil dalekohled. Kurz neměnila jen ona, ale celý konvoj, jako by se rozhodli plout do Granville kolem ostrova Jersey, což bylo dost riskantní, a Laurence si nedokázal představit, co by tím mohli zamýšlet, ledaže by zničehonic zahlédli skupinu lodí blokády. Vlastně bylo divné, že ani Allegiance dosud nespatřila žádnou britskou loď, pokud je nedávno nějaká vichřice nezanesla výš na sever.

Allegiance měla nyní tu výhodu, že Francouzům mohla nadeplout, místo aby plula za nimi. „Přece jen bychom se jich mohli ještě chvíli držet,“ řekl Riley s předstíraným klidem, a k nevyřečené, ale viditelné spokojenosti posádky upravil kurz. Jen aby ta druhá loď, kterou zatím neviděli, byla dost rychlá! Stačila by jediná fregata posílená zastrašující blízkostí Allegiance, a kdyby byla Allegiance při jejich konečném střetu alespoň na obzoru, měla by nárok na podíl z kořisti.

S napětím prozkoumávali oceán dalekohledy, ale marně; až Nitidus po jednom ze svých pravidelných vzletů přistál na palubě a udýchaně oznámil: „Není to loď. Jsou to draci.“

Napínali zraky, seč mohli, ale blížící se tečky byly téměř neustále zakryté clonou mraků. Nepochybně však letěly rychle, a než uplynula hodina, konvoj změnil kurz podruhé:

teď už se snažil jen dostat pod krytí některého z francouzských dělostřeleckých stanovišť podél pobřeží, přestože tím riskoval, že s větrem v zádech skončí na útesech. Allegiance mezitím zkrátila jeho náskok na nějakých třicet mil.

„Už můžeme vyrazit?“ zeptal se Temeraire rozhlížeje se kolem; všichni draci seděli jako na trní, a přestože se na palubě krčili, aby nezacláněli kormidelníkovi, krky měli natažené, aby jim z honičky nic neuniklo.

Laurence zaklapl svůj dalekohled, otočil se a řekl: „Pane Ferrisi, bojová posádka ať nastoupí na palubu.“ Emily nastavila dlaň, aby mohla dalekohled odnést; Laurence si ji přeměřil a dodal: „Až budete hotova, Rolandová, hlaste se s Dyerem poručíku Ferrisovi jako hlídkaři.“

„Rozkaz,“ vykvikla překvapeně, a běžela uložit dalekohled; s Dyerem pak vylezli na postroj, Calloway jim dal každému po pistoli a Fellowes zkusmo zacloumal jejich úvazky.

„Nechápu, proč musím být poslední,“ skuhral Maximus, zatímco Temeraire s Lily nabírali posádky; Dulcia s Nitidem už vzlétli, Messoria a Immortalis měli vyrazit předposlední.

„Protože jsi příšerný kolohnát, takže tě můžeme začít strojit, až když bude paluba prázdná,“ opáčil Berkley. „Jen klidně sed a uvidíš, že budou o to dřív pryč.“

„Prosím, nepobijte je všechny dřív, než přiletím,“ volal za nimi Maximus, a jeho hluboký hlas slábl, až zanikl

v hučení větru. Temeraire letěl, co mu síly stačily, a Laurence ho tentokrát nebrzdil, přestože ostatní za ním zaostávali. S dalšími posilami nablízku mohli naplno využít své rychlosti; stačilo jim konvoj jen napadat a zdržovat až do příletu druhých pronásledovatelů, po němž nepřátelské lodi jistě kapitulují.

Když ale přilétali ke konvoji, vrstvu mračen nad čelní fregatou náhle protrhl ohnivý výbuch, jako při výstřelu z děla, a z té díry v nebi osvícené nadpozemskou okrovou září vylétla Iskierka, vlekoucí na svých ostnech potrhané cáry mlhy a dýmu, a nádherným ohnivým jazykem olízla příď lodi. Arkady s divokými draky se vyřítili za ní vřískajíce jako hejno koček a s jekotem přelétli nad celým konvojem tak nízko, v dostřelu lodních děl, až tlukotem svých křídel rozechvěli všechny plachty. Jevilo se to jako hazardérství, ale jen na první pohled, protože letěli tak rychle, že by mohli být zasaženi jen čirou náhodou.

„Hmm,“ zamručel Temeraire skepticky, když kolem něj prosvištěli zpátky do výšky, kde začali kroužit. Iskierka mezitím opisovala osmičky nad fregatou a ječela na posádku, ať se vzdají, okamžitě, nebo je všechny spálí na popel, na to se můžou spolehnout; a na důkaz svých slov vychrlila další ohnivý gejzír přímo do vody, odkud se zvedl mohutný syčící sloup žhavé páry.

F regata neprodleně svěsila vlajky a zbytek konvoje poslušně následoval jejího příkladu. Laurencovy obavy

z nedostatku kořistních posádek se teď ukázaly jako liché: divocí draci ihned začali shánět ukořistěná plavidla, pilně a zkušeně jako ovčáčtí psi: chňapali po kormidelnících a strkáním do přídí otáčeli lodě k Anglii. Nejmenší z nich, Gherni a Lester, přistáli přímo na palubách, čímž nebohé námořníky vyděsili téměř k smrti.

„To je všechno z její hlavy,“ vzdychal Granby zdrceně, když potřásal Laurencovi rukou na přídi Allegiance, která se ke konvoji připojila, aby s ním pokračovala k Doveru.

„Nechtěla se smířit s tím, že všechnu kořist shrábne námořnictvo; a bohužel k tomu svedla i ty zpropadené divočáky. Vsadil bych se, že je v noci tajně vysílá nad průliv, aby vyhlíželi lodě, o kterých pak řeknou jenom jí; a druhý den se tváří, jako by ji náhodou napadlo letět zrovna tam. Ve vedení zajatých lodí se vyrovnají nejlepším kořistním posádkám: s drakem na palubě jsou námořníci krotcí jako beránci.“

Zbylí divocí draci poletovali nad nimi, spokojeně dováděli a z plných plic prozpěvovali písně ve svém rodném jazyce. Iskierce se mezitím nějak podařilo vmáčknout se na palubu mezi zbytek formace; nejvíc místa zabrala podél zábradlí na pravoboku, kde obvykle lehával Temeraire.

Nebyla žádný drobeček: za těch několik měsíců, co ji neviděli, plně dospěla, a byla neuvěřitelně dlouhá a neskladná: kdyby narovnala tlusté smyčky svého hadovitého

těla, jimiž nanejvýš neprakticky ovíjela všechno, co jí leželo v cestě, mohla by se na délku směle měřit s Temerairem.

„Není tu pro tebe dost místa,“ upozornil ji Temeraire nevrle, odstrčil čumákem jednu smyčku, kterou mu složila na hřbet, a z další vytáhl nohu. „Nevidím důvod, proč byste už nemohli letět zpátky do Doveru.“

„Leť si tam sám, když chceš,“ odsekla Iskierka a švihla opovržlivě ocasem. „Já létám od rána, a chci zůstat se svou kořistí. Podívej, kolik jich je,“ dodala vítězoslavně.

„Ta kořist je nás všech,“ opravil ji Temeraire.

„Podle zákona se s vámi asi budeme muset rozdělit,“

připustila blahosklonně, „i když jste nedokázali víc než přiletět pozdě a nečinně přihlížet.“ Temeraire, který spíš instinktivně uznával oprávněnost její námitky, než aby ji vyvracel, se jen nahrbil a posupně mlčel.

Iskierka do něj šťouchla: „Podívej, jakého mám krásného kapitána,“ dodala, čímž jen posílila Temerairův hněv, a způsobila velké rozpaky nebohému Granbymu: skutečně vyhlížel trochu směšně: byl samý zlatý knoflík a prsten a u pasu měl šavli se zlaceným jílcem a absurdně velkým diamantem na hrušce, který se zoufale snažil zakrýt rukou.

„Kdykoli zajme další loď, hučí do mě tak dlouho, dokud neustoupím,“ mumlal, rudý až za ušima.

„Kolik už jich zajala?“ zeptal se Laurence nevěřícně.

„Ále - pět, od té doby, co to začala brát vážně, někdy je bere po celých konvojích jako dneska,“ odpověděl Granby.

„Vzdávají se jí bez boje, jen co na ně trochu blafne; přestože jinak s nimi nemůžeme soupeřit: asi nevíte, že jsme neudrželi blokádu.“

Jeho slova vyvolala zděšené výkřiky. „To ty francouzské hlídky,“ pokračoval Granby. „Nevím, jak je to možné, ale přísahal bych, že mají podél pobřeží o sto draků víc, než by měli mít; neumíme si to vysvětlit. Vždycky jen počkají, dokud nezmizíme z dohledu, a pak přepadají lodě blokády: shazují bomby, a protože ještě nemáme dost draků, abychom mohli hlídkovat nepřetržitě, námořnictvo se musí držet loď vedle lodi, aby je odrazilo. Je zatraceně dobře, že už jste zpátky.“

„Pět kořistí,“ bručel si pod vousy Temeraire, a jeho nálada se nezlepšila, ani když přistáli v Doveru, kde měla teď Iskierka na jednom ostrohu nad útesy svůj vlastní pavilon; ze zčernalého kamene, zevnitř orosený žhavou párou z jejích ostnů, a za letních veder bezpochyby nesnesitelně horký; přesto na něj Temeraire hleděl dotčeně, zvlášť poté, co se Iskierka elegantně stočila před jeho vchodem, na kamenném prahu o to výrazněji rudá a fialová, a sdělila mu, že může beze všeho spát u ní, kdyby se mu palouk nezdál dost pohodlný.

Temeraire vypjal hruď. „Ne, děkuji,“ odmítl stroze a odešel na svůj palouk, kde se dokonce ani nesnažil utěšit

leštěním svého prsního pancíře, ale jen zastrčil hlavu pod křídlo a trucoval.

Kapitola 14

HRŮZNÝ MASAKR V KAPSKU

Tisíce mrtvých! Cape Coast v troskách!

Luanda a Benguela lehly popelem!

Potrvá ještě nějaký čas, než budou obavy příbuzných a věřitelů z našich ostrovů potvrzeny či vyvráceny úplným výčtem rozsahu oné katastrofy, jež nepochybně způsobila krach několika našich nejpřednějších spoluobčanů a zanechala nás v žalostné nejistotě nad osudem našich statečných dobrodruhů a ušlechtilých misionářů. Vzdor územním sporům spjatým s britsko-francouzskou válkou, jež nás nedávno učinily nepřáteli, musí naše nejhlubší soustrast mířit i přes průliv k oněm truchlícím pozůstalým v království nizozemském, z nichž některé kapská tragédie připravila o všechny nejbližší příbuzné. Hlasy všech musí slinout v jeden nářek nad nepředstavitelně ohavným a bezdůvodným útokem hordy krutých a nelítostných barbarů, vyvolaným závistí domorodých kmenů pohrdajících poctivou a prospěšnou křesťanskou prací…

Laurence složil noviny, vydávané v Bristolu, a hodil je na stůl vedle konvičky s kávou, karikaturou dolů: byla na ní vyobrazena nadmutá, zubatá nestvůra s nápisem Afrika, představující patrně draka, a několik nahých domorodců s pitvornými škleby v černých obličejích, jak svými oštěpy postrkují skupinku žen a dětí do rozevřené dračí tlamy, zatímco jejich nebohé oběti zvedají ruce v modlitbě a v dlouhém praporci, který vychází z jejich úst, volají Ach, smiluj se nad námi!

„Musím mluvit s Jane,“ řekl. „Dnes odpoledne možná poletíme do Londýna, jestli nejsi příliš unavený.“

Temeraire si pohrával se svým posledním volkem a váhal, jestli na něj má chuť, nebo ne; zhltl už tři, nezřízeně lačný po měsíci zkrácených přídělů lodní stravy. „Mně to nevadí,“ odpověděl. „Možná bychom mohli vyrazit i o něco dříve a prohlédnout si náš pavilon; teď už se nemusíme držet mimo karanténu.“

Jejich zprávy o drtivé africké porážce, ne-li nejčerstvější - na jejich útěku je předstihlo mnoho rychlejších plavidel -

byly zaručeně nejpřesnější: až do jejich připlutí neměl nikdo v Anglii ponětí, co je zač ten tajuplný a nesmiřitelný nepřítel, který dočista vymetl africké pobřeží. Laurence, Harcourtová i Chenery pochopitelně již cestou sepisovali hlášení, v nichž líčili své zážitky, a posílali je po fregatách, které je míjely, jedna u Sierry Leone a další u Madeiry; ty je

ale nakonec předstihly jen o několik dní. Písemné depeše, ani ty obšírné, psané ve volném čase během plavby, však nemohly uspokojit vládu, která se naléhavě dožadovala informací o tak dalekosáhlé katastrofě.

Alespoň je Jane nemusela zdržovat líčením situace.

„Toho se vám jistě dostane ve vrchovaté míře od jejich lordstev,“ řekla. „Předvolají vás oba, a Cheneryho taky; ačkoli vás, Harcourtová, bych vzhledem k vašemu stavu snad mohla omluvit.“

„Ne, děkuji,“ odmítla Catherine a zčervenala. „Nechci žádné zvláštní zacházení.“

„Být vámi, brala bych jakékoli zvláštní zacházení všema deseti,“ řekla Jane. „Doufám, že vám alespoň nechají přinést židle; jste bledá jako stěna.“

Jane sama naopak od doby, kdy ji Laurence viděl naposledy, vůčihledě pookřála; ve vlasech jí sice přibylo šedin, ale ve tváři se jasně projevoval úbytek starostí a návrat k létání: rysy měla trochu zaoblenější, líce růžovější, ošlehanější a rty mírně popraskané. Když viděla Catherine, jejíž pleť byla vzdor trvalé zarudlosti od slunce sinalá a kolem očí slabě namodralá, na čele jí naskočily vrásky.

„Ještě zvracíte?“

„Jen občas,“ zalhala Catherine; Laurence, jako celé osazenstvo lodi, byl během plavby svědkem jejích pravidelných úprků k zábradlí. „A tady, na souši, se to určitě zlepší.“

Jane vrtěla hlavou. „Já byla v sedmém měsíci zdravá jako nikdy v životě. Nepřibíráte na váze zdaleka tak, jak byste měla. Těhotenství je závazek jako každý jiný, Harcourtová, a my musíme mít jistotu, že mu dostojíte.“

„Tom chce, abych v Londýně zašla k doktoru,“ přiznala Catherine.

„Nesmysl,“ mávla rukou Jane. „Vy potřebujete rozumnou porodní bábu; ta moje vede dodnes živnost tady v Doveru, aspoň myslím. Seženu vám její adresu. Děkovala jsem za ni všem svatým, to mi věřte. Devětadvacetihodinový porod,“ dodala s podobným děsivým zadostiučiněním, jaké pociťuje válečný veterán při vzpomínce na těžkou bitvu.

„Uf,“ vydechla Catherine.

„Poslyšte, taky míváte pocit, že -“ začala Jane, a Laurence po chvíli vstal ze židle a šel si prohlédnout mapu Lamanšského průlivu rozloženou na Janině stole, jen aby ten rozhovor nemusel poslouchat.

Pohled na mapu jej znepokojoval méně, což ovšem svědčilo spise o jeho přecitlivělosti vůči ženským záležitostem, neboť situace znázorněná na mapě byla tak neblahá, že už snad ani nemohla být horši. Celá francouzská strana průlivu byla posetá značkami; modré představovaly lidské oddíly, bílé jednotlivé draky: kolem Brestu bylo shromážděných nejméně padesát tisíc mužů, dalších padesát u Cherbourgu, a poloviční počet u Calais, a mezi těmito pozicemi bylo rozmístěno nějakých dvě stě draků.

„Ty počty máte ověřené?“ zeptal se Laurence, když ženy dohovořily a přišly za ním ke stolu.

„Ne, bohužel,“ odpověděla Jane. „To jsou jen oficiální odhady. Draků má pravděpodobně víc. Powys tvrdí, že by jich tolik na tak malém prostoru neuživil, když mu blokujeme přístavy; ale já dobře vím, že tam jsou. Zvědové o nich nosí zprávy častěji, než by měli; a námořnictvo vzkazuje, že na druhém břehu tak stouply ceny masa, že ani nepřičichnou k rybě, dokud si ji sami neuloví. I naši vlastní rybáři tam už jezdí prodávat úlovky.

Nakonec ale můžeme být rádi,“ pokračovala. „Kdyby nebyla situace tak zatraceně zlá, drželi by vás ve Whitehallu nejmíň měsíc, než by z vás vytáhli všechno, co víte o tom africkém fiasku; takhle vás odtamtud dostanu nejdéle do dvou dnů.“

Catherine odešla. Laurence se ještě zdržel, a Jane mu dolila sklenku. „Ani tobě by neuškodilo pobýt měsíc na souši, když tě tak vidím,“ řekla. „Slyšela jsem, jaké hrůzy jsi zažil. Zůstaneš na večeři?“

„Omluv mě,“ řekl, „Temeraire by rád vyrazil do Londýna ještě za tmy.“ V duchu si říkal, že bude lepší odejít; povídal by si s ní rád, ale nevěděl o čem, a jen tak hloupě postávat tu nemohl.

Zachránila ho slovy: „Mimochodem, jsem ti moc vděčná za čest, kterou jsi prokázal Emily. Poslala jsem Powysovi na velitelství letectva žádost o schválení jejich povýšení na

hlídkaře, čistě pro pořádek, aby kolem toho nebyly řeči; ale s tím by neměly být potíže. Nemáš náhodou vyhlédnuté nějaké vhodné adepty na jejich místa?“

„Mám,“ řekl, už zase pevný v kramflecích. „Jestli dovolíš, ty, co jsem přivezl z Afriky.“

Demane se zmítal v deliriu ještě tři týdny poté, co odpluli z Kapského Města, a bok probodnutý bajonetem, se strupem potaženou rankou, měl nadmutý jako měch; a Sipho, strachem oněmělý, odmítal odejít od jeho lůžka.

Nenápadně odbíhal jen pro vodu a pro ovesnou kaši, jíž bratra trpělivě, po lžících krmil. Jižní pobřeží po pravoboku a s ním i naděje na jejich návrat k příbuzným zmizely dávno předtím, než lodní lékař informoval Laurence, že se chlapec uzdravuje. „Je to jen vaše zásluha, pane,“ chválil doktora Laurence, ale současně uvažoval, co si teď s chlapci počne; tou dobou již Allegiance nechala za zády Benguelu, a návrat nepřipadal v úvahu.

„Vůbec ne,“ opáčil pan Raclef. „Takový zásah životně důležitých orgánů je vždycky smrtelný, nebo by měl být; mohl jsem mu nanejvýš ulehčit umírání,“ a na odchodu si pro sebe vrčel, jako kdyby se dotklo jeho profesní cti, že se pacient vzepřel tak jednoznačné diagnóze.

Ale pacient se vzpíral dál, se vší houževnatostí svého mládí, a zanedlouho přibral všech třicet liber, které během své nemoci shodil, a ještě pár navíc. Z lodní nemocnice ho propustili, než překročili rovník; a v oddělení pro pasažéry

vyhradili oběma hochům závěsem oddělený prostor, právě tak velký, aby se do něj vešlo malé visuté lůžko. Hoši se na hamace střídali: Demane totiž z opatrnosti odmítal spát ve stejnou dobu jako jeho bratr, a trval na tom, že budou držet hlídky.

Jeho

obavy

nebyly

neodůvodněné:

vprostřed

bezejmenného davu kapských uprchlíků kypících hněvem při pohledu na představitele „kafrů“, které vinili ze zkázy svých domovů. Snaha vysvětlit osadníkům, že Demane se Siphem pocházejí z úplně jiného kmene než ti, kteří je přepadli, byla marná, a jejich umístění mezi ostatní pasažéry vyvolalo velké rozhořčení, zvlášť u postaršího hokynáře a zemědělského dělníka, jejichž přístěnky kvůli tomu musely být zúženy o celých sedm palců.

Jak se dalo očekávat, následovalo několik tichých potyček se syny osadníků. Ty však velmi brzy ustaly, když se ukázalo, že chlapec, byť teprve nedávno uzdravený -

který po léta přežíval v divočině jen díky svému loveckému umu a o kořist se musel rvát se lvy a hyenami - není rovnocenným soupeřem pro kluky, jejichž zkušenost končila šarvátkami na školním dvorku. Místo toho se uchýlili k drobné dětské šikaně: nenápadným štípancům a štulcům, hromádkám odpadků nebo výkalů nastraženým vedle lůžka a rafinovaným žertíkům s brouky nosatci. Když Laurence třetí noc po sobě našel oba chlapce, jak spí na dračí palubě

schoulení u Temerairova boku, zpátky do jejich přístěnku v podpalubí už je neposlal.

Temeraire, jeden z mála živých tvorů, které na lodi znali, a jediný, který jakžtakž ovládal jejich jazyk, jim brzy přestal nahánět hrůzu; tím spíš, že jim jeho společnost zaručovala klid od jejich trapičů. Při svých hrách mu brzy šplhali po hřbetě stejně mrštně jako kterýkoli mladší důstojník, a pod jeho vedením si osvojili i obstojnou znalost angličtiny, takže nedlouho poté, co odpluli z Cape Coastu, mohl Demane přijít za Laurencem a zeptat se ho s neohroženým výrazem, jehož nucenost prozrazovalo jen to, jak pevně svíral zábradlí: „My jsme teď vaši otroci?“

Laurence na něj vrhl zděšený pohled, a chlapec dodal: „Nedovolím vám prodat Sipha někomu jinému,“ vzdorovitě, ale s nádechem zoufalství, z něhož bylo patrné, že ví, jak málo je v jeho silách uchránit svého bratra před takovým osudem.

„Ne,“ vyhrkl Laurence; bylo to šokující zjištění, že ho pokládají za únosce. „Jistěže ne, vy dva jste -“ tady se zarazil; pro jejich postavení mu chybělo pojmenování, a tak dokončil větu rozpačitým, „- všechno jenom ne otroci.“

Demana tím evidentně příliš neuklidnil.

„Jací otroci?“ sykl Temeraire pohrdlivě, a mnohem přesvědčivěji než Laurence, „jste moje posádka.“ K tomu názoru jej vedl majetnický pud, s nímž si chlapce bez váhání přivlastnil, bez ohledu na nepraktičnost takového řešení, a

přinutil Laurence přiznat, že neví, jak jinak by jim mohl zajistit podobné uznání, jakého by se jim za služby, které pro ně již odvedli, dostalo u jejich kmene.

Džentlmeny je nikdo nazvat nemohl, rodem ani vzděláním, a Laurence si nepříjemně uvědomoval, že zatímco Sipho je povolné, dobromyslné děcko, Demane je až příliš soběstačný a hrozí u něj, že bude zarputile, ne-li přímo drze, vzdorovat jakékoli snaze o převýchovu.

Takovou překážkou se ale nesměl nechat odradit: vytrhl je z domova, ode všech příbuzných, které možná měli, a upřel jim odpovídající společenské postavení. To, že zatím nevěděl, jak jim je vrátit, ho nezbavovalo zodpovědnosti za nastalou situaci, k níž vědomě přispěl, ve prospěch letectva a své mise.

„Kapitán může jmenovat členem posádky, koho chce; to platilo vždycky,“ odvětila Jane, „ale neříkám, že kolem toho nebude povyk: spolehni se, že jakmile v Gazette otisknou seznam povýšení, ozve se mi tucet rodin. V současnosti máme víc školených uchazečů než volných míst, a tebe předchází pověst dobrého učitele; a třebaže rodiče neradi vidí své ratolesti na dracích těžké váhy, je to poměrně jistá cesta k povýšení na poručíka, pokud do té doby nedezertují.“

„Přece nemůžu nedat přednost těm,“ řekl, „kteří toho pro nás tolik obětovali; a Temeraire je už navíc počítá mezi svou posádku.“

„Ano, ale šťouralové budou tvrdit, že jsi z nich měl udělat své osobní sluhy, nebo nanejvýš členy pozemní posádky,“ namítla. „Ale ať jdou k čertu; máš ty dva mít, a jestli si někdo bude stěžovat na jejich původ, vždycky je můžeš vydávat za domorodé prince, aniž by ti někdo mohl dokázat opak. Já,“ dodala, „je každopádně zapíšu do listin, hezky v tichosti, a budeme doufat, že je přehlédnou. Můžu ti přidat ještě třetího? Temerairovy předpisy to dovolují.“

Samozřejmě svolil, a ona přikývla. „Dobrá, pošlu ti nejmladšího vnuka admirála Gordona, čímž ze starého pána uděláme tvého největšího obhájce namísto nejostřejšího kritika: nikdo nemá tolik času na psaní dopisů a vznášení námitek jako vysloužilý admirál, to mi věř.“

Sipho přijal zprávu o jejich povýšení s nelíčenou radostí; Demane se trochu podezíravě zeptal: „My lítat na draku? A nosit zprávy?“

„A vykonávat pochůzky,“ doplnil Laurence, a marně uvažoval, jak jim vysvětlit, co jsou pochůzky, až to za něj řekl Temeraire: „To jsou malé, otravné úkoly, které nikdo neplní moc rád,“ čímž Demanovo podezření o nic nezmenšil.

„Kdy budu mít čas lovit?“ zajímal se hoch.

„Obávám se, že nikdy,“ odpověděl Laurence překvapeně, a až z dalšího rozhovoru pochopil, že chlapec nepočítal s tím, že budou živeni a šaceni: samozřejmě na Laurencovy náklady, protože neměli žádné příbuzné, kteří

by je živili, a kadeti nedostávali plat. „Přece si nemyslíte, že bychom vás nechali hladovět. Co vlastně jíte?“

„Krysy,“ odpověděl Demane stručně, a dodatečně tak Laurencovi objasnil důvod mimořádného úbytku krys, nad nímž lamentovali lodní kadeti, pro něž byly tito chutní hlodavci, důvěrně přezdívaní „krajánci“, tradiční kořistí, „ale tady na zemi jsem včera v noci chytil dvě taková malá zvířátka,“ a gestem naznačil dlouhá ušiska.

„Mimo doverskou pevnost?“ zděsil se Laurence; kvůli pachu tolika draků najednou se v nejbližším okolí mnoho králíků vyskytovat nemohlo. „To už nesmíš dělat; zatkli by tě za pytláctví.“

Nebyl si zcela jistý, jestli Demana přesvědčil; nakonec ale v téhle soukromé bitvě vyhrál, a přidělil oba chlapce do péče Rolandové s Dyerem, aby se pod jejich vedením zaučili.

*

Let ke karanténní základně netrval dlouho, a pavilon našli zbudovaný, s uspokojivým výsledkem, v chráněném údolí, odkud sice nebyl výhled do kraje, ale zato tu bylo bezpečné závětří. Pavilon nebyl prázdný: dělili se o něj dva pohublí, dosud pokašlávající žlutí sekáči a jeden malý schlíplý šedák: ne Volly, ale Celoxia, se svým kapitánem

Meeksem. „Na gibraltarské trase, myslím,“ odpověděl, když se ho ptali na Vollyho, „jestli se i on znovu nesesypal,“

dodal nahořkle. „Vám nic vyčítat nechci, Laurenci; Bůh ví, že vy děláte, co můžete. Ale admiralita si asi mysli, že je to stejně snadné, jako nasadit vypadlé kolo zpátky na vůz, a chtějí po nás, abychom hned začali létat ty samé trasy, do Halifaxu a zpátky, s mezipřistáním v Grónsku a na transportní lodi kotvící nad padesátou rovnoběžkou, kde se při každé vlně převalí přes příď ledová voda; žádný div, že se zase rozkašlala.“ Pohladil po čumáku dračici, která žalostně kýchla.

Pavilon byl naopak příjemně vyhřátý: dřevem živený oheň olizující škvíry v podlaze z čtvercových kamenných dlaždic sice trochu čadil, ale budova díky svému nedělenému půdorysu kouř rychle odváděla. Byla to jednoduchá, funkční stavba, prostých tvarů a bez zbytečných příkras, kam by Temeraire sice mohl složit hlavu, ale za prostornou ji při svých rozměrech považovat nemohl.

Zklamaně se na pavilon mračil, a neměl nejmenší chuť se u něj zdržovat; posádka z něj ani nestačila sesednout, když s napůl svěšeným límcem vyslovil přání letět dál. Pavilon nechali brzy za zády.

Laurence se snažil Temeraira uchlácholit připomínkou nemocných draků, jimž pavilon skýtal útočiště i za letních veder. „Jane říkala, že během zimy, letos nebývale vlhké a

chladné, do něj dávali draky po deseti; a podle ranhojičů nejméně tuctu z nich zachránil život.“

Temeraire jen zamumlal: „Hmm, to jsem rád, že k něčemu byl.“ Takové dávné úspěchy, jichž bylo dosaženo před několika měsíci a za jeho nepřítomnosti, ho nemohly uspokojit. „To je ale ošklivý kopec,“ dodal. „A ten druhý taky; vůbec se mi nelíbí.“ Znechucovala ho dokonce i krajina, ačkoli jindy byl u vytržení z čehokoli nevšedního a nadšeně ukazoval Laurencovi i ty nejbezvýznamnější zajímavosti.

Kopce to byly vskutku neobvyklé, různě velké a hustě porostlé trávou, a při pohledu z výšky zvláštním způsobem přitahovaly zrak. „Aha,“ řekla náhle Emily, když se na své pozici předního hlídkaře naklonila Temerairovi přes rameno a podívala se dolů, a hned si zacpala ústa v rozpacích nad tím, že promluvila, aniž měla co hlásit. Temeraire zpomalil.

„Aha,“ řekl i on.

Údolí jich bylo plné: nebyly to kopce, ale mohyly navršené nad mrtvolami draků tam, kde vydechli naposled.

Tu a tam vyčníval z drnů roh nebo osten; nebo malý sesuv půdy odhaloval bílý oblouk čelisti. Nikdo nic neříkal; Laurence viděl, jak Allen sahá k pasu a umlčuje v hrsti hrozen klinkajících karabin připnutých k úvazu. A tak letěli tiše dál nad tím svěže zeleným, opuštěným hřbitovem, kde přes ostnaté hřbety a propadlé boky mrtvých klouzal Temerairův stín.

*

Mlčeli i ve chvíli, kdy přistávali na londýnské základně, a během krátkého vybalování, které následovalo; muži odnášeli zavazadla na kraj palouku a vraceli se pro další; postrojníci Winston s Porterem si odpustili své obvyklé přátelské handrkování o to, kdo složí pobřišní síť, a pustili se do práce společně. „Pane Ferrisi,“ řekl Laurence tak, aby jej všichni slyšeli, „až to tu trochu uspořádáme, můžete vyhlásit všeobecné volno, do zítřejšího oběda, s výjimkou naléhavých povinností.“

„Rozkaz, pane; děkuji,“ pokusil se Ferris, nepříliš úspěšně, napodobit kapitánův tón; práce přesto pokračovaly o něco rychleji, a Laurence věřil, že jedna prohýřená noc zlepší mužstvu náladu.

Sám došel k Temerairově hlavě a konejšivě ho hladil po čumáku. „Opravdu jsem rád, že byl užitečný,“ hlesl Temeraire a ještě víc se přikrčil.

„Pojď, seženu ti něco k snědku,“ řekl Laurence. „Něco malého na zub. A pak ti budu číst, chceš?“

Filosofie, ba ani matematika tentokrát Temerairovi náladu nezlepšily, a v jídle se nimral; náhle však zvedl límec a majetnicky zakryl svou krávu přední nohou. Na palouk prudce dosedl Volly a zvedl tím ze země oblak prachu, který se jen pomalu usazoval.

„Temrére,“ zvolal radostně, šťouchl mu hlavou do ramene a pak spočinul zálibným pohledem na krávě.

„Nenechte se zmást,“ upozorňoval je James, když sklouzl z jeho boku na zem. „Jedl ani ne před čtvrt hodinou, když jsme čekali na poštu v Hyde Parku, a dostal hezkou, tučnou ovečku. Jak se máte, Laurenci? Koukám, že jste se pěkně opálil. Tumáte, tohle je pro vás.“

Laurence s díky přijal svazek dopisů pro Temerairovu posádku, z nichž ten vrchní byl adresovaný přímo jemu.

„Děkuji, Jamesi; vy dva jste doufám v pořádku.“

Volly nevypadal tak zle, jak se Laurence mohl obávat z Meeksových slov, až na drobné jizvičky kolem nozder a trochu ochraptělý hlas. To druhé mu však nebránilo zahrnout Temeraira výčtem ovcí a koz, které za poslední dobu sežral, a obšírným popisem toho, jak se mu v prvních dnech té hrozné epidemie podařilo oplodnit vejce. „No to je skvělé,“ řekl Temeraire. „Kdy se má vylíhnout?“

„V listopádu,“ rozplýval se Volly.

„To tvrdí on,“ doplnil James. „Doktoři jen krčí rameny; ještě ani trochu neztvrdlo, a listopad je tu dřív, než se kdo naděje. Ti zatrolení draci ale jako by to někdy věděli předem, takže už pro toho malého vyhlížíme nějakého vhodného chlapce.“

Měli letět do Indie, „snad zítra nebo pozítří; jestli vydrží počasí,“ oznámil James.

Temeraire zvedl hlavu. „Kapitáne Jamesi, myslíte, že bych po vás mohl poslat jeden dopis, do Číny?“

James se nad tou žádostí podrbal na hlavě; pokud bylo Laurencovi známo, byl Temeraire mezi britskými draky jediný, který se věnoval psaní dopisů, činnosti opomíjené i mnoha letci. „Mohl bych ho vzít do Bombaje,“ odvětil, „a dál jistě popluje nějaká obchodní loď; ta ho ale nedoručí dál než do Kantonu.“

„Pokud se dostane k čínskému místodržícímu, o jeho doručení bude postaráno, tím jsem si jist,“ pronesl Temeraire

s oprávněnou

sebedůvěrou;

bylo

totiž

pravděpodobné, že místodržící bude svitek považovat za císařský výnos.

„Ale v žádném případě bychom vás nechtěli zdržet kvůli osobní korespondenci,“ dodal Laurence trochu provinile; i za Jamese, který bral svůj letový řád s patrnou rezervou.

„Ale na to se neohlížejte,“ uklidňoval je James. „Mně ani doktorům se ještě moc nelíbí zvuk jeho plic; a když jeho lordstvům nezáleží na Vollyho zdraví, nemusím si já dělat starosti s dochvilností. Budu rád, že můžu v přístavu pár dní pobýt a nechat ho, ať se trochu vykrmí a prospí.“ Poplácal Vollyho po boku a vedl ho k jinému palouku; a malý šedák šel za ním jako věrný ohař, pokud si lze představit ohaře velikosti středně urostlého slona.

Dopis byl psaný jeho matkou, ale na obálce měl známku: malý, ale vzácný důkaz toho, že otec souhlasil s jeho zasláním v odpověď na Laurencovo poslední psaní:

Jsme hluboce otřeseni tvými zprávami z Afriky, jež v mnohém předčí to, co se píše v novinách, a modlíme se za pokoj všech křesťanských duší stižených oním neštěstím, nezříkáme se však domněnky, již nemůže zcela potlačit ani hrůznost takového násilí, že splatnou dobou hříchu nemusí být vždy až Soudný den, ale že viníci mohou být hnáni k zodpovědnosti již za svého pozemského života; lord Allendale míní, že je to trest za neúspěšné hlasování. Byl velmi potěšen Tvou zmínkou o tom, že Tswanové (opisuji-li to správně) by se snad nechali usmířit zrušením otrokářství; a oba doufáme, že brzký zákaz toho zločinného obchodu povede k zlepšení a zlidštění životních podmínek těch nebožáků, kteří dosud úpí pod jeho jhem.

Dopis zakončila méně potěšujícím způsobem:

…a dovoluji si přiložit drobnou cetku, jejíž koupí jsem si udělala radost, přestože ji sama neužiji.

Přikládám ji, neboť mi Tvůj otec prozradil, že

projevuješ zájem o výchovu jisté mladé dámy, k jejíž garderobě se, doufám, bude lépe hodit.

Byl to elegantní řetízek z granátů zasazených ve zlatě.

Jeho matka měla od svých pěti synů dohromady šest vnoučat, a z toho jen jednu vnučku, pětiletou, a mezi hustě psanými řádky jejího dopisu bylo možno vyčíst, že ji to mrzí. „Moc hezká věcička,“ řekl Temeraire prohlížeje si šperk hodnotícím a dychtivým pohledem, přestože by ho nenavlékl ani na dráp.

„Ano,“ povzdechl si Laurence a zavolal Emily, aby jí ten náhrdelník předal. „To ti posílá moje matka.“

„To je moc hodná,“ zašvitořila Emily, u níž radost z dárku převážila nad mírnými rozpaky. Obracela řetízek v rukou a kochala se jím, pak se na chvíli zamyslela a trochu nejistě se zeptala: „Mám jí napsat dopis?“

„Stačí, když jí vyřídím tvůj dík ve své odpovědi,“ odvětil Laurence; jeho matku by takový dopis možná potěšil, ale již nastalé nedorozumění by jen prohloubil; a jeho otec by takové gesto z Emilyiny strany jistě odsoudil coby nepřímé vyjádření naděje, že bude legálně osvojena, a tak daleko jeho pocit zodpovědnosti vůči nemanželskému dítěti nesahal. A vysvětlovat mu, že jeho obavy se zakládají na zcela mylném předpokladu, by byl pro Laurence nesnadný úkol.

I se svým dopisem si lámal hlavu: váhal, co napsat, aby tím nevyvolal ještě větší zmatek. Ze slušnosti nemohl zamlčet základní fakta: že dárek předal a že vyřizuje dík; což samo o sobě dokazovalo, že se s Emily nedávno setkal a že se s ní, soudě podle rychlosti jeho odpovědi, vídá pravidelně. Přemýšlel, jak by tu situaci vysvětlil Jane: měl mlhavý a mírně skličující dojem, že by to považovala za povedený žert, nic, co by se mělo brát vážně; vůbec by jí nevadilo, že ji pokládají za - pero se mu při té myšlence zadrhlo. Jane totiž bezesporu byla matkou nemanželského dítěte, a byla na hony vzdálená představě spořádané dámy.

Nebylo to jen vojenské tajemství, co by mu bránilo představit ji své matce.

Kapitola 15

„Jane,“ řekl Laurence, „vezmeš si mě?“

„Ovšemže ne, drahý,“ odpověděla a překvapeně k němu vzhlédla ze židle, kde si právě nazouvala holínky. „Bylo by trapné udělovat ti rozkazy poté, co bych ti přisahala poslušnost; to by nedělalo dobrotu. Ale děkuji za nabídku, jsi moc milý,“ dodala, vstala ze židle, a než si oblékla kabát, vroucně ho políbila.

Nesmělé zaťukání na dveře ho zbavilo možnosti cokoli dodat: jeden z Janiných běžců přišel své paní oznámit, že u bran základny čeká kočár a že musí bezpodmínečně vyrazit.

„Už se nemůžu dočkat, až budeme zpátky v Doveru; je tu dusno jako v močále,“ řekla Jane, která si už na odchodu z malé budovy kasáren otírala čelo rukávem: Londýn přidával k úmornému vedru a vlhkostí prosycenému vzduchu nádavkem svůj nepřekonatelný puch, smísený v prostředí malé základny ještě s pachy selského dvora a štiplavým odérem toho času přeplněných dračích mrvišť.

Laurence utrousil cosi o horkém počasí a mechanicky jí nabídl svůj kapesník. Nevěděl, jak se má cítit. Tu nabídku mu přinesl na jazyk nějaký hlubší impuls, nikoli vědomé rozhodnutí. Nechtěl se vyslovit, rozhodně ne tak brzy a ne

takovým způsobem. Položil jí ten dotaz v nesmyslné chvíli, skoro jako by si přál být odmítnut; přesto se mu ani trochu neulevilo.

„Předpokládám, že nás jejich lordstva nepropustí dřív než po obědě,“ řekla Jane, a Laurence se divil jejímu optimismu; on sám považoval za velmi pravděpodobné, že je tu budou držet několik dní, nebude-li Bonaparte tak laskav, aby bez výstrahy zahájil invazi. „Takže se ještě musím zastavit u Excidia, než pojedeme: včera večer nic nesnědl; ani sousto, a já ho dneska musím přinutit, aby se polepšil.“

„To mi nemusíš připomínat,“ zamručel Excidium, aniž otevřel oči, „mám hlad jako vlk,“ přestože se ve své ospalosti zmohl sotva na to, aby jí čumákem odstrčil ruku.

Ačkoli byl pochopitelně mezi prvními, jimž byl podán vývar z hub doručených fregatou z Kapského Města, jeho trápení ještě zdaleka neskončilo; než lék dorazil, nemoc u něj značně pokročila, a teprve před několika týdny jej doktoři uznali schopným opustit písečné jámy, kde ležel déle než rok. Přesto trval na tom, že poletí do Londýna, jen proto, aby Jane nemusela letět s Laurencem na Temerairovi, a za svou pýchu teď platit celkovým vyčerpáním; od jejich příletu včera odpoledne jen spal.

„Tak zkus něco sníst, dokud jsem tady, ať mám klid,“

pobídla ho, a zacouvala k okraji palouku, aby jí její nejlepší kabát a kalhoty nezacákala krev z čerstvě zabité ovce, kterou

rychle přinesli zdejší honáci a začali ji porcovat přímo před Excidiovou tlamou a po kusech vhazovat do jeho metodicky chroupajících čelistí.

Laurence využil příležitosti k tomu, aby se na chvíli vzdálil, a zašel na sousední palouk, kde Temeraire, vzdor časné ranní hodině, pilně kreslil znaky na svých dvou pískových tabulích. Pro případ, že by podobná nákaza jednoho dne vypukla i na Dálném východě, sepisoval zprávu o průběhu nemoci a její léčbě, kterou chtěl poslat své matce do

Číny,

s panem

Hammondem

jako

svým

zplnomocněncem. „Ten tvůj lung vypadá spíš jako čchi, “

poznamenal přísně, když přelétl pohledem práci svého kroužku zapisovatelů sestávajícího z Emily s Dyerem, kteří s rozčarováním zjišťovali, že je povýšení na hlídkaře nezbavilo školních povinností, a Demana se Siphem, kteří ve studiu čínského písma alespoň nebyli o nic víc pozadu než ostatní.

V tu chvíli Laurence napadlo, že měl požádat Jane o ruku už toho dne, kdy spolu rozhodovali o osudu chlapců.

Strávili spolu tehdy téměř hodinu sami v jedné místnosti, nikým nerušeni; pro nabídku k sňatku to byla jistě mnohem vhodnější příležitost, jakkoli její kancelář nebyla ideálním prostředím pro tak důvěrný dotaz. Nebo se mohl vyjádřit včera večer, když spolu poté, co draci usnuli, odcházeli do kasáren; nebo ještě lépe, měl s tím počkat pár týdnů, než trochu opadne rozruch kolem jejich příjezdu: s odstupem

času viděl sto lepších způsobů, jak vyslovit návrh, který původně ani nechtěl učinit.

Její stručné, věcné odmítnutí jej odrazovalo od jakýchkoli dalších pokusů. Podle běžných zvyklostí by nyní měl považovat jejich vztah za ukončený, ale při způsobu, jakým ho odmítla, by se jakákoli dotčenost z jeho strany nebo lpění na dodržování etikety jevily jako nedůtklivost.

Přesto jej tížil jakýsi smutek; možná tím, jak na lodi přesvědčoval Catherine o výhodách manželství, přesvědčil i sám sebe, a aniž si to plně uvědomoval, upnul se k té představě nejen myslí, ale i srdcem.

Temeraire právě dopsal sloupec znaků na jedné z pískových tabulí, a nadzdvihl přední nohu, aby mohla Emily tabuli opatrně vyměnit za druhou. Vtom zahlédl Laurence. „Kdy odjíždíte?“ zeptal se. „Nemáte už zpoždění?“

„Máme,“ odpověděl Laurence, a Temeraire k němu sklonil hlavu a zkoumavě si ho prohlížel. „To nevadí,“ dodal Laurence a položil mu ruku na čumák. „To nic; povím ti to později.“

„Možná bys tam raději neměl jezdit,“ navrhl Temeraire.

„To nepřipadá v úvahu,“ odvětil Laurence. „Rolandová, byla byste tak hodná a zašla odpoledne za Excidiem, sedla si k němu a pokusila se ho přesvědčit, aby něco snědl?“

„Rozkaz, pane. Můžu s sebou vzít i děti?“ zeptala se Emily a myslela tím, z titulu svého pokročilého věku

dvanácti let, Demana se Siphem; starší z nich se hned uraženě nafoukl. „Po odpoledních je učím číst a psát anglicky,“ dodala důležitě; Laurence se výsledků jejího snažení předem děsil, neboť její vlastní písmo zpravidla připomínalo zašmodrchanou nit víc než cokoli jiného.

„Výborně,“ řekl a ponechal chlapce jejich osudu, „pokud je Temeraire nebude potřebovat.“

„Ne, už jsme skoro hotoví, a Dyer by mi pak mohl předčítat,“ řekl Temeraire. „Laurenci, myslíš, že máme té houby dost na to, abychom mohli přiložit vzorek k mému dopisu?“

„Snad ano. Dorset mi říkal, že přišli na způsob, jak ji pěstovat, v nějakých jeskyních ve Skotsku; takže zbytek není nutné uchovávat pro budoucí potřebu.“

*

Kočár byl starý a nepohodlný, bylo v něm těsno a horko, a příšerně rachotil, jak kodrcal ulicemi, které v blízkosti základny nebyly zdaleka v nejlepším stavu. Chenery, jindy neotřesitelný, se jen potil a mlčel; Harcourtová byla bledá jako stěna, byť z prozaičtějšího důvodu než z nervozity, a v půli cesty musela přidušeným hlasem požádat o zastavení, aby se mohla vyzvracet do ulice.

„A hned je mi líp,“ oddechla si, když se narovnala.

Z kočáru nakonec vystoupila jen mírně rozechvělá a odmítla i rámě, které jí Laurence nabízel ke krátké cestě přes dvůr k úřadovně lordů.

„Co takhle sklenku vína, než půjdeme dovnitř?“ zeptal se jí šeptem, ale ona zavrtěla hlavou. „Ne, jen si líznu kapku brandy,“ řekla a svlažila rty z kapesní lahve, kterou u sebe nosila.

V zasedací místnosti je očekával nový první lord spolu s ostatními členy komise: za jejich nepřítomnosti opět padla vláda - kvůli otázce zrovnoprávnění katolické církve, doslechl se Laurence - a toryové byli zpátky u vesla; v čele stolu nyní seděl lord Mulgrave, šedesátník se začínajícím podbradkem, a s vážným výrazem se popotahoval za špičku nosu; toryové vesměs shlíželi na letce spatra.

Byl tu ovšem i Nelson, který, jakmile vešli, v rozporu s převládající atmosférou povstal, a zůstal stát, dokud se s jistými rozpaky nezvedli i ostatní pánové. Pak přistoupil k Laurencovi, co nejsrdečněji mu potřásl rukou a požádal ho o seznámení s ostatními letci.

„Byl jsem naplněn obdivem,“ prohlásil, když byl představen Catherine, a vysekl jí elegantní poklonu, „a vpravdě zahanben, když jsem četl vaši zprávu; byl jsem zvyklý,“ dodal s úsměvem, „mít vysoké mínění hlavně sám o sobě a libovat si v chvále: já první jsem hotov to přiznat!

Vaše odvaha však předčí všechna hrdinství, která si

vybavuji za celý svůj život ve službě. Ale my vás necháváme stát; a jistě si dáte něco k pití.“

„Ne - ne, nic,“ vypravila ze sebe Catherine, zalitá tak krvavým ruměncem, že na něm její pihy vypadaly jako bledé skvrnky. „Nic, děkuji, pane; a tamto taky nestojí za řeč, namouduši, to by na mém místě udělal každý; jako mí kolegové důstojníci,“ odmítla jedním dechem občerstvení i chválu.

Lorda Mulgrava Nelson tímhle porušením služebního pořadí zjevně nepotěšil. Kapitánce pochopitelně musela být nabídnuta židle, a pak nezbývalo než ji nabídnout i ostatním; po krátkých manévrech byli posazeni naproti lordům, v semknuté řadě podél jedné strany stolu, v uspořádání, které už tolik nepřipomínalo výslech před vojenským tribunálem.

Napřed si odbyli únavnou rekapitulaci událostí a konfrontaci výpovědí: Chenery odhadoval délku letu z Kapska do vězení u vodopádů na deset dní, Laurence na dvanáct a Catherine na jedenáct; tenhle rozpor řešili bezmála hodinu a tajemníci kvůli tomu museli vyhrabat několik map, které se beztak v rozměrech vnitrozemí rozcházely. „Pane, na tyto údaje bychom se měli raději zeptat draků,“ uzavřel Laurence, když zvedl hlavu od čtvrté z nich, poté co se dokázali shodnout pouze na tom, že kdesi v půli cesty byla poušť a že let trval nejméně devět dní. „Za Temerairův odhad vzdálenosti při letu se mohu zaručit, a přestože

nesledoval přesně náš kurz, jistě by byl schopen popsat rozlohu oné pouště i polohu větších řek.“

„Hm,“ zamručel Mulgrave nepříliš povzbudivě a šťouchl ukazováčkem do zprávy před sebou. „Dobrá, to ponechme zatím stranou; přejděme k té záležitosti s insubordinací.

Jestli tomu dobře rozumím, ani jeden z vašich tří draků nedbal rozkazu kapitána Suttona k návratu do Kapského Města.“

„Chcete-li to nazvat insubordinací,“ odvětila Jane.

„Spíše je s podivem, že ty rozkazy vůbec vyslechli a neletěli do vnitrozemí jako splašení hned, jak se dozvěděli, že jejich kapitáni byli uneseni: ujišťuji vás, že je to projev výjimečné ukázněnosti, větší, než jakou bych od nich v takové situaci čekala.“

„A jak byste to nazvala jinak?“ ozval se lord Palmerston ze vzdálenější židle. „Neuposlechnutí přímého rozkazu -“

„Ech -“ Jane ho přerušila napůl nedůtklivým mávnutím ruky. „Dvacetitunového draka nepřimějete k poslušnosti jinak než přímluvou, a kdyby si vlastních kapitánů nevážili natolik, aby byli v jejich zájmu občas neposlušní, neposlouchali by vůbec; takže není důvod k stížnostem.

Stejně tak bychom mohli vinit z insubordinace loď, která nechce plout, když nefouká vítr: oběma můžete poroučet, jak chcete.“

Laurence klopil zrak. V Číně viděl dost draků, kteří bez kapitána či obsluhy dodržovali bezchybnou kázeň, na to, aby

věděl, že její obhajoba má hluboké trhliny. On sám by počínání jejich draků jinak než insubordinací nenazval, a neměl takový sklon je zlehčovat; dokonce považoval v jistém smyslu za urážlivé tvrdit, že by se draci nemohli chovat lépe. Nepochyboval, že Temeraire věděl, co je jeho povinností, a že Suttonovy rozkazy ignoroval záměrně jen proto, že se mu nezamlouvaly. Svou neposlušnost přitom pokládal za tak oprávněnou a pochopitelnou, že podle něj ani nevyžadovala omluvu, a byl by překvapený, kdyby zjistil, že se od něj skutečně očekávalo něco jiného; zodpovědnosti za to by se však nikdy nezřekl.

Přednést nepříznivě naladěným posluchačům tak složitou úvahu, po níž by mohli požadovat přehnaně přísný trest, však Laurence nepovažoval za moudré, třebaže měl chuť Janinu názoru oponovat. A tak mlčel, zatímco se ta záležitost přemílala, aniž se došlo k nějakému závěru, až nakonec Jane řekla: „Pokud si Vaše Milosti přejí, a domnívají se, že je to to nejrozumnější, čím bychom se nyní měli zabývat, jsem ochotná drakům domluvit, nebo je i postavit před vojenský soud.“

„Pokud jde o mne, pánové,“ ozval se Nelson, „myslím, že nikoho z vás nepřekvapím tvrzením, že vítězství ospravedlňuje vše, a že považuji za velmi nešťastné odměňovat úspěch výtkami. Důkazem užitečnosti té expedice je její zdárné završení.“

„Pěkné završeni,“ ucedil admirál Gambier, „nejen ztráta, ale i zkáza jedné z našich nejdůležitějších kolonií, a všech přístavů na africkém pobřeží; vskutku nanejvýš záslužný výsledek.“

„Od sedmičlenné dračí letky přece nemohl nikdo očekávat, že ubrání celý kontinent před stovkami draků,“

namítla Jane, „měli bychom být naopak vděční za informace, které jsme získali díky úspěšnému osvobození našich důstojníků.“

Gambier jí přímo neodporoval, jen si odfrkl a přešel k další drobné nesrovnalosti v hlášeních. Jak ale sezení pokračovalo, z jeho a Palmerstonových dotazů vycházelo postupně najevo, že je podezírají z toho, že jako zajatci invazi úmyslně vyprovokovali a svůj čin po vzájemné dohodě zamlčeli. Nikdo neřekl, jak toho mohli docílit, ani z jakých pohnutek, dokud Gambier sarkastickým tónem nedodal: „A to, proti čemu tak násilně povstali, je samozřejmě obchod s otroky; ačkoli, jak všichni víme, Afričané sami ho provozovali dávno předtím, než Evropané vstoupili na jejich půdu. A možná bych měl říct, že to jsou nejen oni, kdo brojí proti obchodu s otroky; vy, kapitáne Laurenci, máte v této věci velmi vyhraněný názor, nemám pravdu?“

„Ano,“ bylo jediné, co mu na to Laurence odpověděl; nehodlal zvyšovat váhu té narážky tím, že by ji vyvracel.

„To nemáme na práci nic naléhavějšího,“ ohradila se Jane, „než se zabývat možností, že se početná skupina důstojníků nechala úmyslně zajmout, za cenu ztráty tuctu schopných mužů, jen proto, aby domorodce, s nimiž se neměli jak dorozumět, svým pohoršujícím chováním přiměla vypravit desítky vzdušných jednotek a neprodleně zaútočit? Což patrně dokázali za jedinou noc, protože není nic snazšího než vybavit proviantem stovku draků?“

Po další hodině byl výslech, který navzdory rozpitvávání všech detailů nevedl k žádnému doznání, neochotně ukončen. Protože nepřišli o jediného draka, neexistoval žádný zákonný důvod, proč by měli stanout před vojenským soudem. Pokud by jejich lordstva chtěla někoho soudit za ztrátu Kapska, musel by to být generál Grey, a takový proces by se jistě nesetkal s pochopením veřejnosti. Lordům tedy nezbývalo než vyjadřovat hlubokou nespokojenost; a Laurencovi a jeho kolegům nic než sedět a poslouchat jejich stížnosti.

Bylo navrženo několik postupů, jak dobýt přístavy zpět, všechny bez nejmenší naděje na úspěch, a Jane byla lordům nucena připomenout, se špatně skrývanou netrpělivostí, řadu marných pokusů o založeni kolonií vzdor organizovanému vzdušnému odporu: porážky Španělů v Novém světě; masakr na ostrově Roanoke; tragická tažení v Maisúru.

„Potřebovali byste flotilu schopnou vypálit dvacet tun železa a šest dračích letek, abyste Kapsko dobyli a udrželi po dobu

nutnou k zajištění pevnosti, pokud ji už nesrovnali se zemí,“

řekla, „a až byste s tím byli hotovi, museli byste tam nechat dvě letky a nejméně tolik děl, kolik unese největší bitevní loď, o vojácích ani nemluvě; a těm všem byste museli jednou měsíčně obnovovat zásoby, pokud by ovšem nepřítele nenapadlo začít přepadat zásobovací lodě.“

Další návrhy už nezazněly. „Vaše lordstva, jistě chápete, že nemám nejmenší důvod zpochybňovat počty admirála Rolandové,“ řekl Nelson, „byť možná nevidím tak černě naše naděje na vítězství tam, kde v minulém století jiní selhali. Za nynější situace bychom však nedali dohromady ani poloviční uskupení, natož nepozorovaně; ani bychom je nemohli přemístit z kteréhokoli civilizovaného přístavu do jakékoli africké provincie bez vědomí a pochopitelně i souhlasu námořnictva: to vám mohu zaručit.

Není-li tedy v našich silách dobýt Kapsko zpět nebo se znovu uchytit kdekoli jinde v Africe, může nás alespoň těšit vědomí, že toho není schopen ani žádný jiný národ. Francie o to rozhodně usilovat nemůže. Netvrdím, že by si Napoleon nebyl s to podrobit kterékoli místo na Zemi, kam se dá dojít po souši, od Calais po Peking; ale na moři je proti nám bezmocný.

A dovolíte-li,“ pokračoval, „zajdu ještě dál. Aniž by to jakkoli zmenšovalo mou lítost nad těžkými ztrátami na majetku i na životech, jež nám způsobil ten neodůvodněný a brutální útok, z hlediska strategie nemohu než vyjádřit

hluboké uspokojení nad tím, že výměnou za veškerý prospěch z kapských držav můžeme konečně přestat tuto kolonii bránit. Mezi těmito zdmi jsme již, pánové, hovořili o výdajích a obtížích spojených s posilováním opevnění proti francouzské invazi a udržováním hlídek podél pobřeží: prostředcích, jež nyní budou muset vynakládat naši bývalí nepřátelé.“

Laurence se s ním v žádném případě nechtěl přít, zprvu však nechápal, proč by se admiralita měla vůbec obávat Napoleonovy invaze. Francouzi nikdy nejevili nejmenší ambice obsadit Kapské Město, které sice bylo cenným přístavem, ale jinak pro ně nemělo valný význam, zvlášť když už při východním pobřeží Afriky obsadili Île de France, což byl jistě tvrdý oříšek, a i to málo námořních kolonií, které měli, drželi jen s velkými obtížemi.

Mulgrave se popotáhl za nos a ponechal Nelsonův projev bez komentáře. „Admirále Rolandová,“ promluvil nakonec zdráhavě, jako by se mu příčilo vyslovit její titul, „kolik jednotek máme v současnosti nad průlivem?“

„Od Falmouthu po Middlesbrough mám třiaosmdesát draků v bojové formě,“ odpověděla, „a dalších dvacet schopných nasazení, z toho sedmnáct těžkých vah a tři dlouhokřídlatce, mimo kazilika a nebešťana. U Loch Lagganu máme ve výcviku dalších čtrnáct mláďat, ale dost starých na to, abychom je mohli v případě potřeby přisunout; a další samozřejmě podél Severního moře.

Mobilizované bychom je uživili sotva den, ale jako záloha jsou dobří.“

„Jak odhadujete naše šance, kdyby Napoleon podnikl další pokus o invazi se vzdušnými koráby, jaké použil v bitvě u Doveru?“ zeptal se Nelson.

„Kdyby mu nevadilo, že polovina z nich skončí na mořském dně, mohl by se zbytkem přistát, ale to bych mu nedoporučovala,“ odpověděla Jane. „Jen co by přešli přes nás, zasypala by je olovem domobrana. Ne; žádala jsem rok, a ten ještě neuplynul, ale ten lék a skutečnost, že máme opět k dispozici Temeraira s Lily, nás vracejí do hry: vzduchem Francouzi nepřijdou.“

„Ano, ten lék,“ navázal Nelson. „Je doufám dobře zajištěný. Nehrozí, že by ho někdo ukradl? Doslechl jsem se o nějakém incidentu -“

„Ale prosím vás, snad byste nepodezíral toho chudáka,“

opáčila Jane. „Je mu čtrnáct, a jeho winchester měl na kahánku. A protože jsme s léčbou začínali pomalu, abychom zjistili nejmenší účinnou dávku léku, než ho začneme aplikovat hromadně, mezi letci se bohužel roznesla fáma, že se nedostane na všechny. Škoda nevznikla žádná, a ten hoch se sám ke všemu přiznal, jakmile jsme tu záležitost předali kapitánům. K zásobám léku jsme pak postavili stráž, aby už nikdo nebyl v pokušení, a od té doby se k nim nikdo nepřiblížil.“

„Ale co kdyby se o to někdo pokusil znovu?“ ujišťoval se Nelson. „Bylo by možné zesílit stráže, případně zbudovat nějaké opevnění?“

„Poté, co jsme s ní nakrmili i toho nejposlednějšího dráčka v Británii, zbylo té houby tak málo, že i kdyby ji chtěl někdo ukrást, nestálo by mu to za to,“ odpověděla Jane, „když nepočítám exempláře, které se jednomu džentlmenovi z Královské vědecké společnosti podařilo zakořenit u Loch Lagganu; a pokud jde o ně, jestli kvůli nim někdo chce přepadnout základnu, ať to zkusí.“

„Výborně! Takže, pánové,“ obrátil se Nelson k ostatním komisařům, „vidíte, že v důsledku oněch událostí, jakkoli byly samy o sobě politováníhodné, máme nyní lék bezpečně pod kontrolou: alespoň do té míry, jakou je v našich silách zaručit.“

„Promiňte,“ řekl Laurence, který konečně pochopil důvod Nelsonova zájmu, a byl jím upřímně zděšen, „je snad důvod domnívat se, že se nemoc rozšířila do Evropy?

Francouzští draci jsou nemocní?“

„V to doufáme,“ odpověděl Nelson, „přestože potvrzeno to dosud nemáme; ale výzvědného kurýra, toho plein-vite, kterého jsme zajali, jsme jim předevčírem poslali zpátky, a doufám, že brzy obdržíme zprávu o tom, že se od něj nakazili ostatní.“

„To jediné dobré, co vzešlo z téhle bryndy,“ odtušil Gambier za souhlasného mručení všech ostatních. „Chtěl

bych vidět tvář toho Korsičana, až budou všichni jeho draci kašlat krev.“

„Pane,“ vypravil ze sebe Laurence; Catherine vedle něj byla sinalá hrůzou a hřbetem ruky si zacpávala ústa. „Pane, musím protestovat -“ Hrdlo se mu sevřelo, div se nezalknul.

Vzpomněl si na malou Sauvignon, která dělala Temerairovi společnost během onoho strašného týdne, kdy už pozbyli vší naděje, a kdy Laurence čekal, že každou chvíli uvidí svého draka kašlat krev.

„Chápu,“ ujala se slova Jane, a vstala ze židle, „proto jste ji poslali do Eastbournu a neuzavřeli jste karanténu; mazaná finta! To mi povězte, co uděláme příště: pošleme jim do přístavu loď nakaženou morem, nebo jim otrávíme konvoj s obilím? Jako proradní psi -“

Mulgrave se rozzlobeně napřímil a vyštěkl: „Madam, vy se neovládáte,“ a admirál Gambier si přisadil: „Takhle to dopadá, když -“

„Kruci, Gambiere, pojďte mi to říct sem,“ skočila mu do řeči a položila ruku na jílec šavle; v tu ránu se celý sál naplnil křikem a nadávkami, takže i mariňáci stojící na stráži za dveřmi bázlivě nakukovali dovnitř.

„To nemůžete myslet vážně,“ naléhal Laurence. „Vaše Milosti, vy jste se přece setkal s Temerairem, mluvil jste s ním; nemůžete v nich vidět nemyslící tvory, zvířata, která můžeme poslat na porážku -“

„Hloupá zženštilá útlocitnost -“ řekl Palmerston, a Gambier s Wardem mu přizvukovali; „- nepřítel,“ pokoušel se Nelson odpovědět navzdory hluku, „a my musíme využit příležitost, jež se nám nabízí, k tomu, abychom vyrovnali rozdíl mezi našimi vzdušnými silami a jejich -“

Úskočný, záludný způsob, jímž to celé provedli, jasně dokazoval, že předem počítali s protesty z vlastních řad, a chtěli se jim vyhnout; ani teď nebyli ochotní čelit výtkám, a když Jane začala zvyšovat hlas, došla jim trpělivost „- a tohle,“ křičela, „mi říkáte až teď, s třídenním zpožděním?

Kdy by si i ten největší hlupák domyslel, že jakmile Bonaparte zjistí, co se stalo, jakmile uvidí, že jeho draky kosí nemoc, okamžitě vytáhne přes La Manche; okamžitě, pokud není naprostý blázen. A vy mě vytáhnete sem do Doveru, se dvěma dlouhokřídlatci a nebešťanem, zatímco nad průlivem je místa jako na promenádě -“ a Mulgrave pokynul strážím, ať otevřou dveře.

„V tom případě vás nebudeme zdržovat,“ pronesl ledově, a když chtěla pokračovat, dodal: „Můžete jít, madam,“ a podal jí písemné rozkazy k obraně průlivu, které Jane zuřivě zmuchlala v hrsti, než vypochodovala ze dveří.

Catherine se na odchodu opírala o Cheneryho, bledá a se rtem rozhryzaným do krve. Nelson, který šel za nimi, zastavil Laurence na chodbě a cosi mu obšírně vysvětloval: Laurence mu stěží rozuměl; cosi o dobyvačné výpravě, kterou se chystá podniknout do Kodaně, kde chce zajmout

dánskou flotilu. „Rád bych využil vaší pomoci,“ uzavřel, „a Temerairovy, můžete-li ho postrádat při obraně průlivu, aspoň na týden.“

Laurence na něj zíral, zaskočený jeho nenuceností, a připadal si nedovtipný, hloupý: Nelson se přece s Temerairem setkal, mluvil s ním; nemůže se vymlouvat na nevědomost. Možná nebyl hlavním hybatelem toho experimentu, ale ani ho nebrzdil, přestože jeho protest by možná - ne možná, ale určitě! - mohl všechno zvrátit.

Ticho mezi nimi houstlo, stávalo se nesnesitelným.

Nelson po delší odmlce pravil o poznání formálnějším tónem: „Máte za sebou dlouhou cestu a ten výslech vás jistě unavil; já jsem ho od počátku považoval za ztrátu času. Zítra si ještě promluvíme; přijedu na základnu ráno, než budete muset letět zpátky.“

Laurence se dotkl klobouku; neměl k tomu co dodat.

Vyšel z budovy na ulici, do hloubi duše zoufalý a zhnusený, jako slepý. Polekal ho čísi dotyk na lokti, a zrak mu padl na ošuntělého mužíčka, který k němu přistoupil.

Výraz Laurencovy tváře musel prozrazovat něco z toho, co cítil; mužíček rozevřel ústa plná dřevěných zubů v pokusu o smířlivý úsměv, vrazil Laurencovi do ruky složený štůsek papírů, dotkl se pramene vlasů nad čelem a bez jediného slova odběhl.

Laurence zásilku bez rozmyslu otevřel: byla to žaloba za způsobené škody ve výši deseti tisíc a tří set liber za dvě stě šest otroků v ceně padesát liber na hlavu.

*

Spící Temeraire vypadal ve skomírajících, zkosených paprscích zapadajícího slunce jako kropenatý. Laurence ho nebudil, jen se posadil čelem k němu na lavičku z hrubě otesaných klád ve stínu borovic a sklonil hlavu: v prstech otáčel úhledně svinutou ruličku jemného rýžového papíru, kterou mu předal Dyer, již označenou červeným razítkem.

Věděl, že by ten dopis neměl být odeslán; bylo příliš velké riziko, že padne do nepřátelských rukou, nebo že se informace v něm obsažené nějak donesou zpátky k Lien přes její případné spojence u čínského dvora.

Až na Temeraira byl palouk prázdný: posádce ještě neskončilo volno. V malé kovárně za stromy se ozývalo pravidelné řinčení kladívka, jímž Blythe bušil do přezek postroje; ten kovový zvuk zněl nachlup stejně jako hlas onoho zvláštního ptáka, který k nim tehdy v Africe doléhal přes řeku. Laurence zaštípal v nose prach spolu se zápachem kyselých zvratků a nezaměnitelným pachem krve a hlíny podobným vůni nové mědi. Měl silný pocit, že se mu do kůže na obličeji zařezává lano, a znepokojeně si promnul

tvář, jako by na ní hledal oděrky, přestože všechny dávno zmizely a zbyla snad jen trochu zdrsnělá pleť v místech, kde se do ní otiskl napnutý provaz.

Později za ním přišla Jane, bez kabátu i nákrčníku, s košilí pocákanou krví. Posadila se na lavičku vedle něj a opřela se lokty o kolena, úplně jako chlap. Vlasy měla dosud spletené do copu, ale jemnější pramínky jí volně povlávaly kolem obličeje.

„Směl bych tě poprosit o den volna?“ zeptal se Laurence po chvíli. „Musím navštívit své advokáty ve městě. Vím, že nemáme času nazbyt.“

„Jeden den,“ odpověděla. Mimoděk třela dlaněmi o sebe, přestože nebyla vůbec zima; slunce už zapadalo za kasárna, ale večer byl stále vlahý. „Víc ne.“

„Snad ji nechají v karanténě,“ řekl Laurence tiše. „Její kapitán viděl naši karanténní základnu; musel na první pohled poznat, že se nakazila. Nikdy by ji nepustil mezi ostatní draky.“

„Jen si nemysli, i s tímhle počítali,“ řekla Jane. „Už vím přesně, jak to bylo. Jeho poslali domů na člunu a ji to nechali z povzdálí sledovat; pak jí namluvili, že ho převezli na základnu poblíž Paříže, kde sídlí poštovní kurýři.

Počítám, že vlétla rovnou mezi ně. Mazaný plán! Teď už se ta nemoc jistě rozšířila: kurýři odtamtud vylétají co čtvrthodinu, a stejně často přilétají noví.“

„Jane,“ hlesl Laurence, „Napoleonovi kurýři létají do Vídně, do Ruska, do Španěl, a po celém Prusku - pruští draci jsou dokonce umístění na francouzských chovných základnách; naši spojenci, které jsme opustili v hodině nouze - a létají dokonce až do Istanbulu, a odtamtud? Těžko hledat místo, kam by se ta nemoc nemohla rozšířit.“

„Ano, vymysleli to geniálně,“ přisvědčila s úsměvem, ale rty měla v koutcích úst tenké jako pergamen. „Jejich strategie je bezchybná; to se jim musí nechat. Ze státu s jedním z nejslabších leteckých sborů v Evropě se skoro přes noc stane vzdušná velmoc.“

„Skrze úkladnou vraždu,“ dodal Laurence. „Jinak než hromadnou vraždou to nazvat nelze.“ Navíc neexistoval jediný důvod, proč by se ta nákaza měla zastavit v Evropě.

Všechny mapy, které tak pracně kreslil během jejich půlroční cesty domů z Číny, se před ním teď rozvinuly stejně jasně, jako by je držel v rukách, a klikatá čára jejich pouti na nich tvořila trasu, kudy opačným směrem poputuje smrt. Z hlediska taktiky, z pohledu ryzí strategie, by zdecimování čínských vzdušných sil znamenalo vítězství: bez nich by čínská pěchota a jezdectvo těžko vzdorovaly britskému dělostřelectvu. Odlehlé kouty Indie by byly dobyty, Japonsko pokořeno, nemocný drak by mohl být doručen i Inkům a brány bájných měst ze zlata by se konečně otevřely.

„Dějepisci pro to jistě vymyslí nějaký přitažlivější termín,“ ušklíbla se Jane. „Vždyť jsou to jen draci; neměli bychom se nad tím pozastavovat o nic víc, než kdybychom dostali rozkaz podpálit tucet lodí kotvících v přístavu, což bychom s radostí udělali.“

Laurence svěsil hlavu. „A takhle se vedou války.“

„Ne,“ vzdychla unaveně, „takhle se v nich vítězí.“

Opřela se rukama o kolena a vstala. „Nemůžu se zdržovat, musím ihned letět s kurýrem do Doveru; přemluvila jsem Excidia, aby mě pustil. Zítra večer tě budu potřebovat.“ Na vteřinu mu položila ruku na rameno, než odešla.

Dlouho seděl bez hnutí, a když konečně zdvihl hlavu, Temeraire už byl vzhůru a ze tmy na něj upíral slabě se lesknoucí oči s úzkými zorničkami. „Co se stalo?“ zeptal se polohlasně a Laurence mu to v tichosti vyložil.

*

Temeraire poslouchal a hrbil hřbet spíše rostoucím soustředěním než potlačovaným hněvem. Když Laurence domluvil, zeptal se jednoduše: „Co teď uděláme?“

Laurence byl zmatený; čekal jinou, prudší odezvu; konečně odpověděl: „Máme letět do Doveru -“ V půli věty se odmlčel.

Temeraire odtáhl hlavu. „Ne,“ řekl po chvíli zvláštního ticha. „Ne, tak jsem to vůbec nemyslel.“

Další ticho. „Nedá se nic - žádný protest by - už ji tam poslali,“ koktal bezradně Laurence; jazyk měl jako svázaný.

„Invaze může přijít každým dnem, musíme střežit průliv -“

„Ne,“ zaburácel Temeraire; jeho hlas měl strašidelnou ozvěnu, která rozechvěla stromy, až na nich zašumělo listí.

„Ne,“ opakoval. „Musíme jim doručit ten lék. Jak by se to dalo provést? Můžeme se znovu vypravit do Afriky, jestli -“

„To je zrada,“ přerušil ho Laurence, ale podivně klidným, nezúčastněným hlasem; bylo to pouhé konstatování faktu.

„Aťsi,“ sykl Temeraire. „Jestli jsem zvíře, které mohou otrávit jako krysu, může mi to být ukradené; a taky že je.

Neříkej mi, že mám poslouchat, že mám nečinně přihlížet -“

„Je to zrada,“ trval na svém Laurence.

Temeraire mu věnoval další mlčenlivý pohled. Laurence pokračoval, tiše a unaveně: „Je to zrada. Ne pouhá nekázeň, ne odmítnutí poslušnosti; jinak než zradou to nazvat nelze.

U vlády je strana, kterou neuznávám; můj král je nemocný a šílený; já ale přesto zůstávám jeho poddaným. Tys mu věrnost nepřísahal, já ano.“ Odmlčel se. „Dal jsem mu své slovo.“

Znovu mezi nimi zavládlo ticho. Vzadu mezi stromy se ozýval nějaký hluk; část pozemní posádky se vracela z vycházek, posílená alkoholem; než s rozhoupanými

lucernami zapadli do kasáren, dolehl na palouk úryvek vyřvávané písně - ta malá hubatá prsatá rajda - a ryčivý smích.

„Pak tedy musím letět sám,“ vzdychl Temeraire tak tiše, že mu tentokrát Laurence skutečně téměř nerozuměl.

„Poletím sám.“

Laurence se zhluboka nadechl. Jakmile to Temeraire vyslovil nahlas, všechno se hned vyjasnilo. V tu chvíli si pomyslel, že je dobře, že ho Jane odmítla; aspoň jí ušetří větší bolest. „Ne, sám ne,“ řekl, přistoupil k Temerairovi a položil mu ruku na bok.

Kapitola 16

Laurence napsal Jane co nejstručnější dopis, spise jen vzkaz; žádná omluva nebyla dostačující, a on ji nechtěl urážet prosbou o soucit. Své doznání proto zakončil slovy:

…a čestně prohlašuji, že o mých úmyslech nevěděl nikdo z mých důstojníků ani z mé posádky, natož aby mě v nich podporovali; a nežádaje pro sebe omluvu, již si nezasloužím, snažně prosím, aby byla vina přičítána jen a pouze mně, a nikoli těm, jež nelze vinit ani z trestuhodné nepozornosti, jak by bylo možné za jiných okolností, neboť jsem k svému rozhodnutí dospěl jen několik minut před tím, než jsem je svěřil tomuto dopisu, a uskutečním je ihned po jeho zapečetění.

Nebudu déle hřešit na Vaši shovívavost, jejíž zásobu, jak se obávám, jsem již dávno vyčerpal, a prosím jen, abyste věřila mým slovům vzdor okolnostem, za nichž je píšu.

S úctou Váš oddaný služebník etc.

Dopis nadvakrát přeložil, s neobyčejnou pečlivostí zapečetil a položil adresou nahoru na lůžko, které předtím bezvadně ustlal; vyšel z těsného pokoje, a uličkou mezi úzkými řadami chrápajících mužů ven z kasáren. „Povoluji vám odchod, pane Portisi,“ řekl hlídkujícímu důstojníkovi, který poklimbával na kraji palouku. „Trochu Temeraira provětrám; máme na dlouhou dobu poslední možnost v klidu se proletět.“

„Provedu, pane,“ řekl Portis s krhavýma očima a stěží potlačil zívnutí. Přemlouvat se nenechal: nebyl přímo opilý, ale zpátky ke kasárnám se viditelně vlekl.

Táhlo na devátou. Za hodinu, nejvýš za dvě, se po Laurencovi začnou shánět; spoléhal na to, že slušnost panu Ferrisovi nedovolí otevřít dopis adresovaný Jane, dokud jeho obavy nezesílí nad únosnou míru, což může trvat další hodinu; pronásledování pak bude o to zuřivější. Na základně teď spalo nějakých pět kurýrů, a další v sousedství parlamentu, jedni z nejrychlejších letců v celé Británii.

Laurence s Temerairem před nimi museli udržet náskok nejen do Loch Lagganu, ale odtamtud až k moři: než budou všechny základny, všechny dělostřelecké oddíly podél pobřeží od Doveru po Edinburgh zburcovány, aby jim odřízly cestu.

Temeraire na něj čekal se zdviženým límcem, ale přitisknutý k zemi, aby nebylo vidět, jak je vzrušený.

Posadil si Laurence za krk a rychle s ním vzlétl; Londýn pod

nimi pádil: změť lamp a luceren a štiplavého kouře z tisíce komínů, s loděmi na Temži zvolna unášenými odlivem, to vše doprovázené jen hučením větru v uších. Laurence zavřel oči, než přivykly šeru, pak se podíval na kompas a upravil Temerairův kurz: čtyři sta mil na severoseverozápad, do tmy.

Byl to zvláštní pocit, letět na Temerairovi docela sám, a ne jen pro radost; obvyklý služební rozvrh jim tohle umožňoval jen málokdy. Temeraire, nezatížený ničím kromě zanedbatelné Laurencovy váhy a nejnutnějšího postroje, napnul všechny síly a vyšplhal do obrovské výše, až tam, kde začíná řídnout vzduch; nad bledé mráčky, ta spřátelená vzdušná plavidla líně putující nad setmělou zemí. Límec měl svěšený a přes jeho hřbet fičel vítr, chladný i v půli srpna; Laurence si přitáhl kožený kabát k tělu a zastrčil ruce do podpaží. Temeraire letěl jako o závod; naplno zabíral široce rozepjatými křídly, a když mu Laurence nahlédl přes rameno, svět pod nimi se mu zdál rozmazaný.

Krátce před úsvitem spatřil Laurence v dálce na západě přízračnou záři rozsvěcující mírně zaoblený obzor, jako kdyby si slunce usmyslelo vyjít na opačné straně; hru barev narušovaly jen vyvěrající sloupce dýmu: Manchester a jeho manufaktury, pomyslel si, takže za méně než sedm hodin urazili nějakých sto šedesát mil. Rychlostí dvacet, pětadvacet uzlů.

Chvíli po rozbřesku začal Temeraire bez jediného slova klesat a přistál na břehu malého jezera, aby se pořádně napil.

S hlavou napůl ponořenou do vody hltal, až mu hrdlo křečovitě poskakovalo. Přestal, chvíli oddechoval, a pak smočil tlamu ještě jednou. „Ne, nejsem nijak zvlášť unavený, jen jsem měl žízeň,“ zamumlal, když otočil hlavu k Laurencovi: vzdor svým statečným řečem se třásl po celém těle. Zamrkal, aby se zbavil nepřítomného pohledu, a zeptal se: „Nemám tě na chviličku postavit na zem?“

„Ne, tady mi nic neschází,“ odpověděl Laurence; měl s sebou plochou láhev s grogem a v kapse hrst sucharů, kterých se ještě ani nedotkl. Neměl na nic chuť, žaludek se mu svíral. „Máš skvělý mezičas, můj milý.“

„Já vím,“ přitakal Temeraire samolibě. „Letět tak rychle za hezkého počasí, jen ve dvou, je příjemnější než cokoli jiného; měl bych z toho velkou radost, můj milý Laurenci, kdybych,“ dodal a smutně se ohlédl, „neměl strach, že jsi nešťastny.“

Laurence by ho rád uklidnil, ale nemohl. V noci přelétali nad Nottinghamshirem; možná letěli nad jeho rodištěm, nad domem jeho otce. Podrbal Temeraira na šupinaté si ji a pošeptal mu: „Měli bychom letět dál; ve dne jsme na zemi nápadnější.“

Temeraire na to nic neřekl, jen svěsil hlavu a znovu vzlétl.

*

K Loch Lagganu dorazili po dalších sedmi hodinách letu, v čase večeře; Temeraire se bez jediného slova spustil střemhlav rovnou ke krmištím, a aniž čekal na honáky, sebral přímo z ohrady dvě překvapené krávy: tak rychle, že ani nestihly zabučet. Přistál s nimi na skalní plošině s výhledem na cvičiště a začal se jimi ládovat: ještě ani nespolykal jednu, a už si cpal do chřtánu druhou. Pak si úlevně oddechl, vydatně říhl, labužnicky si olízal drápy, a provinile sebou škubl: po celou tu dobu je někdo pozoroval.

Ve slabém světle zapadajícího slunce ležel na plošině, s očima zpola zavřenýma, Celeritas. Vypadal starší než v době, kdy byl jejich cvičitelem: zdálo se to tak dávno, a přitom to nebyly ani tři roky. Nefritově zelené skvrny na jeho křídlech byly vybledlé jako sepraná látka a jeho žluť měla tmavší, bronzový odstín. Trochu chraplavě si odkašlal.

„Vidím, žes ještě povyrostl.“

„Ano, jsem už stejně dlouhý jako Maximus,“ řekl Temeraire, „nebo jen o maličko kratší; a taky jsem nebešťan,“ nafoukl se: kvůli minulé hrozbě invaze opustili Loch Laggan předčasně, v roce čtyři, a tehdy ještě neznali Temerairovu skutečnou rasu ani nevěděli o jeho podivuhodné schopnosti božského větru; považovali jej za císařského obra, plemeno rovněž neobyčejně cenné, ačkoli ne tak výjimečně vzácné.

„Slyšel jsem,“ opáčil Celeritas. „Co potřebujete?“

„No,“ zarazil se Temeraire. „Tedy -“

Laurence sešplhal na zem a předstoupil před Celeritase.

„Promiňte, pane; letíme z Londýna pro část hub. Mohu se zeptat, kde je uchováváte?“ Předem se shodli na tom, že drzý čelní útok slibuje největší šanci na úspěch; přesto se nyní zdálo, že Temeraire trochu ztrácí odvahu.

Celeritas si odfrkl: „Sedí na nich jako na vejcích; dole, v lázních. Kapitána Wexlera najdeš nejspíš v jídelně; základně teď velí on,“ a obrátil se tázavě na Temeraira, který se stále více hrbil. Laurence ho nerad nechával samotného, napospas přátelské zvědavosti starého mistra, ale času nebylo nazbyt: Celeritas se brzy začne zajímat, proč s sebou nemají posádku, a jejich nekalé úmysly by dlouho neutajil ani ten nejotrlejší lhář.

Byl to zvláštní pocit, znovu kráčet známými chodbami a slyšet zpoza rohů radostný šum společné jídelny jako tlumený hukot vzdáleného vodopádu; ten zvuk zněl lákavě, ale Laurence sem už nepatřil: cítil se vypovězený. Na chodbách nebyli žádní sloužící - patrně měli plné ruce práce s roznášením večeře - kromě jednoho drobného mladíka se štosem čistých servítků, který kolem Laurence proběhl, aniž mu věnoval bližší pohled.

Za kapitánem Wexlerem Laurence nešel: bez písemného rozkazu nebo nějakého věrohodného vysvětlení by u něj sotva pochodil. Raději zamířil rovnou k úzkému, vlhkému

schodišti vedoucímu dolů do lázní. V převlékárně se honem vyzul, svlékl kabát a hodil ho na polici vedle odepnuté šavle, košili a kalhoty si nechal, popadl velkou osušku a vstoupil do rozlehlé, kachli obložené parní lázně. V mléčné mlze matně rozeznal několik netečných, podřimujících postav, s tvářemi zastřenými párou, a s odhodláním kolem nich prošel. Nikdo na něj nepromluvil, dokud se nepřiblížil ke dveřím na druhé straně komory, kde si jeden z ležících mužů zvedl ručník z obličeje. Laurence ho neznal: byl to zřejmě nějaký starší poručík, s hustým knírem, z jehož konců odkapávala voda. „Prosím vás,“ řekl.

„Ano?“ řekl Laurence strnule.

„Jestli jdete dál, buďte tak hodný a rychle za sebou zavřete,“ poprosil a znovu si zakryl obličej.

Laurence nerozuměl, dokud neotevřel dveře koupelí, odkud se proti němu vyvalil houbový zápach smísený s pronikavým pachem dračího trusu. Rychle za sebou zabouchl, zacpal si rukou nos a dál dýchal jen ústy. Místnost byla téměř opuštěná; dračí vejce se vlhce leskla, bezpečně uložená ve výklencích oddělených od zbytku místnosti kroucenou mříží, a pod výklenky stály na podlaze díže naplněné úrodnou černou prstí smíchanou s červenohnědým dračím hnojem, v nichž rašily houby jako kulaté knoflíky.

Stráž nad nimi drželi dva mariňáci, nepochybně nižších hodností: celí nešťastní a z pronikavého horka bezmála tak rudí jako jejich kabáty; ty navíc pouštěly barvu, která se

vojákům vskakovala do kalhot. K Laurencovi vzhlédli v naději, že jim přináší alespoň rozptýlení, když už nic jiného. Kývnutím je pozdravil a vysypal ze sebe: „Letím až z Doveru, pro další houby; máte mi vydat jeden z těch škopků.“

Zatvářili se pochybovačně a chvíli váhali, než se starší odvážil namítnout: „Pane, to můžeme jen se svolením velitele, na jeho osobní příkaz.“

„V tom případě omluvte mou neznalost. V mých rozkazech nic takového nebylo,“ řekl Laurence. „Byl byste tak laskav a došel za velitelem, aby ten rozkaz potvrdil? Já počkám tady,“ pokynul mladšímu z vojáků, který se nenechal dvakrát pobízet a uposlechl, ke špatně skrývané závisti toho staršího: tomu však na řetízku u pasu visel klíč, takže nesměl opustit stanoviště.

Laurence čekal - jako když kapitán čeká, až se loď pomalu otočí po větru, aby mohl zahájit boční palbu na nepřátelský stěžeň -, až se železné dveře zabouchnou, a když zaduněly jako zvon, zasadil mariňákovi, hledícímu mrzutě za svým kolegou, prudkou ránu těsně pod ucho.

Muž klesl na jedno koleno a vzhlédl k Laurencovi s ústy otevřenými údivem. Ten jej udeřil znovu, tak tvrdě, až si odřel kotníky prstů a na mužově bradě a líci zanechal krvavé šmouhy. Voják padl na zem a zůstal nehybně ležet.

Laurence se ujistil, že dýchá, a musel překonat třas v rukou, než mu mohl odepnout klíč.

Díže tu byly různých velikostí, většinou příliš objemné a těžké, vyrobené z půlek dřevěných sudů naplněných hlínou; Laurence popadl nejmenší z nich - poté, co ji přikryl osuškou, která se mezitím zahřála a nasákla vzdušnou vlhkostí. Z místnosti odešel protějšími dveřmi, rychle proběhl zbytek okruhu a vrátil se do převlékáren, dosud prázdných, ale čas oběda už jistě pokročil, a letci mohli vstávat od stolu, kdy se jim zachtělo. V příštím okamžiku mu mohli zastoupit cestu; zvlášť pokud byl ten mladší mariňák svědomitý, nikde se nezdržoval a šel rovnou za velitelem. Laurence v mokrém prádle naskočil do bot, hodil přes sebe kabát, dížku si posadil na rameno a začal stoupat do schodů. Jednou rukou objímal díži a druhou se přidržoval zábradlí: jen žádnou zbrklost; když už došel tak daleko, nesměl selhat. Vyšel do chodby, kde nejprve zaskočil za roh, aby si v rychlosti urovnal oděv v naději, že upravenější nebude tak nápadný, aby upoutal pozornost i přes svůj podivný náklad. Pach hub, který lněná osuška nemohla zadržet, se naštěstí spíše linul za ním, než že by jej předcházel.

Hluk jídelny skutečně zeslábl. Laurence slyšel hlasy blížící se chodbou, a vzápětí minul dva sluhy nesoucí stohy špinavých talířů. V příčné chodbě, do níž za chůze nahlédl, viděl proběhnout z jedněch dveří do druhých dva mladé křídlaře výskající radostí jako malí kluci; a hned nato uslyšel

další běžící nohy v těžkých botách, a další pokřik: tyhle však zněly docela jinak.

Všechnu opatrnost hodil za hlavu a dal se s díží do těžkopádného běhu. Když s ní vyběhl na plošinu, Celeritas na něj upřel temně zelené oči plné údivu a zmatku.

Temeraire vychrlil: „Prosím, odpusť, to celé byla lež, neseme to do Francie, aby tam draci úplně nevymřeli, a vyřiď jim, že to Laurence nedělá vůbec rád, ale že jsem ho k tomu přinutil,“ jednou větou a na jeden výdech, načež popadl Laurence i s díží do drápů a skokem se vznesl.

Pár vteřin po jejich bleskovém odletu se na římsu vyřítilo pět mužů. Zvony zběsile řinčely, a než si Temeraire stihl posadit Laurence za krk, byla zapálena signální hranice a z hradu se jako dým začali valit draci.

„Jsi dobře připoutaný?“ zeptal se Temeraire.

„Leť dál!“ křikl Laurence místo odpovědi a přehodil řemínky úvazu přes díži, aby připoutal nejprve ji; Temeraire se škubnutím napřímil a letěl, letěl dál, s pronásledovateli v patách. Žádného z těch draků Temeraire neznal: na čele se držel štíhlý kosokřídlatec, jehož náskok dohánělo několik winchesterů: ale ti mohli Temerairovi škodit nanejvýš tím, že by mírně narušovali a brzdili jeho let. „Laurenci, musím letět výš,“ řekl Temeraire. „Není ti zima?“

Byl mokrý jako myš a už po chvilce letu promrzlý až na kost i ve svitu slunce. „Ne,“ odpověděl a přitáhl si kabát.

Vrcholky hor byly v obležení mraků, a když se do té vrstvy

Temeraire zapíchl, na jeho lesklých šupinách, stejně jako na přezkách a navoskovaných a naolejovaných řemenech, se začaly srážet velké kapky. Dračí stíhači se za nimi dorozumívali voláním a křikem; hnali se za nimi jako stíny ztracené v mlze a jejich hlasy se nepravidelně střídaly, s tlumenou ozvěnou, takže to vypadlo, jako by Temeraire stoupal

naslepo

tou

zvláštní

beztvarou

krajinou

pronásledovaný smečkou duchů.

Z mraků vylétl přímo proti horskému štítu, oslnivě bílému na modrém pozadí nebe, a těsně před ním zařval: jako by udeřil beranidlem do ztvrdlého ledu a sněhu.

Laurence se křečovitě držel postroje a neovladatelně se třásl, zatímco Temeraire šplhal téměř kolmo vzhůru podél skalní stěny, a jeho pronásledovatelé, sotva vylétli z mraků, museli uhýbat před lavinou, která se proti nim řítila s nezadržitelným rachotem jako týdenní sněhová bouře zhuštěná do několika vteřin: winchesterové polekaně zaječeli a rozprchli se před ní jako hejno vrabčáků.

„Na jih, přímo na jih,“ volal Laurence ukazuje Temerairovi směr, jen co se přehoupli přes vrchol a setřásli zpožděné pronásledovatele. Ale to už viděl, jak se podél pobřeží rozhořívají další hranice. Ohně určené původně k tomu, aby signalizovaly invazi, nesly teď varování v opačném směru a s viditelným náskokem. Všechny základny, všichni draci budou brzy v pohotovosti a připravení je zastavit. Nemohli letět v kurzu, který by je

zavedl nad některou ze základen, jejíž draci by jim mohli odříznout cestu a spolu s těmi ze severu je sevřít do kleští; jejich jedinou nadějí na útěk bylo řidčeji střežené pobřeží Severního moře, v bezpečné vzdálenosti od Edinburghu, ale ne příliš na sever, aby odtamtud unavený Temeraire zvládl doletět přes La Manche do Evropy.

Schylovalo se k večeru; ještě tři hodiny a noc je bezpečně skryje. Tři hodiny. Laurence si otřel obličej do rukávu a schoulil se k Temerairově šíji.

*

Vyčerpaný Temeraire slétl na zem až za tmy, o šest hodin později. Jeho tempo postupně polevovalo, rozvážný, rytmický tlukot křídel zpomaloval jako hodiny s unaveným perem, ale až ve chvíli, kdy pod sebou viděli jen tmu bez jediného mihotavého světýlka, jediného ohně rozdělaného pastevci, jediné pochodně, mu Laurence mohl říct: „Dolů, můj milý. Musíš si odpočinout.“

Odhadoval, že jsou ještě ve Skotsku, nebo možná v Northumberlandu; jistý si tím ale nebyl. Přistáli jižně od Edinburghu a Glasgowa, v bezpečné vzdálenosti od obou měst, v jakémsi nehlubokém údolí; kdesi nablízku klokotala voda, ale na to, aby ji hledali, byli příliš unavení. Laurence v záchvatu vyhladovělosti snědl všechny své suchary a dopil

grog, schoulený v ohbí dračího krku volně nataženého před obrovským trupem s bezvládně svěšenými, zplihlými křídly: Temeraire usnul tam, kde přistál.

Laurence se svlékl donaha, mokré šaty rozložil na Temerairově boku, kde mohly usychat o něco rychleji díky přirozeném žáru dračího těla, a sám se na noc zabalil do kabátu. Vítr vanoucí mezi kopci byl přesto tak chladný, že mu z něj naskakovala husí kůže. V dračím břichu to temně a hlasitě zakručelo a Temeraire se zavrtěl. Z dálky k nim dolehl poplašený šelest a dusot vyděšených kopýtek; draka ale neprobudil.

Když Laurence ráno procitl, Temeraire už si s tlamou od krve pochutnával na srnci a dalšího měl položeného před sebou; když spolykal prvního, vrhl na Laurence ustaraný pohled. „To maso je dobré i syrové, mohl bych ti ho natrhat nadrobno; nebo si ho ukrajuj šavli,“ navrhoval.

„Ne, jen to všechno sněz. Já se nenadřu tolik jako ty: na oběd si můžu ještě chvíli počkat,“ řekl Laurence, vstal a šel si umýt obličej v potůčku, který zurčel sotva deset kroků od míst, kam včera padli vyčerpáním, a znovu si oblékl šaty.

Temeraire se je pokusil svými drápy rozložit na sluncem vyhřáté skále: nebyly už tolik vlhké, zato byly trochu potrhané. Pod dlouhým kabátem naštěstí nebyly díry moc vidět.

Když Temeraire dosnídal, Laurence mu načrtl tvar britského a evropského pobřeží Severního moře. „Dál na jih

než k Yorku letět nemůžeme,“ řekl. „Mimo hory je krajina příliš obydlená; ve dne by nás okamžitě zpozorovali, možná i v noci. Musíme do hor na pobřeží poblíž Scarborough, tam přečkáme noc, a ráno doletíme přes moře do Holandska: tamní venkov není tak hustě osídlený, abychom se museli obávat okamžitého střetu. Podél pobřeží pak poletíme do Francie, a budeme se modlit, aby nás nesestřelili dřív, než jim stihneme cokoli říct.“

*

Nakonec uvázal na klacek místo bílé vlajky svou potrhanou košili, a když přilétali nad Dunkirk, začal s ní zuřivě mávat. Na palubách francouzských lodí kotvících v přístavu přesto vypukl při pohledu na blížícího se nebešťana zběsilý poplach, důkaz toho, že Temerairova sláva dosáhla díky potopení Valérie až sem, a mnoho děl se po něm marně snažilo pálit, přestože byl vysoko nad hranicí jejich dostřelu.

Brzy se odhodlaně přihnalo hejno francouzských draků; někteří už pokašlávali, a žádný z nich neměl chuť vyjednávat, dokud je Temeraire nezarazil tím, že jim nejprve předvedl ukázku svého božského větru a pak zahřímal: „ rret! Je ne vous ai pas attaqué; il faut que vous

m’écouter: nous sommes venus pour vous apporter du médicament. “

Zatímco první hejno draků kroužilo kolem a zvažovalo situaci, přilétl s bojovným pokřikem další houf přímo ze základny. Mezi oběma skupinami zavládl ještě větší zmatek, a kapitáni na sebe dlouho volali hlásnými trubkami, než byly konečně vyslány příslušné signály a Temerairovi s Laurencem byla přidělena čestná stráž čítající dvakrát šest draků po stranách a několik dalších vpředu. Když přistáli na rozlehlé a pohodlné louce, draci ještě dlouho poté, co z nich slezli jejich kapitáni, neklidně přelétávali a popocházeli sem a tam, víc ostražitě než bázlivě, a nervózně si mezi sebou mumlali.

Laurence odepnul nejprve díži a pak sám sebe: vojáci se už mačkali po stranách postroje a mířili na něj pistolemi ještě dříve, než se začal zvedat. „Vzdejte se,“ vyzval jej mladý poručík s přimhouřenýma očima a silným přízvukem.

„Už se stalo,“ opáčil Laurence unaveně a podal mu dřevěnou díži. Mladík na ni překvapeně zamžoural a ucukl před jejím zápachem. „To je lék na ten kašel,“ vysvětlil Laurence, „ la grippe, des dragonnes, “ a ukázal na jednoho kašlajícího draka.

Přijali od něj díži s hlubokou nedůvěrou, ale mezi sebou si ji předávali ne-li jako poklad, pak alespoň s jistou opatrností. Každopádně mu brzy sešla z očí i z mysli; zaplavovala ho obrovská, umrtvující únava, a když slézal

z postroje, počínal si ještě neobratněji než obvykle, až nakonec uklouzl a posledních pět stop letěl vzduchem.

„Laurenci,“ vyhrkl Temeraire a sklonil se k němu; další francouzský důstojník přiskočil, popadl Laurence za paži, zvedl jej na nohy a přiložil mu k hrdlu hlaveň pistole, studenou a škrábající zrníčky střelného prachu.

„To nic,“ řekl Laurence a ze všech sil přemohl kýchnutí, aby drknutím nespustil kohoutek. „Nic mi není, Temeraire, nemusíš mít -“

To bylo všechno, co stihl říct; les rukou se po něm vztáhl a kruh důstojníků se kolem něj utáhl jako smyčka. Když zajatce napůl odnášeli po louce k napjatě čekajícím francouzským drakům, Temeraire za jejich zády tiše vykřikl na protest.

Kapitola 17

Noc strávil Laurence na základně, v nepohodlné cele v základech budovy velitelství: byla vlhká, dusná, nevětraná, z úzkého zamřížovaného okénka u stropu bylo vidět jen holé cvičiště a dovnitř jim pronikal nanejvýš prach. K jídlu mu dali misku vodové ovesné kaše a místo postele hodili na zem trochu slámy; a přestože měl po kapsách nějaké peníze, jeho věznitelům zcela chyběla ona pro dozorce typická ziskuchtivost, takže si ani nemohl připlatit za větší pohodlí.

Neokradli ho, a jeho prosby ignorovali. Pohlíželi na něj s chladným pohrdáním a občas před ním utrousili cosi hovorového v domnění, že jim rozumí lépe, než mu umožňovala

jeho

omezená

znalost

francouzštiny.

Předpokládal, že už si mezi sebou všechno řekli: o povaze nemoci, o její nakažlivosti; a na jejich místě by sám k sobě nebyl shovívavější. Stráže se rekrutovaly výhradně ze starších letců a bývalých členů pozemních posádek s dřevěnými nohami či amputovanými pažemi: bylo to teplé místečko, podobně jako post kuchaře na lodi, ačkoli Laurence dosud nepotkal lodního kuchaře, který by za misku své šlichty nepřijal úplatek i od samotného ďábla.

Přesto se tím necítil osobně dotčený; pro takový pocit nezbývalo v jeho duši místo. Zanechal marných pokusů, omotal se kabátem, padl na špinavý slamník a spal, dlouho a beze snů. Když jej ráno probudily hlasy dozorců a řinčení misek s kaší, ani se neobtěžoval vstát a nasnídat se, jen zíral na podlahu, kam dopadal čtverec slunečního svitu úhledně rozdělený stínem mříže, a po chvilce znovu zavřel oči.

Odpoledne jím museli hrubě cloumat, než se probral a mohl být odveden do jiné místnosti, kde za stolem otočeným nadél seděla hrstka zamračených vyšších důstojníků.

Vyptávali se ho velmi přísně na povahu hub i nemoci a na pohnutky, které ho vedly k tomu, že jim přinesl lék, je-li to skutečně lék. Nutili ho opakovat to, co již řekl, a kdykoli byla jeho lámaná francouzština příliš pomalá, napomínali ho, ať mluví rychleji; a když se jim snažil vyhovět a přeřekl se, chytali se jeho chyb a donekonečna je přetřásali.

Jako oběti špinavé hry Britů měli nepochybně právo podezírat ho z toho, že je nástrojem nějaké další úskočné lsti, a ne člověkem, který se je před ní snaží ochránit; přesto bylo těžké nenechat se zlomit, a když mu začali klást dotazy na rozmístění lodí v průlivu, na sílu doverské základny, v prvním okamžiku jim málem odpověděl, z čiré únavy a ze zvyku odpovídat; naštěstí se včas zarazil.

„Víte, že bychom vás mohli nechat pověsit jako špeha,“

pronesl jeden důstojník chladně, když Laurence kategoricky odmítl cokoli vyzradit. „Přilétl jste bez uniformy -“

„Jestli vám vadí, že jsem si z košile udělal bílou vlajku, mohli byste být alespoň tak uznalí a obstarat mi novou,“

opáčil Laurence, a s trochou černého humoru uvažoval, jestli ho za tu drzost nenechají zbičovat. „A pokud jde o mne, budu raději viset jako britský špeh, než abych se stal Francouzem.“

Když ho odvedli zpátky do cely, nepřítomně zhltal studenou kaši, která tam na něj čekala, pak přistoupil k oknu a díval se ven, kde nebylo nic k vidění. Strach neměl, byl jen unavený.

Výslechy trvaly celý týden, ale jak pokračovaly experimenty s houbou, podezíravost vyšetřovatelů se postupně měnila v ostražitou a poněkud užaslou vděčnost.

Třebaže se již přesvědčili, že lék je stejně skutečný jako nemoc, Laurencovy motivy stále nemohli pochopit; vyptávali se ho na ně všemožnými způsoby, a když jim opakoval, že přiletěl jen proto, aby přinesl lék, který zachrání život drakům, říkali: „Ano, ale proč? “

Lépe jim odpovědět neuměl, a tak se spokojili s myšlenkou, že je donkichot, což nemohl popřít; i jeho věznitelé se časem obměkčili a dovolili mu kupovat si chléb a občas i vařenou slepici. Koncem týdne mu nasadili na nohy okovy a odvedli ho ven za Temerairem; k tomu se na základně chovali s úctou, a stráž nad ním držel jen jeden nešťastný petit chevalier, skoro tak velký jako on, kterému trvale kapalo z nosu. Jedna malá díže pochopitelně nemohla

stačit k vyléčení všech nakažených, a přestože byla podle všeho s úspěchem svěřena do péče několika zkušených bretaňských pěstitelů hub, Laurence věděl, že mnoho nemocných draků bude muset ještě celé měsíce trpět, než bude dost léku pro všechny. Pokud šlo o další šíření nemoci, mohl jen doufat, že poté, co se houba ujme v Anglii a ve Francii, svár mezi oběma mocnostmi ji rozšíří i mezi jejich spojence, a díky lidské i dračí chamtivosti se při tak velkém počtu vlastníků nakonec roznese do celého světa.

„Daří se mi skvěle,“ řekl Temeraire. „Chutná mi jejich hovězí, a oni jsou tak hodní, že mi je i vaří. Zdejším drakům vařené maso chutná; a tady Validia,“ kývl na petit chevaliera, který na znamení souhlasu kýchl, „napadlo, že by nám je mohli uvařit ve víně. Nikdy jsem nechápal, co je na něm tak dobrého, že ho tak často piješ, ale teď už to vím; chutná báječně.“

Laurence si představil, kolik lahví, patrně nějakého horšího ročníku, muselo padnout na ukojení hladu dvou tak obrovských draků, a mohl jen doufat, že se v jejich hlavách dosud nezrodil nápad pít alkohol neoslabený varem. „To jsem rád, že se tu o tebe tak dobře starají,“ řekl. Na své vlastní ubytování si nestěžoval.

„To ano, a navíc,“ dodal Temeraire samolibě, „by chtěli, abych jim oplodnil pět vajec, všechna s velikánskými dračicemi, jednou dokonce ohňometnou; ale já jim řekl, že nemůžu,“ uzavřel s lítostí, „protože by ta vejce samozřejmě

naučili francouzsky a nutili by je přepadat naše přátele v Anglii. Divili se, že mi to může vadit.“

Laurencovi to připomnělo jeho vlastní výslechy: oč drtivěji na něj doléhalo vědomí, že by mohl být kvůli svému činu považován za ochotného přeběhlíka, tím větší bylo překvapení všech, že stále odmítá zradit. Byl upřímně rád, že je tu Temeraire spokojený; ale do své cely se vrátil skleslejší, s vědomím, že jeho drak by byl stejně šťastný tady jako v Anglii, ne-li šťastnější.

*

„Byl bych vděčný za novou košili a kalhoty,“ odpověděl Laurence, „pokud to unese má peněženka. Nic jiného mi tu neschází.“

„Dovolte, prosím, abych vám oděv obstaral sám,“ řekl De Guignes, „a hned vám zjednáme lepší ubytování. Stydím se,“ dodal a vrhl tak přísný pohled ke dveřím, až dozorci, kteří je poslouchali a sledovali okénkem, polekaně couvli, „že se vám dostalo tak nedůstojného přijetí, monsieur.“

Laurence sklopil hlavu. „Jste velice laskav, pane. Na zdejší zacházení si nemám důvod stěžovat, a chápu, jaká je pro mě čest, že jste za mnou přijel osobně až sem.“

Naposledy se setkali za úplně jiných okolností, na banketu v Číně, kde byl De Guignes hlavou Napoleonova

diplomatického sboru a Laurence králova. Přestože v politice byli soky, nemohl si jej Laurence neoblíbit; a aniž to věděl, sám si předloni získal jeho přízeň tím, že pomohl zachránit život jeho synovci, zajatému po neúspěšném výsadku na Temeraira. Na osobní úrovni se tedy setkávali jako přátelé.

Přesto bylo od De Guignese projevem velké laskavosti, že vážil cestu až sem; Laurence věděl, že nemá dost vysokou hodnost na to, aby měl jako vězeň větší význam než jako pojistka Temerairova dobrého chováni, a že De Guignes musí být velmi zaneprázdněný. Jeho čínská mise sice ve svém vytčeném cíli selhala, De Guignes však přesto dosáhl jednoho významného úspěchu: získal pro Napoleonovu věc Lien a přivezl ji s sebou do Francie.

Obdržel za to nějakou vyšší hodnost v diplomatických službách, vzpomínal si mlhavě Laurence; když mu o tom říkali, zajímalo ho víc jméno než funkce. Dnešní De Guignes každopádně jevil všechny známky bohatství a vysokého postavení: měl překrásné prsteny a elegantní kabát ze lnu a hedvábí.

„Chabá náhrada za to, co jste již vytrpěl,“ odvětil, „a nejsem tu jen za svou vlastní osobu, ale i proto, abych vás jménem Jeho Veličenstva ujistil, že brzy pocítíte vděčnost Francie, již si vrchovatě zasloužíte.“

Laurence nic neříkal; raději by zůstal v cele, o hladu, svlečený donaha a vsazený do želez, než aby byl za svůj čin

odměňován. Jazyk mu ale svazoval strach o Temerairův život: ve Francii byla nejméně jedna duše, která se jim necítila ani trochu zavázaná a měla všechny důvody je nenávidět a nepřát jim nic dobrého: Lien, o níž se proslýchalo, že je Napoleonovou důvěrnicí, a která by ráda viděla Temeraira trpět mukami pekelnými. Laurence proto nemínil pohrdat ochranou, kterou jim mohl zajistit císařův vděk.

Alespoň zde se jeho vliv projevil okamžitě: sotva De Guignes odešel, Laurence byl přestěhován do hezkého pokoje o poschodí výše, zařízeného prostě, ale s patrným citem pro pohodlí, a s pěkným výhledem na přístav šumící plachtami. Ráno se v pokoji objevily kalhoty a košile, z velice kvalitní vlny a lnu, šité hedvábnou nití, a s nimi i čisté punčochy a prádlo; odpoledne dorazil znamenitý kabát namísto jeho potrhaného a flekatého, střižený z černé kůže, tak dlouhý, že přesahoval horní okraj jeho holínek, a s knoflíky z tak ryzího zlata, že už je někdo stihl nepatrně zkřivit.

Temeraire se jeho výslednému vzhledu upřímně obdivoval, když se dopoledne znovu setkali, aby mohli být přestěhováni do Paříže; proti přesunu neměl námitek, jen trochu reptal, že Laurencovi nedovolí letět na něm. Zle si měřil malou samici pou-de-ciela, která měla Laurence nést, jako by ji podezříval, že mu chce kapitána unést a použít k nějakým hanebným účelům. To opatření by však bylo

moudré, i kdyby nehrozilo, že se Laurence pokusí utéct; Temeraire by s ním totiž nasadil takové tempo, že by mu jeho doprovod nemohl stačit. I tak měli co dělat: Temeraire je pokaždé nechal daleko za zády, než se s leknutím zarazil, vrátil se k pou-de-cielovi a chvíli zase letěl po jeho boku, sděluje Laurencovi své postřehy. Když dorazili na dohled k Seině, byli ostatní draci, z nichž většina již trpěla prvními příznaky nemoci, viditelně unavení.

Laurence byl v Paříži naposledy v roce jedna, za posledního příměří, a z výšky ji neviděl nikdy; ale i s tak omezenou znalostí její topografie si nemohl nevšimnout rozsáhlých změn, jimiž procházela. Samotným středem města, labyrintem starobylých středověkých uliček, byl proražen široký bulvár, dosud jen zpola vydlážděný. Sahal od Tuileries k Bastile, jako prodloužení Champs-Élysées, která v porovnání s ním vypadala jako pohledná maloměstská ulička: nová třída byla možná z poloviny tak široká jako ono velké náměstí před Zakázaným městem v Pekingu, a mnohem delší; ve vzduchu nad ní se třepotala křídla draků skládajících na zem velké stohy dlažebních kostek.

Na Place de l’Étoile vyrůstal vítězný oblouk monumentálních rozměrů, s horní polovinou dosud jen naznačenou dřevěným lešením, a Seina dostávala nová nábřeží; o prozaičtějších úpravách svědčily na mnoha místech hluboké příkopy, na jejichž dně byly budovány

nové odpadní stoky z dlažebních kostek slepovaných maltou. Na periferii města stála za nově vztyčenou zdí celá čtvrť jatek a za ní velké otevřené prostranství, kde se na několika ohních rožnily krávy; drak, který u nich seděl, držel v pařátech rožeň a okusoval pečenou krávu, jako by jedl vařenou kukuřici.

Přímo pod sebou viděli břeh Seiny a na něm zahrady Tuileries, rozšířené téměř o čtvrt míle směrem od řeky, takže obklopily i Place Vendôm; a v nich, čelem k nábřeží a bokem k paláci, vyrůstal velký pavilon z kamene a mramoru: budova ve stylu římských paláců, jen mnohem větší. Na upravené travnaté ploše ve stínu stavby podřimovala stočená Lien, z výšky podobná malé bílé užovce a nepřehlédnutelná mezi ostatními draky sedícími v uctivé vzdálenosti kolem ní. Právě v těch zahradách přistáli: ne u spící Lien, ale na jiném prostranství, s narychlo zbudovaným pavilonem ze dřeva a plachtoviny, postaveným jen pro ně. Jen co Laurence dohlédl na Temerairovo ubytování, vzal jej De Guignes za paži a vedl jej do paláce, s úsměvem a pevným stiskem, v doprovodu stráží třímajících muškety: stále byl ctěným hostem a zajatcem v jedné osobě.

Vyhradili mu pokoj hodný prince; s páskou přes oči by tu mohl bloudit pět minut, aniž by narazil do zdi. Pro Laurence, zvyklého přebývat v mnohem skromnějších prostorách, byla taková rozloha spíše překážkou než

luxusem: vzdálenost mezi noční nádobou a toaletním stolkem ho rozčilovala, postel byla příliš měkká a na tak horké počasí ověšená příliš mnoha závěsy; když stál sám pod vysokým stropem pokrytým malbami, připadal si jako herec ve špatné hře, vystavený cizím pohledům a posměchu.

Z dlouhé chvíle usedl k sekretáři v rohu a odklopil psací desku: spousta papíru, kvalitních per a inkoustu v čerstvě dolitém kalamáři; pomalu položil desku zpátky. Dlužil odpovědi na šest dopisů; odpovědi, které už nikdy nenapíše.

Venku se stmívalo; z oken byl vidět pavilon na břehu řeky, osvětlený mnoha barevnými lucernami. Dělníci už odešli; Lien teď ležela na vrcholu schodiště, s křídly složenými na hřbetě, a pozorovala hru světel na vodě: byla z ní vidět spíš jen silueta než tvar. Když otočila hlavu, Laurence uviděl muže přicházejícího po široké stezce a stoupajícího po schodech k pavilonu: uniformy stráže, kterou nechal stát pod schodištěm, byly ve světle luceren krvavě rudé.

*

Následujícího rána po snídani přišel De Guignes, znovu samá vlídnost a šlechetnost, a v doprovodu nepříliš početné stráže odvedl Laurence za Temerairem. Temeraire byl vzhůru a napůl rozčileně švihal ocasem. „Ona mi poslala

pozvánku,“ zavrčel, jen co se Laurence posadil. „Netuším, co tím může myslet; nepůjdu za ní, nechci s ní mluvit.“

Pozvánka měla podobu svitku popsaného ozdobným kaligrafickým písmem v čínských znacích a převázaného červenozlatou šňůrkou s třapcem; vzkaz nebyl dlouhý a nežádal o nic jiného než o potěšení ze společnosti Lung Tchien-sianga při klidném odpočinku u dobrého čaje za horkého dne v pavilonu Sedmi pilířů. „Na první pohled v tom není nic neupřímného; možná je to nabídka smíru,“

řekl Laurence, třebaže tomu příliš nevěřil.

„Není,“ zabručel Temeraire. „Vím jistě, že když přijdu, čaj bude nechutný, alespoň ten můj, a já ho budu muset vypít, abych nevypadal nezdvořile; nebo bude mít poznámky, které nebudou znít urážlivě, dokud neodejdu a nezamyslím se nad nimi; nebo se tě pokusí nechat zavraždit, zatímco budu u ní: bez stráže se nesmíš hnout ani na krok, a kdyby tě chtěl někdo zabít, musíš volat z plných plic moje jméno,“ dodal. „Klidně bych probořil zeď toho paláce, kdybych musel, abych se k tobě dostal.“ De Guignesovy rysy při té poznámce ztuhly a jeho pohled bezděky sklouzl k vysoké kamenné zdi nad pavilonem, která obepínala celé Tuileries.

„Ze srdce vás ujišťuji,“ řekl, když znovu nabyl sebedůvěru,

„že

nikdo

nemůže

být

vnímavější

k šlechetnosti, kterou jste projevil vůči Francii. Madame Lien byla mezi prvními, kdo dostali vámi doručený lék -“

„Hm,“ zamručel Temeraire zklamaně.

„- a stejně jako celý národ i ona vás vítá s otevřenou náručí,“ uzavřel De Guignes procítěně.

„Nesmysl,“ odsekl Temeraire. „Tomu nevěřím; a stejně ji nemám rád, i kdyby to myslela doopravdy, a nestojím o její pozvánky na čaj; ani o ten její pavilon,“ dodal a závistivě mrskl ocasem.

De

Guignes

si

odkašlal,

zanechal

marného

přesvědčování a místo toho řekl: „Vyřídím jí tedy vaši omluvu; chcete se asi raději připravovat na zítřek, kdy se s vámi má setkat Jeho Veličenstvo, aby vám poděkovalo jménem celého národa. Chce, abyste věděli, jak hluboce jej rmoutí, že se vaše setkání nemůže obejít bez válečných formalit, a že pokud jde o něj, vítá vás jako bratry, ne jako zajatce,“ dodal s pohledem současně taktním i významným, jako by nenápadně naznačoval, že záleží jen na nich, zda zajatci zůstanou.

Celý ten proslov a seriózní vystupování měly v sobě jakousi kramářskou zištnost, kterou však De Guignes, ku cti své lidskosti, tlumil mírně nezúčastněným tónem.

K souhlasu by stačilo jen kývnout. Laurence se raději odvrátil, aby skryl znechucení; Temeraire ale prohlásil: „Jestli ho mrzí, že jsme zajatci, může nás kdykoli propustit, je přece císař. Proti našim přátelům v Anglii bojovat nebudeme, jestli vám jde o tohle.“

De Guignes se usmál, aniž dal najevo pohoršení. „Jeho Veličenstvo by nikoho nenavádělo k nečestnému jednání,“

což bylo chvályhodné tvrzení, jemuž Laurence u Bonaparta věřil stejně málo jako u lordů admirality. De Guignes se elegantně zvedl a řekl: „Nyní mě, prosím, omluvte, volají mě jiné povinnosti: až spolu domluvíte, seržant Lasalle a jeho muži vás doprovodí k večeři ve vašem pokoji, kapitáne,“ načež se strategicky vzdálil, aby nad jeho mlhavými narážkami mohli dumat o samotě.

Chvíli neříkali nic, a Temeraire zarýval drápy do země.

„Asi tu nemůžeme zůstat, že?“ zamumlal napůl zahanbeně.

„Ani kdybychom nebojovali. Prve jsem si říkal, že bychom mohli letět zpátky do Číny, ale to bychom nechali v Evropě všechno při starém. Před Lien bych tě určitě ochránil, a mohl bych třeba pomáhat s výstavbou ulic, nebo psát knihy.

Paříž je moc hezká,“ dodal. „Mohli bychom se tu procházet po zahradách a ulicemi, a potkávat lidi.“

Laurence zíral do dlani, jako by z nich mohl vyčíst odpověď. Nechtěl Temeraira zarmucovat ani zahánět do úzkých, svůj osud však znal již ve chvíli, kdy se rozhodl podniknout tohle dobrodružství. Konečně řekl tiše: „Můj drahý, doufám, že tu zůstaneš a najdeš si zaměstnání, po jakém toužíš; nebo že tě Bonaparte nechá odcestovat do Číny, budeš-li si to přát. Já se ale musím vrátit do Anglie.“

Temeraire se zarazil, pak nejistě namítl: „Ale oni tě pověsí -“

„Ano.“

„To jim nedovolím, nikdy,“ vyhrkl. „Laurenci -“

„Dopustil jsem se zrady,“ připomněl mu Laurence.

„Nepřidám k tomu zločinu ještě zbabělost, ani ti nedovolím, abys mě bránil před jeho důsledky.“ Sklopil oči.

Temeraire mlčel a chvěl se po celém těle, byl na něj žalostný pohled. „Nelituji toho, co jsme udělali,“ řekl.

„Nepropůjčil bych se k tomu, kdybych za to nebyl ochotný položit život; a jako zrádce žít nechci.“

Otřásl se, posadil se na zadní a slepě zíral do zahrad, nehybný jako socha. „A kdybychom tu zůstali,“ pokračoval konečně, „řekli by, že v tom byl osobní zájem - že jsme sem ten lék doručili kvůli odměně, abychom si zajistili pohodlný život, tady nebo v Číně; nebo že jsme zbabělci a mysleli jsme, že válku vyhraje Napoleon, a nechtěli jsme proti němu bojovat. Nikdy nepřiznají, že to byli oni, kdo jednal zbaběle, a my jsme naopak obětovali své pohodlí, abychom napravili to, k čemu nemělo nikdy dojít.“

Laurence své intuitivní rozhodnutí nikdy tak přesně neformuloval; ani nemusel, aby věděl, co má dělat. Osobně jej vůbec nezajímalo, co si o něm bude kdo myslet, a neváhal to říct nahlas. „Jak bude náš čin vykládán, dávno vím, a nepředpokládám, že bychom na tom mohli cokoli změnit; kdyby nám na tom záleželo, neměli jsme sem letět.

Nevracím se, abych učinil politické gesto, ale proto, že

musím; abych si zachoval čest, jestli mi po takovém činu ještě nějaká zbývá.“

„Taková čest mi může být ukradená,“ opáčil Temeraire.

„Mně záleží na životech našich přátel a chci, aby se ti lordové museli stydět za to, co provedli; což asi stejně nebudou, ale jiní lidé možná ano, když jim neposkytneme záminku, aby nás považovali za zrádce.“ Svěsil hlavu.

„Dobrá, odmítneme ho, a když nás nebude chtít pustit, můžeme uprchnout a vrátit se sami.“

„Ne, můj drahý,“ řekl Laurence, „to by nemělo význam.

Mnohem lepší bude, když se vrátíš do Číny. V Anglii tě jen zavřou na chovnou základnu.“

„To tak! Já uteču do Číny, a ty ne, když jsi to udělal jen kvůli mně, a nebýt mě, ani by tě to nenapadlo!“ zvolal Temeraire pohrdlivě. „Ne, jestli tě chtějí poslat na smrt, budou muset popravit i mě; nesu stejný díl viny jako ty, ne-li větší, a nikdy nedovolím, aby tě zabili, dokud budu naživu. A když mě nebudou chtít popravit, lehnu si před parlament a budu tam ležet, dokud si to nerozmyslí.“

*

Vedli je přes zahrady k velkému pavilonu, oba. Laurence kráčel v doprovodu okázalé císařské gardy, která se potila ve vysokých černých čákách a modrých kabátcích. Lien ležela

na břehu řeky a blahosklonně shlížela na obousměrný lodní provoz na Seině. Když přišli, otočila k nim hlavu a zdvořile přikývla; Temeraire strnul a temně, hrdelně zamručel.

Lien nad jeho způsoby nesouhlasně zavrtěla hlavou. „To vrtění hlavy si můžeš odpustit,“ odsekl Temeraire.

„Nehodlám předstírat, že jsme přátelé; nesnáším faleš, abys věděla.“

„Jakápak faleš, když víš, že nejsme přátelé, tak jako to vím já a všichni naši blízcí známí?“ namítla Lien. „Z těch, kdo měli právo to vědět, jsme nemohli oklamat (nikoho jiného než ty, kteří by to raději nevěděli; svým nezdvořilým chováním jsi to však prozradil i jim, a uvedl je tím v rozpaky.“

Temeraire zanechal reptání a přisedl si tak těsně, jak jen mohl, k nervózním strážím, aby byl co nejblíže Laurencovi a mohl jej chránit. Postavili před ně mísu čaje, k níž Temeraire nedůvěřivě přičichl a nechal ji nedotčenou, a sklenici vychlazeného šampaňského, jíž Laurence nepohrdl.

Velké mramorové nádvoří bylo pohodlné, od řeky a od zeleně parku sem vanul chladivý větřík a kdesi, kam neviděli, zurčela po kamenech voda; den byl přesto horký, přestože ještě zdaleka nebylo poledne.

Vojáci se vypjali do pozoru: po dlážděném chodníku přicházel Bonaparte s vlečkou stráží a písařů, z nichž jeden i za chůze horečně zapisoval diktovaný dopis. Bonaparte vyšel do schodů, nadiktoval závěrečný pozdrav, pak se

otočil a prošel přímo skrz dvojstup stráží, které před ním chvatně uhýbaly. Popadl Laurence za ramena a políbil jej na obě tváře.

„Vaše Veličenstvo,“ hlesl Laurence. Císaře měl dosud možnost vidět jen jednou, krátce a nepozorovaně, na kopci nad Jenou, odkud Bonaparte shlížel na bitevní pole; a už tehdy na něj zapůsobila téměř krutá nedočkavost jeho výrazu, zrak napřený do dáli jako oči jestřába připraveného k útoku. Nyní nebyl jeho pohled o nic méně soustředěný, jen možná o něco mírnější; císař vypadal podsaditější a jeho obličej trochu kulatější než tehdy u Jeny.

„Pojďme se spolu projít,“ řekl Bonaparte a odtáhl Laurence za paži k řece, kde ho v rozporu se svými slovy nechal stát a začal před ním rázovat ze strany na stranu, přičemž neúnavně gestikuloval. „Co říkáte mé přestavbě Paříže?“ zeptal se a mávl rukou k hejnu draků pracujících na stavbě nové silnice. „Jen málo lidí mělo možnost vidět mé plány ze vzduchu jako vy.“

„Pozoruhodné dílo, Vaše Veličenstvo,“ přiznal Laurence nerad; dílo, jakého je schopna jen tyranie, pomyslel si nevesele, a pro Napoleona typické tím, jak bezohledně si razí cestu napříč tradicí. Byl by raději, kdyby mu připadalo ošklivé a nepromyšlené. „Městu vtiskne zcela nový charakter.“

Bonaparte přikývl, spokojený s takovou odpovědí, a pokračoval: „To, čeho chci dosáhnout, je ovšem jen

zrcadlem nastaveným vzestupu národního charakteru.

Nedovolím, aby se lidé báli draků: pokud je za tím zbabělost, pak je to nečestné; pokud pověrčivost, ubohé; a neexistuje pro to jediný racionální důvod. Je to jen zvyk, který může a musí být vymýcen. Proč by měla Paříž zaostávat za Pekingem? Udělám z ní nejkrásnější město světa, jak pro lidi, tak pro draky.“

„To je ušlechtilý cíl,“ pronesl Laurence zachmuřeně.

„Ale vy s ním nesouhlasíte,“ udeřil na něj Bonaparte; Laurence před tím náhlým, takřka hmatatelným výpadem ucukl. „A nezůstanete tu, abyste byl svědkem jeho dokončení, přestože i vám byl již podán důkaz toho, k jaké perfidnosti, k jak nečestným praktikám je ochotná se snížit vláda oligarchů. Jinak to ani být nemůže,“ dodal, a bylo to spíše tvrzení než argument, „když se hybnou silou státu stanou peníze. Základem státnosti musí být nějaká mravní síla, nějaká ambice, jejímž cílem není pouze majetek a bezpečí.“

Laurence neměl valné mínění o způsobu, jímž Bonaparte sytil svůj neukojitelný hlad po moci a slávě i za cenu ztrát na lidských životech a svobodách; ale přít se s ním nehodlal.

Bylo by věru nesnadné, myslel si, vznášet argumenty proti monologu, v němž se císař neostýchal pokračovat i přes absenci jakékoli odezvy, natož námitek; vykládal zeširoka o filosofii a ekonomice, o nanicovaté hlouposti vládních úředníků,

o

rozdílech

-

podrobně

rozebraných

z filosofického hlediska, jež dalece přesahovalo meze Laurencova chápání - mezi despocií Bourbonů a jeho vlastní svrchovanou nadvládou: oni byli tyrani, paraziti, držící se u moci jen díky pověrčivosti lidu a pro svůj vlastni užitek, bez jakýchkoli zásluh; on je obráncem republiky a služebníkem národa.

Laurence jen trpně čekal, jako malá skála vprostřed rozbouřené řeky, než se bouře přežene, a pak řekl: „Vaše Veličenstvo, já jsem voják, ne státník, a mou největší filosofií je láska k vlasti. Přiletěl jsem, protože to bylo mou křesťanskou a lidskou povinností; nyní je mou povinností se vrátit.“

Bonaparte ho sjel zamračeným, znechuceným pohledem, očima rozezleného despoty; hned se ale ovládl, přistoupil blíže, uchopil Laurence za paži a začal mu domlouvat: „Špatně chápete své povinnosti. Zahazujete svůj život. Aťsi!

můžete říct, váš život ale nepatří jen vám. Máte mladého draka, který je oddaný vašim zájmům a vkládá do vás všechnu svou lásku a důvěru. Čeho všeho by mohl člověk dosáhnout s takovým přítelem, s takovým rádcem, nezatíženým závistí nebo zištností. Učinil vás tím, kým jste.

Pomyslete, kde byste byl bez toho zásahu štěstěny, který vám jej svěřil do péče?“

Patrně na moři, nebo doma: možná na nějakém malém panském sídle v Anglii, ženatý, dnes již otec svého prvního potomka; Edith Woolveyová, rozená Galmanová, porodila

před čtyřmi měsíci své první dítě. Na seznamu hodností by stoupal pomalu, ale jistě vzhůru k těm vlajkovým; právě teď by možná proháněl svou řadovou loď sem a tam naproti Brestu nebo Calais při nudných, ale nezbytných hlídkách.

Vedl by blahobytný a spořádaný život, a přestože by neměl velkou šanci se proslavit, k vlastizradě by měl stejně daleko jako na Měsíc; nic jiného nikdy nežádal ani nečekal.

Ta představa byla dnes až závratně vzdálená, mýtická, prozářená útěšnou, bláhovou nevinností. Mohl se pro ni rmoutit - rmoutil se pro ni -, v zahradách toho panského sídla však nebylo místo pro draka podřimujícího na slunci.

Bonaparte řekl: „Netrpíte chorobnou ctižádostí - tím lépe. Dovolte mi, abych vám udělil čestnou penzi. Nebudu urážet váš smysl pro čest nabídkou velkého jmění, dám vám jen tolik, abyste uživil jeho a sebe. Domek na vsi, stádo dobytka. Nikdo po vás nebude chtít víc, než co budete ochoten dát.“ Bonapartův stisk zesílil právě ve chvíli, kdy se Laurence chtěl odtáhnout. „Bude snad vaše svědomí čistší, když jej uvrhnete do zajetí? Do dlouhého zajetí,“ zdůraznil.

„O vaší popravě mu neřeknou.“

Laurence sebou trhl; Bonaparte to ucítil v prstech a pokračoval v přemlouvání, jako by rozšiřoval průlom v řadách Laurencových vojsk: „Myslíte, že budou váhat připojit k čemukoli váš podpis? Dobře víte, že nebudou, a že mu ty vzkazy pokaždé jen nahlas přečtou. Stačí pár slov - o tom, že se vám daří dobře, myslíte na něj a doufáte, že je

poslušný - a bude jimi uvězněný lépe než železnými mřížemi. Bude čekat, váhat a doufat, vyhladovělý, prochladiv, zanedbávaný, ještě mnoho let poté, co se zhoupnete na šibenici. Můžete ho k tomu s klidným srdcem odsoudit?“

Laurence chápal, že to Bonaparte říká z ryze sobeckých pohnutek: pokud mu Temeraire nehodlal aktivně sloužit, dokonce ani jako chovný samec, chtěl ho alespoň upřít Britům; a možná i doufal, že je oba časem přesvědčí k dalším kompromisům. To vědomí, chladné a neosobní, Laurence přesto neuklidňovalo: co na tom, že je Bonaparte chce získat pro sebe, když to, co říká, je nejspíš pravda?

„Pane,“ řekl zajíkavě, „mohl byste ho přesvědčit, aby zůstal? Já se musím vrátit.“

Mluvil s přemáháním, se staženým hrdlem, jako člověk, který běžel dlouhý závod do kopce - od té chvíle na palouku, od chvíle, kdy nechali za zády Londýn - a teď ten kopec zdolal; doběhl na vrchol, stál na něm a ztěžka oddechoval. Už nemusel nic říkat, nemusel čelit dalším otázkám; jeho odpověď byla definitivní. Ohlédl se za Temerairem, který čekal uvnitř otevřeného pavilonu.

Napadlo ho, že se raději vrhne k Temerairovým pařátům, než aby se nechal odvést zpátky do vězení; jestli ho při tom zabijí, nebude v tom veliký rozdíl.

Bonaparte to poznal, pustil jeho paži, odvrátil se a chvíli zachmuřeně přecházel sem a tam, než se k němu znovu

otočil. „Bože chraň, abych podrýval takové odhodlání. Vaše volba je volbou Regulovou, a já si vás za to vážím. Máte mít svou svobodu - musíte ji mít,“ řekl. „A nejen to: četa mé Staré gardy vás doprovodí do Calais a Accendařina letka přes průliv, pod bílou vlajkou: ať celý svět ví, že alespoň Francie si dovede vážit čestného muže.“

*

Základna v Calais byla v jednom kole: vypravit čtrnáct draků nebyl snadný úkol, a Accendare, podrážděná a unavená kašlem, byla nedůtklivá a vzpurná. Laurence se od toho pozdvižení odvrátil a jen si otupěle přál, aby už byl pryč, pryč od toho všeho: od orlů a vlajek, od nablýskaných přezek a nažehlené modři francouzských uniforem. Vítr vanul k Anglii; po nezbytné výměně diplomatických depeší, která proběhla, byli s netrpělivostí očekáváni. Naproti jim přiletí draci s řetězy: možná i Jane, nebo Granby, nebo někdo cizí, kdo o něm nebude vědět víc než to, jakého se dopustil zločinu. Jeho rodina už ví nepochybně vše.

De Guignes svinoval ze stolu mapu Afriky: Laurence mu na ní ukázal údolí, kde našli pěstírnu hub. V podstatě tím jen dokončil svou misi; houby se sice rozrůstaly, ale Bonaparte zjevně nechtěl čekat nebo riskovat neúspěšnou sklizeň, a rozhodl se proto neprodleně vyslat expedici, která se nyní již

připravovala k odplutí v přístavu: dvě štíhlé fregaty; a pokud bylo Laurencovi známo, další tři měly vyplout z La Rochelle, aby alespoň jedna z nich proklouzla blokádou a dosáhla cíle, kde bud krádeží, nebo vyjednáváním opatří rychle použitelné zásoby. Laurence mohl jen doufat, že nepadnou do zajetí, ale i kdyby padli, na věci by se tím mnoho nezměnilo; lék se ujal a bude se šířit; žádní draci už neumřou. Alespoň to jej mohlo těšit.

Měl obavu, že se ho ještě naposledy pokusí podplatit nebo svést, ale De Guignes byl ohleduplný: na nic dalšího se neptal, jen vytáhl zaprášenou láhev brandy a štědře mu nalil.

„Na naději v mír mezi našimi národy,“ řekl; Laurence jen zdvořile smočil rty a nechal osvěžující nápoj nedopitý. Když bylo vše dojednáno, vyšel ven za svým drakem.

Temeraire se všeobecného shonu neúčastnil, seděl tiše stranou a hleděl přes ústí úžiny na moře: z výše položené základny byly jasně vidět bílé útesy na druhém břehu.

Laurence se opřel o jeho bok, zavřel oči a poslouchal pravidelný tlukot dračího srdce připomínající šumění přílivu v mořské ulitě. „Prosím, zůstaň,“ řekl. „Neposloužíš tím ani mně, ani své věci; nebudou v tom vidět víc než slepou oddanost.“

Temeraire chvíli mlčel, než se zeptal: „Když zůstanu, řekneš jim, že jsem tě unesl a přinutil tě to udělat?“

„To nikdy, dobrý Bože,“ odpověděl Laurence a napřímil se, dotčený takovou nabídkou; pozdě si uvědomil, že to Temeraire nemá ze své hlavy.

„Napoleon říkal, že když zůstanu, můžeš jim říct, co budeš chtít,“ přiznal Temeraire, „a že by tě pak možná mohli ušetřit. Já mu říkal, že ztrácí čas, protože ty bys nikdy nic takového neřekl; takže se nepokoušej přesvědčit ani ty mě.

Nebudu tady sedět, zatímco se tě budou snažit pověsit.“

Laurence svěsil hlavu. Dolehla na něj nespravedlnost jejich osudu; ani on si nemyslel, že by Temeraire měl zůstat, jen si přál, aby mohl, a byl šťastný. „Slib mi, že na chovné základně nezůstaneš dlouho,“ řekl tiše. „Nejdéle do Nového roku, pokud mi nedovolí navštívit tě osobně.“ Byl si docela jistý, že ho popraví do svatého Michala.