Nijura - Dědictví koruny elfů

Jenny-Mai Nuyen

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Když mladá dívka s polovinou elfí krve v žilách najde v lese podivný nůž, netuší, že se právě stala klíčovou postavou v konfliktu, který ohrožuje všechno kolem ní.Mírem na světě otřásl neuvěřitelný zločin: Elrysjar, jednu z dvojice magických korun elfů (mimochodem ta druhá se jmenuje Nijura), ukradl člověk! Kdo se jí zmocní, je nezranitelný a bahenní elfové ho musí bezpodmínečně poslouchat. Tajemného krále ze světa lidí získaná moc zaslepila. Shromáždil kolem sebe armádu Šedých bojovníků, aby svoji hrůzovládu rozšíříl po celém světě - jediná zbraň ho může zastavit - nůž, v nějž se proměnila druhá magická koruna patřící svobodným elfům, kteří neúpí v područí nového krále. Nůž potřebuje pána - a vybral si Nill. Dívka se najednou stává hříčkou různých zájmů. I když ji pronásledují Šedí bojovníci, vydává se v doprovodu několika statečných druhů na nebezpečnou cestu ke králově věži. Napínavé zápletky tě vtáhnou do fantastického světa plného překvapivých dobrodružství a do dojemného příběhu o lásce, věrnosti a zradě....Nový král se na okamžil zastavil. Pak zvedl ruce a odhrnul kapuci: na jeho čele se skvěla kakmenná koruna Elrysjar a třpytila se jako olej vystupující z bažin. Déšť zvolna smýval zbytky hlíny a špínu z jeho obličeje a odhaloval usmívající se tvář člověka..Když magická koruna elfů padne do rukou člověka posedlého touhou po moci, je rázem v sázce vše: další existence národa elfů i rovnováha na světě. Jedinou nadějí je Nill, dívka, které v žilách koluje polovina elfí krve. Právě ona je tou vyvolenou - to ona je Nijurou.

Jenny-Mai

Nuyen

NIJURA

DĚDICTVÍ KORUNY ELFŮ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Alena Bezděková

Jenny-Mai Nuyen: Nijura Das Erbe der Elfenkrone

© 2006 cbj Verlag, München

Czech edition © Euromedia Group k. s., 2007

Translation © Alena Bezděková, 2007

ISBN 978-80-242-1963-9

Tancuj a zpívej, půlnoční plameni,

do Noci duchů na březích řek,

ať tvoje záře nikdy se nezmění,

tancuj a zpívej do vzpomínek.

Tancuj a zpívej, žhni staletími,

a kdyby uvadnout elfů měl věk,

přivolej, plameni, zpět naše stíny,

v legendě staré jako sám svět.

LIDOVÁ PÍSEŇ ELFŮ

Prolog

Už celé hodiny viselo nad bažinami Korr pološero. Močály a slatinami táhly mlhy a halily zemi do pochmurného bezbarvého pláště. Za závojem mlh se už na obloze vznášel obrovský bledý měsíc, lehce zastřený droboučkými kapkami deště.

Kvůli husté mlze ho stráže bahenních elfů spatřily až ve chvíli, kdy dorazil na okraj vesnice. Tlumené zvuky jejich rohů se rozlehly nad střechami chýší choulících se v šedé krajině do houfu jako bojácné děti. Nebyl však důvod k obavám, protože cizinec přicházející z bažin zvedl ruce na znamení míru.

Vpustili ho do vesnice. Měl na sobě roztřepený plášť a vysoké boty potažené zaschlým bahnem. Neméně špinavá byla i jeho tvář, takřka celá zahalená kapuci. Z promočené látky stékaly kapky vody.

„Co tě přivádí, bratře? Kdo jsi?“ otázaly se stráže.

Muž se sklopenou hlavou odpověděl: „Jsem vyslancem svobodných elfů. Moje cesta vedla z Temných hvozdů až do bažin Korr… Mám poselství pro vašeho krále, pro krále bahenních elfů.“ Cizinec mluvil nějak podivně a bez širokého přízvuku běžného v bažinách. Ale vždyť předem poznamenal, že je svobodný elf z Temných hvozdů; tam se nejspíš některá slova vyslovují jinak.

„Jaké poselství?“ zeptal se jeden strážný nedůvěřivě.

Neznámý pozvedl lehce tvář a strážný zachytil jeho pohled: měl studené modré oči, které ve špinavé tváři zářily jako křemínky v tůni. „Je tajné a smí ho vyslechnout jen král,“ odvětil tiše, skoro nesrozumitelně.

Strážní na sebe pohlédli. Příchod vyslance svobodných elfu se očekával – nejspíš šlo o novou mírovou dohodu, a tak cizince doprovodili přes vesnici.

Závěsy spletené z rákosí byly ve dveřích chýší zatažené, okenice zavřené, nikde ani živáčka; jen tu a tam vystupoval z komína kouř z ohně planoucího v krbu. Kdesi v mlze krákorali havrani.

Po chvilce stráž zastavila před domem postaveným na skalním výběžku. Byl největší v celé vesnici a měl zvláštní špičatou střechu, a přesto to byla jen chýše z rákosí a mechu, divoká jako bahenní čarodějnice.

„Můžeš jít ke králi,“ oznámili strážní bezstarostně. Králi se přece nemůže nic stát. Má na hlavě korunu Elrysjar. Její majitel je nezranitelný a sama koruna ztrestá smrtí každého, kdo by se jí chtěl zmocnit násilím. Krále elfů nikdy nikdo nezabil, dokonce ani nezranil: král korunu vždy předával dobrovolně, když vytušil, že umírá.

Cizinec přistoupil k domu, vyšel po kluzkých kamenných schodech a zmizel za rákosovým závěsem.

Zdržel se v královském sídle dlouho. Zdálo se, že pochmurný soumrak a jemné mrholení budou trvat věčně. Jako by se čas zastavil…

Tím prudší byl otřes, který změnil svět. Najednou prudce zafičel vítr a mlha se zachvěla. Hlasitě krákorající hejna havranů se v černých mračnech zvedla k obloze. Každý bahenní elf to v tom okamžiku pocítil – záchvěv, který prostupoval zemí, vodou, cáry mlhy a oblohou jako nůž: koruna Elrysjar změnila svého majitele.

Ze všech chýší se vyhrnuli do deště muži, ženy i děti. Na šedé pleti se jim blýskala voda, a tak vypadali jako vytesaní z kamene. Když jejich král vystoupil z chýše, ztuhli.

Déšť, který mezitím zesílil a bubnoval do louží, v proudech stékal po jeho špinavém plášti. Nový král se na okamžik zastavil. Pak zvedl ruce a odhrnul kapuci: na jeho čele se skvěla kamenná koruna Elrysjar a třpytila se jako olej vystupující z bažin. Déšť zvolna smýval zbytky hlíny a špínu z jeho obličeje a odhaloval usmívající se tvář člověka.

„Následujte mě,“ pronesl člověk tiše slavnostním hlasem zkomolenou elfštinou. A když vykročil ze vsi, v němém průvodu za ním kráčely čtyři stovky bledých postav.

KNIHA PRVNÍ

Legenda

Zloděj a dívka

Scapa pádil. Řítil se ulicemi Kotlova kolem rozpadlých domů, na nichž byly postaveny domy nové, klopýtal přes odpadky a suť. Za ním se nesly od jedné domovní zdi ke druhé vzteklé výkřiky a před ním se bledá světla luceren rozplývala v noční tmě. Srdce mu bušilo, kolena podklesávala, ale nezastavil se, pádil ještě rychleji – běžel a běžel, co mu síly stačily. Celé jeho tělo se třáslo vyčerpáním, lapal po dechu a tmavé vlasy se mu lepily k obličeji.

„Kde je? Támhle utíká! Nesmí zmizet! Zloděj jeden mizernej!“

Scapa ztěžka oddechoval, ale postupně se mu na rty vkrádal triumfální úsměv, když slyšel, jak hlasy vojáků pozvolna mizí v dáli. Proklouzl kolem rohu, zavrávoral a musel se rukou opřít o zeď, aby neupadl.

O chvilku později už pádil dál. Kolem vládlo téměř ničím nerušené ticho. Krev šumící v uších brzy přehlušila poslední výkřiky a hlasy. Scapa si pevně přitiskl plátěný váček k hrudi. Klopýtl o několik kamenů uvolněných z polorozpadlé zdi a zvířil prach. Rozkašlal se. Bojácně se znovu ohlédl, zda ho někdo nezaslechl – ale nespatřil nic než známé domy podřimující v temnotě, lucerny a úzké uličky. Pod nejbližší lampou rejdilo několik krys.

Scapa se otočil nazpět, přikrčil se a utíkal podél zdí. Ulice byla tak úzká, že by se dotkl protilehlých stěn, kdyby roztáhl ruce. Vlevo a vpravo od něj se otevíraly domovní vchody jako zívající ústa. Některé zakrývaly závěsy, kterými prosvítala matná záře olejových lamp. Za zavřenými okenicemi se přes pozdní hodinu ozývalo bouchání hrnců, z jiných domů bylo už slyšet chrápání jejich obyvatel. Scapa strhl z krku černý šátek, který předtím napůl zakrýval jeho tvář, a konečně se odvážil hlasitě zalapat po dechu. Dlouho prchal labyrintem kotlovských uliček. Neustále se ohlížel, ale kromě prskající kočky už nepotkal nikoho.

Nakonec zastavil před domkem, který se nijak nelišil od ostatních. Nad vchodem byla přitlučená tmavočervená látka. Dírkami prožranými od molů probleskovalo světlo a kreslilo mozaiku na protější zeď.

Scapa přistoupil ke vchodu. Zadržel dech, ačkoli mu srdce ještě prudce bušilo a dírkou nahlédl dovnitř. Spatřil místnost se dvěma slamníky na podlaze a dřevěným stolem s jedinou židlí. Na stole stála olejová lampa barvící stěny dožluta.

Místností přecházela sem a tam dívka. Roztřepená sukně, která jí stěží zakrývala špinavá kolena, při každém kroku tancovala kolem jejích nohou. Tvář skrývaly světlé vlasy sahající k bradě.

Scapa odhrnul závěs. Dívka se otočila a pohlédla na něj.

„Ariano!“

„Scapo!“ Usmála se, přiběhla k němu, padla mu kolem krku a vtáhla ho do místnosti. Závěs se za nimi zavřel.

„Máš ty zbraně?“ zeptala se Ariana. Měla tak ostražitý a pronikavý pohled, že se jí nikdo neodvážil zalhat. Byla krásná a ani chladný žár v jejích očích na tom nedokázal nic změnit.

Scapa si otřel hřbetem ruky pot a odhodil vlasy z čela. „Ne. Objevili nás příliš brzy.“ Ucítil, jak mu stud a vztek ženou krev do obličeje. Mohlo to vyjít. Vloupání do strážnice si tak dokonale naplánovali: tucet spiklenců se nepozorovaně jako vítr přehouplo přes vysokou zeď, proklouzlo přes nádvoří a do tmavé budovy – jenže kopí, palice a krátké meče, které chtěli ukořistit, nenašli. Zbrojnice byla zjevně někde ve sklepeních. Přitom si byli tak jistí, že všechno klapne!

„Objevili vás?“ opakovala Ariana nedůvěřivě. „Proč?“

Scapa prošel kolem ní a položil na stůl plátěný váček. „Jonve – však víš, ten s krátkými vlasy, převrhl misku. Strážný se probudil a vyskočil jak zajíc. Pěkně vypasený zajíc – jenže byl rychlejší, než jsem přepokládal.“

„Ten pitomec,“ zavrčela Ariana. „Věděla jsem, že to zpacká.“ Přistoupila ke Scapovi a nakoukla mu přes rameno. Byla skoro o hlavu menší, a tak musela vystoupit na špičky. „Cos to přinesl?“

Scapa otevřel váček a opatrně vyklopil jeho obsah na stůl. Ve světle lampy se objevil obrovský cinkající svazek klíčů a hrst mincí.

„To je všechno?“ Ariana proklouzla kolem Scapy, vzala svazek do ruky a pozorně si ho prohlížela. Obsahoval alespoň tři tucty klíčů a vážil stejně jako kamenná koule. S nezájmem ho odložila a rychle přepočítávala mince – na holku z ulice uměla počítat docela obstojně. Dost na to, aby poznala, že kořist je vysloveně hubená a především – nestála za tu námahu.

„Sedm grošů? Ty bych dokázala sehnat na rohu ulice u Chrapouna.“

Chrapoun byl žebrák, který míval více kořalky v krvi než mincí v ruce.

„Ty drobné a klíče jsem sebral jen proto, abych se mu pomstil! Ať je radši máme my než strážní! Určitě jsem je tím důkladně namíchl!“ Scapovi se ještě teď třásla kolena strachem. Jednu chvíli si už myslel, že ho vojáci dostanou. Ale skutečně jen chvíli, protože se ve tmavých uličkách Kotlova dokonale vyznal a uměl jimi proklouznout jako stín. Zato vojáci nadělali větší randál než smečka peroucích se kocourů. „Ty zbraně určitě nějak seženeme,“ zamumlal Scapa, ale ve skutečnosti tomu sám nevěřil. „A přinejhorším budeme házet kameny.“

Ariana sáhla znovu po svazku klíčů. „Na to můžeš zapomenout. Kameny Liščí doupě nedobudeme, těmi si tak maximálně rozbijeme hlavy. Ale řekni mi: tohle jsou klíče hlídače z vězení?“

„Myslím, že ano. Visely na zdi za zamřížovanými dveřmi vedoucími do sklepení. Málem jsem v těch mřížích uvázl, když tam ten strážný vběhl. Podívej, jak jsem si odřel ruku!“ Scapa natáhl ruku k Arianě a ukázal jí jasně rudou podlitinu.

Ariana si jeho zranění opatrně prohlédla a pak se na něj šibalsky podívala. „Dobře, žes je odnesl, Scapo,“ zašeptala. Když se usmála, ukázalo se, že má zuby trochu nakřivo. „Když máme klíče od vězení…“

Scapa ihned pochopil. „No jasný, s klíčem se člověk dostane do vězení mnohem snáz. Dají se osvobodit vězňové, třeba přítel – každý gauner v Kotlově nám za ně dá majlant! Za prachy nakoupíme zbraně a mocníme se Liščího doupěte!“

Ariana se pousmála. Byl to spokojený úsměv, ale dal se spatřit, jen když lehce zaklonila hlavu. Jako by její úsměv byl tajemstvím, které se neodvažuje zcela odhalit. „Víš už, kdo od nás ty klíče koupí?“

Scapa se podrbal na tváři. Musel zvážit, kdo z překupníků jim dá nejvíc. A kdo s nimi, s dětmi z ulice, bude vůbec ochoten jednat. Těch, kteří přicházeli v úvahu, vlastně nebylo mnoho. Skoro každý, kdo obchodoval s kradeným zbožím, spolupracoval s Viem Torronem a jeho muži. V Kotlově vládl Vio Torron – ne kníže sídlící na hradě vysoko nad městem, daleko od ulic a tržišť. Zloději, obchodníci, pašeráci, vrazi – všichni odváděli Torronovi část svého výdělku. Donedávna to dělaly i děti z ulice. Teď už ne. Jako první se na odpor postavila Ariana se Scapou a oba přesvědčili ostatní děti, aby nikoho neuznávaly za svého pána, ani Torrona s jeho třiceti krvavými hrdlořezy. Ariana a Scapa od nepaměti toužili po svobodě – a po moci. Po moci nad skutečným životem v Kotlově, který se skrýval v polorozpadlých domech a objevoval se až v noci, tichounce a opatrně, když knížecí vojáci zalezli do strážnice.

Od chvíle, kdy se děti z ulice postavily Torronovi na odpor, jeho muži je nemilosrdně pronásledovali. V uličkách Kotlova se rozhořela válka a město se změnilo v opravdový vřící kotel, jehož neblahému klokotání nemohl zabránit ani sám kníže. Ne, Torron a děti z ulice si to musí spolu vyřídit sami.

„Třeba by od nás ty klíče koupil Afarell. Víš, ten elf. Myslím, že nemá s Torronem nic společného!“

„Můžeme to zkusit. Zítra za ním zajdeme.“

Scapa se natáhl na slamník. Přikrývky smotali a používali jako polštáře, protože bylo léto – Kotlov se jako vždy touto dobou změnil v rozpálené peklo plné prachu a jedovatých výparů. Z bažin Korr vystupovala vlhkost, která se rozložila nad městem jako neproniknutelné mračno nepropouštějící teplo slunečních paprsků do jeho ulic, ale ani odtud. Dokonce i v noci vládlo nepříjemné dusno.

Scapa vysvlékl košili a opřel se rukama o kolena. Přemýšlel o všech plánech, které měl, o všech výzvách, které ho očekávaly… Bylo to zvláštní: před chviličkou utekl vojákům, ale už teď zapomněl na nebezpečí, kterému unikl, a uvažoval o dalších – těch, která jim ještě hrozí. Měl pocit, že budoucnost je najednou blíž než současnost.

Ariana se posadila vedle Scapy a opřela se o něho tak prudce, že se musel zachytit, aby nespadl. Mlčky se usmívali a do místnosti vklouzlo ticho vládnoucí ve městě – jen tu a tam ho přerušilo vzdálené zaštěkání psa, krátké zavrzání nebo šplouchnutí, když někdo vyprázdnil nočník na ulici.

„Ariano,“ zašeptal Scapa, aniž věděl, co jí chce vlastně říct. Ale ona byla zvyklá na to, že vyslovuje její jméno, když se ponoří do myšlenek, a položila mu hlavu na rameno. Vzpomínal na všechny ty dny, které s ní strávil. Dny, které byly stejně horké jako ten dnešní, i na dny, kdy jim cvakaly zuby zimou a hledali hořící oheň. Myslel na budoucnost, na to, jak se společně zabydlí v Liščím doupěti, ze kterého vyženou Torrona a jeho muže – společně, jako skuteční vládci Kotlova. Dvě děti z ulice…

Ariana se zvedla a natáhla se po olejové lampě hořící na stole. „Už je pozdě. Zhasím lampu.“ A její postava se ponořila se zasyčením do tmy.

Kotlov

Mezi nekonečnými bažinami Korr a říší Temných hvozdů nebyly skoro žádné vesnice ani města. Obyvatelé lesní říše a močálů spolu nikdy nijak dobře nevycházeli – i když spolu neválčili. Předsudky a nenávist předávaná z generace na generaci se v obou zemích změnily v nevyřčenou rivalitu. Nedůvěra vládla dokonce i mezi bahenními elfy a svobodnými elfy žijícími v Temných hvozdech. Přesto jedno město ležící na okraji Korru a poblíž lesní říše dokázalo uhájit svou existenci: město s domy roztroušenými po žluté zemi jako kamínky, město, jehož ulice se zavrtaly hluboko do roklí, kvůli kterým byla rovina mezi močály a lesem tak nehostinná. Město vypadalo při pohledu z ptačí perspektivy spíš jako vesnice uprostřed divočiny, ale jeho větší část se nacházela v údolní kotlině, která se rozkládala hluboko pod úrovní terénu. Proto mu říkali Kotlov.

Název města měl i jiný důvod. V křivolakých soutěskách ulic, strmých a skrytých uličkách se dalo najít vše: boháči i chudáci, zločiny i chtivost, zloději, lidé, elfové – především elfové vyhnaní svými soukmenovci. Město bylo kotlem, kde se zločin vařil jako polévka, jež občas přetekla a popálila prsty knížeti vládnoucímu městu, který sem vyslal své vojáky. Pak se klokot znovu zklidnil.

Kotlov byl metropolí všech národů. Setkávali se tu lidé a elfové z města a bažin a dávali si patřičně najevo své nepřátelství. Pro mnohé z nich byl Kotlov jen přechodným útočištěm nebo cílem obchodní cesty; pro jiné – vyhnance nebo místní obchodníky – město představovalo nový domov.

Scapův život se odehrával výhradně v Kotlově. Nevzpomínal si už na své rané dětství, na dobu, než se jeho domovem stala ulice. Jednoho dne stál v uličkách dolního města, naslouchal jeho tepu a začal se mu přizpůsobovat. Jeho minulost začínala v okamžiku, kdy potkal Arianu.

Ráno Scapu probudil jako vždycky hluk z ulice. Řinčení a bouchání hrnců, výkřiky obchodníků a hlasy smějících se a pokřikujících dětí pronikly tmavočerveným závěsem a vytrhly ho ze snů.

Scapa omámený spánkem se posadil. V ústech měl sucho. Už bylo dusno a horký vlhký vzduch se mu usadil na kůži jako tenký film. Rozcuchané vlasy mu visely do tváře, proto si rozčesal tři cůpky, které držely přední kadeře, a znovu je zapletl.

Ariana spala schoulená na slamníku s tváří zakrytou vlasy. Vypadala menší než ve skutečnosti a především mladší. S krátkými vlasy by ji člověk klidně mohl považovat za kluka, kdyby nenosila sukni.

„Ariano, probuď se!“ Scapa strčil do dívky rukojetí dýky.

Ariana ze spaní zakňourala a schovala obličej za smotanou přikrývku.

„Tak vstávej přece! Jak můžeš v tom hnusném parnu spát!“ smál se Scapa.

Za přikrývkou bylo ještě chvíli ticho. Pak se ozvala tichá otázka: „A přineseš vodu?“

„Ty jsi líná jak želva, víš to?“ odpověděl Scapa, zatímco si oblékal košili a zapínal opasek. Zastrčil za opasek dýku, vzal plechový kbelík z rohu místnosti a zmizel za závěsem.

K nejbližší kašně to nebylo daleko. Scapa pospíchal ulicemi, několikrát zahnul a pak se postavil na konec fronty u kašny.

Jako šikovný zloděj a podvodník znal spoustu triků, které mu pomáhaly protloukat se životem, ale na podrážděné lidi čekající na vodu nedokázal vyzrát ani on, a tak se trpělivě smířil s čekáním.

Scapův život začal jednoho dne, který se tomu dnešnímu podobal jako vejce vejci. Slunce pražilo na střechy domů v horní části města, ale dole, v nejhlubších čtvrtích, nebylo takřka vůbec vidět. Jen vzduch byl těžší a špatně se dýchalo.

Malý chlapec pobíhal uličkami. Byl bosý a nohy měl špinavé od pouliční špíny a kamenů. To letní ráno, kdy se i mouchy zdráhaly lézt po zdech domů, mu umřela máma.

Potuloval se městem už několik hodin, jen aby byl co nejdál od zatuchlého pokojíku, ve kterém ležela mrtvá žena. Možná ji zabilo zkažené jídlo, špinavá voda, možná to byl mor. Scapa nesmutnil. Věděl, že žal je luxus pro bohaté. Navíc ho máma často bila. Ne, nebyl smutný, ale… připadal si osamělý, najednou byl sám a ztracený ve světě. Ten pocit mu naháněl strach.

Dorazil na tržiště. Kolem něj proudily davy lidí a elfů, jejich pohledy ho míjely, aniž by si ho někdo skutečně všiml. Chvíli pozoroval rušný život. Bylo mu jasné, že nemá peníze ani práci a že mu nezbývá než žebrat. Nebo může zvážit riziko a dělat to, co spousta dalších v jeho situaci: může krást.

Chvíli okukoval jeden ze stánků. Na pultě ležely hromady opasků, látek, oblečení a bot. Zvolna se k němu blížil jako pes ke kosti nabízené cizím člověkem.

Obchodník za pultem se handrkoval se zákazníkem tak rozčileně, že se mu čelo orosilo stříbrnými kapkami potu. Scapy si vůbec nevšiml. Bude to snadné. Postačí natáhnout ruku a pak zmizet.

Scapa stál u stánku a třásl se strachy. Nevěděl, zda ho hrůza neochromila. Na zkoušku přešlápl z nohy na nohu. Má se toho odvážit?

Nenápadně se rozhlédl na všechny strany. Nikdo si ho nevšímal. Nebo snad ano? Znovu se podíval na obchodníka. Jak rychle zpozoruje, že Scapa něco ukradl a bude ho pronásledovat?

Obchodník se náhle obrátil k němu. Na vteřinku se zadívali jeden druhému do očí. Scapovi se nahrnula krev do tváře. Měl pocit, že má svůj plán napsaný na čele. Aniž by uvažoval, chňapl po páru bot ležícím na pultě a dal se na útěk.

„Chyťte ho! Zloděj… Zloděj!!!“ Divoké výkřiky obchodníka se ztrácely v dálce. Jak utíkal mezi davem lidí, Scapa natáhl ruku a v běhu sebral dýku – jen pro jistotu, pro jistotu, kdyby ho někdo pronásledoval. Ještě nikdy nedržel v rukou zbraň. Jedno bylo jasné: s dýkou by se dokázal ubránit stejně dobře jako s lžící. Ještě že ji ten den nepotřeboval…

Po chvíli zpomalil a pak zalezl do starého sudu ležícího mezi domovními zdmi na okraji ulice. Obklopil ho obvyklý ruch města. Když si obul své nové boty – boty, které mu byly až příliš velké a do kterých dorostl, když už byly děravé, – stal se jedním z nesčetných pouličních zlodějíčků v Kotlově.

***

„Račte, milostivá dámo. Přeji dobrou chuť!“ Scapa podal Arianě galantním pohybem ruky kbelík s vodou. S úsměvem se posadila; líbilo se jí, když se k ní Scapa takhle choval. Ariana pila dlouho, protože už měla důkladnou žízeň. Pak kbelík odložila, dlaní nabrala vodu a opláchla si tvář. Tím se trochu probrala, vstala a odhrnula si mokré vlasy z čela.

„A teď vyrazíme k Afarellovi,“ prohlásila.

„Ještě ty klíče!“

Ariana ukázala na svůj opasek, na kterém visel plátěný váček. „Mám je s sebou!“

Z malého domku odcházeli společně. Vlastně to ani nebyl skutečný dům, protože horní patra shořela při některém z požárů, které byly v Kotlově na denním pořádku. Nikdo si nevšiml, že jedna místnost v přízemí zůstala neporušená. Ariana a Scapa se tam nastěhovali dřív, než tohle vhodné místo na přespání objevil někdo jiný. Mezitím se i do sousedních domů nastěhovali noví obyvatelé a nad spáleništěm vznikla terasa, na které v létě nocovali žebráci a děti z ulice.

Scapa a Ariana procházeli úzkými uličkami, až dorazili na dlážděnou cestu. Vstříc jim přicházelo volské spřežení, a tak ustoupili na stranu. Majitel vozu byl určitě nějaký nováček, který netušil, že se čtyřmi koly a voly se v Kotlově daleko nedostane. Když vůz přejížděl kolem nich, Scapa nahlédl pod plachtu: v bednách vyložených senem uviděl překrásné ovoce. Když plachta znovu zapadla, Ariana i Scapa drželi po jedné broskvi v ruce a do druhé se právě s chutí zakusovali.

S vynikající snídaní kráčeli dál svou cestou. Proti nim vyběhla rozcuchaná šedivá kočka, která se Arianě s mňoukáním otírala o nohy. Ve stínu domu si dva vyhublí psi hledali něco k snědku v hromadě odpadků. O kousek dál postával pestře oblečený elf a prodával štěňata. Na dalším rohu posedávali u starého sudu muži a bahenní elfové a hráli karty.

Scapa a Ariana záhy dorazili k barvírně a zeleným a modrým loužím, které se vytvořily pod šňůrami na sušení. Nad nimi visely přes úzkou uličku košile a plátěná prostěradla, z nichž odkapávala fialová barva. Museli dávat dobrý pozor, aby se nezašpinili. Kolem nich několik dětí nabíralo vyboulenými kbelíky barvu z kaluží. Dětem, které sbíraly zbytky barev na ulicích a samy barvily oblečení (samozřejmě horší kvality a za podstatně nižší cenu) se říkalo Duháčkové. Neustále se totiž zdržovaly pod nabarvenými látkami, a tak měly obličej a vlasy plné barevných skvrn. Trochu připomínaly příslušníky divokých kmenů bahenních elfů, kteří se pomalovávali bahnem. Některým z nich elfí krev dokonce proudila v žilách. Jedno z dětí vycenilo zuby a zavrčelo, když je Scapa a Ariana míjeli – tady je přece jejich teritorium! Oba rychle přeskočili poslední kaluže. Ariana se nestihla vyhnout jedné kapce, která jí vymalovala na tvář fialovou slzu.

Za barvírnami vedlo do dolní části města široké schodiště. Podobných bylo ve městě mnoho. Scházelo se po nich totiž snáz než po ulicích, mnohdy tak strmých, že se po nich ani pořádně chodit nedalo. Staré kamenné schody, z nichž Scapa a Ariana sbíhali, byly ošlapané a místy rozpadlé. Vlevo a vpravo od nich se zvedaly domy a dokonce věžičky, tak malé a šikmé, že v nich určitě nikdo nemohl bydlet. Nad schodiště se nakláněly šikmé balkony a terasy. Některé z nich se mohly kdykoli zřítit. Skutečně se to stávalo. Schody pak tarasila suť, dokud nedorazili lidé, kteří potřebovali pár cihel a prken, a tak znovu cestu uvolnili.

Na konci schodiště Scapa a Ariana zabočili za roh a najednou je ozářily sluneční paprsky. V Kotlově to nebylo nic neobvyklého: na mnoha místech se mohl člověk v kteroukoli denní dobu ocitnout v naprosté tmě a najednou narazit na jediný klouzající paprsek světla, který zabloudil až sem, do nejhlubší čtvrti města. Před nimi se otevřelo tržiště. Na ochranu před pražícím sluncem se od jedné střechy k druhé táhly široké pruhy světlé látky a vzduch vibroval pod údery papírových vějířů tancujících před zpocenými tvářemi lidí.

Scapa a Ariana vklouzli do davu. Nad nimi visela těžká vůně prodávaného koření: Scapa rozpoznal koriandr, jasmín a anýz. O několik kroků dál přehlušil vůni koření slaný pach rybiny. Obchodník vychvaloval čerstvé úhoře. Scapa stoupl na něco kluzkého a podíval se pod nohy: rybí střeva. Znechuceně si otřel botu a odcházel pryč od hlučícího davu.

Na tržišti se dalo koupit skoro všechno. Scapa a Ariana se prodírali mezi nakupujícími a míjeli jeden stánek za druhým. Obchodníci prodávali oblečení a boty, ovoce, obilí, čerstvě upečené chlebové placky, ryby, a dokonce i kuřata – ale to nejnádhernější ze všeho byla vůně. Scapa a Ariana ji zhluboka vdechovali: cítili různé druhy ovoce, pečiva, bylinek. V některých stáncích byly k mání věci dovezené do Kotlova bůhví odkud, které Scapa s Arianou ani nedokázali pojmenovat.

Stánky brzy ustoupily další tržnici, která sice s tou první bezprostředně sousedila, ale vypadala úplně jinak. Prodávali zde bahenní elfové.

Zdejší obchodníci nepokřikovali tak jako lidé. Strnule seděli před stánky, kouřili dlouhé dýmky a duchem nepřítomní sledovali kolemjdoucí.

Rázem se změnil i dav nakupujících: místo hlučících lidí Scapu a Arianu obklopovaly takřka samé šedivé tváře elfů. Vzduch byl plný jejich rychlé a měkké řeči. Na rohu zádumčivě prozpěvoval pouliční zpěvák a pár kolemjdoucích si pobrukovalo melodii společně s ním. Nejspíš to byla nějaká známá elfí písnička.

Dokonce i záplava vůní ustala, protože většina bahenních elfů obchodovala se šperky, falešnými zlatými brožemi a stříbrnými přezkami, s úzkými dýmkami a pomalovanými olejovými lampami. Jedna mladá elfka prodávala dokonale vypracované náramky z dřevěných perel, které dokáží vyrobit jen elfové. Přesto by žádného člověka nikdy nenapadlo, aby se jimi ozdobil – bylo to stejně nemyslitelné, jako kdyby si chlapec oblékl dívčí oblečení. Ačkoli oba národy žily v úzkých uličkách pohromadě, byly jejich světy zcela oddělené.

O kousek dál, tam kde tržiště ústilo do velkého náměstí, se shromáždila skupinka diváků kolem komediantů a akrobatů. Elfí děti ohýbaly páteř při krkolomných uměleckých kouscích, šplhaly na sebe a vytvářely pyramidy z nohou a rukou. Pestře oblečení hudebníci s botami ozdobenými zvonky vyhrávali na flétny a tancovali na vlastní melodie. Dva žongléři si pomalovali šedivé tváře bílou barvou a předváděli různá salta a obraty, při nichž se nad jejich rukama vznášely dva míče jako očarované.

Scapa a Ariana se nevšímavě protlačili davem. Jen jednou se Scapa prchavě pousmál, to když mu elfí tanečnice s opaskem plným cinkajících zvonečků darovala vlčí mák. Když nechali tleskající diváky za sebou, zdobila již květina Arianino zápěstí jako náramek.

Postranním schodištěm sestoupili z náměstí do uličky obklopené vysokými domy zdobenými štukováním. Takové stavby byly v těchto končinách na dně Kotlova vzácností. Bydleli v nich boháči, kteří se navzdory svému mnohdy velkému majetku museli skrývat: slavní překupníci.

Scapa a Ariana se zastavili před jedním z domů, na jehož mosazné jmenovce bylo ozdobným písmem napsáno: AFARELL. SMĚNÁRNÍK A OBCHODNÍK.

Překupník Afarell

Scapa zabušil na dveře těžkým klepadlem. Chvíli bylo ticho. Pak se otevřely tak rychle, jako by někdo za nimi návštěvníky očekával. Ale každý přece ví, že se elfové umí pohybovat nesmírně tiše, nebo lépe řečeno – že lidský sluch nestojí za nic.

Před Scapou a Arianou se objevil bahenní elf a tázavě se na ně podíval. Nad ním se vznášel nasládlý pach jeho dýmky.

„Chceme mluvit s obchodníkem Afarellem,“ prohlásil Scapa.

Klidný a tichý zvuk chlapcova hlasu nejspíš elfa přesvědčil, aby je vpustil dál. „Chcete mu něco vyřídit? Radši to řekněte mně.“

„Chceme mu navrhnout obchod.“ Scapa se rozhlížel po tmavém domě. Na obě strany se táhly chodby uzavřené zataženými závěsy. Přímo před nimi vedlo mohutné točité schodiště z bukového dřeva do vyššího patra.

„V tom případě se podíváme, co máte u sebe,“ řekl elf. „Roztáhněte nohy a ruce, rychle!“

Scapa podal elfovi s trpělivým úsměvem svou dýku. Ten si ji zastrčil za opasek, ale přesto je oba prohledal, jestli u sebe nemají nic nebezpečného. Když nic nenašel, odstoupil stranou a ukázal na schody.

„Chodbou doprava, první místnost. Až budete odcházet, dýku vám vrátím.“

Na schodech se Scapa a Ariana na sebe kradmo pousmáli. Elf si vůbec nevšiml nožíku ostrého jako žiletka, který Ariana nosila v botě. Neměli v úmyslu ho použít, ale přesto si připadali bezpečnější – člověk nikdy neví, kde může narazit na Torronovy muže.

Dveře, o kterých se elf zmiňoval, byly dvoukřídlové se zlatou klikou, příliš žlutou na to, aby byla opravdu ze zlata.

Scapa zaklepal. Třikrát, pak zaslechli naštvaný hlas: „Kdo je to?“

„Zákazník,“ odpověděl Scapa.

Na chvilku se rozhostilo ticho. Pak se ozvalo podstatně přívětivější: „Vstupte, pane!“

Scapa zmáčkl kliku a oba vstoupili. Vstříc jim zavál páchnoucí vzduch. Tmavozelené sametové závěsy byly zatažené a místnost zalévala jasným světlem spousta olejových lamp. Stály všude: na tmavých dřevěných stolcích, mezi knihami, na drahých kobercích, pod okenními parapety i na vysokých policích. Jejich světlo ozařovalo neuvěřitelnou sbírku předmětů nahromaděných v místnosti. Mezi záplavou stříbrných misek, uprostřed čalouněných židlí, látek, knih a dýmek seděl na lenošce připomínající trůn překupník Afarell. Nataženýma nohama se opíral o taburet.

Afarell byl sice bahenní elf, ale během své kariéry odložil řadu elfích zvyklostí. Zelenohnědé vlasy měl stažené do přísného copu, takže byly vidět jeho rubínové náušnice zasazené ve špičatých uších jako třpytivé kapky krve. Na sobě měl jemný plášť, který byl sice střižený podle elfí módy, ale z hedvábí vyráběného lidmi. Černé boty na podpatku by si jiní elfové neobuli; na to si příliš cenili volnosti svých nohou. Na prstech mu zářily těžké zlaté prsteny s drahokamy a diamanty ve všech barvách duhy. Afarell byl na rozdíl od většiny elfů tlustý: pod oblečením se mu zřetelně klenulo břicho a jeho úzký plochý nos se ztrácel mezi naducanými tvářemi. Jen pokožku měl stejně šedou jako ostatní bahenní elfové. Šedou jako kouř, který ustavičně vystupoval z jeho stříbrné dýmky a koutků úst.

Afarell si chvíli hosty prohlížel od hlavy k patě. Pak zaklonil hlavu a sklouzl hlouběji do lenošky. Ruce si panovačně složil na opěradla.

„Dobrý den, vážení,“ pozdravil s naučenou zdvořilostí.

Přesto Scapovi neunikl jeho blahosklonný tón. Cítil, jak se Ariana napřímila a zvedla tvář. Když měla pocit, že ji někdo uráží, vždycky nasadila královský výraz.

„Co vás ke mně přivádí, ctění zákazníci?“ Afarell vyndal dýmku z úst a vypustil malý obláček kouře.

Scapa si všiml, že kroužek dýmu tancuje ve svitu lampy ještě vysoko nad ním u stropu místnosti. „Chceme vám něco nabídnout,“ řekl a otočil se k Arianě. Ta mu už podávala svazek klíčů. „Máme klíče od vězení.“

Afarell zvedl obočí. „Ke každé kobce?“

Scapa přikývl a přistoupil blíž, aby mu klíče ukázal. Nemínil je dát z ruky. U elfa nemůže být člověk nikdy dost opatrný.

„Když si ten svazek klíčů koupíte, můžete si nechat ověřit, že jsou pravé. Navíc: když se poptáte, dozvíte se, že se vojákům dnes v noci skutečně ztratily klíče od vězení – a tady jsou.“

„To je zajímavé,“ zamumlal Afarell, aniž by odvrátil oči od klíčů. „Samozřejmě si to musím napřed ověřit. Ale skutečně jsem už o tom něco zaslechl… Novinky se v Kotlově šíří jako požár, že? Co za ně požadujete, můj pane?“

Scapovi se zachvěl koutek úst, jednak proto, že oslovení „můj pane“ znělo značně ironicky, ale hlavně proto, že ho dosud nenapadlo uvažovat o odpovědi na tuto otázku. Ariano, pomyslel si. Ariano, co mám říct? Ale ona jako vždy stála za ním jako duch, který ho mlčky střeží.

„Padesát tolarů. Třicet ve stříbře, deset ve zlatě a deset v mědi.“

Afarell se rozesmál. Tak směšný zase Scapův požadavek nebyl!

„Cože, padesát tolarů? Třicet ve stříbře a deset ve zlatě? A deset v mědi? Jak velkorysé!“ Afarell se k němu nečekaně rychle naklonil. Scapa polekaně přitáhl svazek klíčů k sobě a chtěl uskočit, ale donutil se zůstat na místě.

„Něco ti řeknu, chlapče,“ pokračoval Afarell pobaveným, ale podstatně vážnějším tónem. „Vím přesně, co máš s tou svou divokou přítelkyní a kamarády za lubem.“

„Neurážejte ji!“ skočil mu Scapa chladně do řeči a zakryl Arianu vlastním tělem.

Afarell se nenechal přerušit. „Chcete skočit na krk Torronovi a jeho mužům, vy malí krvelační psi.“ Zajíkavě se zasmál. „A na to potřebujete peníze. Aspoň malou ušmudlanou hromádku. Za ty si chcete pořídit zbraně a vybavení, a taky odvahu.“ Afarell naklonil hlavu na stranu. Dvojitá brada se srolovala o okraj košile. „Nebo se snad pletu?“

Scapa sevřel zuby tak pevně, až mu vystoupila čelist. „Nemyslím, že by vám do toho něco bylo. Ale je to zábavná teorie.“

Afarell se zasmál a znovu zabafal ze své dýmky. Poživačně vypustil několik kroužků dýmu jejich směrem. „Ale každý přece ví, co plánujete, chlapče.“ Znělo to nesmírně laskavě; jeho hlas je zalil jako lepkavý med.

Scapa ztratil trpělivost. „Chcete ty klíče, nebo ne? Pokud ne, podíváme se po jiném zájemci!“

Afarell se srdečně rozesmál a oči mu ztvrdly. „Jiný zájemce? Pche! Ty smrkáči! Jako by s vámi byl někdo ochoten obchodovat, když jste si dovolili být drzí na Torrona!“

Scapa rozzlobeně stiskl rty k sobě. Elf měl pravdu, a to bylo bezmála ještě nesnesitelnější než jeho smích. „Takže ne,“ zamumlal Scapa. Afarell se smál trochu tišeji, aby ho slyšel. „Takže vy taky patříte k Torronovým patolízalům.“

Scapa se obrátil k odchodu, ale zadržel ho Afarellův ostrý hlas. „Dej si pozor, človíčku, na to, co říkáš! Nemám s Torronem nic společného a nechci mít nic společného ani s vaší malou válkou!“

„Tak k čemu ty kecy?“ zeptal se Scapa přes rameno.

Elf se opřel o druhou stranu lenošky a schoulil se do měkkých polštářů jako vrnící kocour. „Nech toho, chlapče, nemínil jsem tě vyhnat. Jen jsem si dělal trochu legraci. Nic víc. Dobrý?“ Roztáhl tlusté malé ruce, jako by ho chtěl srdečně obejmout.

Scapa o jeho objetí nestál. „Tak co, souhlasíte s mou nabídkou, nebo ne?“ zeptal se.

Afarell si propletl prsty a spokojeně se na něj zadíval. „Chlapče, i když nepatřím k Torronovým rváčům, neznamená to, že si nejmocnějšího muže ve městě nevážím. Kdybych takzvaně obchodně podpořil jeho nepřátele… Však víš, i já mám jen jednu hlavu, o kterou mohu snadno přijít. Ale na druhé straně – ty a tvoji malí spolubojovníci jste na mě skutečně udělali dojem.“ Afarellova lež byla stejně usmolená jako jeho cop. „Mezi námi: přál bych vám, abyste nad Torronem zvítězili. Je na čase, aby někdo vnesl do Kotlova nový elán. Proto vám pomohu. Nejen tentokrát, ale dlouhodobě. Jste přece tak mladí! Haha, haha!“

„Co to má znamenat,“ zeptal se Scapa nedůvěřivě.

„Ode dneška budu vaším oficiálním obchodníkem! Cokoli ukradnete, omlouvám se, cokoli získáte, to od vás odkoupím, pokud se budu domnívat, že jde o prodejné zboží. A slibuji vám poctivou cenu.“

Scapovi bylo jasné, že se Afarell o krádežích nezmínil náhodou, že jim chtěl znovu zamávat před očima svými informacemi. Přesto mu nezbylo než se těšit ze šťastného obratu.

„Takže jsme se dohodli?“

Afarell slavnostně přikývl. Pak se mu rozsvítily oči – a Scapa si ve stejném okamžiku, kdy Ariana zadržela dech, uvědomil, že celá věc má háček.

„… A na znamení naší dobré budoucí spolupráce mi klíče přenecháte za cenu pro přítele, což je deset měďáků.“

„Cože?“ vykřikl Scapa. „To není cena pro přítele, to je – podvod!“

Afarell skryl obličej do dlaní a zazvonil na ozdobný stříbrný zvoneček. O chvíli později se otevřely dveře a do místnosti nakoukl elf.

„Ano, mistře?“ oslovil překupníka poníženě.

„Jadore, mohl bys říct mým dvěma hostům, že se musí okamžitě rozhodnout? Nemohu jim, bohužel, věnovat celý den.“ Afarell pokrčil rameny a předstíral, že Arianu a Scapu nevidí.

Scapa nechápal tupost sloužícího, který jim skutečně řekl: „Tak dělejte, vy dva, máte se hned rozhodnout. Afarell se vám nebude věnovat celý den.“

Afarell už držel v ruce modrý sametový váček a odpočítával deset měďáků. Když viděl jejich bezmocný vztek, sladce se usmál: „Tak co, chlapče? Na naše budoucí obchody!“

Když za nimi zapadly dveře domu, byl Scapa dokonale zdeptaný. Chvěl se zlostí a svíral měďáky v ruce.

Princezna z ulice

Scapa zůstal stát jako přimražený za překupníkovými dveřmi. Nohy mu odmítaly poslušnost. Teď mají místo klíčů kluzký slib bahenního elfa, nic víc! Jediné, co jim tahle výprava přinesla, bylo ponížení…

„Nenávidím elfy,“ zasyčela Ariana.

Scapa musel zhluboka dýchat, jinak by ho pocit bezmoci roztrhl na dva kusy.

„Nenávidím je,“ opakovala Ariana a slovy vypouštěla hněv jako ventilem. „Jsou to páchnoucí prašivé krysy z bažin, lakomí podvodníci, všechny je nenávidím!“

Dupla nohou a Scapa se na ni podíval. V jejích očích žhnula skutečná nenávist. Už jednou ji tam spatřil. Je to už dávno, a přesto se mu zdálo, že ho jen okamžik dělí od chvíle, kterou si dokonale pamatoval a která zůstane navždy vryta v jeho mysli.

Od chvíle, kdy Arianu poprvé spatřil.

Tenkrát zaslechl výkřiky už zdaleka. Nebyly takové, jaké se v téhle čtvrti obvykle ozývají. Žádný pronikavý křik kojenců, kterým v horku rudnou obličejíčky nevolí, ani hlasité smlouvání na tržišti.

Scapa se opatrně kradl ulicí, těsně u zdi a s vytasenou dýkou. Od jeho první krádeže už uplynulo tolik času, že se s ní naučil zacházet. A nejen to: zdokonalil se v kradení. Za pár měsíců se proměnil v temný stín, který nepozorovaně a rychle klouže uličkami města. Během těch měsíců však nepromluvil ani s jediným človíčkem. Lidé mu naháněli strach a elfové taky. Koneckonců je okrádal všechny.

Už zaslechl i zuřivé výkřiky a zvědavě se plížil blíž. Když se objeví mršina, supové nejsou nikdy daleko. A když se někdo hádá, většinou mu upadne kus kořisti, který čeká na toho, kdo si ho odnese.

Scapa se přikrčil a vykoukl za roh. Viděl stánek se zářivými brožemi a náramky – bez obchodníka. Ten stál s vykasanými rukávy před pultem a zjevně se soustředil na něco úplně jiného: v rukách elfa se divoce svíjel kluk s kudrnatými vlasy.

„Ty mizernej zloději!“ Obchodník doprovodil nadávku záplavou elfích kleteb, kterým Scapa nerozuměl. „Tady zůstaneš, ty mizero! Nechám tě zavřít, až zčernáš, na to můžeš vsadit krk! Tady zůstaneš!“

Elf vytáhl opasek z kalhot a pokoušel se chlapce svázat. Ten se svíjel jako had a pokaždé obchodníkovi o chloupek unikl.

Scapovi bylo jasné, co musí udělat. Po čtyřech se připlížil k pultu. Rychle svlékl košili a opatrně do ní skládal šperky tak, aby nezacinkaly. Taková příležitost se nenaskytne každý den!

Už vybral skoro polovinu stánku, když se to stalo. Obchodník zavyl – zlodějíček ho kousl do ruky. Scapa sebou trhl, ačkoli ho neobjevili. Elf se rozpřáhl nezraněnou rukou. Úder byl tak prudký, že zloděj upadl na zem. Změtí vlasů pronikl pronikavý výkřik. Zloděj zůstal ležet na zemi zalitý krví. Najednou zvedl hlavu a pohlédl na Scapu.

Scapa nevěděl, co ho překvapilo víc: poznání, že to není chlapec, ale dívka, nebo jasná modř očí – očí, které svítily nenávistí a byly tak nádherné, že takovou krásu ještě nikdy nespatřil. Cítil, jak se okamžik, kdy se na sebe dívali, mění ve věčnost a vše kromě nich se ztrácí ve tmě.

Do skutečnosti ho vrátil až výkřik elfa, který se nad ním vztekle vztyčil. Scapa bleskurychle uskočil, dřív než ho mohla obchodníkova pěst zasáhnout. O chviličku později máchl neohroženě dýkou vzduchem, aby zuřícího elfa zastrašil. Krátce pohlédl stranou, kde ležela dívka. Ale tam už zbyly jen tři krvavé skvrny na zemi. Viděl ji mizet v úzké uličce.

„K ďasu!“

Scapa se přikrčil a proklouzl obchodníkovi pod rukou. Pak se rozpřáhl a košilí, v níž svíral cinkající šperky, ho udeřil do zad. Elf upadl na kolena, ale ihned vyskočil. To už Scapa pádil do uličky, v níž zmizela dívka.

Dlouho ji hledal. Probíhal všemi ulicemi, které znal, prošel každou uličkou, a nahlížel dokonce do okolních výčepů a putyk. Vyptával se žebráků a dětí z ulice, zda neviděli dívku se světlými vlnitými vlasy a modrýma očima, která krvácela z rány na hlavě; vyslýchal dokonce i pradleny v barvířské čtvrti, ale marně.

„Dívka, která vypadá jako kluk a má ránu na hlavě?“ opakovaly nevěřícně. Ten popis se hodil na každou druhou z ulice. Ale Scapa nedokázal vysvětlit, čím se tahle liší od ostatních – pro něj byla tak dokonale jiná, že to sám nechápal.

Když ji do večera nenašel, vyšplhal se do malého zbořeniště, kde už nějaký čas přespával a skrýval tam svou kořist, a prohlížel si ve svitu pouliční lampy obchodníkovy šperky. Přemýšlel, co asi dívka chtěla ukrást. Dumal o tom i následující a další noc. Dlouhé dny na ni nemohl zapomenout. Čím déle na ni myslel, tím si byl jistější, že je jeho osudem. Je to prosté. Už zná část své budoucnosti a nezáleží na tom, zda je to dobré, nebo špatné.

Dny míjely, aniž ji zahlédl nebo o ní slyšel. Jistota, že hraje v jeho životě důležitou roli, se pozvolna vytrácela. V duchu se začínal sám na sebe zlobit. Jak mohl být tak dokonale přesvědčený o tom hloupém nápadu? Rozhodl se, že na dívku zapomene. A málem se mu to podařilo.

Uběhly skoro tři týdny od chvíle, kdy se Scapa zmocnil elfových šperků. V krásném teplém odpoledni bloumal obydlenými ulicemi Kotlova, kolem hostinců a hlučících lidí. V ulicích bylo rušno a ve vzduchu plno hudby a křiku. Ve stínu domů pokuřovali mladí elfové a hráli kostky, z oken domů se vykláněly výrazně nalíčené tanečnice a pokřikovaly na kolemjdoucí.

Scapa tak tak uskočil stranou, když se kolem prohnalo prase ověšené zvonky. Pronásledovala ho tlupa rámusících lidí. „Kdo to prase chytne, vyhrává tři pytle mouky!“ pokřikoval člověk, který nejspíš bláznivý hon uspořádal. Scapa tyhle honičky znal. Prase bylo vycvičené, aby se vrátilo ke svému majiteli. Vždycky vyhrával pořadatel hry.

Scapa utíkal dál s očima dokořán a pátral po každé příležitosti, která se naskytne. Třeba objeví nějakého nepozorného obchodníka, otevřenou kapsu… Na rohu tržiště stál hráč a vyzýval kolemjdoucí, aby vyzkoušeli své štěstí. Kdo uhádne, která ze tří skrytých karet je srdcový král, vyhraje jeden z měďáků, který tam ostatní už prohráli. Kolem herního stolku se tlačilo několik zvědavců. Když Scapa zaslechl rozčilené mumlání lidí a elfů, přistoupil blíž.

„Jak je to možné?“ ptali se překvapeně. „Co se to tu děje?“

Scapa se protlačil davem, aby také něco zahlédl. A zahlédl! Před karetním podvodníkem nestál nikdo jiný než dívka s krátkými vlnitými vlasy! V ruce už držela hromádku mincí a tvář jí zářila. Na rozdíl od hráče, který nevypadal příliš vesele. Hekticky míchal čtyři karty, rychle a ještě rychleji. Ale kdykoli je položil na stůl, dívka s jistotou na jednu ukázala a řekla: „Tahle je srdcový král!“

A vždycky měla pravdu.

Scapa fascinovaně sledoval jak dívku, tak i hru. Hráč byl samozřejmě podvodník – jinak by ho dívčiny výhry tak nevyvedly z míry. Znamenalo to totiž, že jeho trik prohlédla, a dokonce našla způsob, jak ho obejít. To bylo jasné. Scapa si dívku prohlížel od hlavy k patě a dospěl k názoru, že určitě není starší než on.

Mezitím znovu čtyřikrát vyhrála. Na rudé tváři hráče vystupoval pot, nervózně míchal karty, a když je rozložil na stůl, sledoval dívku jako vzteklý pes.

„Tahle je srdcový král!“ Dívka rychle otočila kartu, než hráč mohl cokoli udělat – jako vždy předtím. Scapovi se již rozbřesklo, že přesně to je důvod, proč si hráč tak zoufá – otáčení karty určitě nějak souviselo s jeho trikem.

Dívka znovu hádala správně. Triumfálně pohlédla na muže.

„Dostanu měďák,“ upozornila ho.

Podvodník stál za hracím stolkem jako poražený obr. Ramena se mu chvěla. Najednou srazil stolek stranou a dav zděšeně ucouvl.

„Podvodnice!“ vykřikl. Dívka polekaně ustoupila o krok nazpět. „Chceš podvádět poctivého hráče! Já ti ukážu, jak u nás trestáme podvodníky!“

Než mohl natáhnout ruku k ráně, postavil se Scapa před dívku s rukama zatnutýma v pěst. „Ty jsi podvodník a jí nezkřivíš ani vlásek!“

Hráč se na něj překvapeně podíval. Vtom Scapa za sebou zaslechl dusot utíkajících nohou a otočil se. Dívka mizela v davu.

„Počkej přece!“

Scapa se rozběhl za ní. Protahoval se pod těžkými koši, které kolemjdoucí nesli na zádech, a vrážel do elfů stojících na kraji ulice. Na konci tržiště dívka zabočila.

„Zastav! Hej, ty!“ Scapa málem upadl do louže. Když dorazil na konec ulice, ztěžka oddechoval. Zastavil se a opřel o stěnu domu. Opatrně vyhlédl za roh.

Dívka už skoro zmizela za domy. Ještě jednou se ohlédla. Když Scapu neuviděla, zůstala na chvíli stát, aby nabrala dech. Pak zahnula do další uličky.

Scapa ji nepozorovaně sledoval spletitými uličkami s neustále vyššími domy, jejichž šikmé věžičky a balkony čněly k nebi jako zkřivené prsty. Dívka vběhla do barvířské čtvrti. Slunce kreslilo v příšeří světlé pruhy a rozzářilo barevné kaluže. Dívka je lehce přeskakovala. Scapa od ní nedokázal odvrátit pohled, když se ponořovala do paprsků slunce a znovu mizela v kalném příšeří, ponořovala a mizela, ponořovala a mizela… Pradleny ji zdravily a volaly na ni jménem, ale Scapa jim nerozuměl. Dívka kráčela špinavými barvířskými uličkami hrdě jako královna chodbami svého paláce.

Pak dorazila na tržiště. Na stříbrných miskách a džbánech nabízených elfími obchodníky se lámalo světlo. Ve všech koutech velkého náměstí se to jen lesklo a třpytilo. Elfí akrobaté a polykači ohně se kochali obdivem kolemstojících. Dívka procházela davem. Zastavila se až před loutkovým divadlem na okraji náměstí.

Scapa dívku širokým obloukem obešel, aby jí viděl do tváře. Obdivně sledovala divadelní představení. Když diváci tleskali, přidávala se s obrovským nadšením, když se všichni smáli, její smích byl nejhlasitější, když dav vzdychl úlekem, z jejího obličeje čišela skutečná starost. Scapa se rozesmál.

Nepozorovaně proklouzl nazpět a zůstal stát v davu za ní. Dělila je sotva metrová vzdálenost. Soustředěně sledoval její opálený zátylek. Těsně pod vlasy měla dvě mateřská znamínka.

Jako by cítila jeho pohled, sklonila hlavu a zadívala se k zemi. Pak široce rozevřela oči a pohlédla přímo na něho. Scapa se bál, že by se mohla dát znovu na útěk, ale nenapadlo ho nic jiného než přiložit prst k ústům. Když neutekla, opatrně přistoupil blíž. Dívka se odvrátila a dál sledovala divadelní představení.

Scapa přistoupil těsně k ní. Srdce mu bušilo rychleji než jindy. Chvíli sledoval hru stejně jako dívka po jeho boku. Pojednávala o osudu princezny uprostřed války, ale Scapa děj příliš nechápal, a ani se o to nesnažil.

Nakonec naklonil hlavu směrem k dívce a zašeptal, aniž by spustil oči z loutek: „Kdo jsi?“

Dav kolem nich si povzdechl, když princezna nařídila popravu. Scapa se kousl do rtu, aby se nerozesmál – taková hloupost! Pohlédl na dívku. Ta stále sledovala představení, ale pokud se Scapa nemýlil, i jí pohrával kolem úst lehký úsměv.

„Řekni mi, jak se jmenuješ,“ poprosil tiše. „Jak ti mám říkat?“

Dívka se na něj konečně podívala. Dlouze ho bez jediného mrknutí pozorovala. „Já…“ Zmlkla, když dav znovu zahučel. Princezna už měla na hlavě maličkou korunku ze žlutě natřeného dřeva.

„A to je vaše největší přání, princezno Ariano?“ zakňoural hlas za oponou. Princezna odpověděla kvičivým hlasem, jakým mluvívají loutky. „Ano, taková je má vůle: chci dobýt celý široširý svět!“

„Ariana,“ zopakovala dívka se zářícíma očima. „Můžeš mi říkat Ariano!“

Scapa se překvapeně rozesmál.

Dívka se na něj podívala. „A kdo jsi ty?“ zašeptala.

„Jmenuji se Scapa.“ Jeho jméno přehlušilo tleskání diváků. „Scapa,“ zašeptal znovu, když dav ztichl. „Jmenuji se Scapa.“

Pak oba sledovali představení a stáli tiše vedle sebe, dokud nespadla opona.

Zvěsti

Ode dne, kdy si vyměnili první větu, byli Ariana a Scapa nerozluční. Ariana, která nikomu nedůvěřovala a o níž nikdo nevěděl, jak se protloukala životem, se z nepochopitelných důvodů rozhodla zůstat po Scapově boku. Nikdo záhadné dívce nerozuměl. Zdálo se, jako by se během té kratičké chvilky v loutkovém divadle rozhodla, že chce žít se Scapou. Nikdy se ho neptala na jeho minulost, a tak se nevyptával ani on. Hlavní bylo, že jsou spolu a že se na tom do konce života nic nezmění – tak to oba v nitru jasně cítili, zřetelněji než cokoli jiného.

Ariana a Scapa se od té doby toulali ulicemi Kotlova společně. Brzy se ukázalo, že Ariana je mistrem v umění jak přežít na ulici: ať šlo o nalezení bezpečného místa na přespání, obstarání teplého jídla nebo přechytračení karetního podvodníka, Ariana si vždycky věděla rady. Scapa byl zase šikovný zloděj a dokázal realizovat Arianiny nápady. Doplňovali se navzájem a společně to mohli daleko dotáhnout. A oba to věděli.

Pro Scapu a Arianu začala éra úspěchů. Brzy se z nich stala uznávaná dvojka, která získávala mnohem větší kořist než ostatní děti ulice. Když procházeli uličkami, ostatní děti jim s úctou uhýbaly z cesty. Pradleny byly z Ariany celé pryč a začaly si o ní a o Scapovi vymýšlet fantastické legendy. Děti žijící na ulici totiž obvykle nemívají přátele; jejich život naplňuje hlad, nenávist a strach. Pradleny nikdy nezažily, že by se děti, které nikdy nepoznaly lásku a vyrůstaly v těch nejchudších a nejšpinavějších čtvrtích bez kouska naděje, mohly tak milovat. Až teď.

„Ti dva k sobě patří jako mýdlo a kbelík,“ vzdychaly pradleny s mozolnatýma rukama zbarvenýma mnohaletým barvením látek domodra a dočervena a s tvářemi naběhlými od jedovatých výparů barviv, a oči jim přitom zářily jako mladým dívkám. „Scapa a Ariana, to je vztah, který vydrží navěky!“

Arianu obdiv pradlen těšil. Půvabnou tváří a světlými vlnitými vlasy ženy okouzlovala tak, že jí tvrdily, že ve skutečnosti musí být dcerou nějaké princezny. I když Ariana chodila v roztrhaných hadrech a pobíhala po ulicích bosá, vyjímala se mezi ostatními sirotky jako křišťál mezi křemeny. Ta dívka sem nepatří, na tom se shodli všichni. Ariana se do tohoto světa dostala náhodou jako semínko nějaké vzácné květiny odváté větrem z palácových zahrad a zanesené na smetiště.

„Jsi jako lilie!“ vykřikovaly ženy. „Jednoho dne budete ty a Scapa vládnout Kotlovu!“

A právě to si Ariana přála. Za tmavých nocí, když leželi v příkopu u cesty, Ariana vyprávěla o svých ctižádostivých plánech. Jako princezna z loutkového divadla šeptala Scapovi do ucha pohádku o jejich budoucnosti. Moc, to bylo její největší přání, moc, to bylo to slovo, které v ní plálo. Svým vroucím přáním Scapu nakazila, protože by pro ni udělal všechno na světě.

„A co podnikneme teď?“ Ariana se rozhlédla na obě strany. Při pohledu na velké a krásné domy její tvář znovu ztuhla nenávistí. Většina překupníků v Kotlově byli elfové, kteří se odstěhovali do města poté, co je jejich kmeny žijící v bažinách zapudily, teď byli bohatí a tyli z bídy ostatních stejně jako lakomý Afarell. Ariana se otřásla odporem.

Scapa si otřel hřbetem ruky čelo, jako by chtěl setřít chmury, a pokusil se na Arianu povzbudivě usmát. „Mám hlad. Koupíme si za těch deset měďáků něco k snědku. Však něco vymyslíme, jak se dostat k pořádným zbraním.“

Mlčky kráčeli nazpět. Prošli překupnickou ulicí, schodištěm a několika uličkami a dostali se na tržiště, kde vystupovali komedianti. U stánku si koupili chlebovou placku se solenou rybou a dál se prodírali davem.

U skupinky lidí a elfů se zastavili a protlačili do přední řady. Ale nespatřili žádného polykače ohně nebo kouzelníka. Místo nich stál uprostřed lidí špinavý zvěd. Byl to elf, ale vypadal jinak než bahenní elfové s plochými hranatými tvářemi a šedivě se lesknoucí pletí. Měl jemně řezanou tvář, která působila měkčím dojmem než tvář bahenních elfů, a byla namodralá. Patřil k menšině žijící v Kotlově: ke svobodným elfům z Temných hvozdů.

„… strašlivé neštěstí!“ vykřikl zoufale. Pokud to byl jen vypravěč nebo herec, tak svému řemeslu skutečně rozuměl. „Elrysjar byla ukradena. Uloupil jednu ze dvou korun patřících elfům! Od začátku věků se to ještě nikdy nestalo! Králem se stal člověk! To znamená, že musel korunu získat lstí, a teď vládne všem bahenním elfům!“

Kolemstojící dav zahlučel. Především elfové byli rozčilení.

„Tak to jsem rád, že mě vyhnali!“ vykřikl jeden z nich. Někteří se rozesmáli, ale jiní se zachmuřili ještě víc.

„Co to znamená, že se koruny elfů zmocnil člověk?“ zeptal se vousatý muž, který se zjevně vůbec nevyznal v elfích tradicích.

Zvěd polkl. Oči měl apatické, jako by příliš dlouho sledoval neznámé hrůzy. „Svobodní elfové z Temných hvozdů a bahenní elfové z Korru vlastnili po jedné polovině kamenné koruny, která byla kdysi symbolem krále všech elfů. Když se elfové rozdělili, jedni se odstěhovali do bažin a druzí zůstali v lesích, kamenná koruna pukla na dva kusy. Od těch dob měl každý z obou kmenů svého krále. Koruna Elrysjar vznikla z půlky patřící bahenním elfům. Krále, který tuto korunu nosí, musí všichni bahenní elfové bezpodmínečně poslouchat.“

Vousatý muž se zasmál. „Ti elfové jsou skutečně pitomci! Nechají se zotročit člověkem jen proto, že má na hlavě kamennou korunu!“

Zvěd se na muže bezvýrazně podíval. „Nezbývá jim nic jiného, všichni bahenní elfové složili přísahu, která se nedá zrušit! Kouzlo je donutí k věrnosti! Jenže vy, lidé, tradici a věrnost tak jako tak nechápete!“

„Je to pravda!“ vykřikl jeden bahenní elf. „Za poslední týden beze stopy zmizelo pět mých známých! Jednoho jsem viděl odcházet, naprosto bezdůvodně. Nedokázal promluvit a tvář měl jak vytesanou z kamene. To dokáže jen moc koruny Elrysjar, která volá každého, aby se podrobil novému králi!“

„A proč jsi tady zůstal ty, mluvko!“ ozval se tlustý holohlavý muž.

„Jsem vyvrženec, vyvrženec, copak to nechápeš?“

„Ty páchnoucí bahenní kryso, proč na mě křičíš!“

„To snad mluvíš o mně?“

„Můžu ti říkat jak chci, ty bahenní kryso!“ Plešoun se otočil se zaťatými pěstmi na bahenního elfa a rozpoutala se rvačka. Dav namáhavě oddělil bojovné kohouty od sebe a vyhnal je pryč.

Zvěd pokračoval. „Hluboko v bažinách Korr si nový král nechává stavět zámek. Elfové dřou ve dne v noci v kamenolomech a dolech. Lámou skálu a budují obrovskou věž čnící k obloze jako černý hrot.“

Bahenní elfové si začali rozčileně šeptat.

„Co udělají svobodní elfové?“ ptali se. „Copak nám naši bratři a sestry nepomohou?“

Scapa překvapeně svraštil čelo. Byli to vyvrženci a bandité, a přesto soucítili se kmeny, které je kdysi zavrhly – a dokonce nazývali svobodné elfy z Temných hvozdů svými sourozenci!

„Náš král již zakročil,“ odpověděl zvěd. „Proměnil magickou korunu svobodných elfů nazývanou Elyor v magický nůž. Slyšel jsem, že tenhle nůž dokáže usmrtit nezranitelného nositele Elrysjar. Jenže pak nůž i koruna navždy ztratí svou magickou moc.“

„Elrysjar,“ zašeptala Ariana a oči se jí rozzářily. „Jak se asi tomu novému králi podařilo ukrást korunu bahenních elfů?“

„Nejspíš nějakým trikem,“ odpověděl Scapa. „Kašli na to. Pokud skutečně existuje král, který vládne všem kmenům bahenních elfů, určitě toho o něm ještě uslyšíme tolik, že nás to bude mrzet.“

Ariana přikývla, ale příběh ji zjevně zaujal.

„Půjdeme dál,“ řekl Scapa. „Mám pocit, že jsem tam vpředu zahlédl loutkové divadlo.“

Protlačili se skupinkou posluchačů a nechali zvěda jeho osudu. O kousek dál pokračovala rvačka mezi elfy a lidmi – nic neobvyklého.

„Hej, ty mizero!“ Plešoun udeřil bahenního elfa pěstí do tváře. „Jen vykořisťujete naše krásné město! Vraťte se zpět do bažin, odkud jste vylezli!“

Elf něco pokřikoval v rychlé zurčivé řeči svého národa.

„Blablabla,“ opičil se po něm muž. „Co to, k čertu, vřeštíš, ty bahenní kryso?“

Znovu udeřil, ale pak ho do hlavy zasáhlo široké poleno, se kterým náhle přiběhl další elf na pomoc kamarádovi.

Scapa a Ariana se odvrátili od rvačky a vydali se hledat loutkové divadlo. Brzy je objevili a protlačili se do první řady. Zatímco Ariana nadšeně přihlížela, Scapa už po chvilce přestal představení sledovat. Přemýšlel o Viu Torronovi, o jejich boji a o tom, jak si obstarají zbraně, bez nichž se neobejdou. Neustále se rozhlížel na všechny strany, zda není poblíž některý z Torronových mužů. Kdyby někoho zahlédl, museli by vzít nohy na ramena. Přišli by o život, kdyby padli do Torronových rukou ozbrojení jen dýkou a nožíkem v Arianině botě.

Zato Ariana se plně soustředila na představení. Ale dnes za moc nestálo. Byl to příběh tří zajíčků, které ohrožoval zlý vlk. Hlubokým rachotivým hlasem vlk vymýšlel neustále nové plány, jak by ty tři mohl sníst. Potřeboval se dostat do domu posledního zajíčka a právě dostal další nápad:

Chci ho sežrat, jsem z toho naměkko!

Cítím ho, už není daleko.

Mě a mou večeři teď

dělí jen tenounká zeď.

Lest napadla mě zrovna v tuhle chviličku,

jak dostanu se k zaječímu masíčku.

Stačí hbitě vklouznout jen,

dovnitř domu komínem!

Ariana přimhouřila oči. Kdesi v podvědomí se jí rodil neurčitý nápad… Z celé duše vlkovi přála, aby tentokrát zajíce dostal.

Plán

Scapa ho spatřil pozdě. Skrýval se v davu, a tak ho objevil, až když se vynořil přímo před nimi. Scapovi se zastavilo srdce.

„Fesco!“

Ariana se otočila. Chlapce mezi kolemjdoucími zahlédla, až když na ně zamával. Scapa se ihned rozběhl k němu.

„Fesco! To se mi ulevilo!“

„Scapo!“ vykřikl chlapec, rozevřel náruč a objal Scapu tak pevně, že ho málem zadusil. Když k nim přistoupila Ariana, Fesco strhl děravou čepici z hlavy a naznačil úklonu.

„Ahoj, Ariano,“ zamumlal. Trochu se bál té mlčenlivě dívky, která vždy bděla za Scapou jako druhý pár očí.

„U všech bohů, už jsem si myslel, že tě včera dostali!“ Scapa si chlapce změřil od hlavy k patě. Fesco byl štíhlý uličník s neklidnou špičatou tváří, kterému se tak trochu neohrabaně klátily ruce a nohy kolem těla. Ale když bylo nutné přiložit ruku k dílu, dokázal být docela rychlý. Mezitím si znovu nasadil čepici na rozcuchané zrzavé kudrny a hned vypadal vyšší. Byl minimálně o hlavu větší než Scapa, i když ani ten nebyl na svůj věk malý.

„Máš pravdu,“ zabrblal Fesco a poškrábal se na nose. „Včera jsem si skutečně myslel, že mě dostanou. Ti prašiví vojáci mě hnali přes polovinu města! Nakonec jsem se jim schoval do koše.“ Nahlas si oddechl a rozhlížel se na všechny strany. „Řeknu ti, radši bych vlezl nahý do Liščího doupěte, než dřepěl v zatuchlém žaláři!“

Scapa se ušklíbl – to bylo nejvyšší uznání, kterého se od něj někdo mohl dočkat.

„No a co vy?“ pokračoval Fesco. „Co podnikáte? Máte už nějaký nový plán?“

Scapa se zachmuřil. Přimhouřil oči a rozhlédl se po sluncem zalitém davu. „Ne, zatím jsem ještě neuvažoval co dál. Musíme vymyslet něco lepšího než tyhle nesmyslné vloupačky. To se zbraněmi je…“ Najednou se zarazil uprostřed věty. Chvějícími se prsty uchopil Fesca za paži, s pohledem stále upřeným do davu.

„Fesco, sledoval tě někdo?“

„Cože? Mě? Ne, já…“

„Tam vepředu je Gregov!“ vydechl Scapa.

Fesco se zděšeně ohlédl a Ariana se přikrčila jako kočka připravená ke skoku. V davu se objevila široká mužská tvář s plnovousem a tetováním, které se táhlo takřka přes celou holou lebku. Toho člověka musel poznat každý: byl to Gregov, muž, který se lepil na Torrona jako masařky na shnilé ovoce. Za ním kráčelo několik chlapů s tvářemi zrudlými námahou. Do teď nejspíš utíkali.

„Vypadneme,“ zasyčel Scapa.

Fesco si přidržel ruku na hlavě, aby neztratil čepici. O chviličku později už byli pryč.

Jenže příliš pozdě. Za nimi se ozvaly výkřiky. Fesco se přikrčil, aby jeho kudrnatá hlava nevyčnívala z davu, a natahoval dlouhé nohy jako klusající kůň. Scapa utíkal za Arianou. Nevnímal nic kolem sebe, cestu mu ukazovaly jen tancující kudrny. Zavadil o pletený koš. Když se koš převrátil, ozval se strašlivý rachot: ořechy, které obsahoval, se vysypaly na zem.

Ariana zahnula do úzké uličky. Sluneční paprsky zmizely jako mávnutím proutku a Scapovi chvilku trvalo, než se v příšeří rozkoukal: spatřil jen flekaté stěny, nízké střechy, šňůry na prádlo. Než doběhli na konec uličky, už za nimi od domu k domu duněly těžké kroky Torronových mužů.

Scapa těžce oddychoval a rozběhl se ještě rychleji. V kapse mu cinkalo osm měďáků, které mu zbyly z ranního výměnného obchodu. Jedna z mincí propadla dírou v látce a cinkla o zem. Pak druhá. A další.

„K ďasu!“

Scapa si přitiskl kapsu rukou k tělu a utíkal dál.

Ariana znovu odbočila, teď je vedl Fesco a namířil si to přímo do slepé uličky. Ariana klopýtla a Scapa do nich narazil.

„Kam to utíkáš, ty pitomče!“ vydechla Ariana. Na tvářích jí naskákaly rudé skvrny.

Fesco se celý třásl a nedokázal ani odpovědět. „Sem!“ zalapal po dechu a proklouzl úzkými dveřmi do domu.

V místnosti seděla rodina u oběda. Kolem kouřících mís a hrnců se tísnilo několik mužů a žen a asi tucet dětí. Když se ti tři vřítili dovnitř, tázavě vzhlédli.

„Hmm, hmm…,“ koktal Fesco. „Jdeme!“

Proklouzl kolem sedících a utíkal vzhůru po úzkých schodech. Ariana a Scapa pospíchali za ním. Jeden z mužů se s nadávkami zvedl a vyrazil za nimi.

V horním patře byly tři malé pokoje. Fesco vběhl do jednoho z nich a vyklonil se daleko z okna. Z chodby se ozývalo klení muže, který je pronásledoval po schodech. Pod okno právě dorazil Gregov s Torronovými muži a pátravě se rozhlíželi po slepé uličce.

Fesco neustále opakoval jako zaklínadlo stejnou nadávku, a to zoufaleji a zoufaleji. Nerozhodně ustoupil od okna, ale pak se dveře otevřely a muž vrazil do místnosti. „Co jste zač? Co děláte v mém domě? Zavolám na vás vojáky!“

„Trhni si nohou!“ Fesco se na něho zašklebil, pak se jediným skokem vymrštil na římsu, sáhl nahoru a vytáhl se na střechu. Scapovi a Arianě nezbylo, než ho následovat.

Současně vyskočili na úzký parapet a vtom se dole rozkřičeli Torronovi muži, kteří je znovu objevili. Majitel domu mezitím popadl koště a chtěl je srazit dolů.

Ariana vyskočila a vytahovala se na střechu. Scapa jí zdola pomáhal. Pak se i on vyšvihl vzhůru. Ariana a Fesco ho popadli každý za jednu ruku a táhli. Scapovy nohy se chvilku kývaly před oknem. Ucítil ránu koštětem, ale to se už převalil na břicho a vyskočil na střechu.

Všichni tři klopýtali po střešních taškách. Za nimi se ozýval rámus. Když se Scapa otočil, spatřil na okraji střechy holou hlavu Gregova, který se za nimi rozzuřeně díval.

Doběhli k okapu a sklouzli po něm dolů tak rychle, že je dlaně pálily. Se zavrávoráním skončili na ulici. Zleva se uličkou nesly naštvané výkřiky, nad nimi se ozýval rachot ze střechy.

Bleskově zahnuli ulicí doprava, proklouzli za roh a utíkali a utíkali, aniž si všímali píchání v boku. Pak se přikrčili za hromadu kamenů a suti tarasící mezeru mezi dvěma domy a vklouzli do nejhlubšího stínu. O chvilku později se kolem nich přehnalo několik mužů, aniž je objevili.

Dlouho se tiskli ke zdi a tiše lapali po dechu. Do zrudlých tváří jim stoupalo horko.

„Tak to bylo vážně jen o fous!“ vyrazil Fesco.

Scapa bedlivě naslouchal, jestli neuslyší něco podezřelého. Ale všude kolem se ozýval jen běžný hluk města. Nebezpečí pominulo. S povzdechem se opřel hlavou o zeď. Musí Torrona porazit, už kvůli tomu, aby tohle věčné pronásledování skončilo!

Fesco stáhl čepici z hlavy a vyklepal z ní prach. „Alespoň jsme toho tlusťocha trochu prohnali.“

Ariana se napřímila. Vznešeně si odhrnula pramínek vlasů z čela. „Dnes večer se sejdeme. Všichni, kteří k nám patří. Scapa a já máme plán.“

Scapa se na ni překvapeně zadíval – o nějakém plánu neměl ani potuchy.

Večer Ariana zapálila všechny tři olejové lampy, které měli. Rozestavila je po místnosti, aby ji co nejvíce osvětlily. Na podlahu rozložili slamníky, aby se na ně vešla většina nočních návštěvníků. Scapa zamyšleně usedl a ruce si položil na kolena, zatímco Ariana ještě různě posunovala slamníky.

„Myslíš, že to klapne?“ zeptal se Scapa tiše.

„Ovšem. Pokud se nám podaří dát dohromady správné lidi. A jestli budou ochotni bojovat. A také pokud vás předčasně neodhalí.“

„Hm.“ Scapa si propletl prsty. Pak je zase netrpělivě uvolnil a lupal jedním kloubem za druhým. Když zvenku zaslechli hlasy, vyskočil a s tasenou dýkou se postavil za tmavočervený závěs.

„Scapo?“ zašeptal kdosi. „Pojď dál.“

Fesco odhrnul závěs. Za ním kráčeli čtyři další chlapci. Tiše pozdravili a ostýchavě se ohlédli na Arianu. Na její pokyn se ihned posadili na slamníky a smekli čepice.

Postupně se vynořovali další. Přicházeli v malých skupinkách, po pěti, po šesti, někdy jen po třech. Nakonec byla místnost plná. Sešlo se na pětadvacet dětí. Většina seděla, zbytek se opřel o stěnu. Byli to takřka samí chlapci, ale tu a tam se objevila i opálená dívčí tvář s rozcuchanými vlasy. Místnost naplnilo šeptání, ale nikdo nepromluvil hlasitěji, než bylo nutné. Všechny tížila obava, že je objeví Torronovi muži.

Ariana seděla se sepjatýma rukama na jediné židli, kterou měli. Klidně sledovala přítomné, dokud Scapa nevylezl na stůl vedle ní. Všichni zmlkli.

„Díky, že jste přišli,“ začal Scapa. „Včerejší vloupání do vojenské strážnice, bohužel, nedopadlo tak, jak jsme si představovali. Jsem rád, že se setkávám s mnoha z vás, kteří jste tam byli se mnou. Ale spoustu dalších, o které jsem se bál, tu nevidím.“ Pohledem klouzal po přítomných. Světlo lamp ozařovalo snědé nebo bledé, hubené nebo kulaté obličeje. „Možná existuje jiný způsob, jak dobýt Liščí doupě a definitivně porazit Torrona. Máme plán.“ Cítil napětí kolem sebe a pokoušel se odhadnout své spojence. Většina ještě stále působila velice rozhodně. A tak vyslovil nápad, na kterém byl založen jejich bláznivý plán, řekl ho rychle a bez příkras: „Vezmeme si Torronovy zbraně!“

„Cože?“ vykřikl starších chlapec jménem Cev a vyskočil.

„Co to má znamenat?“

„Znamená to přesně to, co jsem řekl,“ odvětil Scapa. „Prosím, napřed mě vyslechněte.“

Rozčilený šepot postupně zmlkl.

„Existuje způsob, jak proniknout do Liščího doupěte, aniž nás Torronovi muži objeví. Víte, jak se vlk dostal do zajícova domečku? Když se mu to nepovedlo dveřmi, sešplhal tam komínem… Jen si vzpomeňte na tu pohádku!“ Nikdo nepromluvil. Scapa krátce pohlédl na Arianu. Ta jeho pohled pevně opětovala.

„Kanalizace!“ zašeptal. Pak se znovu rozhlédl po přítomných. „Kanalizační šachty! Dokonce i v Liščím doupěti musí být staré šachty, které vedou až do jeho nitra! Těmi se nepozorovaně dostaneme do Torronovy pevnosti!“ Užaslé překvapení dodalo Scapovi křídla. Zaťal pěst. „Až budeme uvnitř, najdeme zbrojnici. Tam si vybereme, co potřebujeme, a zaútočíme! Torron a jeho muži to nebudou čekat. Až si poběží pro zbraně, nenajdou je. Tímto způsobem nejen vyřešíme problém, jak získat kopí, meče a palice, ale navíc zabráníme Torronovým mužům, aby se nám postavili se zbraní v ruce. Jen tak můžeme doopravdy vyhrát!“

„To znamená, že vlezeme do Liščího doupěte neozbrojení?“ zeptal se Cev nevěřícně.

„Přesně tak Potřebujeme jen kladiva a lopaty, protože cesta podzemím může být zavalená. Pak budeme odkázaní jen sami na sebe, dokud se nedostaneme do zbrojnice.“

„A jak víš, kde ta zbrojnice je?“ Po Scapově tváři přeběhl stín. „Zbraně budou, stejně jako Torronovy poklady, ukryty uprostřed Liščího doupěte, kde nejsou okna ani rozbořené zdi. Musíme spoléhat na štěstí. Ale to děláme tak jako tak pořád…“

Chvíli bylo ticho. Každý přemýšlel, že rozhodnutí bude pro mnohé z nich znamenat život, či smrt.

Scapa seskočil ze stolu a přešel do středu místnosti. Pozvolna se otáčel kolem dokola a díval se na každého chlapce či dívku.

„Vím, že mnozí z nás utrpí zranění. Někteří dokonce zemřou. Je to velké riziko. Pro každého z nás. Riskujeme své životy. Ale výhra – výhra znamená svobodu! Výhra znamená moc! Výhrou je Liščí doupě, Torronovy poklady, život bez hladu a nouze!“ Po Scapově tváři přeběhl zoufalý úsměv. „K čemu je takový život, kdy se člověk jen pokouší co nejdéle vyhnout smrti? Ptám se vás: proč bojovat, proč krást a hladovět, k čemu je ten mizerný ubohý život, když nás svět nenechá ani chviličku na pokoji? Tak si ten pokoj vybojujeme! Vezmeme si, co nám patří! Nikdo nám nemůže zabránit, abychom nebojovali o své štěstí. Bylo vůlí osudu, že jsme se narodili chudí. Bohové – tvrdím, že bohové ani nevědí, že existujeme! Kašlu na ně! Nepotřebuji je, když mám pěst, kterou mohu udeřit, a srdce naplněné odvahou! Nestojím o ně! Já rozhoduji, kdo jsem a co mi patří. Když teď nevezmeme osud do svých rukou, zůstaneme tím, čím jsme po celý svůj dosavadní život: Torronovými otroky! Jeho – jeho psy! Bojujte! Bojujte s odvahou a silou! Jde o náš život!“

Ze všech stran se ozýval jásot.

„Jdu s tebou!“ Fesco vyskočil. Za ním následovali další.

„Já taky!“

„I já!“

Cev se zvedl. „Mně se nelíbí, jak mluvíš o bozích!“ V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni se napjatě zadívali na Ceva a Scapu.

„Já v bohy věřím,“ prohlásil Cev chladně. „Člověk se proti nim nesmí stavět. Ale… také věřím, že máš pravdu. Bohové o nás nevědí. Děti z ulice jim jsou lhostejné.“ Cev se rozhlédl po ostatních. „Budu bojovat s vámi.“

Všem se ulevilo. Vstali a se zaťatými pěstmi se rozjásali.

Scapa se otočil k Arianě. Usmívala se.

Liščí doupě

Během následujících pěti dnů získali Scapa, Ariana a jejich spojenci několik tuctů přívrženců. Ve skupinkách táhli ulicemi a vyptávali se každého chlapce či dívky, které potkali: „Musíš Torronovi platit za ochranu?“ A protože všichni přikývli, vysvětlovali jim: „Můžeš si vybojovat svobodu. Vrátíme ti všechno, cos mu musel zaplatit. Pokud máš odvahu vzepřít se.“

Podařilo se jim shromáždit na sedmdesát dětí z ulice. Ve všech koutech Kotlova se šuškalo o válce, která se blíží neodvratně jako bouře. Povídalo se o zrádcích, kteří přeběhli k Torronovi, o výhružkách, že Torronovi muži zabijí každé dítě, které se jim připlete do cesty. Ale ani to nemohlo zastavit běh událostí, které Scapa s Arianou uvedli do pohybu. Ti dva se připravovali k boji, rozhodně a s chladnou myslí, stejně jako spousta dalších dívek a chlapců.

V den, který měl být poslední před bojem, visela nad Kotlovem temná a těžká mračna. V nejníže položených čtvrtích vládlo letní dusno, nehnul se ani lísteček a do pachu města se mísilo vlhko blížící se bouře. V noci začalo nejprve mrholit a pak se nebesa otevřela. V ulicích se tvořily obrovské kaluže, měnily se v krvavě rudé potoky tekoucí uličkami a zaplavující okolí. Lampáři rozžíhající pouliční lampy přecházeli na chůdách od jednoho stožáru ke druhému. V několika čtvrtích stála voda tak vysoko, že lampy zhasly.

Scapovi se nepodařilo usnout a sledoval zpoza tmavorudého závěsu, jak se do místnosti valí šedohnědá břečka z ulice a zaplavuje podlahu. Když mu voda namočila boty, neustoupil.

„Proč i elfové?“ zašeptal hlas za ním.

Aniž odpověděl, rozpustil si své tři cůpky. Znovu pevně stáhl přední pramínky vlasů, pak poklekl a nabral vodu z podlahy do dlaní. Omyl si špinavý obličej a osušil tvář o rukáv. „Každá ruka přijde vhod!“ řekl.

Ariana, která doposud seděla na židli s nohama přitaženýma k bradě, se zvedla. Nohama žbluňkla do vody, která se šířila místností.

„Elfové!“ zasyčela a přistoupila ke Scapovi. Naléhavě ho zatahala za rukáv. „Tys dovolil, aby s námi bojovali elfové! Pokud nás rovnou nezradí, tak s námi pak budou moci bydlet v Liščím doupěti!“

Ariana nehybně přihlížela, jak se Scapa vyhýbá jejímu pohledu. Díval se ven do tmy. Občas se v měsíčním světle zaleskly stříbrné nitky deště. Krása. Scapovi bylo najednou těžko u srdce.

„Nakonec na sebe elfové strhnou všechnu moc v Liščím doupěti a Kotlov bude definitivně patřit těm bahenním krysám!“

Scapa se otočil. „To nám skutečně tak málo věříš, že dokážeme Liščí doupě udržet?“

Arianu rozběsnilo, že Scapa není stejně rozčilený jako ona, a že jí odpověděl tiše a klidně. Nosní dírky se jí chvěly. „Ale to není záležitost elfů! To je naše válka!“

„Chceš ji snad vyhrát, ne?“ Scapa si dívku prohlédl od hlavy k patě. „Každá ruka přijde vhod. A nezáleží na tom, zda patří člověku nebo elfovi. Hlavní věc je, že nakonec dostaneme to, co chceme!“

Ariana se pozvolna uklidňovala. Z tváře jí vyprchal hněv a kolem úst jí zahrál spokojený úsměv. Scapa trpělivě sledoval, jak se její nálada mění. Občas mu připadalo, že Ariana dokáže své pocity řídit podle toho, jak se jí to právě hodí. Jako by vše, co dává najevo, podřizovala určité strategii.

Najednou ucítil, jak se mu stahuje hrdlo, a těžce polknul.

„Skutečně to chceš udělat?“ zeptal se tiše zastřeným hlasem.

Ariana se na něj podívala. „Co chceš, abych udělala?“ zašeptala.

„Nechci, abys bojovala.“ Scapa si odkašlal a dodal. „Půjde tam o krk.“

„Já vím,“ řekla Ariana bez mrknutí. „Myslím, že bych měla bojovat s vámi. Sám jsi to řekl: „Každá ruka přijde vhod.“

Proč Ariana odpověděla jeho vlastními slovy? Děkovala mu za jeho obavy? Nesnášel, jak dokáže jeho slova obrátit proti němu! „Nikdy jsi přece nedržela meč v rukách!“ namítl Scapa suše.

„Ty také ne.“

„Ale já umím zacházet s dýkou. A to se příliš neliší od meče nebo oštěpu nebo… palice.“ Scapa se díval na zem. Najednou ho přepadl strach, větší než kdy předtím. Co když Ariana dnes v noci zemře? Na chvilku si přál, aby se nikdy nerozhodli postavit Torronovi. Přál si, aby Ariana nikdy nevyřkla to, co každý v Kotlově věděl: že je Torron vykořisťuje. A že se mu mají postavit.

„Mohla bys držet stráž, až se vydáme do Liščího doupěte,“ navrhl Scapa. „Ano, budeš na stráži!“

Ariana se na něj dlouze zadívala. Zdálo se, že se jí v očích blýskají slzy. Slzy strachu, možná, ale určitě slzy hrdosti. Pomalu přikývla.

„Dobře. Jak chceš.“

Proudily ze všech uliček. Ke Scapovi se zleva i zprava přidávaly stále další skupinky dětí. Tváře plné obav pokrývaly jako posmrtné masky malůvky z bahna a popela. Ze tmy se plížily neustále další přikrčené postavy, které se připojovaly k malé armádě. Z každé uličky, z každého koutu města se vynořovaly nové stíny a za Scapou se shromažďovalo vojsko. Za Scapou a Arianou.

Ta se obrátila k dívkám a chlapcům, kteří je následovali deštivou nocí, zarputile a do jisté míry poslušně, a srdce jí poskočilo radostí. Zadívala se na Scapu. Mokré šaty se mu lepily na tělo. Kráčel se zdviženými rameny a skloněnou hlavou. Na okamžik ho jako tekuté stříbro zalilo světlo pouliční lampy a pak se znovu ponořil do tmy. Ariana sáhla po jeho ruce a pevně ji stiskla. Vrátil jí její horoucí pohled. Bojuj! říkaly její oči. Bojuj za nás oba dvojnásobnou silou.

Děti kráčely ulicemi tak rychle, že se kaluže pod jejich nohama napěnily. Kolik jich bylo? Kolik jich na konci noci zbude?

Tmou zadunělo hřmění a ozývalo se nekonečnou ozvěnou znějící z hloubi města.

Scapa se zastavil.

Bummm…

Pod nimi leželo Liščí doupě jako nestvůra ve své noře. Z výšky zahlédli jednotlivá světýlka, která zářila z ruin jako ostražité oči, a připomínala, že nestvůra z kamene a suti není tak docela mrtvá.

Kdysi bývalo Liščí doupě palácem se spoustou místností a dlouhých chodeb, s věžemi, terasami a balkony. Před desítkami let si je nechal postavit nějaký bohatý zločinec. Impozantní stavbu zničila povodeň, možná i požár – někteří mluvili o válce gangů. Zbyla po ní největší hromada rozvalin v Kotlově.

Trosky se nikdo nepokusil opravit nebo na nich postavit nové domy, protože okolí zcela patřilo zlodějům a vrahům. Zůstali tu dokonce i po zničení domu, jako krysy, a skrývali se hluboko v rozvalinách, kde byli bezpečnější než v obyčejném domě. Později se do rozpadlého sídla nastěhoval Torron se svou bandou a pojmenovali je Liščí doupě.

Mohutné zahřmění znovu otřáslo městem. Dešťové kapky dopadající do kaluží vyskakovaly stále rychleji a výše. Dnes v noci se Kotlov proměnil v černou studnu zahloubenou hluboko do země, do níž se dešťová voda sbírala jako příval.

„Rychle,“ zašeptal Scapa. Hlasitě zopakoval: „Rychle, jdeme na to!“

Někteří si přinesli lopatu, jiní motyku. Jimi nadzvedli mříže kanálů odvádějících dešťovou vodu do kanalizace. Pak zapálili lucerny a jeden po druhém sešplhali do vlhkého podzemí.

Zpěněná voda chňapla po Scapovi a okamžitě mu vystoupila až k bokům. Cítil, jak ho ledový proud táhne vpřed, bezmála mu poklesla kolena. Ariana seskočila k němu. V ruce držela lucernu, ale ani ta neodhalila v její tváři sebemenší projev citu.

Děti se nějakou dobu brodily kanalizací. Páchnoucí splašky jim omývaly nohy. Z kamenů nad nimi neustále kapalo, stropem místy pronikal déšť a vytvářel ve stoce opony vody.

Bummmm… Hromobití naplnilo stoku hlubokým vibrujícím tónem, jako by každý kámen zasténal.

Scapa neměl ani tušení, jak dlouho se už potácejí kalnou vodou, když najednou spatřil něco na pravé straně: odbočku asi půl metru nad hladinou vody, která vedla směrem k Liščímu doupěti. Cestu však tarasila mříž.

Motykou snadno urazili zrezivělý zámek. Dveře vypadly z pantů a potopily se do vodního přívalu. Scapa se vyšvihl nahoru a vstoupil jako první do suché chodby. Pak pomohl Arianě a ostatním.

Chodba byla úzká, takže se tam dva lidé vedle sebe nevešli, a strop byl právě tak vysoký, že mohli jít vzpřímeně. Na zemi ležely ztrouchnivělé zbytky látky. Proti nim vyrazily polekané krysy, ale když uviděly světlo, obrátily se na útěk.

Pak chodba skončila a cestu jim zatarasila zeď rozpadlá na velké kusy. Motykami a lopatami rozbíjeli kameny stejně snadno jako kosti ztrouchnivělého zvířete. Po chvíli se jim podařilo vytvořit trhlinu, kterou se štíhlý člověk dokázal protáhnout. Zavládlo ticho.

Scapa si vzal od Ariany lucernu. Nikdo se ani nehnul, když prolezl trhlinou a zmizel. Ozývalo se jen šumění deště.

Pak se Scapa konečně znovu objevil. Tiše zašeptal, takže ho slyšeli jen kamarádi stojící poblíž. „Cesta je volná. Zhasněte lucerny!“

Ustoupil stranou, aby se děti mohly jedno po druhém protáhnout otvorem. Lopaty nechaly opřené o stěnu a poslušně sfoukly světlo. Ariana jim svítila na cestu úzkou trhlinou svojí lucernou, která jako jediná dál hořela.

Postupně se všichni dostali za zátaras. Scapa se obrátil na Arianu. Viděla, jak se chvěje. Ve světle lucerny vypadala jeho tvář jako z vosku.

„Kdybychom museli utíkat, povedeš nás,“ řekl. „Počkej tu na nás. Slyšíš? Čekej tady.“

Pevně ho objala. Scapa se k ní přivinul, jako by to bylo naposledy; ponořil obličej do jejích mokrých vlasů a všiml si, že nejen on, ale i ona skrývá strach. Srdce jí divoce bilo.

„Když to dobře dopadne, přijdu pro tebe.“

Neznatelně přikývla. Poslední chlapec prolezl trhlinou. Ariana se předklonila. Otevřela ústa, ale nedostala ze sebe ani slovíčko. Pak Scapu objala kolem ramen a políbila. Ucítil její studené rty na svých jako závan lehkého vánku.

Pak i on zmizel za rozpadlou zdí a Ariana zůstala sama ve světle lucerny. Nad ní dunělo hromobití.

Torron

Ponořili se do naprosté tmy. Scapa se otočil. V dálce probleskovalo bledé světýlko.

„Jdeme!“ zašeptal. „Držte se pohromadě. A hlavně potichu!“

V dlouhém průvodu kráčeli za světlem. Scapa uchopil roztřesenými prsty dýku. Sevřel mokrou koženou rukojeť tak pevně, až z ní začala kapat voda.

Očekával ho životní zápas. Noc, která rozhodne o všem. Chvíle, kdy může pohlédnout do tváře osudu.

Tuto myšlenku si neustále opakoval jako přísahu, dokud nedošli k bledému světýlku a neprolezli kulatým otvorem ve zdi. Před nimi stály těžké dřevěné sudy na víno. Za nimi začínala úzká chodba. Scapa se na okamžik zarazil. Kterým směrem se mají dát? Pokusil se soustředěně naslouchat. Nebyly to hlasy? Ne, to se jen nad obrovskými kameny nese šumění deště.

Rozhodl, že se vydají doprava. Plížil se těsně u zdi a co nejdál od pochodní upevněných tu a tam na stěně. Ostatní ho tiše následovali.

Na čele mu vyrazil pot. Chodbou občas zazněl ozvěnou něčí smích nebo tlumená hudba. Když znovu zaburácel hrom, přikrčil se leknutím. Na chvíli ho přepadl absurdní strach, že někdo ucítí pach jejich promočených šatů a odhalí je. Rychle tu představu zahnal. Taková pitomost!

Chodba zahýbala. Před nimi se objevilo široké polorozpadlé schodiště. Scapa opatrně stoupal vzhůru a ostatní se po skupinkách pustili za ním.

Za schodištěm se rozkládal skutečný labyrint chodeb a schodišť. Tři chodby vedly rovně, dvě doleva a doprava a do výšky se šplhala dvě schodiště.

Scapa se rozhodl jít chodbou vedoucí rovně. Na stěnách tu viselo více pochodní, i déšť byl nějak hlasitější. Z chodby před nimi se ozývalo zvláštní vzdychání a skučení.

Jednou procházeli kolem otevřených dveří, ze kterých do chodby pronikalo jasné světlo a hlasité výkřiky. Scapa se křečovitě připlížil k nim a nahlédl do místnosti. Sedělo v ní několik mužů, kteří se ze všech sil cpali jídlem. Na stolech tancovaly ženy s flétnami a chrastítky. Ve vzduchu se mísila vůně pečínky s pachem piva a potu.

Scapa ucouvl. Pak naznačil ostatním, aby se protáhli kolem dveří těsně u protější zdi. Tam světlo pochodní nedosahovalo, a tak se mohli skrýt v úzkém proužku tmy. Postupně se podél zdi proplížili až za hodovní sál.

Chodba končila otevřenou halou vedoucí do dalších chodeb a několika komor. Sotva tam většina dětí vešla, zaslechly, jak se blíží šouravé kroky. Pak se ozvalo volání a halou se rozlehl hlasitý smích.

„Rychle pryč!“ zasyčel Scapa a rozběhl se k prvním dveřím. Obklopila ho spásná tma. Za chviličku se do místnosti nacpaly všechny děti a přitiskly se k němu.

Scapa uviděl, jak protější chodbou procházejí dva muži a odbočují přesně tam, odkud právě vyšli.

Najednou se něco ozvalo. Scapa se otočil.

„Já nechtěl,“ zašeptal kdosi.

„Ty idiote!“ Scapa byl rozhodnutý, že zbije toho blázna, který hluk způsobil. Ale pak někdo zašeptal: „Tady jsou zbraně!“

Scapa ztuhl. Ustoupil z bledého světla dopadajícího do místnosti z haly a napjatě se zahleděl do tmy. Skutečně. V paprscích světla se zablýskla dlouhá úzká kopí, která jen čekala na to, až si je vezmou.

Jeden z chlapců vyběhl do haly a strhl ze zdi pochodeň. Ve světle ohně spatřili hromadu kopí, nožů a mečů. V hloučku to ohromením zahučelo. Scapa zastrčil vlastní dýku za pas a sáhl po krátkém meči a malé palici. „Vezměte si, co potřebujete!“

Děti se rozčileně tahaly o zbraně. Většina chtěla meč, jiní se rozhodli pro kopí, se kterým se dalo zacházet podstatně snáz. Našly se tu dokonce i kuše s černými ostrými šípy. Scapa si jednu přehodil přes rameno a za opasek zasunul pár střel. Byl připravený. Mezitím se i ostatní vyzbrojili tím, co považovali za rozumné. Ve zbrojnici toho příliš nezbylo. Někteří se přímo ověsili zbraněmi, zavěsili si na záda hned dvě kopí a do boty si zastrčili další dýku. Scapovi se rozzářily oči. Připraví Torronovi a jeho mužům pěkné překvapení!

Vyšli ze zbrojnice. Scapa se nehlučně a pln očekávání plížil Liščím doupětem a rozhlížel se na všechny strany. Zhluboka se nadechl, ucítil jeho vlhký, nádherně divoce zatuchlý pach a zatoužil, aby mu svět kolem patřil. Vůně jeho paláce…

Starými zdmi otřásl další úder hromu, projel všemi buňkami Scapova těla, ale nenaplnil ho strachem, jen vírou a zmužilostí, nespoutanou odvahou k boji.

Mladí bojovníci se rozdělili a do každé chodby se vydala jedna ozbrojená skupinka. Scapa zrychlil a posléze se rozběhl. Zbraně jim rachotily do kroku. Údery jejich chodidel se ve Scapově mysli proměnily v jediné jméno znějící jako zaklínadlo: Vio, Vio Torron…

Vio Torron nikdy nebyl mužem velkých citů. Vyrostl v nuzných čtvrtích Kotlova, i když dnes mnozí tvrdí, že se do města přistěhoval mnohem později, až jako dospělý muž. Jeho matkou byla kapsářka Isred. Když bylo Viovi sedm let, našli pod podlahou jejího pokoje ztrouchnivělou mrtvolu. Ukázalo se, že ten mrtvý je Viův otec Edor Juness, nemanželský syn vznešeného původu, který skončil jako hráč, pijan a posléze jako mrtvola ukrytá pod podlahou. Matka Via Junesse se ocitla před soudem a jednoho mrazivého rána jí srazili hlavu na mostě Grejonn, kterému lidé kvůli vystaveným uťatým hlavám bezectných zločinců přezdívali Katovská ulička. Ještě než se hlava Isred Junessové začala houpat nad hnědými vodami kanálu, Vio na svoji matku zapomněl.

Začal se jako spousta dalších sirotků protloukat životem sám, až narazil na známého podvodníka jménem Kaav Volrog. Ten rozpoznal velký talent, který v chlapci dřímal, a udělal z něho svoji pravou ruku. Když bylo Viovi dvanáct, zasvětil ho do svých temných obchodů. Vzal ho pod svá ochranná křídla, stejně jako jeho kdysi chránil legendární bandita jménem Jakos Torron, a otevřel mu dveře do pochybného světa zločinu. Vio, jenž dostal přezdívku Kroužek, podle kroužku, který si provlékl spodním rtem, měl ve zvyku vyrýt Volrogovým nepřátelům do tváře jizvu ve tvaru kruhu. Chlapec, z něhož měl vyrůst obávaný muž, byl chladný a bezcitný, a tak se brzy stal pro Volroga nepostradatelným.

V té době Vio poprvé navštívil Liščí doupě. Tehdy žil s Volrogem a jeho kumpány po různých hospodách pochybné pověsti a snil o tom, že jednou vytvoří vlastní říši a bude mít svůj vlastní dům, nebo ještě lépe palác. Liščí doupě bylo v rukách jiných band, které ve staré zřícenině provozovaly pašerácké obchody. Vio prosil svého mistra, aby se s nimi pustil do otevřeného boje. Ale Volrog už žil příliš dlouho s ostatními bandami v jakéms takéms míru, a tak pokus o ovládnutí kotlovského podsvětí odmítl.

Náhle Kaav Volrog záhadným způsobem zemřel a jeho jméno zmizelo z ulic města.

Šéfem bandy se stal Vio. Byl přesvědčen, že je skutečným dědicem starého Jakose Torrona, a tak si přisvojil jeho jméno. Zakázal, aby ho oslovovali jeho bývalou přezdívkou Kroužek, a přes noc se proslavil jako Vio Torron. Dobyl Liščí doupě a ovládl temné obchody odehrávající se v Kotlově. Tehdy mu bylo necelých dvacet let.

Jenže od té doby už uplynula spousta roků. Roků, které byly jeden jako druhý, nekonečně dlouhá šňůra stejných dnů. Vrásky v Torronově tváři byly stále hlubší, rysy v jeho obličeji ostřejší a tváře vyhublejší. Už ve dvanácti letech se cítil starý a deset let poté, co se stal skutečným vládcem Kotlova, mu život připadal těžký jako obrovský kámen. Důvodem nebylo jen nebezpečí, nenávist a v jeho branži všudypřítomná smrt, ale i víno.

I dnes do sebe Torron převrátil pohár vína a spláchl hrdlem to, co mu nevypadlo z koutků úst. Říhl a do úst se mu vrátila nakyslá chuť skopového masa. Přitáhl si nůž a špičkou odstraňoval zbytky jídla z mezer mezi zuby. Přitom sledoval tanečnice na stolech a cítil, jak se v jeho údech rozlévá příjemná únava způsobená přemírou alkoholu.

Mezi tanečnicemi byla i jedna elfka. Mezi ostatními ženami zářila jako tmavý opál mezi křemínky. Byla podstatně vyšší než ony, štíhlá jako proutek a její pleť se šedivě třpytila. Hladké tmavé vlasy zářící ve světle pochodní jako temná vodní hladina měla učesané podle elfí módy.

Torron neměl elfy rád, ať muže nebo ženy, tanečnice nebo překupníky. Připadali mu příliš tajemní, ale jeho odpor vůči nim zavinilo především bohatství, které nahromadili a které jim lidé záviděli. Jejich vlastní kmeny je odvrhly, a tak se z nich stali nemilosrdní, ctižádostiví a lstiví obchodníci.

Ale když se to chlapům líbí, říkal si Torron a nechal obtloustlou tanečnici, aby mu nalila další pohár vína, ať si pozvou tolik elfů, kolik chtějí. Pokud ovšem on nebude muset poslouchat rychlou elfí řeč, která ho na těchto tvorech odpuzovala nejvíc.

Torron se opřel o opěradlo křesla připomínajícího trůn. Jeho ruce spočívaly velitelsky a současně ochable na opěrkách. Hlava mu klesla na prsa. Za zvuků hudby a dunivého smíchu svých mužů si chtěl trochu zdřímnout. Jako každou noc.

Ve vězení

Bylo to jako ošklivá noční můra. Tóny fléten, zvuky chrastítek a tamburín náhle zmlkly. Ozvaly se výkřiky, tanečnice seskočily ze stolů a daly se na útěk. Torronovi muži se vymrštili ze židlí a tasili dýky a nože, ale tváří v tvář přesile, která se vyhrnula ze všech dveří haly, je zděšeně odhodili.

Chlapci a dívky pronikavě vykřikli a vrhli se na Torrona a jeho muže. Hodovní sál se změnil v divoké bitevní pole.

Křik a řinčení mečů rozechvělo stropní trámoví. Opilí muži padali na stoly a zanechávali na talířích krvavé stopy. V soubojích podlehlo i mnoho dětí.

Scapa bil kolem sebe, aniž něco cítil. Řvoucí muži v jeho okolí zmizeli. „Torron,“ vydechl Scapa sám pro sebe. „Torron patří mně!“

Do sálu vbíhaly stále další děti. Některé z nich si očividně pomstu na svých mučitelích vychutnávaly. V rohu obklopilo několik chlapců jednoho z banditů a tupými konci kopí mu zasazovali jednu ránu za druhou.

Z davu se vynořila Torronova tvář. Scapa sevřel pevněji meč a pozvolna se k němu blížil. Ještě nikdy neviděl vůdce bandy tak zblízka.

Obvykle se Torron ukazoval v černém plášti a velkém klobouku, který mu zakrýval polovinu obličeje, s věrnou osobní gardou po boku. Scapovi vždycky připadal jako zlý duch. Dnes ho poprvé uviděl pořádně. Jeho skutečná tvář nebudila o nic menší strach než tmavá postava v plášti.

Torron byl starší, než Scapa předpokládal. Ale ani v mládí nemohl být hezký. Měl dlouhý nos, který mu kdysi někdo zlomil, a malé černé oči umístěné blízko u sebe, úzké a zlé. Vlnité, mastné, dlouhé vlasy protkané šedými pramínky se mu lepily na hlavu a spadaly až k ramenům. Na vyčnívající bradě, nad úzkými rty a na propadlých tvářích mu bujelo strniště. Tvář měl zkřivenou do ošklivé grimasy a tloukl kolem sebe pěstí a nožem tak, že jeden chlapec za druhým klesal k zemi.

Scapa už byl skoro před ním. Boj okolo nich se chýlil ke konci, vítězní útočníci šlapali na nehybná těla na podlaze a sháněli zajatce do houfu. Scapa zvedl meč a v té chvíli ho Torron postřehl. Odporně se zašklebil, ale možná se mu jen zkřivily rty nenávistí. Připravoval se na Scapův útok, ale v té chvíli ho do zátylku udeřila palice. Padl na kolena.

„Nech toho!“ vykřikl Scapa.

Chlapec s palicí se zastavil. Scapa sklonil meč, uchopil kuši a namířil na Torrona, který před ním klečel jako omámený. Scapa chvilku čekal, zda Torron ztratí vědomí. Muž se na něj zadíval.

„Tebe já znám. Ty seš Scaret, co?“

Scapa držel kuši chvějícíma se rukama.

„To jméno, které ti přináší smrt, zní Scapa!“ řekl.

Torron se udýchaně zasmál, ale oči mu žhnuly takovou nenávistí, že se Scapovi zatajil dech. Smál se stále hlasitěji a Scapa si všiml, že v sále zavládlo ticho.

Pak se Torron ušklíbl na Scapu: „Kdysi jsem býval stejný jako ty.“ Stříbrné kroužky v jeho uších a ve spodním rtu zacinkaly. „Jenže jsem nebyl takový strašpytel!“

Scapovy oči se zúžily: „Cože, ty starochu?“

„Tak dělej,“ vykřikl Torron a žíly na špinavém krku mu vystoupily. „Dokonči to! Vystřel! Koukni se na ty pitomce, kteří leží všude kolem nás! Já bych neváhal a zakroutil bych ti krkem. Tak se přece pomsti – dlužíš to svým mrtvým kamarádům! Musíš mě zabít!“ Pohodil hlavou a bláznivě se rozesmál. „Zabij mě! Zabij Via Torrona, nejmocnějšího muže v Kotlově! Pak bude město patřit strašpytlovi!“

„Svažte mu ruce!“ vykřikl Scapa. „Tak spoutejte ho!“ Děti váhavě přistoupily blíž a udělaly, co jim Scapa nařídil. „Uvrhněte ho do žaláře! Je tu přece žalář, ne? Kvůli tobě doufám, žes ho zařídil stejně pohodlně jako zbytek mého Liščího doupěte.“

Torron už nepromluvil. Když opouštěli sál a děti ho strkaly před sebou chodbami a dolů po schodech, neustále očima sledoval Scapu.

Za skladištěm vína našli ve sklepem nízké kobky, ve kterých banditi věznili své zajatce. Do jedné z nich uvrhli Torrona. Scapa osobně zastrčil závoru.

Kuše mu sklouzla z ramen. Opřel se o kamennou stěnu a zhluboka vydechl. Pak poručil ostatním: „Prohledejte celé Liščí doupě! Přesvědčte se, zda se někde neukrývají Torronovi muži. A podívejte se i po zraněných!“

Když se děti rozběhly do všech stran, Scapa zavolal dva chlapce nazpět a poručil jim, aby střežili Torronovu kobku.

„Nepřibližujte se ke dveřím,“ vykřikl a rozběhl se pryč. Proběhl kolem vinných sudů a proklouzl štěrbinou ve stěně.

„Ariano!“

Stála opřená o vlhké kameny a s pohledem upřeným na zem se modlila. Pozvolna zvedla hlavu. Ve světle poblikávající lucerny vypadala jako přízrak.

„Bohové, stůjte při nás!“ zašeptala. „Bohové… Scapo!“

S úlevou si padli do náruče.

Noc zdaleka neskončila. Stále hustě lilo. Bubnování deště se dokonce i zde, ve sklepeních Liščího doupěte, rozléhalo jako temné dunění.

„Skutečně to chceš?“ zeptal se Scapa.

Ariana přikývla a chytila se ho za rukáv. Scapa si vzal na sebe novou košili ze zásobáren Liščího doupěte a k tomu překrásný kožený pancíř posázený nýty. V novém oblečení si skutečně připadal skoro jako pán Liščího doupěte.

„Chci ho vidět. Vážně.“

„Tak dobře.“ Scapa sevřel pevněji držadlo lucerny, uchopil kuši a otevřel dveře cely.

Světlo lucerny se bledými prsty prohmatávalo tmou. V rohu místnosti ležel Torron, záda opřená o stěnu, hlavu skloněnou na prsa a zíral na ně lhostejnýma očima. Scapa cítil, jak Ariana vedle něj lehce zatajila dech. Míjely minuty ticha, Torron zíral na Arianu, Ariana na Torrona a Scapa stále pevněji tiskl kuši.

„Kohopak to tu máme,“ pronesl posléze Torron. Měl chraplavý hlas, stejně povadlý a unavený jako jeho tělo. „Tak tohle je ten slavný párek banditů, o kterém si povídají pradleny.“ Naklonil hlavu a úzkýma očima sledoval Arianu. „Tak co, zlatovlásko? Ty jsi ta nejmladší děvka, kterou jsem kdy viděl.“

Scapa zvedl kuši a zamířil na Torronovo čelo. „Zkus to zopakovat a prostřelím ti hlavu.“

Torron se krátce zasmál. „Kolik ti je? Deset? Jedenáct?“

„Je mi šestnáct!“ zalhal Scapa, protože věděl, že mu nemůže být víc než třináct let. Torronovi to zjevně bylo jasné, ale na tom Scapovi nezáleželo. Hlavně že ho porazil.

Rychlostí, s jakou by u něj Scapa nikdy nepočítal, se Torron obrátil a přilezl k němu po kolenou. Scapa překvapeně o krok ustoupil a málem přitom vystřelil.

„Takže už jsi bezmála muž, co? Tak proč se chováš jako mizerný zbabělec?“ Torron se smál, kýval tělem dopředu a dozadu a trhavě se pohnul směrem ke Scapovi. Vycenil zuby. Když Scapa leknutím nadskočil, Torron zakroutil hlavou. „Ty chceš vládnout Kotlovu?“ zahřměl. „Přitom nedokážeš zabít člověka, kterému ses podíval do očí! Co chceš se mnou udělat? Chceš mě nechat válet ve vězení, krmit mě a vodit sem svou malou přítelkyni každý den na prohlídku? Nedokážeš mě zabít, nemáš na to odvahu. Znám kluky jako jsi ty… Sníte o velkých činech, a když přijde na věc, vezmete do zaječích. Sám víš, že nemáš na to, abys šel v mých šlépějích. Kdesi hluboko si to uvědomuješ, nebo snad ne? Nedokážeš to… nemůžeš být mým následníkem, protože ve skutečnosti jsi obyčejný zbabělec.“ Torron málem pukl smíchem. „Nedokážeš mě zabít, nedokážeš…“

Ariana náhle skočila k Torronovi. Hubenou rukou mu strhla hlavu dozadu. „Scapa by tě mohl zabít. Ale udělám to – já!“

Torron zachroptěl. Oči mu málem vylezly z důlků, když ucítil na krku ostří nože.

„Ariano!“ Scapa pustil lucernu a kuši a odpotácel se ke zdi. Světlo lucerny zablikalo. Ozářilo Arianu skloněnou nad Torronem. Torronovo tělo sebou škubalo, tmu naplnilo chroptění a bublání.

Když se plamen zklidnil, těžce oddychující Ariana se narovnala. Torron se ještě chvíli kymácel, pak sklonil hlavu na stranu a padl k zemi jako pytel mouky.

„Ariano…“

Z nože jí kapala krev. Na zpocenou tvář se přilepil pramínek vlasů.

„Hotovo,“ zašeptala.

Scapa se chvějícími prsty opíral o kamennou stěnu žaláře.

„Ty… tys ho zabila! Podřízla jsi mu krk… Zabila jsi člověka!“

„A co jiného bys s ním chtěl udělat?“ Obešla Torronovo tělo a nohou do něj strčila. Mrtvola se převalila na břicho. Scapovi se udělalo špatně, když viděl, jak se tmavá louže pod tělem zvětšuje.

„Chtěl jsi ho tu snad držet až do smrti? Svého největšího nepřítele? Chtěl nás zabít, Scapo! Zasloužil si smrt z mých rukou, když jsi to neudělal ty!“

Scapa nedokázal promluvit. Ariana k němu přistoupila. Najednou jako by vše pochopila.

„Ach… Už rozumím, Scapo, strašně mě to mrzí, tys ho chtěl zabít sám!“

„Ne!“ Scapa před ní ucouvl. Stála v kaluži Torronovy krve, ale nepostřehla to. Podrážky jejích bot pozvolna tmavly. Scapa vycouval z kobky a utekl.

Po zničení paláce zůstala věž zázračným způsobem zcela zachovaná. Jako šíp čněla z hromady trosek. Byla tak úzká, že se do jejího vnitřku vešlo jen točité schodiště vedoucí na střechu. Tam se věž otevírala na slunečnou terasu. Štíhlé kamenné sloupy podepíraly kulatou střechu, ale jinak terasu nic neoddělovalo od více než dvacetimetrové hloubky, která se otevírala pod ní.

Scapa stál nehybně opřený o jeden ze sloupů a pozoroval svítání. Ze střechy stékaly potůčky deště. Ještě mžilo, ale prudký déšť už byl ten tam. Kotlovské domy vypadaly v matném světle šedivě a vybledle. Dokonce i obloha byla tak bezbarvá, jako by déšť smyl všechnu modř.

Scapa se cítil stejně jako ta obloha, jako ty šedivé domy; prázdný a tichý stejně jako město za vlahého svítání.

Liščí hnízdo patřilo jemu. Nedokázal to pochopit.

A Ariana… pořád měl před očima ten rychlý pohyb, kterým Torronovi prořízla hrdlo.

Neodpuzovalo ho ani tak, že Torrona zabila. Jenže to bylo strašně náhlé, nečekané. V tom okamžiku měl Scapa před sebou někoho úplně cizího. Dívka, která zabila muže chladnokrevně a nemilosrdně jako cvičený voják, to přece nebyla Ariana. Ne ta Ariana, kterou znal stejně dokonale jako sebe sama.

Zaslechl její opatrné kroky, když se za ním vyšplhala na terasu, ale neotočil se. Možná se bál, že když na ni pohlédne, spatří znovu tu dívku z žaláře. Obrátil se, až když opatrně položila ruku na jeho rameno.

Ariana k němu vzhlédla a najednou to byla znovu ona: tvář, kterou důvěrně znal. Velké světlé oči. Rty s malou vráskou uprostřed. Dívka, kterou Scapa miloval. Odjakživa. A navěky.

Mlčky ho objala. Scapa si znovu vzpomněl na scénu v žaláři – na strašlivé chroptění a bublání…

Ale obraz v jeho mysli postupně bledl. Ve srovnání s Arianinou blízkostí a jejím objetím byl bezvýznamný. Co znamená vzpomínka tváří v tvář současnosti… Co potřebuje vědět sám o sobě, o Arianě, když ví, že ji miluje?

Scapa jí pozvolna položil ruce kolem pasu.

Šedí bojovníci

Scapa ještě tentýž den vyslal své spolubojovníky, aby rozhlásili zprávu o jejich vítězství po celém městě. Ať se to dozví každý obyvatel Kotlova: Torronova vláda skončila. A novým vládcem města – novými vládci jsou Scapa a Ariana.

Část chlapců a dívek opustila Liščí doupě, všichni přepychově oblečení do ukořistěných kalhot a pancířů. Zbývající se postarali o zraněné a poslali je k bylinkáři, který sídlil nedaleko Liščího doupěte. Zajatci zůstali v žaláři, protože nikdo nevěděl, co si s nimi počít. Scapa je možná propustí, pokud požádají o odpuštění – i když o tom Ariana nechtěla ani slyšet.

Pak museli z Liščího doupěte odstranit mrtvé. Padlé kamarády vynesli na dřevěných márách na terasu. Všichni sledovali, jak je pohlcují plameny a jejich duše stoupají s černým dýmem k obloze. Zemřelé Torronovy muže naházeli na pracně sehnanou káru a odvezli k mostu Grejonn. V Katovské uličce je opřeli jednoho vedle druhého o pilíře mostu, stejně jako to prý kdysi Torron udělal s vůdcem bandy, kterou vyhnal z Liščího doupěte. Nikdo z přihlížejících neřekl ani slovo, když na dlažbu padla Torronova mrtvola. Knížecí vojáci, kteří obvykle hlídkovali na mostě, se dnes neobjevili.

Bylo už odpoledne, když Scapa a Ariana začali vyplácet každému ze spolubojovníků jejich odměnu. Velkoryse rozdělovali poklady skryté v Liščím doupěti – byla tu spousta nových bot, drahocenných plášťů, spon na opasky, dokonce i jehlic do vlasů, které byly úplně k ničemu – a k tomu odměnu ze spíží: fazole, špek, chleba, ořechy a dokonce i fíky a datle. Nejdůležitější však byly peníze. Každý dostal pět zlaťáků, sedm stříbrňáků a patnáct měďáků. Žádný ze sirotků nikdy nedržel v ruce tolik peněz…

Když všechny podělili, uspořádali velkou oslavu v největším sále Liščího doupěte. Nebyla tam sice žádná okna, ale Torronovi muži už rozmístili na stropě a stěnách lustry a pochodně, takže sál se halil do poblikávajícího zlatého světla. Na okraji sálu byla vyvýšená galerie se třemi kamennými stupínky. Tam nechal Scapa umístit dvě hezké těžké lenošky, na kterých budou on a Ariana sedět jako král a královna.

Při hostině bylo tak veselo, že se i věčně zamračený Scapa často smál a žertoval. Děti se nacpaly k prasknutí – stoly se prohýbaly pod uzeným a pečeným masem, chlebovými plackami velkými jako mužský hrudník, sýrem, ovocem a spoustou sladkostí. K tomu popíjely litry medoviny a mléka. Dva chlapci a jedna dívka to přehnali a začali zvracet, ale to ostatním nijak nezkazilo náladu. Dokonce i mezi lidmi a elfy zavládla bezstarostná pohoda, ačkoli se dříve přísně jeden druhého stranili.

„Na Scapu!“ vykřikl Fesco a pozvedl stříbrný pohár. Vypil už spoustu medoviny a byl opojen jak alkoholem, tak i vítězstvím. „Na pána všech darebáků a gaunerů, lidí i elfů, mužů i žen! Na pána Kotlova!“

Přípitek sklidil jásavý souhlas ze všech stran. Fesco znovu usedl na židli a zvrhl do sebe pohár. Při tom si polil polovinu obličeje.

„Na Arianu!“ dodal s tváří a krkem politým medovinou a máchl prázdným pohárem do výše. Chlapci a dívky zabubnovali pěstmi na stůl a roztleskali se. Ariana položila dlaň na Scapovu ruku.

„Jsi jejich král!“ zašeptala. Scapa se na ni usmál. „Jsme král a královna, náš sen se naplnil! Scapo, dokázali jsme to. Jsem královna!“ vydechla a ovinula mu paži kolem krku. „A ty jsi král…“

V té chvíli se rozletěly dveře sálu. Ariana sebou trhla, i několik dalších dětí zděšeně tasilo nože a dýky a obrátilo se ke dveřím. Ale tam nestála tlupa divokých banditů.

„Ceve!“ Scapa se s úlevou znovu posadil, nohu přehodil přes opěradlo lenošky a usrkl vína. „Rozhlásil jsi už po městě zprávu o našem vítězství?“

Cev přistoupil beze slova ke stolu. Chvíli stál mlčky a pohledem bloudil po rozházeném jídle. Pak stůl obešel a kráčel kolem chlapců a dívek ke Scapovi.

„Co se děje?“ napřímil se Scapa. „Ceve, co se stalo?“

Cevův pohled ještě chvíli bloudil sálem. Pak polkl: „Městem se šíří divné zvěsti,“ pronesl tiše. „Od rána všichni mluví jen o jediném – všichni, kramáři i pradleny, elfové i hospodští.“

„O čem?“ Scapa se zamračil. „O čem všichni mluví, Ceve?“ Najednou ho zaplavil strach. Měl snad Torron spojence mimo Kotlov, kteří se chtějí pomstít? Zapletli se snad do jejich šarvátek knížecí vojáci? Skrývá se v nějakém vzdáleném koutě města skrytá tlupa Torronových přívrženců?

„Prý… prý vládne nový král,“ vykoktal Cev.

„V Kotlově?“ Scapa se zatvářil zmateně.

„No jasně!“ vykřikl Fesco a ukázal na Scapu. „Tady sedí!“

Děti ulice se rozesmály a začaly tleskat.

„Ne,“ odpověděl Cev. „Já… Měl jsem na mysli krále, který vládne bažinám Korr a také Kotlovu.“

Smích ustal a všichni se tázavě rozhlíželi kolem.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se nazlobeně Fesco. „Bažiny Korr jsou tak obrovské… Jsou jako oceán! Celým bažinám nikdy jediný král nevládl. Každý přece ví, že městům nad bažinami Korr poroučejí jejich vykrmená knížata!“

Cev se zachmuřil a pak se znovu obrátil ke Scapovi. „Také jsem tomu nevěřil. Ale pak jsem je uviděl. Přijeli do města.“

„Kdo přijel?“ vykřikl někdo v sále.

„Královští bojovníci! Viděl jsem je! Poslal je král, aby zabili knížete Kotlov. Král teď ovládá celý Korr i Kotlov a dobyl i ostatní města.“

Vtom se zvedl mladičký elf. Nebyl sice starší než ostatní, ale přesto byl už vyšší a měl ostřejší rysy ve tváři než lidské dítě.

„Celým bažinám Korr nemůže vládnout jediný král,“ namítl. „Minimálně třetina bažin přece patří kmenům bahenních elfů.“

Cev se podíval na elfa, jako by viděl ducha. „No právě… Královští bojovníci jsou bahenní elfové. A král nosí jejich korunu.“

„Cože?“ vyrazil ze sebe elf. Ostatní elfové na sebe začali divoce pokřikovat svým jazykem. Po chvíli se zjevně dohodli a elf se s hrdým výrazem ve tváři obrátil k Cevovi. „To je nesmysl. Žádný král bahenních elfů by neusiloval o moc nad zemí. Pán koruny Elrysjar je vždy čestný muž, jinak by korunu nedostal. Určitě ses přeslechl.“

„Cože, přeslechl? A taky špatně vidím, že? Víš houby!“ odpověděl Cev pohrdavě. „Pánem té vaší koruny je člověk.“

Elfové ztuhli: během několika vteřin jim zmizela barva z tváří.

Cev si přejel jazykem rozpraskané rty.

„Bojovníci táhnou ulicemi. Prohledávají domy a odvádějí z Kotlova všechny bahenní elfy. Muži, ženy i děti je bez odporu následují. Jen ti, které jejich kmeny vyvrhly nebo proklely, zůstávají a zkoušejí od bojovníků získat nějaké informace, ale ti mlčí jako zařezaní. Někteří tvrdí, že polovina elfů už opustila Kotlov.“

Scapa měl v hlavě jak vymeteno. Co se to děje? Zrovna teď, když se mu začalo dařit, se objeví nějaký král! Celá ta historka zněla naprosto nesmyslně.

Zvedl se. I Ariana vstala. Když vyšli ze sálu, začali se za nimi s šuškáním trousit chodbami Liščího doupěte i ostatní. Scapa vyběhl po točitých schodech. Na sluneční terase se oběma rukama opřel o kamenný sloup a zalapal po dechu.

Do tváře mu udeřil poryv studeného větru, který rozvířil i kapky deště na střeše věže. Scapovi se zdálo, jako by ve větru zaslechl volání a výkřiky. Ulice hluboko dole se hemžily šedě oblečenými postavami.

Vbíhaly do domů a zase ven, byly všude a za nimi kráčeli vzpřímeně a strnule muži, ženy i děti.

„To jsou oni,“ zašeptal Cev. „To jsou Šedí bojovníci nového krále.“

Poryvy větru rvaly Scapovi nový černý plášť z těla. Arianina ruka nepozorovaně objala jeho prsty.

Elfové stojící za nimi ztrnuli. Obličeje jim zkameněly. Bez jediného slova se otočili. Ostatní děti s hrůzou sledovaly, jak opouštějí slunečnou terasu, scházejí po schodech a vycházejí z Liščího doupěte, aby se přidali k Šedým bojovníkům.

V Kotlově se děly podivné věci. Že Liščí doupě padlo do rukou dětí z ulice, to ve všeobecné panice nikdo nezaregistroval.

Bahenní elfové v zástupech opouštěli Kotlov. Den poté, co se objevili Šedí bojovníci, vypadaly celé čtvrtě jako po vymření. Tržiště zmizela, domy byly najednou prázdné. Z ulic se vypařili herci, akrobati a muzikanti a s nimi i vůně kouře z elfích dýmek a výkřiky v jazyce, kterému lidé nikdy nerozuměli. Kotlov opouštěli v zástupech i ti bahenní elfové, které jejich kmeny vyhnaly, a proto už nepodléhali moci krále. Městem se šířil strach a hrůzostrašné pověsti. Šeptalo se, že Šedí bojovníci se brzy vrátí i pro vyhnance.

Oč méně bahenních elfů zůstávalo v Kotlově, o to více byli vidět šedě odění královi muži. Pohybovali se strnule a pozvolna, jako omámení. Dokonce se tvrdilo, že bojovníci jsou němí, ale Scapa věděl, že to není pravda. Jednou je slyšel promluvit rychlou řečí jejich národa, stručně a uštvaně, jako by se něčeho báli.

Pověstem nebylo konce. Šuškalo se, že kníže už je dávno mrtev a že Kotlov padl do rukou tajemného krále: na tržištích řečnili vyslanci svobodných elfů a snažili se dodat odvahu těm několika bahenním elfům, kteří zůstali v Kotlově.

„Vaši bratři stojí při vás!“ vykřikoval jeden z nich. „Koruna svobodných elfů Elyor se proměnila v magický nůž, který dokáže usmrtit nezranitelného pána koruny Elrysjar! Svobodní elfové z Temných hvozdů brzy zakročí. Nedovolíme žádnému člověku, aby zničil náš národ!“

Vyslanec svobodných elfů mluvil dál, ale pak dorazil oddíl Šedých bojovníků. Když řečníka strhli ze stupínku, posluchači se polekaně rozprchli.

„Kam ho vedou?“ zeptala se Ariana tiše.

Vedle nich stál s vytřeštěnýma očima jeden z bahenních elfů a nehýbal se. „To, to musí být náš král! Chce najít a zničit magický nůž… Náš národ je odsouzen k zániku. Zemřeme. Zmizíme z tváře světa…“

Když se elf rozplakal, Scapa a Ariana se rozběhli pryč. S řečníkem se zjevně brzy znovu setkají na mostě Grejonn nebo lépe řečeno s jeho hlavou. Ale v těchto dnech mizeli muži a ženy i beze stopy a ani smrt už nebyla jistá.

Scapa a Ariana postupně uvěřili, že kníže byl odstraněn. Jeho vojáci se rozprchli. O právo a pořádek nyní dbali Šedí bojovníci tajemného krále, a to ještě méně než dříve vojáci, kteří se aspoň dali podplatit.

To vše mělo vliv i na kotlovské podsvětí. Lidé museli převzít obchody bahenních elfů, kteří odešli z města, a pokračovat v nich. O jednotlivá území se tvrdě bojovalo. Docházelo k pouličním bitkám, vzpourám a přepadům. Poslední bahenní elfové, kteří ve městě zůstali, se stávali obětí závistivých lidí naplněných nenávistí, až nakonec nezbyl nikdo, kdo by chtěl pomstít zabitou „bahenní krysu“. Mocné impérium elfích překupníků se rozpadlo a jeho trosek se zmocnili lidé.

Scapa a Ariana bezmocně přihlíželi, jak se v Kotlově ujímá před jejich očima vlády chaos.

Vize

„Už není naděje… Dříve vládly v Kotlově bandy. Dnes se už lidé nebojí nejmocnějšího muže ve městě, ale Šedých bojovníků krále, jehož minulost a jméno nikdo nezná. Byli bychom knížaty. Knížaty Kotlova… Ale teď… Nejsem kněžna.“

Ariana zatajila na chviličku dech. Stejně jako Scapa vedle ní vzhlížela ke tmavému baldachýnu, který se vznášel nad jejich postelí. Byla skoro tma, jen úzkou štěrbinou pod dveřmi pronikalo do místnosti slabé světlo pochodně. Zavládlo ticho. Scapa a Ariana leželi v drahocenných přikrývkách a polštářích jako v moři látky.

Teď, když jim patřilo celé Liščí doupě, už samozřejmě nemuseli sdílet jednu místnost a už vůbec ne jedinou postel. Ale Ariana si zvykla usínat vedle Scapy, naslouchat jeho tichému dechu. Scapa si mohl být jistý, že až všichni obyvatelé Liščího doupěte usnou, uslyší cupitání nohou na kamenných schodech. Pak zavržou dveře jeho pokoje a nepatrně se pootevřou, jen natolik, aby Ariana mohla proklouznout dovnitř. Ucítí, jak se pod ním prohne matrace, když se o ni opře opatrné koleno. Zašustí přikrývka a pak se mu kolem hrudi ovine paže. Zaslechne tiché zašeptání, „Scapo“, a pak už jen klidný dech spící dívky. Byl hrozně rád, že se na tom nic nezměnilo – jinak by se v posteli s jemnými přikrývkami cítil nesmírně ztracený.

I nyní, stejně jako tolik nocí předtím, ležela Ariana vedle něj, její kadeře ho lechtaly na krku a její paže, teplá a důvěrně známá, spočívala vedle jeho. To zmírňovalo jeho úzkost.

„Už není naděje, že uskutečníme své sny, Scapo. Vliv, to je už jen prázdné slovo. Ten hrozný král nám ho ukradl…“ Položila hlavu na jeho rameno a povzdechla si.

„Vždycky jsi přece říkala, že bys byla nejradši, kdyby Kotlov patřil jen lidem a všichni elfové zmizeli. A to se ti splnilo.“

Navzdory tmě si byl Scapa jistý, že se na něj Ariana rozzlobeně podívala. „Ty jsi ale mizera,“ zasyčela. „Proč mě provokuješ? Tady nejde o ty proklaté elfy, ale o to, oč nás nový král připravil: o moc v Kotlově!“

Scapa uchopil Arianu za obě ruce a stiskl je ze všech sil. „Ariano! Copak ses zbláznila? Rozhlédni se přece: máme všechno, o čem jsme snili! Ležíš v posteli s bílými prostěradly a hebkými polštáři. Máš pět různých párů bot a patří nám celé město! Zapomněla jsi, odkud jsme přišli? Zapomněla jsi, že jsme před třemi týdny žili na ulici? Co bys ještě chtěla?“

„Chci to, co nám patří!“ Ariana sevřela ruce v pěst. „Kotlov měl patřit nám, jenom nám! Šedí bojovníci a král musí zmizet!“

Scapa pustil její ruce. „Je mi líto, ale tohle přání ti splnit nemohu.“

Ariana po chvilce znovu klesla do polštářů. „Ne, to nemůžeš.“ Zhluboka si povzdechla. Její hlas zněl tak vyčerpaně, že se Scapa cítil pod psa. I když měl pravdu, Ariana vždy dokázala, že si připadal provinile.

„Víš,“ zašeptal, „občas mám pocit, že něco hledáš… Ale neřekla jsi mi, co! Jako bys skrývala nějaké tajemství, které se nesmím dovědět.“ Otočil se na bok a pozoroval temné obrysy její postavy. „Ariano – co vlastně chceš? Po čem toužíš? Liščí doupě patří nám. Šedí bojovníci a král elfů s námi nemají nic společného, a už vůbec ne s našimi sny. Ty jsi královna, Ariano! Nebo tak alespoň žiješ. Jíš třikrát denně, k ďasu. Krby, sály, věž! Řekni mi, proč jsi pořád tak… nespokojená!“

Ariana se přitiskla ke Scapovi a objala ho, jako by toužila, aby ji ochránil před tmou v místnosti. Nechápal to. Nechápal vůbec nic! Mohl opakovat její myšlenky a slova, ale nedokázal cítit stejně jako ona. Scapa toužil po štěstí. Ale ona, Ariana, chtěla mnohem víc – chtěla to, na čem skutečně záleží…

„Nic ti netajím, Scapo,“ zašeptala a zavřela oči. Pevně se k němu přitiskla, jako by se bála, že vstane a odejde. „Jen nerada něco ztrácím. Chci stále víc. Ale to je přece život, ne?“

Scapovi se té noci zdál divný sen. Byl to jeden z těch snů, které jsou tak živé, že člověk ani neví, že se mu jen něco zdá.

Scapa utíkal hlubokými bažinami. Větve připomínající spáry a bahenní rostliny po něm chňapaly, ale nedokázaly ho zastavit. Běžel a strach v něm neustále narůstal. Mlha houstla. Bránila mu v rozhledu a tížila jeho údy. Nekonečně dlouhou dobu prchal, namáhavě oddechoval a po zádech mu stékaly potůčky potu. Ale nebyl sám. Vedle něj utíkal ještě někdo jiný, důvěrně známý stín, který ho miloval, znal a přesto mu nerozuměl. Ariana to nebyla.

Najednou mlha zřídla a rozestoupila se jako opona. Za ní se ze země zvedala obrovská stavba, která vypadala jako špička šípu. Vtom se vedle něj objevila Ariana. Obří stavba se scvrkávala a scvrkávala, až se vešla do Arianiny natažené ruky. Byl to úlomek kamene. Nůž. Scapa podal Arianě ruku, ačkoli to vlastně ani nechtěl udělat: prostě musel. Sáhla po ní, zvedla nůž a rozřízla mu zápěstí. Když se nůž dotkl jeho krve, rozpustil se. Scapa chtěl vykřiknout, ale nedostal ze sebe ani hlásek. „Teď jsme volní,“ vydechla Ariana.

Scapa zamžoural. Okny proudily do místnosti nažloutlé paprsky a hledaly si cestu mezi závěsy postele. Zmateně se narovnal. Košili měl propocenou. Jazyk se mu lepil na patro.

„Ariano,“ zamumlal. „Měl jsem zvláštní sen. O nás… a tys mě…“ Až teď postřehl, že je v posteli sám.

Vstal. Rychle vklouzl do kalhot a kazajky a obul si měkké boty. Pak vyběhl z místnosti a vydal se po točitých schodech na věž.

Jak tušil, Ariana stála na terase a vzhlížela ke slunečním paprskům, které zalévaly střechy domů, protože už bylo poledne. Město dávno procitlo, odevšad se ozývalo klapání, skřípot, hlasy a štěkání psů, ale neznělo to tak jako dřív. Od chvíle, kdy se objevili Šedí bojovníci, se město podivně ztišilo, ulice byly mnohem prázdnější – možná proto, že ubylo lidí bez střechy nad hlavou. Každý se skrýval před letním žárem v některém z prázdných domů.

Scapa se opřel o kamenný sloup naproti Arianě a zkřížil ruce na prsou. Pátravě se rozhlížel po městě. Žluté střechy domů se chvěly žárem, prádelní šňůry napnuté od stěny ke stěně svítily v poledním jasu jako pavučiny.

„Ariano, musím ti něco vyprávět. Dnes v noci…“

„Měla jsem zvláštní sen,“ přerušila ho Ariana s podivným úsměvem ve tváři. „Vizi…“

Překvapeně se na ni podíval. Už ji přece jen dobře znal. Ale vize, to byla i u Ariany vzácnost. Přemohl se, odsunul svůj sen stranou a rozhodl se napřed vyslechnout ten její.

„Jakou?“ zeptal se, přesně jak očekávala.

Její záhadný úsměv byl ještě širší. „Slyšel jsi o tom magickém noži, který může zabít nezranitelného krále?“

Scapa pomalu přikývl.

„To přece znamená, že král udělá vše pro to, aby ten nůž našel a zničil, protože ho může usmrtit.“

Scapa se zamračil. „Jestli mi teď řekneš, že chceš zabít krále, tak to ti skutečně přeskočilo.“

„Ale ne, ty hlupáčku!“ Ariana se zatvářila vychytrale. „Já jen vím, kde ten nůž je.“

„Jak to?“ vyhrkl Scapa překvapeně.

„Vždyť jsem ti říkala, že jsem měla vizi.“

„A… kde je?“

Ariana se s úsměvem vydala ke schodišti. Rychlým krokem opustila terasu a zavolala na Scapu: „To neřeknu tobě, ale Šedým bojovníkům!“

„Cože!“

Scapa klopýtal za ní. Nejspíš jí špatně rozuměl. Copak se zbláznila? Ariana neměla vizi, ale otřes mozku!

„Ariano, počkej! Tak počkej přece!“

Ale pevně rozhodnutá Ariana seběhla po schodech a pospíchala chodbami Liščího doupěte. Nezpomalila, ani když vyšla na ulici.

„Copak tě přestal bavit život?“ Scapa ji chytil pevně za ruku. „Kdo ví, co s tebou ti zhypnotizovaní bahenní elfové udělají! Proč se chceš s nimi zaplést? Jen kvůli tomu snu?“

„To nebyl sen, ale vize!“ opravila ho Ariana a pokračovala v chůzi. „Něco ti řeknu, Scapo. Zadarmo nic nedostanou. Jestli mám Šedým bojovníkům a jejich králi prozradit, kde nůž najdou, budu za to něco chtít. Až král získá nůž, stane se neporazitelným. A my…“ Ariana se rozzářila. „Uzavřeme pakt s jeho bojovníky! Když nemůžeme zvítězit, musíme je získat na svou stranu. A přesně to uděláme. Kdo neudělá, co chceme, bude mít potíže se Šedými bojovníky, protože to budou i naši bojovníci. A tím definitivně získáme skutečnou moc v Kotlově.“

Scapa protáhl obličej. „Ty chceš Šedé bojovníky a krále podplatit svou vizí? To se mi nelíbí. Nechci, abys vyjednávala s těmi bahenními elfy. Jsou divní – jako by už byli mrtví!“

„No a co? Živým elfům jsem stejně nikdy nedůvěřovala.“

Procházeli ulicemi přímo k vojenské strážnici. Tam bylo hlavní sídlo Šedých bojovníků ve městě.

„Mně se také něco zdálo!“ Scapa zamával rukama. „Ale to neznamená, že s tím hned poběžím za Šedými bojovníky!“

„Ty máš sny, Scapo. Já mám vize!“ řekla Ariana.

Ulice jim připadaly jako po vymření. Bez elfích kouzelníků, muzikantů a obchodníků pokuřujících z dýmek vypadaly prázdné! Jak strašně se Kotlov během několika týdnů změnil!

Ariana a Scapa se zastavili na rohu před strážnicí. Byla to špinavá, hranatá budova, ale ve srovnání s ostatními domy šlo zjevně o jedinou solidní stavbu ve městě – jedinou, která se dříve nebo později nezřítí.

Ariana se otočila ke Scapovi. Chvíli pohledem klouzala po jeho tváři, jako by si ji chtěla dobře vtisknout do paměti. Při téhle myšlence Scapa zneklidněl ještě víc.

„Počkej tady,“ řekla. „Hned se vrátím. A pak budeme skutečnými vládci Kotlova.“

Usmála se, Scapovi se podařilo jen nepatrně pohnout koutky úst. Pak se otočila – a Scapa ji naposledy chytil za zápětí: „Skutečně jsi měla vizi?“

Dlouze se na něj zadívala. Potom se k němu s naléhavým pohledem naklonila: „Bez vizí bych už dávno byla mrtvá,“ zašeptala a odhodlaně vykročila. „Počkej tu na mě! Hned jsem nazpět.“

Scapa s nepříjemným pocitem sledoval, jak Ariana přechází ulici, zastavuje před strážnými a vchází do domu. Opřel se o zeď, překřížil ruce na prsou a čekal.

Bylo žhavé horko a kolem nebyl ani kousíček stínu, v němž by se mohl skrýt. Slunce mu spalovalo ramena a týl. Tmavé vlasy začaly žhnout, a tak si je rozcuchal rukama. Prokletý žár!

Dostával žízeň. Věděl o fontáně kousek odtud. Tam by mohl dostat i něco k snědku a především ponořit hlavu do studené vody, ale donutil se ještě chvíli počkat. Třeba se Ariana brzy vrátí a pak půjdou k fontáně společně.

Ariana nepřicházela. Scapu míjeli různí lidé: obchodník táhnoucí káru, tři klevetící stařeny, houf dětí.

Scapa upřeně sledoval strážnici. Co je s Arianou? Přepadly ho pochybnosti a temná předtucha. Nejen proto, že neměl rád strážnice a zamřížované dveře. Stále jasněji si uvědomoval, že udělali chybu. Šedým bojovníkům se nedá důvěřovat a Ariana se jim vydala na milost a nemilost! Scapa si neklidně přejel rukama po tváři. Z horka se mu dělalo špatně.

Po chvíli to vzdal. Rozběhl se k fontáně a jakmile utišil žízeň, pospíchal nazpět. Vlasy ho příjemně chladily do zátylku, protože opravdu strčil hlavu do kbelíku s vodou. Jestli dostane znovu žízeň, může jednoduše vysát vodu z konečků vlasů.

Ariana se ještě nevrátila. Kolik může být hodin? Scapa se znovu opřel o zeď. Když ho začaly bolet nohy, sedl si na zem.

Brzy pocítil hlad. Ale Ariana se už přece musí každou chvilku objevit – ledaže by vylíčení její vize trvalo celé hodiny.

Obloha začínala rudnout. Scapa znaveně dřepěl na zemi. Mezitím mu už uschnuly vlasy. Rozlámaná cihlová zeď vrhala dlouhé stíny.

Kde je ta Ariana?

Scapovy obavy se změnily v jistotu. Bylo mu jasné, že něco není v pořádku. Když slunce zašlo, vstal a vydal se ke strážnici. Požadoval, aby ho vpustili dovnitř, ale bahenní elfové držící stráž si ho vůbec nevšímali. Zdálo se, že ho vůbec nevidí. Scapa spustil hlasitý pokřik. Když začal rumplovat železnou mříží a volat Arianu, Šedí bojovníci ho odtrhli od brány a vystrčili na ulici.

Scapa věděl, že je zle. Propadl panice. „Ariano!“ křičel. „Ariano!“

Znovu utíkal ke strážnici, strkal do bojovníků a snažil se přelézt přes bránu – marně. Když mu jeden z bahenních elfů zasadil ránu pěstí do obličeje, upadl na zem a zůstal nehybně ležet.

Tvář ho bodavě bolela, po špičce nosu mu stékaly hořké slzy, ale nebyly to slzy bolesti. Plakal, protože věděl, že Ariana už nikdy nevyjde. Ariana se k němu už nikdy nevrátí.

Nechal ji odejít, dovolil, aby vběhla Šedým bojovníkům přímo do spárů. Představa, že ji skutečně ztratil, byla tak absurdní, tak nepředstavitelná – ale přesto cítil, že to je pravda. Co to udělala? Co si to namlouvala? Jen z ctižádostivosti a kvůli neuváženému nápadu přišla o život! On taky…

Slunce zapadalo. Na obloze svítila krvavě rudá mračna. Zvuky města zesílily, ale zněly naprosto cize. Scapa měl pocit, že uplynula celá léta, že leží před strážnicí ve žlutém prachu na okraji ulice už roky.

Nakonec přece jen vstal. Neklidně pobíhal před budovou sem a tam, pozoroval nehybné stráže a neustále volal Arianu.

Už se stmívalo, když se brána znovu otevřela.

„Ariano!“

Kráčela uprostřed oddílu elfů. Vedle ní a za ní pochodovalo minimálně osm elfů, kteří ji obklopovali jako živá zeď. Scapa utíkal naproti oddílu a zachytil Arianin pohled. V očích se jí třpytily slzy.

Scapa se prudce zarazil. Ariana zvedla ruce, aby mu ukázala, že je spoutaná.

Ne, pomyslel si, to ne, ne, ne! To bylo jediné slovo, které mu přišlo na mysl. „NE!“ Vrhl se k ní. Stráže se mu postavily do cesty, ale zastavit Scapu teď nebylo nic snadného. Tři Šedí bojovníci, kteří kráčeli vedle Ariany, se na něj vrhli a sevřeli ho ocelovými pažemi.

„Scapo!“ Zaslechl Arianu, jak někde vzadu křičí. Pokoušel se vytrhnout, kopal a kousal a rozdával rány na všechny strany, ale stráže ho srazily k zemi.

„Scapo! Nedělej to! O nic se nepokoušej! Nechej toho!“

Pak ucítil ránu pěstí do žaludku. Další ho zasáhla do tváře.

„Scapo! Nechejte ho na pokoji! Neee!“

Scapa ztratil vědomí. Když dopadl na zem, necítil bolest úderů a kopanců. Ale zoufalství… zoufalství ho provázelo i v bezvědomí. Ariana zmizela!

Navždy!

Konec legendy

Scapa se probral až k ránu v nějaké boční uličce. Na zápěstích měl modřiny od stisku Šedých bojovníků, kteří ho sem odvlekli. V ústech cítil chuť krve. Pomalu vstal. Z vlasů se mu sypal písek. Mezi úzkými domy spatřil kousíček oblohy s bledými hvězdami zářícími do šera svítání.

Scapa šel. Nevěděl, kam ho nohy nesou. Kráčel tichým, spícím městem. Když dorazil do Liščího doupěte, na zříceninu už dopadaly první ranní paprsky slunce. Vešel do svých pokojů, ale všechny byly prázdné. Zíraly na něj jako němé tváře, jako obrazy z minulosti, které se nemohou pohybovat. Všechno bylo tak nedotčené, jako by se čas v Liščím doupěti zastavil. Ariana tu nebyla.

Nebyla ani před strážnicí, když se tam Scapa vrátil. Nehybně dřepěl před hranatou budovou. Mezitím už nastal den. Zdálo se, že se tu vůbec nic nestalo, jen v prachu na zemi byly znát včerejší otisky nohou. Nic nenaznačovalo, že Arianu odvlekli. Ani tomu, že vůbec kdy existovala.

Scapa se proměnil v ducha.

Ariana, Ariana – na nic jiného nedokázal myslet. Celé dny a noci trávil před strážnicí, pobíhal sem a tam a modlil se, aby se znovu objevila. Ale čím déle čekal, tím si byl jistější, že se nikdy nevrátí.

Občas se donutil prohledat most Grejonn. Jako spráskaný pes se plížil kolem mrtvých zločinců a prohlížel vystavené hlavy. U každé neznámé tváře se mu ulevilo, že to není Ariana, a současně si zoufal, že ji nemůže najít.

Scapa se vyptával ostatních dětí, pradlen, hospodských, kramářů a zlodějů. Ale kdo by postřehl zmizení sirotka, když všude řádí válka mezi bandity a Šedí bojovníci odvlékají a vraždí tisíce elfů. Arianino jméno zmizelo ve víru zpěněného města.

Scapa se nevzdával. Prohledával nejtemnější kouty Kotlova, lovil v páchnoucích kanálech a čím šíleněji po Arianě pátral, tím častěji narážel na smrt. Smrt ho obklopovala ze všech stran. Pronásledovala ho jako stín, její nasládlý smrdutý dech ho pálil v nose. Ale Arianu nenacházel, neobjevil ani jedinou stopu, ani cár látky z jejího oděvu, ani náznak její přítomnosti.

Když bloudil beze spánku Liščím doupětem, přemýšlel, co se s ní asi stalo. Pronásledovaly ho strašlivé obrazy a představy, takže zoufalstvím tloukl do zdí a začal nenávidět celý svět, sebe sama i Šedé bojovníky.

Dlouho stál v největším sále Liščího doupěte a zíral na dvě lenošky na galerii, na kterou už nikdy s Arianou nevystoupí. Ani si nevšiml, že k němu přistoupil Fesco.

„Scapo?“ oslovil ho Fesco tiše.

Nepohnul se.

„Scapo… Slyšíš, Scapo?“

Scapa se rozzlobeně ohlédl přes rameno. Fesco se zjevně polekal, když spatřil tvář svého přítele, a o krok ucouvl. „Co chceš?“ zasyčel Scapa.

Fesco pohlédl na Scapovy zarudlé oči a bledou tvář a těžce polkl. „Scapo, co se to jenom s tebou stalo?“ zašeptal.

„Co se to se mnou stalo?“ opakoval Scapa tupě. Co se stalo – co se vlastně stalo? Ariana zmizela. Nic víc. Nic jiného se nezměnilo. Život se stále ještě vysmívá lidem, kteří tak bídně usilují o kousek štěstí. Vysmívá se jemu, Scapovi… Scapu popadla zlost, poslední zoufalá zlost, která v něm ještě vězela.

„Nic se nestalo! Ve dne pořád ještě svítí slunce a v noci měsíc! A na ulicích pokřikují lidi – copak je neslyšíš?“ rozběhl se ke stěně sálu a začal bušit do starých zdí. Stěna se začala hroutit.

„Scapo… nechej toho!“

Tmou pronikly sluneční paprsky. Scapa přivřel oči a ucouvl. Nadechl se zvířeného prachu a rozkašlal se. Aniž si všímal Fesca, rozběhl se ke galerii.

„Vůbec nic!“ křičel. „Nikdy neexistovala! Vůbec neexistovala!“

Uchopil jednu z lenošek a shodil ji z galerie. Dřevo zapraskalo a lenoška se rozpadla. Nedokázal zadržet prudké zasténání. Klesl na zem a zakryl si rukama oči.

„Co mám udělat?“ povzdechl si Fesco. „Scapo, co mám udělat?“

„Jděte pryč. Všichni. Dělejte to, co jste dělali doposud. Přepadejte, kraďte, podplácejte a žijte si ten svůj mizerný život. TAK VYPADNĚTE!“

Fesco vyběhl ze sálu. Bylo mu jasné, že to je konec. Konec Ariany a konec Scapy. Velká legenda o zloději a princezně z ulice skončila.

Netrvalo dlouho a pradleny ji zapomněly.

Plynuly dny, týdny a měsíce. Scapa byl přesvědčený, že Ariana je mrtvá. Tajemný král určitě nechtěl, aby někdo našel nůž, který ho ohrožoval, a ze strachu z její vize nechal Arianu zabít. Scapovi napřed její smrt připadala nemožná – až příliš zřetelně měl před očima její tvář a slyšel její hlas, její smích a ve vzpomínkách cítil pohlazení jejích rukou. Přesto uvěřil, že zemřela, protože mnohem nepředstavitelnější bylo, že žije někde v dáli bez něj.

Postupně její tvář v jeho vzpomínkách bledla. Oči byly stále světlejší, až se proměnily v jasné bílé skvrny připomínající hvězdy, které nad Scapou bděly, a přesto byly vzdálenější než jakýkoli sen.

Děti ulice dál kradly a loupily a přepadaly, jako to dělaly odjakživa, a přinášely svou kořist do pokladnic svého pána, jako by i to dělaly odjakživa. Zdálo se, že svět nikdy nebyl jiný, nikdy neexistoval Torron, ani Kotlov bez Šedých bojovníků, ani Ariana a její Scapa… Protože i Scapa zmizel. Na jeho místo nastoupil jiný vůdce. Bděl zachmuřeně a mlčenlivě ve velkém sále Liščího doupěte, vysedával na trůnu z dubového dřeva a železa a poroučel houfu svých zlodějů. Jeho tvář připomínala masku. Jen občas, když někdo pronesl jeho jméno, rychle, tiše, omylem – Scapa – zdálo se, že se mu v tmavých očích mihlo něco jako vzpomínka.

Postupně se na Arianino zmizení zapomnělo. Součástí Scapova života se stala samota. A jak čas míjel, léta a zimy přicházely a zase odcházely, zahnízdila se hluboko v jeho srdci.

A tak skončila legenda o zloději Scapovi.

KNIHA DRUHÁ

Holka z trní

Nález

Takto začíná tvůj příběh…

Nill klesla s tichým povzdechem do mechu. Z korun stromů k ní promlouvaly tisíce hlasů.

Něco se přihodí, nový začátek.

Začátek tvého příběhu, tvého života.

Nill…

Otevřela oči a zamžikala. Nad ní šuměly borovice a buky. Za nimi zářily sluneční paprsky a tancovaly v třepotavých bodech nad její tváří. Usmála se, protože tolik milovala zeleň a světlo, protože bylo krásně a protože sama sobě připadala v tom okamžiku krásná – i když věděla, že to není pravda. Měla příliš hranatý nos, oči příliš zelené a zvláštní, než aby odpovídaly lidským představám, a husté střapaté vlasy, které jí spadaly nepořádně na ramena. Nejhorší nebylo, že byly tak nepoddajné, ale že se leskly dozelena. Nill se to snažila zaretušovat všemi myslitelnými prostředky: ostře páchnoucími olejíčky, bylinkovými výluhy, směsí pryskyřic, a dokonce i vtíráním popela. Nic nepomáhalo.

Ale teď bylo Nill úplně lhostejné, že se jí vlasy v paprscích slunce zeleně třpytí jako mech, na kterém ležela. Naslouchala skřípání starých stromů a šumění listí.

Něco se stane, pomyslela si. Dnešek je zvláštní den.

Okamžik si pohrávala s myšlenkou, jak bude její život vzrušující, ale právě v téhle chvíli si ze všeho nejvíc přála nedělat vůbec nic. Kéž by tu tak mohla ležet navěky, splynout se světlem uprostřed lesa!

Nill napjala paže do výše a sledovala, jak sluneční paprsky zalévají její ruce. Jako zlatá páska se ovíjely kolem jejích prstů. Pak založila ruce za hlavou a hluboce se nadechla. Vzduch voněl mechem, pryskyřicí a horkem končícího letního dne.

„Nill!“ zaznělo lesem. A znovu ještě hlasitěji: „NILL!“

Nill se polekala. Prudce vyskočila. Její sny, sluneční paprsky a všechny myšlenky o budoucnosti se rázem rozplynuly. Rychle se chopila obou džberů s vodou, které předtím odložila ke kořenům cedru, a rozběhla se.

Neměla se tak loudat. Odešla před půlhodinou, aby přinesla vodu z blízké říčky, a měla už být dávno nazpět.

„NILL!“

Srdce se jí sevřelo hrůzou. Rychle utíkala po mechu, kořenech a kamení a snažila se nevylít vodu. „NILL!“

„Už běžím,“ volala a těžce lapala po dechu. Přeskočila několik kamenů a poražený kmen stromu, vyhnula se trnitému křoví bujícímu kolem dvou dubů a sklonila se pod větvemi nízkého smrku. Najednou jí noha uvázla mezi kořeny. Překvapeně vykřikla a džbery jí vyklouzly z rukou. Studená voda jí polila sukni, když upadla na kolena. Než stačila vydat hlásku, uslyšela zvláštní zamumlání. Se zasténáním se otočila.

Kořen, o který klopýtla, se vytrhl ze země. Skutečně: opadávaly z něj hroudy hlíny a kamínky! Ale to zvláštní mumlání nevydával ten kořen, ale bříza stojící před Nill.

Polekaná Nill po čtyřech couvala pryč od rozhněvaného stromu. Lístky a malé větvičky pršely na její hlavu. Pak s rachotem praskla bíločerná kůra kmene. Prasklina se zvětšovala a zvětšovala, jako by se jí dotkl kouzelný proutek, až se uprostřed kmene rozevřela černá díra. Pak sténání dřeva ustalo a z dutiny se ozýval tichý, sotva slyšitelný zvuk.

Nill se trochu vzpamatovala. S bušícím srdcem zírala na strom.

Copak se zbláznila? Hřbetem ruky si protřela oči a znovu se na břízu podívala. Nebylo pochybnosti o tom, že se v kmenu objevil otvor, který tam předtím nebyl.

„To přece není možné!“ zašeptala Nill a lezla po čtyřech blíž ke stromu. Napadaly ji tisíce příběhů. Legendy, pohádky a dobrodružství často začínaly tím, že statečný hrdina našel něco neobvyklého. Ale Nill přece není žádný statečný hrdina a její život určitě není legendou – jek smrti nudný! Přesto se jí v hlavě míhaly nejrůznější představy o tom, co by se v dutém stromě mohlo skrývat… poklad… zajatý duch… nový svět…

Nill rozechvěle natáhla ruku. V tmavém otvoru se něco zablýsklo. Její prsty vklouzly do dutiny, ale cítily jen studené vlhko vykotlaného stromu…

Jinak nic. Nahmatala jen ztrouchnivělou hlínu a dřevo prožrané červy. Rychle ruku vytáhla a zmocnilo se jí zklamání. Co si to jen namlouvala: že se strom otevřel, jen aby ona zažila dobrodružství?

„NILL!“

Po výkřiku, který už zněl pořádně rozzlobeně, se trochu vzpamatovala a namáhavě vstala. Jeden ze džberů se rozlil a voda jí zmáčela sukni. V duchu kořen proklela.

Nill chtěla zrovna zvednout kbelík a vyrazit, ale najednou zaváhala. Měla pocit, že ji neviditelná nit táhne nazpět ke stromu… Neodcházej přece! Otoč se… Copak sis nevšimla toho zablýsknutí?

Znovu prostrčila ruku do dutého stromu a prsty tápala ve tmě. Pak nahmatala nějaký hrbolatý předmět.

Překvapená Nill zírala na věc, která jí ležela na dlani. Vypadala jako černý, štíhlý hrot vyrobený z kamene. Hrany a nerovnosti na hrotu se blýskaly a Nill rázem poznala, že to je něco zvláštního. Něco důležitého.

Bez uvažování zastrčila kamenný hrot do kapsy. Rychle se chopila džberů, zatřepala nohou, aby se jí mokrá sukně nelepila na kůži, a rozběhla se z lesa.

Při každém kroku cítila, jak ji dlouhý kámen tluče do boku. V hlavě jí vířily myšlenky. Proč ho brala s sebou? Čím déle utíkala, tím zřetelněji si uvědomovala, že v ní kamenný hrot vyvolal zvláštní předtuchu. Neurčitou a temnou.

Po zádech jí stékaly potůčky potu. Měla pocit, že se najednou prudce ochladilo a slunce zašlo. Korunami stromů se proháněly poryvy větru a listy se roztancovaly. Připadalo jí, jako by slyšela v šepotu listí podivné hlasy – vzrušené, tlumené, volající. Varovné hlasy.

Po chvíli se mohutné stromy rozestoupily a z šera soumraku vystoupil dům. Hubená žena stála na dvorku, který odděloval dům od stromů, a zírala do lesa. Rukama svírala krk mrtvého kohouta.

„Nill!“ zanaříkala, když se dívka vynořila z příšeří lesa. „Kde jsi tak dlouho?“

Nill lapající po dechu se zastavila a položila džbery na zem. „Odpusť, Agwin,“ řekla a přejela rukou po mokré sukni.

Agwin byla kostnatá žena, která navzdory hustým světlým vlasům vypadala staře. Byla Nillinou pěstounkou. Nill totiž nežila u rodičů – neměla ani potuchy, kdo vlastně jsou její rodiče. Jejím otcem musel být někdo z vesničanů, ale nikdy se k ní nepřihlásil. A její matka byla elfka.

Ano, Nill kolovala v žilách polovina elfí krve. Dítě divoženky pro lidi a dítě barbara pro elfy. Jednoho dne vesničané našli před branami vesnice kojence zavinutého do látek elfí výroby. Prohlédli si děvčátko, jeho zelenohnědé vlásky, světlé oči, které byly na člověka příliš velké, jemnou kostru, jakou u žádného kojence nikdy neviděli, a uši, které byly o vlásek špičatější, než měly být. Ihned poznali, že to je bastard.

Přesto Nill přijali. Kvůli milosrdenství lidí, které je elfům cizí, jak s oblibou zdůrazňovala Agwin, která ji vychovávala jako vlastní dítě. Možná to je skutečně pravda, říkala si občas Nill. Pokud by Agwin měla vlastní dítě, možná by se k němu opravdu chovala stejně.

Agwin si dívku změřila s pohrdavým soucitem, který Nill tak důvěrně znala a nesnášela. Jak po ní pohled klouzal od hlavy k patě, Nill si rychle vytahovala z vlasů listy a kousky mechu. Pak si Agwin všimla, že jen jeden ze džberů je plný.

„Co to má znamenat?“ zeptala se ostře a ukázala na prázdný džber. Mrtvý kohout, kterého svírala v ruce, se naklonil směrem k Nill.

„Upadla jsem. Mám tam zaběhnout znovu?“

„Vždyť už je tma, ty hloupá!“ Agwin sevřela úzké rty a změřila si přísně Nill jako vždy, když se rozzlobila. „Jsi k ničemu! Líná holka, která se potuluje v tom začarovaném lese, jak se jí to hodí!“

Nill zvedla džber a odkráčela k domu. „Odnesu tu vodu.“

„To ta tvoje prokletá elfí krev!“ zasyčela Agwin a neklidně přešlápla z nohy na nohu.

Nill neodpověděla. Udělala to jen jednou jedinkrát, před lety, když jí Agwin nadávala kvůli nějaké hlouposti a poprvé řekla, že v ní koluje prokletá elfí krev. Nill se tehdy nedokázala ovládnout, vyskočila a řekla: „Mám pocit, že mě nezkazila elfí krev, ale lidská!“ Agwin jí vrazila dva prudké políčky. Od té doby ji Nill nechala, ať si říká, co chce. Koneckonců Agwin nebyla jediná, kdo s ní hrubě zacházel.

Nill otevřela těžké dveře a vstoupila do místnosti. Dům měl jen jedno patro. Když si člověk odmyslel schody do podkroví, opíral se o dřevěné trámy jako kmet o své hole. Přesto měla došková střecha s křivým komínem v sobě něco milého a přívětivého. Okna byla maličká, a tak v místnostech vládlo věčné příšeří.

V kuchyni, která byla největší místností v domě, Nill postavila džber na zem a chystala se rozdělat oheň. Když rovnala třísky, zaslechla zaskřípání prken. Vstoupila Agwin a u stolu začala oškubávat kohouta. Nill se k ní neotočila, ačkoli cítila její pohled v zádech. Agwin ji často sledovala při práci, aby našla nějakou chybu – a pak ji dlouze hubovala. Nakonec žena zatrpkle sevřela rty a litovala sama sebe.

Právě kvůli své zatrpklosti vypadala Agwin starší, než ve skutečnosti byla. Naučila se snášet veškeré životní křivdy s jistotou, že ona je nevinná a nemůže za to, že jí bohové nedarovali vlastní dítě, že jí vesnice pověsila na krk bastarda, že se provdala za muže, kterého si nikdo neváží… Tohle všechno snášela s hlubokou samolibostí. Utvrzovala se v přesvědčení, že se stala obětí křivdy, a potají si vychutnávala svou sladkou nevinu. A protože nikdo jiný o velikosti její oběti nevěděl, proměnil se zadržovaný hněv v jejím nitru v tvrdý kámen.

Nill rozdělala oheň. Plameny vesele olizovaly dřevo a brzy se šplhaly vzhůru po kotli naplněném přinesenou vodou.

„Očisti mrkev a hoď ji do vody,“ poručila Agwin.

Nill splnila příkaz a usedla ke stolu proti své pěstounce. Kolem Agwinina zatrpklého obličeje tancovala peříčka, zatímco její ruka trhala a škubala opeřence, jako by s ním sváděla mlčenlivý boj. Nill se najednou zmocnila lítost – ještě dnes ráno si kohout určitě pochutnával na zrníčkách – a litovala každé pírko, které Agwin tak nemilosrdně rvala.

Co Nill pamatovala, nikdy se nepovažovala za Agwininu vlastní dceru. Dlouho jí vůbec nepřišlo na mysl, že přece musela mít matku. Později, když ji to přece jen napadlo, jí vysvětlili, že její matka byla divoženka a že ji zanechala u bran vesnice, jako se bohům nechávají oběti.

Mnoho let ale věřila, že má otce. Když se nad tím dodatečně zamyslela, nedávalo to samozřejmě smysl, protože byl ženatý s Agwin. Přesto ho Nill za otce vždycky pokládala.

Grenjo byl tichý, mohutný, shrbený muž s očima zmučeného medvěda, které i po smrti odrážejí všechen smutek života. Když na něho Nill pomyslela, nejprve si vzpomněla na jeho ruce, na to, jak je skládá do klína, uvážlivě a s rozmyslem, dvě mozolnaté a rozpraskané pazoury. Vzpomněla si na teplý podzimní den, kdy seděla vedle něj před domem a sledovala vesnici zahalenou do pestrých javorových listů. Tenkrát už věděla, že nemůže být jejím otcem. A přesto jí připadal tak podobný, tak blízký, až to bolelo!

„Chtěla bych vědět, jaká byla moje máma,“ řekla Nill s bušícím srdcem. „Byla to skutečně jen divoženka, která odvrhla vlastní dítě?“ Zadívala se na Grenja a pokoušela se rozpoznat nějaké pohnutí v jeho tváři. Ale ta byla v teplé záři slunce smutná stejně jako vždycky.

„Myslím, že nebyla zlá. Myslím, že to byla žena, která se zamilovala do muže z naší vesnice – navzdory nenávisti mezi našimi národy. Určitě měla stejně zelené vlasy jako ty. Svítily v paprscích slunce jako bukové listí na jaře, stejně jako ty tvoje. Určitě se uměla krásně a mile usmívat. Myslím, že byla velmi krásná.“

Nill měla v očích slzy. V té chvíli si byla jistá, že Grenjo je její otec, muž, který miloval její matku – bez ohledu na to, co tvrdila Agwin, bez ohledu na to, že byl ženatý! Ale nikdy se ho neodvážila zeptat. I kdyby to udělala, věděla, že Grenjo by se na ni jen zadíval, zamyšleně a ztraceně jako vždycky, a sotva znatelně by zakroutil hlavou.

Odhalení

Měsíc už stál vysoko na obloze, když zaslechli zvenčí těžké kroky. Dveře se rozletěly a v kuchyni se objevila mohutná mužská postava.

Agwin, která právě stála u ohniště a ochutnávala slepičí polévku, se otočila a změřila si muže od hlavy k patě.

„Kdes byl tak dlouho?“ zeptala se stroze.

„V lese,“ zamumlal Grenjo. Vždycky se vracel až za tmy. Občas byl cítit pálenkou, kterou nalévali v místních hostincích. Občas měl zavlhlé oči.

„V lese?“ zopakovala Agwin ostře a svraštila čelo. „Už je noc. Snad mi nechceš tvrdit, že jsi v té tmě kácel stromy? Posaď se, prosím tě.“

Grenjo usedl na židli v čele stolu. Agwin nabrala dřevěnou sběračkou tiše bublající polévku a nalila ji do misky. Misku postavila před Grenja a s rukama zkříženýma v klíně se posadila vedle něj.

„Nill, přines mému manželovi vodu.“

Vždycky Grenja označovala jako svého manžela, když mluvila s Nill. Znělo to pohrdavě, jako by se mu vysmívala. Nill nalila vodu do dřevěného poháru a podala ho Grenjovi. Na chviličku se na ni zadíval a poděkoval tichým úsměvem v očích.

„Měl bys zase jít na lov,“ poznamenala Agwin zamračeně, jako by ji i pouhá Grenjova přítomnost urážela. „Chtěla bych naložit jelení maso do soli a usušit je. Slyšela jsem, že ostatní rodiny už mají mnohem větší zásoby jídla než my. Ty mi pořád nosíš jen samé ryby – už je nemůžu ani vidět!“

Než mohl Grenjo odpovědět, obrátila se Agwin k Nill: „Budeš tu jen postávat, nebo mi dáš taky něco k jídlu? To mám všechno dělat sama?“ Se ztuhlým úsměvem se znovu obrátila ke Grenjovi. „Tahle holka,“ povzdechla a usmála se. „Dneska jsem ji poslala pro vodu a zase se na několik hodin ztratila v lese. Když se vrátila, měla jeden džber prázdný. Prohání se po lesích jako divoženka!“ Agwin se naklonila a s hněvivým pohledem vytrhla Nill z ruky lžíci, kterou jí podávala s miskou polévky. „To ta její elfí krev! Žádný člověk by se tak jako ona po lesích nepoflakoval! Podívej se na její uši, koukej!“

Agwin uchopila mezi palec a ukazovák Nillino ucho a přitáhla ji k sobě. „Vidíš, Grenjo? Jsou stále špičatější!“

Grenjo se zamyšleně díval na Nill, dokud ji Agwin nepustila.

„Kolik je ti let, Nill?“ zeptal se.

Váhavě se na něj podívala. „Čtrnáct zim a patnáct lét.“

Grenjo se najednou usmál. Měl tvář plnou vrásek, ale přesto bylo na jeho očích a ústech znát, že kdysi byla krásná. Možná to není ani tak dávno. Stačilo pár dnů a nocí smutku, aby zestárla.

„Už tolik,“ vydechl. „Já mám pořád před očima tu malou holčičku, která pobíhala sem a tam a sledovala stromy kymácející se ve větru.“

„Byla nesnesitelná,“ dodala Agwin. „Už jako dítě mě stála spoustu sil a teď z jejího sobectví šedivím.“

Nill se obrátila ke dveřím. Nepozorovaně si znovu uhladila vlasy přes uši, jak bylo jejím zvykem. Skrývala co nejpečlivěji vše, co na ní připomínalo elfy. „Jdu spát.“

Agwin přestala srkat polévku. „Zítra půjdeš na trh prodávat zelí. A ne aby ses nechala ošidit!“

Nill se kradmo zadívala na Agwin, než vyšla z kuchyně. Ještě ji nikdy nikdo neošidil. Ale to nehrálo v Agwininých očích žádnou roli. Stejně klidně by obvinila Nill i z toho, že na dvůr spadly stromy stržené bouří.

Nill vyšla po schodech do podkroví, kde měla svůj pokoj. Po paměti kráčela tmou až k úzkému slamníku, aniž do něčeho narazila. Její pokoj byl malý a měl šikmé stěny. Jediné okno připomínající kukátko bylo nad postelí. Otevřela výplet z ostřice, kterým ho v létě zavírala, a vyhlédla ven.

Voňavý vítr vklouzl dovnitř a pohladil ji chladivě po tváři. Zadívala se na mohutné koruny stromů rýsující se proti noční obloze. Bledé měsíční paprsky klouzaly mezi větvemi. Cvrčkové zpívali a z dálky se ozývalo vytí vlků.

Nill odložila oblečení, aniž odvrátila pohled od měsíce a stromů a oblohy. Kolik lidí před ní už pozorovalo stejný měsíc a stejnou oblohu! Hrdinové vzhlíželi ke stejným hvězdám jako ona. A ještě za tisíce let budou naslouchat šepotu stejného větru. Nill se pousmála, protože ve chvílích, jako je tato, byla světu, životu a sobě samé tak blízko, že cítila, jak ji neviditelní duchové objímají.

Když svlékala sukni, ucítila něco tvrdého. Srdce se jí sevřelo.

Kamenný hrot! Nill na něj úplně zapomněla.

Vytáhla ho z kapsy a sevřela na chvíli v dlaních. Byl chladný a hladký a Nill najednou zachvátil nevýslovný strach. Náhle měla nutkavý pocit, že by ho měla vyhodit z okna, ale současně věděla, že by to nebylo dostatečně daleko. Musí ho odnést tam, kde ho vzala; do vykotlané břízy. Až když se strom znovu zavře, Nill pozná, že je před kamenem v bezpečí.

„Nesmysl,“ zamumlala a zahnala ten nápad. „Je to jen kámen.“

Zastrčila kámen pod slamník a vklouzla pod tenkou přikrývku, kterou si přitáhla až k bradě. Obloha, měsíc, šeptání větru ve stromech – to vše se vznášelo v její hlavě. Obloha, měsíc, šeptání větru… kamenný hrot… kamenný hrot…

Nill mívala často sen. Byl vždycky stejný a pokaždé procitala s pocitem hořkosti a nesmírné prázdnoty. Byl to jediný sen – a vůbec jediná představa, kterou Nill o matce měla.

Lesem klopýtala žena. Začínalo se stmívat. Smrky a jedle zmítané větrem na ni vyčítavě shlížely. Vítr foukal ze všech koutů tmy; křičel, lomozil, proklínal. Zlí duchové se vznášeli kolem ženy klopýtající těžkopádně houštím jako březí srna. V náručí svírala koš.

Z kalného příšeří se po chvíli vylouply domy Hykádů. Jejich okna ji sledovala jako oční důlky v lebce. V ženě vzklíčil strach a odpor – a Nill vnímala její pocity stejně silně, jako by byly její vlastní.

O chvíli později se před ní objevila vesnická brána. Žena se naposledy podívala do koše, postavila ho na zem a Nill měla pocit, že se rozpláče. To, co žena odložila, bylo bezmocné stvoření. Nemluvně ležící v koši.

Žena ho nechtěla, protože to byl bastard, cizí nepřátelská krev, a navíc v ní probouzelo výčitky svědomí. Bez ohlédnutí odcházela. Odcházela, aby na dítě zapomněla, aby byla znovu šťastná, aby byla krásná, volná a nevinná. Dítě nechala v koši. Cáry mračen se proháněly po obloze. Zdálo se, že srdcervoucí nářek ubohého stvoření naplňuje celý svět.

Nill se často probouzela ze sna s pláčem. Bez hnutí, v slzách ležela v posteli a nedokázala si přiznat, že to neohrabané stvoření, které v té ženě vyvolávalo jen odpor, je ona sama. V ženě, kterou Nill chtěla milovat nadevše, více než kohokoli jiného.

Ale dnes v noci se Nill nezdálo o matce. Dnes ji soužily úplně jiné a mnohem podivnější představy a pocity…

Je sama v hloubi Temných hvozdů. Ne, není sama: kolem ní šeptají a rozmlouvají duchové stromů a větru. V ruce drží těžký, černý hrot. Musí se ho zbavit. Musí ho zničit. Ale současně je k němu připoutána, stal se součástí jejího osudu. Nill se rozběhne. Stíny a světla lesa po ní chňapají. Srdce jí buší hrůzou a najednou ucítí někoho po svém boku. Někdo běží vedle ní. Člověk. Hřejivý, důvěrně známý stín, kterého se bojí a současně ho miluje. Cítí se bezpečnější.

Stromy řídnou a přímo před nimi se otevírá hluboká propast. Na chvíli Nill spatří gigantickou černou věž vyčnívající z hlubin, která překvapivě připomíná kamenný hrot. Obrací se na svého průvodce a najednou spatří jeho tvář: poznává každičký detail, vidí jeho rty, nos, tmavé oči – uchopí ji za ruku a Nill vykřikne. Vrazil jí černý hrot do hrudi. Bolest, hrůza a zmatený pocit lásky se spojují v příval, který proniká každičkou buňkou jejího těla…

Nill zalapala po dechu a prudce se posadila. Před očima se jí ještě chviličku odehrávala scéna ze sna. Pak ji konečně obklopila známá místnost. V paprscích slunce pronikajících oknem vířil prach.

Nic se nestalo. Byl to jen sen.

Nill rázně vyskočila z postele a vytáhla zvláštní kámen zpod slamníku. Chvíli ho zamyšleně pozorovala. Byl nebroušený, a dokonce trochu křivý, ale přesto… Nill považovala za nemožné, aby jeho tvar byl přirozený. Dokonale seděl v ruce jako dýka nebo nůž.

Navíc byl krásný. Když si ho lépe prohlédla, nedokázala od něj odvrátit zrak. Jeho čerň byla hluboká a sametová jako bezměsíčná noc. Přesto se na hranách a v rozích nevysvětlitelně blýskal. Co to může být za kámen? Nevzpomínala si, že by někdy spatřila něco podobného. Obavy, které v ní včera vyvolal, jí sice ještě trochu svíraly žaludek, ale teď v ní převládala zvědavost a touha zjistit, jaké tajemství ho obklopuje.

Nill vstala a oblékla se. Jako většina žen a dívek ve vesnici nosila košili z hrubé lněné látky, jejíž roztřepené konce jí tancovaly kolem lýtek. Přes ni navlékla tmavozelenou tuniku zděděnou po Agwin a v pase ji převázala opaskem. Když vklouzla do kotníčkových bot, zasunula hrot do kapsy a tuniku si uhladila. Určitě bude lepší, když svůj tajemný nález bude nosit u sebe.

Pak odešla z místnosti na dvůr, kde už na ni čekaly hlávky zelí.

Říše Temných hvozdů byla nekonečná. Táhla se na všechny světové strany, zahrnovala hluboké tmavé lesy, do kterých jen zřídkakdy zabloudili pocestní a sluneční paprsky, rozlehlé končiny pokryté břízami a buky, jejichž kmeny byly tak mohutné, že by je tři muži nedokázali obejmout, a gigantické hory čnící do oblak. V Temných hvozdech žila spousta národů a stvoření – mnoho z nich se navzájem vůbec neznalo, protože se nikdy nesetkaly.

V Temných hvozdech se usadili i lidé, kteří odjakživa toužili osídlit celý svět. Jejich obydlí se táhla od severních pahorkatin až po hluboké lesy na západě. Místní je označovali jako vesnice Hykádů. Tento výraz pocházel z jazyka elfů: hykaed znamená barbar. Ale protože kmeny Hykádů připadaly barbarské dokonce i lidem žijícím mimo Temné hvozdy, elfí pojmenování se ujalo. Postupem času Hykádové nejspíš zapomněli, co název jejich kmene znamená, nebo nepovažovali za ostudu, že je elfové, kteří v jejich očích nebyli nic jiného než divoši, mají za barbary. Rivalita mezi oběma národy se táhla celou jejich historií. Lidé a elfové spolu nikdy nežili ve shodě, protože dokud existuje země, voda a vzduch, může svět patřit jen jednomu z národů.

Především v hlubokých lesích na jihu, kde byla půda úrodnější než kdekoli jinde, široké řeky oplývaly lososy a raky a gigantické stromy čněly vzhůru k obloze jako obři, bylo nepřátelství mezi kmeny Hykádů a národem elfů odpradávna neúprosné. Lidé podnikali štvanice na mlžná zvířata, která elfové považovali za posvátná, a mýtili háje prostoupené oparem a kouzelnou mocí. Elfové zase hubili zvěř, na kterou byli lidé odkázaní, a spolčovali se s vlky hubícími ovce a drůbež vesničanů. Hykádové navíc obviňovali elfy, že lákají lidi do hloubi lesů tajemnými zaříkávadly a kouzly. Na rozdíl od elfů se totiž lidé v lese báli, jakmile se tam ocitli sami a bez ohně.

Proto nebylo divu, že na celém západě bylo jen jedno jediné dítě, v jehož žilách proudila krev obou národů. Nill o nikom podobném nevěděla. Pokud existovalo více takových dětí, mlčelo se o nich stejně, jako se nemluvilo o Nill.

Navzdory svému elfímu původu se Nill považovala za člověka. Vždyť znala jen lidi – a o elfech se vyprávěly tak podivné historky, že si nedokázala sebe samu představit jako jednu z nich. Občas byla vděčná, že ji matka odvrhla, alespoň nemusí být součástí tak divokého a krvežíznivého národa, který všichni vesničané tolik nenávidí a současně se ho bojí.

Ne, kdyby Nill stále nepřipomínali, že je jiná, stala by se normálním člověkem. Jen pár maličkostí prozrazovalo její příbuznost s elfy. Za tmy Nill viděla lépe než ostatní vesničané. Ve svitu měsíce spatřila i to, co zůstávalo lidskému oku skryto. Její pleť se nikdy neopálila a zůstávala namodrale bledá. A nebála se lesa. Naopak: měla pocit, že ji vysoké stromy, hluboký měkký mech, neproniknutelná a věčně tancující zeleň neodolatelně přitahují. Šumění buků a vrb ji lákalo do tichých zákoutí, kde nebylo nic než sluneční paprsky, stíny a ozvěna tichounkých zvuků. Obava, že zabloudí nebo že ji objeví lesní tvorové, byla pro Nill něčím zcela neznámým.

Občas dokonce mívala pocit, že slyší, jak si stromy šeptají. Když se zaposlouchala do lesního ticha, soustředila se na mlčení prastarých dubů visící ve vzduchu jako zatajený dech, napadaly ji zvláštní myšlenky, jako by jí někdo něco našeptal. Nill často z nepochopitelných důvodů věděla, kdy vypukne bouře, že podemletý strom zničí kurník nebo že řeka vystoupí z břehů a zaplaví pole.

Když Nill procházela s těžkou nůší na zádech uličkami vesnice, sledovaly ji pohledy ostatních vesničanů. Dvě dívky si něco zašuškaly a rozesmály se. Nill zrychlila. Měla bych si někdy důkladně rozčesat vlasy, napadlo ji. Určitě se jí posmívají, protože vypadá jako strašák do zelí.

Na návsi se uprostřed vesnice, přímo před knížecím domem rozkládalo tržiště. Do jeho obvyklého hluku, probouzejícího v Nill nepříjemné vzpomínky, se mísilo kvokání drůbeže, cinkání mincí a změť hlasů. Necítila se mezi lidmi dobře.

Mlčky a se sklopenou hlavou před sebe naskládala hlávky zelí. Stíny kolemjdoucích nad ní tancovaly a smích dětí se neustále blížil. Najednou po jejích hlávkách sáhlo několik paží. Polekaná Nill vzhlédla: kolem ní se shromáždil houf děvčat a chlapců, kterým určitě nebylo víc než deset let. Sborově prozpěvovali:

Rozcuchaná, ušmudlaná,

holka z trní zatoulaná,

přinesla ji vichřice,

je to tupá palice!

„Vraťte mi to zelí!“ vykřikla Nill a snažila se chytit hlávky, které si děti házely mezi sebou. Ale sotva se zmocnila jedné, děti sebraly z hromádky další. „Nechejte toho! Zmizte!“

Děti nepřestávaly zpívat. Když Nill udělala krok směrem k nim, zaječely radostí.

„Ušmudlaná elfka! Holka z trní mě chce unést!“

Holka z trní – tak jí říkali odjakživa.

Jeden chlapec ji zatahal za vlasy tak prudce, že upadla na naskládané hlávky. Malá pyramida se s rachotem rozkutálela a Nill se zřítila přímo doprostřed zelí. Najednou se na děti položil dlouhý stín. Zděšeně vykřikly a rozprchly se na všechny strany.

Nill zaraženě vzhlédla. Před ní stály dvě nohy ve špičatých botách. A přímo před nimi ležel na zemi – kamenný hrot.

Nilliny prsty vyděšeně ohmatávaly prázdnou kapsu – musel jí vypadnout! Ale už bylo pozdě. Před jejíma očima se ho zmocnily staré kostnaté prsty.

„Copak to tady máme?“ zeptal se starý krákoravý hlas, který Nill připadal povědomý. Narovnala se a zalapala po dechu. „Vědma!“

Stařena se na ni ostražitě zadívala. Pak obrátila kamenný hrot v ruce a pozorně si ho prohlížela. Vědma připadala záhadná nejen Nill a dětem. Stařeny si vážil dokonce i vesnický kníže a obával se jí. Řídké bílé vlasy si stahovala do uzlu a na vrásčité kůži měla spoustu tmavomodrých stařeckých skvrn. Uši si zdobila plochými kroužky z perleti a kolem krku jí visela směsice náhrdelníků.

„Řekni, odkud to máš?“ Vědma zvedla kamenný hrot do výše.

Nill nejprve nedokázala vydat ani hlásku, pak vykoktala. „Já nevím, co to je – já, já jsem to našla…“

Vědma se na ni dívala pronikavým pohledem. Potěžkala kamenný hrot v ruce a pevně ho sevřela.

„Nechám si ten nůž u sebe,“ prohlásila a zastrčila kámen do kapsy. „A ty… ty jdi domů.“

„Ale já…“

Vědma zvedla velitelsky ruku. „O zelí se nestarej. Řekni Agwin, že jsem tě poslala domů. Hlávky jí zaplatím.“

Pak se stařena obrátila a zmizela v davu.

Shromáždění Hykádů

Setkání starších kmene se nekonalo od oslavy letního slunovratu. Obvykle se starší dvanácti vesnic ležících na jižním okraji Temného hvozdu setkávali jen při tradičních obřadech nebo válečných jednáních. Tím překvapeněji uposlechli náhlé výzvy knížete.

Tentokrát se nekonala žádná slavnost ani náboženský obřad. Když se všichni starší kmene sešli v domě hostitele, visela ve vzduchu zvědavost. Velkou místnost naplnil šepot přítomných. Okenice spletené z ostřice zůstaly zavřené. Světlo se linulo jen z ohně planoucího na ohništi v jejím středu. Ohniště obklopoval kulatý dřevěný stůl, ke kterému zasedlo dvanáct starších. Kníže z vesnice Yugg se objevil v doprovodu svých dvou dcer. Ty se usadily vlevo a vpravo od něho jako bdělé Amazonky. Také kníže z nejsevernější vesnice Hegva s sebou vzal svého syna, jehož silnou paži používal místo hole.

Ostatní starší kmene, kteří dosud nepotřebovali podporu svých dětí, přivedli své druidy a věštce. Důležitá rozhodnutí se přece neobejdou bez rady mudrců, jejichž ústy promlouvá boží vůle.

K příchozím se posadil i hostitel, obrovský muž středních let, který byl knížetem vesnice Lhorga. Trůnil jako socha ve své lenošce potažené kožešinou s předloktími položenými na stole. Vousatou tvář měl zachmuřenou. Vedle něj seděl jeho nejstarší syn. Ve svých dvanácti letech byl ještě mladý – ale na radu vědmy ho kníže Lhorgy přesto k jednání přizval. „Jen to mládě, které brzy začne vyhlížet za okraj vlastního hnízda, vyletí jednoho dne vysoko,“ řekla stařena.

Jenže tohle mládě zjevně nemělo takový zájem o létání, jaký by jeho otec přivítal: chlapec neklidně posedával na židli a vraštil špičatý myší obličej do naštvané grimasy. Otec mu totiž zakázal vzít si na shromáždění červený oštěp, který smí nosit jen knížata a princové. „S červeným oštěpem smíš přijít, až složíš prvního jelena!“ prohlásil kníže. „Tato čest ti zatím nenáleží, přestože jsi princem z Lhorgy!“

Brzy se rozhrnul závěs u dveří, který odděloval vedlejší místnost od zasedacího sálu, a objevila se vědma z Lhorgy. Rozhostilo se ticho a pohledy dvanácti starších kmene se soustředily na takřka holohlavou stařenu.

„Buďte vítáni.“ Sotva znatelně se naklonila dopředu a položila si ruku na hruď.

„Celdwyn,“ zavolal na ni kníže z Lhorgy a nabídl jí židli po svém boku. Vědma poděkovala a usedla. Pak se kníže znovu opřel rukama o stůl a vážně pohlédl do tváří přítomných. „Když dorazila i vědma, můžeme naše shromáždění zahájit. Nebudu mluvit dlouze: udály se podivné věci. Věci, o kterých musí rozhodovat všechny vesnice Hykádů společně. Nejlepší bude, když rovnou předám slovo vědmě Celdwyn, která vám vše vysvětlí,“ pronesl a kývl směrem k ní.

Na chvíli zavládlo mlčení plné očekávání. Ozývalo se jen praskání ohně. Zdálo se, že Celdwyn je zcela ponořená do svých myšlenek. Oči měla napůl zavřené. Ale druidové už jsou takoví: než promluví, snaží se vystupňovat napětí kolem sebe. Celdwyn nebyla výjimkou. Posléze se rozhlédla po přítomných se zvláštním úsměvem, který jí byl vlastní, a promluvila.

„Určitě jste zvědaví, proč Lhorga požádala, aby se okamžitě sešlo shromáždění starších. Chci vám jménem mocného yennura, praotce lidí, vyprávět o osudu, který se otevírá před Hykády.“ Prudce se nadechla ústy. „Jak všichni víte, před třemi roky se zmocnil vlády nad bahenními elfy a bažinami Korr nový král. Ví se o něm jen to, že to je člověk, nosí kouzelnou korunu bahenních elfů, a je tudíž nezranitelný. Nedokáže ho zabít ruka žádného smrtelníka; klidnou smrt mu může přinést jen čas a bohové.

Ano, už to musí být tři roky, co si král z rodu lidí podmanil bahenní elfy. Ale ve strachu a hrůze nežijí pouze oni. Z obavy, že by je mohl potkat stejný osud a ocitli by se v područí člověka, se rozhodli rychle jednat svobodní elfové z Temných hvozdů. Jak víte, vlastní každý ze dvou kmenů elfů polovinu kamenné koruny, která kdysi jejich národ spojovala. Když si člověk přisvojil první polovinu koruny bahenních elfů, proměnila mocná kouzla svobodných elfů druhou polovinu v magický nůž. Ten je ze stejného kamene jako kouzelná koruna, a tak může nezranitelného krále zabít.

Tento nůž je zbraní, která může znamenat králův zánik. Právě kvůli němu se král skrývá v bažinách a doposud nezkřivil žádnému svobodnému elfovi ani vlásek na hlavě. Já jsem byla přesvědčená, že svobodní elfové už dávno vyrazili, aby zabili krále, který zotročil jejich bratry a sestry. Jenže nůž není v rukou elfů.“

Celdwyn vytáhla z kapsy nějaký předmět a s tupým zaduněním ho položila na stůl. Všichni polekaně ucouvli, ale pak se překvapeně naklonili dopředu. Pod kostnatou rukou vědmy se třpytil kamenný hrot.

„Toto je nůž vytvořený největším kouzlem národa elfů! Náhodou se dostal do našeho vlastnictví – a nyní nechávají bohové na nás, abychom rozhodli, co se s ním má stát.“

„Tohle má být nůž?“ zeptal se jeden ze starších. Naklonil se dopředu, přidržel si dlouhý plnovous, aby lépe viděl. „Vždyť je úplně tupý!“

„Ano,“ souhlasila Celdwyn. „Hrudník by nejspíš probodnout nedokázal. Přesto je to jediná zbraň, která může pána druhé poloviny koruny zabít. Nevím, co jiného by tenhle hrot mohl být – podobný kámen jsem nikdy neviděla. Mohla ho vytvořit pouze magie elfů.“

Místnost naplnila směsice hlasů.

„Ticho, ticho!“ zvolal kníže Lhorgy a přiměl ostatní, aby se znovu posadili. Pak slavnostně povstal. „Já tvrdím, že se nůž dostal do našich rukou z vůle bohů. Člověk si vydobyl korunu bahenních elfů a my, Hykádové, máme magický nůž – to jsou znamení otce nebes a matky země! Bohové nám říkají, že si lidé mají porobit národ elfů!“

Starší se znovu zvedli a mluvili jeden přes druhého. Má snad kníže Lhorgy skutečně pravdu? Je to znamení božské vůle? Přejí si bohové, aby lidé ovládali elfy?

„Já si myslím, že ten nůž je nebezpečný!“ vykřikl nakonec jeden mladý kníže. „Je dílem magické síly elfů a tak jako tak na nás přivolá neštěstí. Zahoďme ho do nějaké hluboké propasti!“

„Copak ses zbláznil?“ Kníže Hegvy vyskočil rychleji, než by kdokoli vzhledem k jeho starým kostem věřil. „Ten nůž je darem bohů!“

Dcera knížete z Yugg se zvedla: „Oba máte pravdu, vznešení pánové. Měli bychom se nože zbavit, ale současně nesmíme být nevděční. Vyšleme statečného bojovníka, aby nůž vrátil do elfích hájů.“

„Elfům?“ rozčilil se jiný kníže. „To bych ten nůž radši viděl v rukách mug-hor, pána mrtvých, než v rukách těch divochů!“

„Ten nůž patří králi!“ vykřikl něčí hlas. Rozhostilo se překvapené ticho. Všichni se obrátili a pohlédli na mluvčího. Když se na něj soustředila pozornost všech přítomných, vstal.

„Říkám, že patří králi,“ zopakoval. „Před dvěma lety jsem vyslal špehy, abych se o něm něco dověděl. Prý chce dobýt i říši Temných hvozdů a podrobit si její obyvatele. Jenže král Korru je člověk, a proto je naším bratrem. Ušetří nás, když mu dokážeme, že jsme na jeho straně. Pokud nůž vrátíme svobodným elfům, darujeme zbraň nepříteli, který chce zahubit našeho bratra. Musíme důkladně zvážit, co uděláme! Zda si nůž ponecháme, nebo ho vrátíme elfům a pomůžeme těm divochům svrhnout krále z lidského rodu. Když nůž dáme králi Korru, zajistíme mu moc nad elfy – a sobě jeho věčné přátelství.“

Všichni se na chvíli odmlčeli. Ale tváře přítomných již vyjadřovaly souhlas. Stát po boku krále proti elfům, to znělo rozumně. Bez ohledu na to, jaký je, byl to člověk a elfové nepřátelé.

„Kdo je natolik statečný, aby mu nůž odnesl?“ zeptala se Celdwyn tiše. Její chraplavý hlas během posledních minut nezazněl. Najednou se zdálo, že ticho je ještě stísněnější a oheň praská hlasitěji.

Komu by se chtělo do tak odvážného kousku? Nikdo nevěděl, kdo se vlastně zmocnil koruny elfů, a děsivé historky o Šedých bojovnících pronikly až do Temných hvozdů. Král prý žije v mohutné věži hluboko v bažinách a ukrývá se uprostřed říše bahenních elfů. Cesta z Temných hvozdů do bažin Korr byla nebezpečná i bez magického nože.

„O někom bych věděl,“ řekl najednou nenápadný chlapec sedící vedle knížete Lhorgy. Když na mladého knížecího syna pohlédli všichni přítomní, neklidně se obrátil na svého otce. „Holka z trní. Ten bastard, vždyť víte… Ta nebude nikomu chybět!“

Přítomní se po sobě nejisté podívali.

„Nesmysl,“ řekl nakonec kníže Lhorgy. „Nemůžeme vyslat na takovou cestu samotné děvče. Kromě toho jí v žilách koluje elfí krev a nevíme, jestli jí můžeme důvěřovat. Navíc jsem slyšel, že moc rozumu nepobrala.“

„Není to výhoda?“ zeptala se váhavě dcera knížete z Yuggy. „Malá holka nebude budit pozornost. Určitě se jí podaří dostat nepozorovaně ke králi, pokud není příliš hloupá na to, aby našla cestu…“

„Můžeme jí nahnat strach,“ navrhl knížecí syn, kterého souhlas mladé ženy zjevně povzbudil. „Je zbabělá. Když jí pohrozíme, že ji vypovíme z vesnice a že na sebe přivolá hněv bohů, udělá, co se jí řekne. Znám ji. Často jsem ji s přáteli vídal.“

Slova se rychle chopil kníže Hegvy. „Ten chlapec má pravdu. Obyčejného děvčete si nikdo nevšimne. Nemusíme jí říkat, co je ten nůž zač. Prostě jí poručíme, aby ho odnesla králi. Pak nic neprozradí! A nikdo z nás se nebude muset obávat o vlastní dítě, které bychom museli vyslat místo ní!“

Starostlivě pohladil paži svého syna. „A jestli ta dívka skutečně zklame a nůž králi nepředá… pak si myslím, že to tak bohové chtěli. My se tím nožem už nebudeme muset zabývat. Naše svědomí zůstane čisté.“

Kníže Lhorgy zamyšleně mlčel. Pak se obrátil k Celdwyn. Z jeho obličeje se na okamžik dala vyčíst bezradnost.

„Co si myslíš ty, Celdwyn,“ zeptal se.

Oči stařeny se zadívaly na knížecího syna. Ještě dobře, že se včas postarala, aby se zúčastnil shromáždění.

„Pošli toho bastarda,“ řekla tiše.

Celdwynina moudrá slova

Byl už večer, když někdo zaklepal na dveře. Agwin se zvedla a odložila šití, aby se podívala na návštěvníka. Možná to bude vědma, která jí nese peníze za zelí. Nebo třeba někdo jiný, kdo si chce z nějakého důvodu stěžovat na Nill, pomyslela si Agwin zachmuřeně. Ta holka jek ničemu, ani zelí prodat nedokáže.

Přede dveřmi skutečně stála vědma Celdwyn. V pravé ruce držela lucernu, protože její domek stál až za vsí, a už byla taková tma, že by bez světla úzkou stezku nenašla.

„Bohové s tebou, Agwin,“ pozdravila Celdwyn.

Agwin si podezíravým pohledem změřila vědmu, která před ní stála jako stará olysalá vrána. I hlavu držela po ptačím způsobu našikmo. Pak roztáhla svěšené koutky úst k pokřivenému úsměvu a ustoupila stranou. „Buď pozdravena, ctěná vědmo,“ odpověděla a zašilhala po lněném váčku, který stařena držela v levé ruce. „Co tě k nám přivádí? Pojď dál – jsi vítána.“

„Děkuji ti.“ Celdwyn odložila lucernu a prošla kolem Agwin do domu. Na chvíli se zastavila, tvář zdviženou, jako by větřila něco ve vzduchu, a pak uviděla Nill, která se objevila ve dveřích z kuchyně.

Když Nill spatřila vědmu, polekala se tak, že ihned couvla.

Celý den se strachovala, co s ní bude dál. Vytušila, že kamenný hrot je nějaká důležitá věc, možná dokonce nebezpečná. A právě vědma ho u ní musela objevit… Ta určitě ví, co to je.

Celdwyn vstoupila do kuchyně. Když uviděla překvapenou dívku, usmála se a odhalila přitom řadu modře zbarvených zubů.

„Dobrý večer, Nill. Jmenuješ se tak, že?“

Nill přikývla. Mezitím se za vědmou objevila Agwin a tázavě se na Nill podívala. „Co postáváš u té zdi? Copak ses proměnila v koště?“

Celdwyn se usmála a obrátila se k Agwin. Ta zjevně nevěděla, co si má o jejím přívětivém chování myslet. Zmateně se dívala z Celdwyn na Nill a zase nazpět. Pak se vědma s úsměvem usadila u stolu a odložila lněný váček na stůl.

„Nill, posaď se ke mně, prosím,“ požádala.

Nill zaváhala. Až Agwinin nedočkavý pohled ji přiměl, aby se odlepila od zdi a přistoupila ke stařeně.

Než Agwin mohla udělat totéž, Celdwyn ji poprosila: „Agwin, budeš tak laskavá a uděláš nám čaj? Jsem stará a každou chvilku se do mě dá zima. Klouby mi pak ztuhnou a já mám ještě před sebou cestu domů. Něco teplého by mi prospělo.“

Agwin beze slova splnila vědmino přání, ale po očku sledovala, jak se stařena naklání k Nill.

Celdwyn chvíli mlčela. Starýma zapadlýma očima pozorovala dívčinu tvář a jako by pohledem ohmatávala každičkou její myšlenku… opatrně, rozvážně. Pak se zadívala do Nilliných očí, napůl ukrytých pod rozcuchanými vlasy, které jasně prozrazovaly, že dívka není obyčejný člověk. A přesto se v nich zračí lidský strach jako v každých jiných, pomyslela si vědma.

„Víš, proč jsem přišla?“ zeptala se nakonec.

Nill se bojácně zadívala na Agwin, která ji nepřetržitě sledovala, a těžce polkla.

„Kvůli tomu hrotu,“ zamumlala.

Celdwyn se pousmála, ale její tvář byla tak vrásčitá, že v ní úsměv takřka zanikl. „Říkala jsi, že nevíš, co je ten kámen zač. Přesto je mi jasné, že tušíš, jak je důležitý. Máš pravdu, dítě: je pro tebe důležitý. Dokonce velice.“

Celdwynin pohled se náhle rozostřil a upřel kamsi do dáli. Až když před ni Agwin postavila kouřící šálek, vědma se vzpamatovala. Agwin se posadila hned vedle ní, sepjala ruce v klíně a napjatě vědmu pozorovala. Její pohled krátce zalétl i k Nill s onou neblahou jiskrou, která prorokovala trest nebo alespoň důkladné vyhubování.

„Víš, Nill,“ spustila znovu vědma a usrkávala čaj, „nechci tě dlouho mučit nejistotou. Ten hrot je magický nůž, který vytvořili elfové. Má zabít krále Korru. Rada hykádských kmenů vyvolila právě tebe, abys ochránila krále a neblahý nůž mu odnesla.“

„Cože, mě?“ vyhrkla Nill.

„Ano, tebe.“

Bledá Nill se zadívala na vědmu. V hlavě měla prázdno a nedokázala vydat ani hlásek. Nevzpamatoval ji dokonce ani pohled na Agwininy vytřeštěné oči.

Celdwyn rozvážně upila čaje a řekla. „Neboj se, dítě. Stejně se na tom nedá nic změnit. Tvoje budoucnost je už napsaná, Nill, a přepsat se nedá.“

Za nějakou chvíli se Nill podařilo promluvit. „Proč zrovna já?“

Celdwyn položila svou ruku na její. Dlouhé namodralé nehty objaly hřbet Nilliny ruky jako klepeta. „Dítě, tak se usnesli bohové, věř mi. Navíc jsi to byla právě ty, kdo nůž našel. Sám rozhodl, do čích rukou patří.“

Celdwyn rozevřela lněný váček a opatrně položila nůž před Nill. Teď vypadal jako černá kost. Nill cítila, že se jí strachem a rozčilením dělá špatně. Ale současně byla ráda, že ho znovu vidí.

„Jak se dostanu do bažin Korr?“ zeptala se zdušeným hlasem.

„Pocestuješ sama – tak to bude pro nůž i pro tebe nejbezpečnější. Jdi vzhůru po proudu řeky směrem na východ, řeka tě zavede do bažin. Tam už najdeš stezky a cesty, které jsou označené.“

Nill se podívala na vědmu. „Ale já neumím číst.“

„Tak to se budeš muset ptát lidí, které potkáš. Možná tě ke králi doprovodí jeho Šedí bojovníci. Ale projevuješ málo důvěry v bohy, když klesáš na mysli už teď, ještě než ses pustila do plnění svého úkolu!“

Nill trhla koutky úst. Bohům důvěřuje – ona přece pochybuje o sobě! A o lidech, kteří ji na tuhle cestu vybrali.

„Buď opatrná, aby se nikdo nedověděl, jaký má tvoje cesta účel. Nikomu nůž neukazuj a nos ho neustále u sebe. Tvůj život i život krále závisí na tom, jestli své tajemství dokážeš uchovat.“

Nill jako omámená přikývla. Ani necítila, jak ji Celdwyn znovu poplácala po ramenou. Pak se vědma obrátila na Agwin, která byla stejně šokovaná jako Nill.

„Doufám, že mi odpustíš, co jsem způsobila, Agwin. Slyšela jsem, že ta dívka pro tebe hodně znamená. Vychovala jsi ji jako vlastní dceru. A já ti ji teď beru a posílám do nebezpečí, jakému dosud nikdy dívka jejího věku nemusela čelit.“

„Visím na ní celým svým srdcem,“ zakoktala Agwin. Měla v očích slzy a zoufale klouzala pohledem z Nill na Celdwyn. „Co – co si bez ní počnu? Byly s ní sice problémy a její bláznivé kousky mě stály spoustu sil, bývala jsem z ní zoufalá a neustále jsem musela bojovat s elfí krví v jejích žilách, abych z ní vychovala dobrého člověka…“

„Já vím,“ přerušila ji Celdwyn jemně. „Já vím.“

„Obětovala jsem se její výchově! Přijala jsem ji jako matka, přivinula k prsům a zahřívala, starala jsem se, aby neonemocněla a – a – aby nepobíhala po lese jako divá zvěř. Vychovala jsem ji a teď jsem sama stará a bezmocná…“

„Na něco se tě zeptám, Agwin,“ přerušila ji vědma tichým, ale rozhodným hlasem. „Nill patří tobě, stejně jako dítě patří matce. Necháš ji odejít, aby splnila vůli bohů?“

Agwin otevírala a zavírala pěsti. „Mám jinou možnost? Nemohu se postavit bohům. Co jiného mi zbývá, než strpět všechna příkoří, která mi život připravil?“

„Děkuji ti, Agwin. Cítím s tebou.“

Celdwyn se zvedla a naposledy se zadívala na Nill. Ta mezitím sevřela kamenný nůž v ruce. Když postřehla vědmin pohled, rychle ruku odtáhla s očima stejně zděšenýma jako dřív.

„Dobrou noc, Nill. Zítra, ještě než vyjde slunce, se pro tebe zastavíme a doprovodíme tě až k řece. Tam naše cesta končí… a tvoje začíná.“

Nill zůstala sedět jako zasažená bleskem. Pak se za vědmou zavřely dveře. Agwin se vrátila, dlouho stála uprostřed místnosti a dívala se na Nill a na nůž. Rukama si neustále uhlazovala sukni, nezmohla se na slovo. Pak konečně pronesla: „Slyšela jsi vědmu. Máš jít brzy spát.“

Nill zaslechla v Agwinině hlase zoufalství. Ve tváři vyhublé ženy jasně viděla strach. Ale ne o ni. Ne. Agwin se bála samoty, života, v němž bude moci své pohrdání zaměřit jen sama na sebe.

Nill vstala a zastrčila nůž do kapsy. Připadal jí těžší než předtím. Chvíli nehybně stála před Agwin, jedinou matkou, jakou kdy měla; pak Agwin ustoupila stranou, aby mohla projít.

Nill odešla do své komůrky v podkroví, svlékla se a ulehla do postele. Dlouho ležela s otevřenýma očima, ale nedokázala přemýšlet. Zaplavovaly ji různé pocity: jednou strach, pak pochybnosti a nevíra, potom zvláštní směsice, kterou nedokázala rozluštit.

Najednou uslyšela v přízemí kroky. Z kuchyně se ozvaly tiché hlasy. O chvíli později zaskřípaly dřevěné schody vedoucí do podkroví.

V bledém světle pronikajícím okénkem rozeznala ve dveřích shrbenou mužskou postavu. Věděla, že ji nemůže vidět, protože postel stála ve stínu. Přesto Grenjo nehybně stál na prahu komůrky. Minuty míjely. Až když Nill začaly téci slzy po tvářích, zvolna se otočil a zmizel.

Skutečně dorazili ještě před východem slunce. Nill byla připravená. V noci spala sotva dvě hodiny a procitla dřív, než se ptáci rozezpívali. Seděla nehybně na posteli a pozorovala místnost se šikmými stěnami.

Strávila tu čtrnáct let – vlastně už skoro patnáct. Často tady plakala a stejně často snila. Mezi těmito stěnami doufala a modlila se, klela a nudila se; to vše je rázem pryč. Minimálně prozatím – pokud se ze své cesty vůbec někdy vrátí. Na chvíli jí tahle myšlenka nahnala strach.

Co když se skutečně vrátí a všechno bude jako dřív? Nevěděla, zda ji tahle představa utěšuje, nebo děsí. Nejspíš bylo příliš brzy na to, aby se snažila vyznat ve svých pocitech.

Dole někdo zaklepal na dveře. Nill ihned vstala. Byla oblečená a v koženém tlumoku měla sbalené všechny své věci: měch na vodu, jídlo, tenkou vlněnou přikrývku, oblečení a plochý kámen, který kdysi našla v řece a ponechala si ho jako amulet pro štěstí.

Rychle seběhla po schodech.

U dveří už čekala Celdwyn, kníže a několik uznávaných vesnických lovců. Muži se tvářili zasmušile. Jen stará vědma vypadala veseleji, ale to Nill příliš nepovzbudilo.

Kníže si odkašlal, vzpřímeně přistoupil k Nill a podal jí velký vak.

„Buď pozdravena, Nill. Jsme na tebe hrdí. Připravili jsme ti zásoby na cestu. Máš tam chlebové placky a nasolenou rybu. Vystačí ti na několik týdnů. A taky šest stříbrňáků, aby sis mohla něco nakoupit. Navíc lovecký nůž a rybářskou udici. Snad s tím umíš zacházet…,“ dodal kníže sám pro sebe.

„Děkuji.“ Nill chvějícími se prsty vzala vak a přehodila si ho přes rameno.

„A ještě tohle,“ řekl kníže, natáhl druhou ruku a podal jí tmavý plášť. „V noci může být chladno.“

Pak vyrazili.

Opustili dvůr a Nill měla s každým krokem pocit, že ztrácí kousek sebe sama. Když nechali dům s doškovou střechou daleko za sebou, naposledy se ohlédla. V otevřeném kuchyňském okně spatřila Agwin, která rychle zmizela, sotva si všimla, že se Nill dívá jejím směrem.

Nill se otočila. Zhluboka vydechla a soustředila se výhradně na chůzi. Pod nohama jí na úzké cestě vedoucí kolem usedlostí s dvorky a loukami skřípaly kamínky. Tudy chodila každičký den svého života, v létě i v zimě, za deště i ve sněhu, ve slunci; čekala na ní, až se Grenjo bude vracet domů z lesa, z lovu nebo z rybaření. Vždycky se objevil v zatáčce mezi vysokými stromy šumícími ve větru…

Nill se znovu otočila. Vedle jejich domu, který se takřka ztrácel v lese, někdo stál a díval se za ní. Nill cítila, jak jí znovu slzy vstupují do očí, ale silou vůle je potlačila. Tak těžké to zase nebylo.

Stál tam Grenjo a ona věděla, že tam bude stát, i když mu zmizí z očí. Ale bylo příliš pozdě. Už jí nebude moci říci, po čem vždycky tak toužila: že jeho trápení bylo tajemstvím, které s ní chtěl sdílet, že jí vždycky rozuměl víc než kdokoli jiný. Možná dokonce i to, že strávila celý život u svého otce, který její matku miloval stejně vroucně jako svou jedinou dceru.

Nill se odvrátila a vysoké stromy pohltily dům, cestu i vzdálenou shrbenou postavu.

U široké řeky, která byla jedinou spolehlivou cestou Temnými hvozdy, Nill a její průvodci zastavili. U břehu byla připoutaná úzká bárka, která měla Nill odvézt po proudu, pryč z Temných hvozdů a přímo do bažin Korr. Tam bude Nill odkázaná sama na sebe. Zoufale uvažovala o tom, zda vůbec kníže nebo vědma vědí, co by pak měla udělat. Ale jim to koneckonců může být jedno. Bylo na Nill, aby přečkala nebezpečí, do kterých ji bez jakéhokoli vysvětlení nebo přípravy posílají… Bylo to šílené! Aniž by se jí někdo zeptal na názor, dali v sázku celý její život.

S pocitem rostoucí bezmoci Nill vlezla do bárky. Třeba se jí prostě jen pokoušejí zbavit, pomyslela si hořce. Po celý život byla vesnici trnem v oku. Lhostejně uchopila podaná vesla a položila si je na klín.

Vesničané mezitím rozvázali lano poutající bárku k břehu. Vědma přistoupila blíž a pozorovala dívku se záhadným úsměvem na rtech.

„Počkej ještě,“ poručila muži, aniž Nill spustila z očí. „Podej mi to lano.“

Muž jí vložil lano do natažené ruky a odešel k ostatním vesničanům postávajícím opodál.

„Chceš se mě ještě na něco zeptat?“ usmála se stařena.

Myslí to vážně? Nill měla spoustu otázek – nikdo jí přece nic nevysvětlil! „Ano, jistě,“ odpověděla Nill vzpurně. „Proč jste vybrali právě mě? Protože jsem tolikrát prokázala své… své hrdinství? Nebo protože mi tak důvěřujete, přestože v mých žilách koluje elfí krev?“

Celdwyn se stále usmívala. Najednou přistoupila blíž – stála snad nohama ve vodě? Pohled jejích starých očí se vpaloval Nill do duše. „Máš v sobě nesmírnou sílu, Nill. Moc, která se skrývá v tvém nitru, je hluboká jako les, a promění budoucnost podle toho, jak si bohové přejí! Jenže les tvého srdce zatím mlčí… Kdy začnou tvoje stromy šeptat?“

„Cože?“ vydechla Nill.

Vědma se narovnala a hodila lano do člunu. Proud se rychle chopil bárky a odnášel Nill s sebou. Vylezla až na okraj člunu a dívala se za starou Celdwyn. Na vrásčité tváři však nenašla kromě zasněného úsměvu žádné vysvětlení.

„Cože?“

Vědma i vesničané jí brzy zmizeli z očí a Nill obklopovala jen zurčící řeka a hluboké lesy.

Na cestě

Ačkoli Nill nebyla ještě nikdy tak bezmocná jako nyní, přesto v jejím srdci postupně převládl nečekaný pocit: radost.

Ještě nikdy nepronikla tak hluboko do lesů! S lesknoucíma se očima pozorovala svět plynoucí kolem ní. Mezitím se rozednilo. Sluneční paprsky prostupovaly lesem a zlatily rychle ubíhající vlnky v řece. Nill proplula kolem písčiny, kde si bobři postavili hráz a voda se třpytila jako tekutý křišťál. Jinde zase řeku lemovaly ostré skalní útesy, do nichž s pleskáním narážely zpěněné tmavozelené vlny. Z útesů se kořeny natahovaly do vody takovým obloukem, že by se pod nimi málem protáhl i člun. Změnily se i stromy. Nejprve Nill plula bukovým lesem. Koruny stromů vytvářely nad hladinou příkrov z listí protkaný slunečními paprsky. Stromy byly stále mohutnější. Obří duby zasahovaly kořeny až do řeky a čněly tak vysoko, že Nill připadalo, jako by se dotýkaly oblohy. Mezi větvemi tancovala zářivá zrníčka pylu.

Řeka si klestila cestu mezi lesy a její koryto se brzy zúžilo. Nakonec se divoké víry a proudy změnily v malé vlnky, které se žbluňkáním omývaly kamenité břehy. Řeku vroubily tmavé borovice a smrky a ta se navzdory stínům, které na ni vrhaly, třpytila a blýskala jako křišťál.

Nill byla sice sama, ale kamkoli pohlédla, všude ji obklopoval život. Ve vodě pozorovala ryby – některé se třpytily ve slunci, jiné byly šedé jako kámen – a v duchu si slíbila, že udici, kterou má ve vaku, nikdy nepoužije. Tu a tam vylétlo z korun stromů hejno havranů a jejich stín se na chviličku roztancoval na hladině. Mezi širokými kmeny dubů Nill objevila celé stádo vysoké – jeleni vypadali ve srovnání s gigantickými stromy jako trpaslíci. Na zádi její bárky si dokonce utkal síť hnědý pavouk.

Nill otevřela vak a prozkoumala zásoby. Tvořily je samé trvanlivé potraviny: chléb, různé kořenové hlízy, nasolené a sušené rybí maso, uzené ryby a sušené ovoce. Než moje cesta skončí, budu i já vyschlá, pomyslela si Nill s úsměvem. Utrhla kousek chlebové placky a snědla ji se sušeným masem.

Čas plynul. Střídání světla a stínů Nill uspávalo – nebylo divu, vždyť polovinu noci probděla. Stočila se na dně člunu do klubíčka, nový plášť si poskládala pod hlavu jako polštář a zavřela oči. Do dřímoty ji jemně zkolíbalo šumění stromů, zurčení vln a křik ptáků.

Už se stmívalo, když Nill procitla. Zurčení vody se proměnilo v šepot. Řeka byla tak mělká a klidná, že Nill viděla kameny třpytící se na dně. Vysokým lesem zněl zpěv kosů a ohlašoval konec dne.

Nill se rozhodla zakotvit u břehu dřív, než nastane tma. Vzala vesla a přirazila ke břehu. S lanem v ruce vyskočila do vysoké trávy a přitáhla člun k sobě. Táhla ho kousek podél břehu a pak přivázala lano k mohutnému kořenu, který bárku současně chránil před proudem.

Nill se utábořila rovnou na břehu, mezi kořeny obrovitého cedru. Ve vaku měla i dva pazourky. Nasbírala klestí a naskládala ho k rozprostřené přikrývce. Nějakou chvíli trvalo, než se jí podařilo vykřesat jiskry a než klestí konečně chytlo. Přikládala na hladové plamínky jednu větvičku za druhou, až oheň jasně zaplápolal a začal hřát. Ochrání ji v noci před zvířaty.

Nill se usadila na přikrývce a zabalila se do tmavého pláště. Dobře, že jí ho dali! Byl měkký a voněl teplem; teplem mateřské dlaně, která látku utkala a ušila pro člověka, kterého milovala. Nill si zhluboka povzdechla. Kéž by ho tak žena, která plášť zhotovila, šila s láskou pro ni… Nill měla najednou pocit, že ji nikdo nikdy doopravdy nemiloval. V celé vesnici, ani doma nebyl člověk, který by si o ni dělal starosti a před usnutím se modlil, aby ji bohové ochránili. Nill byla na světě sama. Existuje jen tady, pod velkými cedry u řeky, v žádném jiném srdci, v ničích myšlenkách…

Vysoko nad ní se rýsovaly před tmavnoucí oblohou větve. Brzy se objevily první hvězdy a opětovaly Nillin pohled tak pozorně, jako by na Zemi viděly jen ji a nic jiného.

Z opačného břehu řeky se ozývalo vytí vlků. Ale Nill se nebála – vyrůstala s vědomím, že je obklopena divokými zvířaty, a navíc ji střežil oheň. Jen démoni a lesní duchové, kteří prý v noci krouží Temnými hvozdy, se plamenů nebojí.

Nill se otočila na bok a sáhla do kapsy. Zamyšleně zvedla kamenný hrot tak, aby ho plameny ozářily.

Jak krásně se leskne! Přestože byl jen hrubě opracovaný, měl v sobě něco krásného. Ne, něco mimořádného, čistého, magického. Nill ho potěžkala a sevřela mezi prsty. Vklouzl jí do dlaně, jako by tam patřil. Najednou si připadala bezpečnější.

Rákosí rostoucí na břehu zašustilo. Nill zvedla hlavu. Byl to závan větru? Podívala se přes klidně plápolající oheň.

„Jezevec,“ zašeptala. „Určitě to byl jen jezevec.“

Nill se začala bát. Napjatě zírala do tmy. Na hladině řeky se přímo pod ní odrážely plameny, jinak nezahlédla vůbec nic. Nebo snad přece? Když se soustředila, mohla rákosí prozkoumat lépe – očima, za které vděčila své elfí krvi… Nastražila uši.

Ozvalo se další zašustění, pak spatřila stín. V Nill by se krve nedořezal.

„Kdo je to?“ vykřikla nejistým hlasem. O chvilku později si uvědomila, že zvedla kamenný nůž před hruď. Polekaně ho schovala za záda. Ať je v té tmě kdokoli, nesmí se o magickém hrotu dovědět!

Z rákosí se ozývalo cupitání. Nill měla pocit, že zahlédla postavu, která vyběhla na břeh a zmizela v lese. Následovalo zachrochtání, pak praskla větev a znovu se rozhostilo ticho.

Nill naslouchala tmě, ale slyšela jen bušení vlastního srdce, šumění vody a zpěv cvrčků.

Přestaň, poručila si. Přece se nebudeš bát jako malá holka. V rákosí bylo určitě jen nějaké zvíře; asi divočák, slyšela jsi přece to zachrochtání. Nill znovu ulehla. Přisunula se blíž k plamenům a přitáhla si plášť kolem ramen. Měla pocit, že ji cedr a jeho kořeny chrání před zraky všech, kdo číhají v lese za ní.

Za chvilku znovu sáhla do vaku a vleže snědla večeři. Na hladině se už odrážel srpek měsíce. Přesto všechno tonulo ve tmě, kromě kruhu osvětleného plameny ohniště. Přemohl ji spánek.

Ještě před rozedněním Nill probudila kapka rosy, která jí skanula na tvář. Otevřela oči a na okamžik nevěděla, proč nespí ve své posteli. Plášť, do kterého se zabalila, byl nasáklý vlhkostí. Ze břehu a ze země stoupal vlhký ranní chlad.

Nill se posadila. Oblečení a vlasy se jí lepily k tělu. Oheň dohořel, v šeru doutnalo už jen posledních pár uhlíků. Alespoň trochu si uspořádala vlasy, pak setřásla z přikrývky jehličí, hrudky hlíny a kousky mechu, poskládala ji a uložila do vaku. Nohama udusala zbytky jisker, seběhla dolů po břehu a poklekla u řeky. Malé stříbrné vlnky poskakovaly přes kameny. Nill si umyla obličej a trochu se napila. Pak vlezla do člunu, odvázala poutači lano od kořenu a vesly člun nasměrovala do proudu.

Zvolna svítalo. S rozbřeskem se objevila mlha. Zdálo se, že les halí řeku do hedvábného mlžného závoje. Svět ještě spal, teprve začínal postupně protahovat jednu končetinu po druhé – tu zapraskaly větve, tam se ozvalo tiché zašplouchání.

Člun klouzal mlhou a Nill naslouchala, jak se les probouzí. Korunami stromů se neslo datlovo klování. Z dáli ozvěnou zaznělo zasténání stoletého dřeva.

Přitáhla si kolena k tělu a vychutnávala nádheru barev kolem sebe – les, to totiž není jen zelená. Neustále mění svou tvář, hlavně teď, když do všech koutů proniká světlo. Kmeny stromů, které byly ještě před chviličkou kamenně šedé, ponořila mlha do mléčné modři. Modře se třpytilo i listí, voda, vzduch; bude to tak, dokud první paprsky slunce neproniknou šerem a nepomalují svět mladou silnou zelení. Mlžné závoje se rozpouštěly ve světle, jehož paprsky se brzy jako vějíř roztáhnou po celém podrostu.

Nill se najedla a napila. Věděla, že stará Celdwyn byla poslední lidská bytost, kterou spatřila. Napříště ji budou celé dny, možná týdny obklopovat lesy. Bylo to zvláštní, ale samota ji netrápila. Naopak, těšila se z ní.

Nad řekou se ozvalo zapraskání větve. Nill se otočila. V podrostu zahlédla něco světlého. Než se mohla podívat pořádně, světlá skvrnka zmizela. Srdce se jí rozbušilo. Takhle se neblýská jen voda. I kov.

Vzpomněla si na včerejší noc, na šramot v rákosí – co když to nebylo zvíře? Najednou ji přepadla zvláštní myšlenka: někdo ji pozoroval. Někdo ji sleduje.

Nill se přikrčila ve člunu a zadívala se ke břehu. Kdo se skrývá v příšeří lesa? Ví snad někdo, že má u sebe magický nůž?

Jak mohla být tak hloupá! Ten včerejší oheň se prostě nedal přehlédnout. Musel být vidět široko daleko. A navíc vytáhla z kapsy kamenný nůž!

Ty hloupá huso, vyhubovala sama sobě. Rázem si uvědomila, že pronesla přesně ta slova, která by jí teď řekla Agwin. Ale to nebylo důležité. Tentokrát by měla pravdu.

Po záblesku v podrostu se už Nillin pronásledovatel neobjevil. Nastal den. Řeka stále protékala lesem. Občas byla prudší a divočejší, pak zase líná. Nill už nezpozorovala nic podezřelého. Přesto měla celé dopoledne pocit, že ji někdo pozoruje. Že něčí pohledy ulpívají na její pokožce jako studený pot, který se nedá jen tak otřít.

Jak plynuly hodiny, její obavy se rozplývaly. Člun plul rychle po proudu a tajemný pronásledovatel mu nemohl stačit, aniž by způsobil hluk nebo se prozradil jiným způsobem. Třeba si to jen namlouvala… Možná to byla jen kapka rosy, od které se odrazil paprsek slunce. Nill se rozhodla, že zachová klid. Přece ji nikdo nemůže pronásledovat hned druhý den její cesty v Temných hvozdech! Je jediným člověkem široko daleko.

Přesto onen podivný pocit nedokázala zapudit. Chladný a mrazivý. Vězel kdesi hluboko v ní.

Šepot v rákosí

Večer se Nill rozhodla, že nerozdělá oheň. V malé prohlubni, kterou objevila na břehu, se schoulila do pláště, důkladně se zamotala do přikrývky, stočila se do klubíčka a snažila se být co nejnenápadnější. Nad jejím tábořištěm se sklánělo rákosí. O pár kroků dál, tam, kde se dlouhé kořeny vrby natahovaly do vody jako paže, spadal břeh kolmo do řeky. Nill se po kořenech vyšplhala ze člunu, jinak by se jí nejspíš vůbec nepodařilo dostat na břeh.

Ležela schoulená jako liška v doupěti, ulamovala chlebovou placku a očima prohledávala tmu. Musela se důkladně soustředit, aby něco zahlédla. Proudící voda odrážela měsíční paprsky, které ozařovaly kmeny stromů a rákosí bledým světlem, takřka neviditelným pro každého, kdo neviděl jako sova – nebo jako elf.

Nill se cítila stísněně, protože po setmění se začala znovu bát. Byla unavená, ale usnout jí nedovolilo mrazení, které jí přejelo při každém šramotu po zádech. Víčka jí ztěžkla. Ruce sevřené do zpocených pěstí se uvolnily, ale přesto v prstech stále svírala kameny, které pevně tiskla k hrudi. Kdyby se v noci něco stalo – kdyby –, tak se bude bránit kameny nasbíranými ze dna řeky. U boku měla připravený lovecký nůž, který vytáhla z vaku.

Nakonec Nill přemohla únava. Upadla do lehkého bezesného spánku.

* * *

Opatrně se protahoval rákosím. Plazil se po rukách a kolenou, jako se plíží dravá zvěř. Pohyboval se pružně jako vlk, oči ostražité jako sova. Rákosí šelestilo jako ve vánku, když je před sebou rozhrnoval.

Na chviličku se na ni zadíval. Ve svitu měsíce rozeznával obrysy její postavy, ale protože byla zabalená do přikrývky, neviděl jí do tváře.

Nevadí. Ví přece, jak vypadá. Ví, jak se pohybuje; zvláštním váhavým způsobem, jehož příčina je mu dosud záhadou. Nezáleželo na tom, že z ní nevidí víc než klubíčko látky. Rozhodující bylo, že je jí nablízku – blíž, než se mu podařilo kdykoli předtím. Měl pocit, že slyší dech spící dívky.

Najednou se vedle něj ozval šramot. Ve tmě se objevilo statné, velké zvíře a mladík

„Erijeli, co tady děláš?“ zašeptal tak tiše, že jeho hlas takřka zanikl ve zpěvu cvrčků.

„Co ty tady děláš?“ odvětil nově příchozí.

„Vrať se k ostatním. Prosím.“

Mladík neodpověděl a předstíral, že jeho prosbu přeslechl. Naklonil se ke spící dívce. „Ty si myslíš, že to je ona?“

„Tiše! Mluvíš moc hlasitě!“

Ozval se příjemný smích. „Je to člověk, Kavehu… Ti neslyší ani rachot stromů v bouři.“

Nill nevěděla, co ji probudilo. Zvuky kolem ní rozhodně nebyly tak silné, aby vyrušily spícího.

Přesto: jakmile procitla, zaslechla je. Hlasy. Vznášely se ve vzduchu jako jemné šumění větru. Někdo tu je.

Nill se neodvážila ani polknout. V dlani sevřela kámen. Dostala strach, že ztratí vládu nad svým tělem a že se jí začnou nekontrolované třást končetiny. Pomalu otevřela oči.

Nic. Jen šum vysokého rákosí. Počkej, napomenula se. Počkej…

A najednou se ty hlasy ozvaly znovu. Tak tiše, že musely přicházet z velké dálky. Nill ale současně cítila, že jsou velice blízko, přímo na dosah ruky. Žádný člověk nedokáže šeptat tak tiše – to není možné! Nill slyšela slova, ale nedávaly jí smysl. Sní snad?

Nad zvuky noci se na chviličku vznesl příjemný smích.

„Nôr el Hykaed, Kaveh… El renya nej khal gryuh sen Brahas vy Urbhèl.“

Nillin pohled bloudil temnotou. Napínala oči, pátrala po záblesku světla, obrysu, po něčem, čeho by se mohla zachytit… Chvilku měla pocit, že se ztrácí ve tmě. Ale najednou se před ní z noci vyloupla tvář jako vzor na obrázku, který předtím nedokázala rozeznat. V měsíčním světle neviděla nic než rty, nos a oči mizející ve stínu.

Strhla ze sebe přikrývku, vyskočila a hodila kamenem. Přistál s dutým úderem v trávě. Tvář zmizela. Ne, světlo zmizelo a Nill znovu obklopila neproniknutelná tma. Házela kolem sebe všemi kameny, které měla. Nohy a ruce se jí chvěly slabostí a strachem.

Pak se ozvalo divoké zachrochtání. Najednou se před Nill objevilo zvíře, které se řítilo přímo na ni. Konečně se jí podařilo vykřiknout. Zděšeně couvla a upadla – nohy se jí třásly tak, že nedokázala vstát. Ruce zaryla do vlhké země. Konečně se jí podařilo zvednout a rozběhla se pryč. Za ní se stále ještě ozývalo temné chrochtání, rozčilené hlasy a nesrozumitelná slova. Slepě utíkala do tmy, utíkala, utíkala…

Pak ji něco chytlo za nohu. Možná past. Možná ruka. Že to může být obyčejný kořen, to vystrašenou Nill vůbec nenapadlo. Zděšeně vykřikla, ztratila rovnováhu a upadla.

Zaslechla šumění vody a současně se jí zmocnila zpěněná řeka. Prudce do něčeho narazila hlavou, uslyšela křupnutí větve nebo kosti – ale bolest už nevnímala. Ztratila vědomí dřív, než mohla ucítit ruce, které ji vytáhly z proudu.

Zapraskal oheň. Je snad Nill doma? Ano, praskání dřeva znělo stejně, jako by vycházelo z Agwinina ohniště. Možná Nill, jako už několikrát, usnula při práci, protože snila, místo aby krouhala řepu nebo drtila zrní… Agwin bude určitě zuřit!

Nill mžouravě pootevřela oči, ale chvíli před sebou neviděla nic než šlehající plameny. Zvedla hlavu, ale hned se jí udělalo slabo. Šaty a vlasy měla mokré.

Kde se to ocitla, pokud není v říši mrtvých?

Najednou měla pocit, že za ohništěm někdo stojí. Natáhla krk, aby viděla přes plameny. Uviděla tvář. Dvě oči opětující její pohled.

Nill vyskočila. S chvějícíma se rukama couvala, až zády narazila na kmen stromu. Pak si povšimla, že zář ohně neosvětluje jen jednu tvář. Byly tam čtyři.

„Bohové na nebesích a na zemi, stůjte při mně!“ Nill nikdy příliš nevěřila v bohy, které Hykádové uctívali, ale tenhle okamžik vypadal jako stvořený k tomu, aby v ně začala věřit.

Jeden z cizinců se obrátil k chlapci sedícímu proti Nill a povzdechl si:

„Hykaed, el rynjé khevâs yor!“

Nill zírala na cizince. Nedokázala od něj odvrátit pohled, protože i on se na ni díval. Měl světlé oči, jejichž čirá modrá barva se v záři ohně měnila v zelenou. Rovný nos směřoval ke rtům, které seděly jako jemně vysoustruhovaný oblouk nad hranatou bradou.

Světlehnědé vlasy měl na zátylku stažené do uzlu. Zbývající pramínky si stočil do cůpků, které se mu houpaly na zádech, a na šíji je měl ještě jednou volně svázané.

„Neboj se,“ řekl chlapec.

Nill na něj zírala neschopná slova. On i ostatní cizinci byli něčím odlišní. Zvláštní. Tváře měli normální, ale přesto až příliš jemné. Ano, to je ono: vypadali jako jemné obrázky. Jejich pleť byla navíc bledá jako ranní opar. Stíny kolem očí měly namodralou barvu. I cizinci pozorovali Nill s neurčitým pocitem, že je zvláštní.

„Ty jsi… ty jsi dívka z kmene Hykádů?“ zeptal se hnědovlasý chlapec váhavě.

Má pravdu? Nill na chvilku netušila, co má odpovědět. K Hykádům patřila stejně jako liščí mládě do smečky vlků; ale když nepatří k Hykádům, tak kam? „Kdo jste?“ odvětila nakonec, aniž odpověděla na jeho otázku.

Cizinec se usmál. Neznatelně sklonil hlavu, aniž ji pustil z očí, položil ruku na prsa a řekl: „Já se jmenuji Kaveh a jsem druhý syn krále Lorgia, princ svobodných elfů z říše Tmavých hvozdů. A mám mírumilovné úmysly,“ dodal klidně.

Nill na něj zírala. Uvědomila si, že se poprvé dívá do tváře elfa.

Elf. Je to elf. A navíc prý princ!

„Jak to, že ovládáš náš jazyk?“ Její hlas byl sotva slyšitelnější než poděšené zalapání po dechu.

Elf si vyměnil letmý pohled s mladíkem stojícím vedle něj, znovu se obrátil k Nill a s úsměvem řekl: „Můj otec klade velký důraz na mé vzdělání. Lidskou řeč jsem se učil od tří let. Stejně jako všichni moji průvodci.“

A ukázal na mladíka po svém boku. Měl lesklé černé vlasy svázané do spousty copů, které rámovaly jeho tvář, trochu dlouhý nos a nepatrně ostřejší rysy než princ. Možná to tak ale jen vypadalo, protože se mračil.

„To je rytíř Erijel, můj bratranec a nejvěrnější přítel. Pomohl mi už v mnoha nebezpečných situacích.“

„Ale tentokrát to nevyšlo,“ zasyčel Erijel. Kaveh si ho změřil planoucím pohledem. Erijel si prudce odfrknul, ale pak se obrátil k Nill a lehce se uklonil. „Buď pozdravena, dívko Hykádů.“

„A tihle dva,“ pokračoval Kaveh a ukázal na další dvě postavy, „ti jsou mi stejně drazí, jako by byli mými bratry. Tohle je Arjas a tohle Mareju, oba jsou rytíři svobodných elfů.“

Chlapec, kterého Kaveh představil jako Arjase, pokynul Nill. Při pohledu na jeho vlasy, které byly stejně nazelenalé jako její, se jí udělalo slabo. Do copánku ukončeného dřevěnými korálky si spletl jen přední dva prameny. Měl velké zelené oči a usmívající se široké rty. Druhý chlapec, Mareju, vypadal podobně. Nill si překvapeně uvědomila, že se jeden podobá druhému jako vejce vejci. Dvojčata!

„Dlužíš nám svoje jméno,“ připomněl Erijel. „Nechceš se také představit?“

Tázavé pohledy se upřely na Nill. Kavehovy oči se zúžily. „Ty… ty jsi skutečně člověk? Chci říct, jsi skutečně hykádská dívka? Tvoje vlasy a oči…“

„Podívej se na uši,“ zašeptal Mareju. Nill si rychle sáhla na levé ucho a zakryla je vlasy. Srdce se jí rozbušilo ještě prudčeji. Elfové, u všech bohů – sedí proti elfům! Hlavou se jí honily strašlivé historky a příběhy: co elfové dělají s lidmi, které pochytají, co provádějí s dětmi, které zabloudí v lese, jak jen tak, pro legraci, doženou lidi k šílenství…

„Jsi dcera Hykádů?“ zopakoval černovlasý rytíř Kavehovu otázku a naklonil se dopředu, aby mu Nill lépe rozuměla.

„Ne. Jsem…“

„Věděl jsem to!“ vykřikl Kaveh a vstal, aby k ní přistoupil blíž. Erijelova ruka objala jeho opasek a nekompromisně ho strhla nazpět k zemi. Princova tvář zbrunátněla. Uvolnil se ze sevření svého bratrance, ale zůstal sedět a přátelsky se podíval na Nill. „Věděl jsem to. Yen sûr mearél liurjas?“

Nill opětovala nechápavě jeho pohled. Několik strašlivých okamžiků elfové očekávali odpověď, kterou jim Nill dát samozřejmě nemohla. Najednou se zdálo, že zpěv cvrčků je neuvěřitelně hlasitý.

„Ta dívka je člověk,“ sykl Erijel na Kaveha.

„Nebo je blázen, což je takřka stejně politováníhodné.“

Kaveh se zklamaně podíval přes ohniště. Nill se rozhodla zahnat ticho otázkou: „Co se stalo? Co po mně chcete?“

Než mohl Erijel začít vysvětlovat, Kaveh ho velitelským gestem zarazil (a nezapomněl do něho přitom důkladně strčit loktem). „Náhodou jsme projížděli po řece kolem tvého tábořiště. Nejspíš jsi nás zaslechla a začala jsi po nás házet kameny.“ Kaveh se usmál. „U všech dobrých duchů, málem jsi mi rozrazila hlavu!“

„Dala ses na útěk,“ pokračoval Erijel suše. „Kdyby tě Kaveh nevylovil z řeky, nejspíš by tě proud vyvrhl na protějším břehu. Utopenou jako myš.“

Nill se pokusila promluvit. „Takže… vy jste byli poblíž jen náhodou?“

Dvojčata Mareju a Arjas se na sebe podívali. Pak se obrátili stejně jako Erijel na Kaveha.

„Ano,“ řekl. „Tedy… Ano. Jsme totiž…“

V té chvíli za Nill něco zarachotilo. Větve zapraskaly a pak se objevilo něco velkého a tmavého. Nill vyrazila zdušený výkřik a vyskočila. Než mohla rozeznat, jaké zvíře za ní vyráží z podrostu, zaslechla Kavehův srdečný smích.

„Bruno! To je jen Bruno, ten ti neublíží!“

„Kdo je Bruno?“ zeptala se prudce, ale to už pochopila, že Bruno je divočák.

Kaveh roztáhl ruce a objal těžké chrochtající zvíře. Kanec mohl být velký jako ovce obrostlá rounem – a stejně široký. Z neustále čmuchajícího a slídícího rypáku čněl pár dlouhých žlutých tesáků. Kolem mohutného břicha měl přivázané dva vaky. Každý jeho pohyb provázelo tiché cinkání hrnců na vaření. Divočák pobíhal kolem Kaveha, šťouchal ho do ramene a strkal mu rypák do dlaně. Nill se konečně rozhodla pro překvapený smích.

Stála tam s mokrými vlasy a trochu bezmocně, zatímco se na ni upíraly pohledy čtyř cizinců a jednoho divočáka, se smála.

Ochrana a doprovod

Husté šedé závoje mlhy se táhly lesy a pohlcovaly zvuky začínajícího dne. Svět vypadal, jako by se ponořil do nehybného spánku. Nill se váhavě posadila k ohni. Co jiného jí zbývalo? Byla promočená od pádu do vody a nevěděla, kde má věci.

Navíc se zdálo, že jí od elfů nehrozí žádné nebezpečí – alespoň tvář prince to naznačovala. Jeho slova a pohledy byly tak opatrné, jako by jednal s poraněnou srnou.

„Teď už víš, kdo jsme,“ pronesl Kaveh s paží položenou kolem divočáka. „Prozradíš nám, jak se jmenuješ?“

„Nill,“ odpověděla Nill ostýchavě.

„Nill?“ Elf se zamračil. „To je elfí výraz, znamená…“ Najednou zmlkl.

Nill ucítila knedlík v krku. „Co to slovo znamená? Nevěděla jsem, že moje jméno má nějaký význam!“

Kaveh zaraženě klouzal pohledem z dvojčat na Nill. Polkl: „No, víš… znamená to… něco jako… Víš, já si myslím, že tvoje jméno má určitě nějaký jiný význam, že to je jen náhoda,“ koktal a odkašlal si. „Nill znamená… špinavá… krev.“

„Ach,“ vydechla a sklonila hlavu.

Špinavá krev… Nill se hořce usmála. Celý život se jí posmívali. Teď se dověděla, že i její jméno je výsměchem. Styděla se do morku kostí a nedokázala promluvit. I nejisté mlčení elfů ji přimělo, aby studem zrudla.

„Proč tě tak pojmenovali?“ zeptal se Kaveh. S tváří zakrytou vlasy se odvážila vzhlédnout. Ale očekávaný posměch nespatřila. Dokonce ani skryté úšklebky. Pevně stiskla rty k sobě.

„Ach… Už rozumím…“ Kavehovu tvář naplnil soucit. „Ty… nejsi člověk, ale ani elf…“ Zamyšlený Kaveh si až po chvíli uvědomil, co vlastně řekl. „Chtěl jsem říct… samozřejmě… jsi člověk a jsi i elf, ale jsi…“ Kaveh znovu oněměl.

Nill se usmála, aniž by se na někoho z nich dokázala podívat. „To je v pořádku. Já vím, co jsem zač.“

Aby odpoutala pozornost a nemusela snášet to trapné ticho, zeptala se na něco jiného: „Jestliže ty jsi skutečně princ a oni rytíři, co tu vlastně děláte?“ Copak ji nevarovali, aby se držela dál od elfů? Vždyť má u sebe magický nůž, po kterém možná nebo nejspíš pátrají.

Kaveh se díval z jednoho obličeje naplněného očekáváním na druhý: „Jsme…“

„Jsme na cestě ke králi bahenních elfů. Jako vyslanci,“ dokončil větu jeden z dvojčat Mareju. Erijel si zakryl rukou oči.

„Ke králi bahenních elfů?“ zopakovala Nill váhavě. „Myslíte krále Korru?“

Kaveh si znovu odkašlal. „Ano, přesně toho. Vlastně jsme ti to neměli prozradit…“ Bezmocně se podíval na Erijela, jehož oči vrhaly blesky směrem k Marejovi. „Ale doufám, že ti můžeme důvěřovat… Nill. Nevypadáš jako králův špeh.“ Usmál se a znovu si odkašlal. „Chceme se podívat, jak to v Korru vypadá… Ale co ty děláš úplně sama v Temných hvozdech?“

Chvíli mlčela, jako by spolkla jazyk. Pak se rozhodla, že elfům řekne pravdu, alespoň její část. „Já jsem také na cestě ke králi Korru. Jako vyslankyně.“

„Skutečně?“ Kavehova tvář se rozzářila. „To je ale šťastná náhoda. A přesto cestuješ úplně sama?“

„Ano.“ Nillina dlaň nenápadně sklouzla ke kapse.

Tak úplně sama není… Přes látku naštěstí ucítila kamenný hrot.

„Znáš cestu do Korru?“ zeptal se Kaveh.

Nill si připadala stále hloupěji. Nevěděla, co znamená její vlastní jméno, a teď ještě tohle! Elfové ji musí považovat za úplnou husu. „Ne… ne úplně.“

„Ale my cestu známe,“ vstoupil do rozhovoru Arjas. Kaveh se na něj povzbudivě usmál a Erijel se zamračil. „Známe ji – takřka dokonale, když se nad tím zamyslím. Přesně nám ji popsali.“

„Vážně!“ Mareju se rozzářil. „A jestli princ Kaveh bude souhlasit, můžeme cestovat společně!“

Nill se zaraženě obrátila na Kaveha. Úsměv mu prohloubil důlky v tvářích. Nill se definitivně rozhodla, že mu bude důvěřovat, i když nechápala proč.

„Jsi v Temných hvozdech úplně sama. Jestli chceš, můžeme ti poskytnout ochranu a doprovod.“

Nill se zrychlil tep. Nezpůsobil to strach, ale nějaký jiný, neznámý pocit, který se jí zmocnil. Možná to byl pocit, který má člověk, když ví, že si ho někdo váží. Najednou tu byl někdo, komu na ní záleželo.

„Ochranu a doprovod?“ zamumlala Nill a kousla se do rtu, aby se nerozzářila radostí.

„Ano, bude to pro nás čest.“

„Proč?“ Nill rozladilo, že její hlas zněl jako pípnutí.

Kaveh se podíval do tváří svých přátel a usmál se.

„Jsme rytíři svobodných elfů! Náš stav vyžaduje, abychom se chovali jako čestní muži.“

„Ano,“ zavrčel Erijel. „Čestní muži… že bychom se chovali jako muži, to je holý nesmysl.“

Nill se rozběhla pro člun. Pokud budou mít štěstí, vejdou se do něj všichni a mohou nechat Temné hvozdy za sebou mnohem rychleji, než kdyby šli pěšky – i když si Nill nedokázala představit, jak se do úzkého člunu vejde princův divočák.

Kaveh stál na méně strmé části břehu, kde vlnky omývaly kamínky, a čekal na Nill. Erijel, Mareju a Arjas stáli vedle něj. Oba bratři výjimečně mlčeli. Fakt, že se k nim dívka skutečně připojí, jim zjevně vzala řeč. Na rozdíl od Erijela. Kaveh si zhluboka povzdechl, když ucítil, jak mu bratranec přesně podle očekávání položil ruku na rameno. A pak zazněla naléhavá otázka: „Kavehu, víš, co děláš?“

Kaveh se podíval na bratrance. Erijel měl hezkou tvář s ostřejšími rysy než ostatní elfové a tmavé obočí, takže vypadal seriózněji. Kaveh si opět povzdechl. Erijel byl seriózní, bohužel. „Jistě, vím.“

„Nepatří k nám,“ poznamenal Erijel. „Navíc je člověk jen napůl.“

Kaveh se zamračil a pevně uchopil bratrance za předloktí.

„U všech dobrých duchů, Erijeli! Když jsi prohlásil, že mě doprovodíš, přísahal jsi mi oddanost, věrnost a poslušnost!“

„Právě proto si o tebe dělám starosti,“ dodal Erijel s lehounkým úsměvem. „Víš, do jakých průšvihů mě už od dětství moje přísaha přivádí? Nevzpomínáš si, jak jsem ti pomáhal krást otcovy koně? Spadl jsi a zlomil sis nohu. A já jsem musel uklízet stáje, dokud ti nesrostla.“

„Ale každou noc jsem ti pomáhal!“ namítl Kaveh.

Erijel zakroutil hlavou. „Jenže tentokrát tvoje nerozvážnost předčila všechny tvé dosavadní kousky.“

„Není to žádná nerozvážnost!“ protestoval Kaveh, stiskl rty a zahleděl se na řeku. „Proroctví je jasné: měl zůstat skryt ve kmeni, než přijde ten, kdo slyší šeptat stromy.“

„Ano, já vím,“ zavrčel Erijel netrpělivě. Kaveh už celé týdny nemluvil o ničem jiném. A Erijel se ho pokaždé zeptal na totéž: „A jak se chceš, u všech duchů, dovědět, zda ten, kdo slyší šeptat stromy, je současně Bílé dítě?“

Kaveh pokrčil rameny. „Prostě to vím. Důvěřuj mi.“

Erijel si odfrkl. „S tím mám špatné zkušenosti. Král Lorgios mě zaškrtí holýma rukama, jestli se ti něco stane, a já se vrátím domů s tvými ostatky.“

Mareju a Arjas jejich tichý rozhovor přerušili a vkročili do mělké vody.

„Už jede!“

Kaveh spatřil člun rychle unášený proudem.

„Nill,“ pronesl zamyšleně. „Tak odporné jméno si nezaslouží. Kdyby tak věděli, co jí je souzeno…“ Pak se znovu obrátil na Erijela a objal ho kolem ramen. Naléhavě se mu podíval do očí a řekl: „Děkuji ti za tvoji věrnost. Oceňuji ji, opravdu. Přísahám, že tě neuvrhnu do neštěstí… alespoň tentokrát ne, bratranče.“

Přitiskl ho krátce k sobě a poplácal po rameni. „Jen jsem ti chtěl říct, že občas vážně mluvíš jako starý kmet!“ A vběhl do řeky.

Erijel ho se starostlivým výrazem ve tváři následoval. Jako vždycky.

Když se elfové vynořili za zatáčkou, Nill zvedla ruku ke krátkému pozdravu. Mareju a Arjas už byli ve vodě. Kožené vaky a meče drželi zvednuté nad hlavou, ačkoli jim voda sahala jen ke kotníkům. I Kaveh vešel do mělké řeky. Vysoké kožené boty okamžitě ztmavly. Namočil si i plášť z bleděmodré tenké látky s dlouhou kapuci, kterým se – ačkoli byl princ – nijak nelišil od svých rytířů.

Za princem se brodil Erijel. Byl jediný z elfů, který v Nill vzbuzoval nepříjemný pocit. Zjevně ji neměl příliš v lásce a nijak se tím netajil – dokonce i teď ji pozoroval se zvláštní směsicí nedůvěry a obav v očích. Možná doprovázel svého mladšího bratrance, protože musel; možná ho poslali, aby ho chránil. Pokud to tak bylo, zjevně to Kavehovi nevadilo, protože se k němu choval velice důvěrně.

„Vejdeme se tam vůbec?“ zeptal se Mareju zachmuřeně, když přišel ke člunu a přidržel ho.

Arjas se postavil vedle něj: „Pokud se budeš roztahovat jako dnes v noci, tak určitě ne.“

Mareju strčil do bratra. Dvojčata se pošťuchovala, dokud k nim nedorazil Kaveh. Přehodil si svázané copy přes rameno a hodil meč, toulec se šípy a luk do člunu. Pak se s úsměvem podíval na Nill a ona cítila, jak jeho úsměv s úlevou opětuje.

Princův divočák Bruno nedokázal kvůli svým kopýtkům do člunu vlézt a vehementně se bránil, když ho tam chtěl Kaveh nacpat. Navíc se už člun značně ponořil do vody, když se v něm s Nill usadili Mareju, Arjas a Erijel. Rozhodně by už divočáka neunesl.

„Nedá se nic dělat,“ povzdechl si Kaveh. Bruno vztekle zachrochtal, vytrhl se mu z náruče a rozběhl se zpět na břeh. „Bruno musí zůstat na pevné půdě. A já s ním.“

Naklonil se do člunu, vytáhl luk a toulec se šípy a přehodil si je přes rameno.

„Pěšky nám nebudete stačit,“ poznamenala Nill. Elfové se jen pousmáli.

„Neboj se!“ Kaveh se brodil nazpět na břeh. Proud řeky se pomalu zmocnil člunu a ten se začal pohybovat. „Bruno i já jsme dobří běžci.“

Pak jim znovu zamával a zmizel v podrostu.

Průvodci

Nill nevěděla, jak se má chovat. Už po deseti minutách svého rozhodnutí litovala – nikdy neměla elfům dovolit, aby ji doprovázeli!

Vůbec je nezná. V noci jí mohou ukrást její kamenný hrot – a to je vůbec to nejmenší, co by se jí mohlo přihodit.

Měla pocit, že jí pohledy elfů propalují záda, ale neodvažovala se k nim otočit. Už pluli několik minut a Nill propadala stále horším obavám.

Pak zahlédla v lese nějaký záblesk. Podívala se ke břehu. Znovu – nějaký odraz.

„Viděli jste to?“ zeptala se stísněně. „Támhle! To světlo!“

„To je jen Kaveh. Pancíř na jeho hrudi odráží sluneční paprsky.“ Arjas jen pokrčil rameny. Nill připadala příliš úzká na to, aby patřila rytíři – elfové vypadali spíš jako chlapci než jako muži a určitě nebyli o nic starší než Nill. Jen Erijelovi mohlo být tak o dva tři roky víc.

„Vy… vy jste všichni královi rytíři?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl okamžitě Mareju. A po krátkém zaváhání dodal: „Vlastně ne přímo královi. Přísahali jsme věrnost princi Kavehovi, druhorozenému synu našeho krále. Jsme jeho osobní rytířská garda,“ pronesl s takovou hrdostí, že Nill bylo okamžitě jasné, že nelže.

„Takže princ má ještě staršího bratra?“ pokračovala ve vyptávání.

Arjas se poškrábal v nazelenale se lesknoucích vlasech. „Prvorozeným královským synem je princ Kejael. Stejně jako Kaveh i on má svoji rytířskou gardu. Ale jeho rytíři se samozřejmě nedají s rytíři prince Kaveha vůbec srovnávat.“ Arjas se široce usmál a nakazil úsměvem i své dvojče.

„Proto vás král vypravil na cestu jako vyslance?“ zeptala se Nill.

„No jasně,“ přikývl horlivě Mareju. „Přesně tak. Už jsme se několikrát osvědčili jako vyslanci. Jsme prostě neporazitelní, víš?“

Nill se váhavě usmála. „Asi si dobře rozumíte. Myslím s princem.“

Dvojčata souhlasila. „Jsme pokrevní bratři,“ vysvětloval Arjas. „Kaveh nám odpřísáhl stejnou věrnost, jako my jemu.“

„Ano,“ ozval se náhle Erijel, který seděl zamračeně na zádi člunu. „A složili jsme i další přísahu; ta se týkala odvahy.“

Dvojčata pokrčila takřka současně rameny. Mezitím se Erijelův ostrý pohled soustředil na Nill. „Proč poslali do Korru zrovna tebe?“

Nill se zarazila. „Mám se tam jen porozhlédnout,“ vyhnula se otázce. Samozřejmě jí ani trochu nevěřil, ona sama by mu to také neuvěřila.

„A co vy, vy se tam máte také jen porozhlédnout?“ zeptala se.

Arjas, Mareju a Erijel přikývli.

Nillin strach z elfů zmizel stejně rychle, jako se objevil. Když si sluneční paprsky prorazily cestu mračny a vysoko nad nimi začalo příkrovem listí pronikat bledé světlo, už vesele žertovala s Marejuem a Arjasem. Erbem se stočil do klubíčka a usnul. Jak zamumlal, minulou noc prý toho příliš nenaspal, protože držel stráž.

Dvojčatům to zjevně vůbec nevadilo. Nill se zpočátku rozpačitě usmívala, pak se začala chichotat, a když posléze překonala svou nejistotu, hlasitě se chechtala vtípkům bratrů. Byl to nezvyklý pocit: nikdy by nepovažovala za možné, že se s někým tak rychle sblíží. Vesele si s někým povídat, to pro ni byla naprostá novinka.

Mareju a Arjas Nill vyprávěli několik zábavných elfích pohádek, ve kterých bylo tolik pojmů, které může znát jen elf, že Nill pochopila sotva polovinu jejich obsahu. (Netušila, že posvátné zvíře je mlha, která vždy hraje v pohádkách důležitou roli, ani co je světlo v hájku nebo gnobbkop).

Nakonec si Nill musela oběma rukama zakrýt ústa, aby se nezačala hlasitě smát, když bratři uzavřeli sázku.

„To ani náhodou!“ zašeptal Mareju a rozhodně zkřížil ruce na prsou. „Sebrat Erijelovi ve spánku meč – to nedokážeš! Copak jsi zapomněl, že Erijel spí s ušima nastraženýma a připravený k boji?“

„Přesto se mi to podaří!“ usmál se Arjas sebejistě. Jeho rty dokázaly úsměvem vyjádřit každičký pocit. I Nill vyprávěly o stovkách lstí a žertíků. „Vsadím se, že mu ukradnu meč, aniž by to postřehl.“

Bratři se chvíli pošťuchovali a uchechtávali, ale pak se vsadili. Jestli Arjas opravdu dokáže Erijela obrat o meč, Mareju bude muset skočit do vody.

„A do úst chytit rybu,“ přisadil si Mareju. Arjas zůstal jen u vykoupání.

Šibalsky se otočil ke spáči. Opatrně natáhl ruku, pak ji zase stáhl nazpět, otřel si čelo a osušil prsty o plášť. Pak rychle plášť vysvlékl a odložil hrudní pancíř. Kousl se do jazyka, aby nevyprskl smíchem a Erijela nevzbudil – a připlížil se ke spáči. Jeho chvějící se prsty se natáhly, pozvolna objaly rukojeť meče a zabraly. Ve vzduchu viselo zařinčení. Erijel najednou otevřel oči. Jeho ruka objala Arjasovo předloktí. Zmateně a rozzlobeně se díval chlapci do obličeje.

„U všech lesních duchů a nebeských duší!“ Arjas se přežehnal, skočil k okraji člunu a vrhl se po hlavě do vody.

„Co to… ty blázne!“ Erijel vyskočil. Nill a Mareju se svíjeli smíchy. O chvíli později se prskající Arjas vynořil z vody a rychle plaval za člunem. Smějící se Nill mu pomohla vlézt dovnitř. Erijel a Mareju hubovali, protože je Arjas postříkal.

„Je jako led,“ bručel Arjas a rychle ze sebe shodil mokrou tuniku. Pak se usadil ve člunu, aby na sluníčku uschnul. Nill věděla, že voda je skutečně ledová, ale Arjasovi to zjevně nevadilo. Kdo ví, zda to způsobila jeho elfí krev, nebo rytířská neohroženost.

Když se blížil večer, přirazili ke břehu. Erijel hlasitě zapískal a z lesů se ozvala stejná odpověď. Věděli, že Kaveh je nablízku.

Když přivázali člun ke kořenu a vystoupili na břeh, za stromy se objevil Kaveh s divočákem. Nezdálo se, že je po celodenní chůzi nějak unavený.

Společně nanosili roští pod mohutnou břízu a rozdělali oheň. Pak chlapci vybalili zásoby a ukázali Nill, která už na to zvědavě čekala, co elfové jedí.

Jejich hlavní potravou byly tenké měkké chlebové placky.

„To se namele mouka z kůry stromu, který roste jen v Temných hvozdech, a nechá se sedm týdnů kvasit za měsíčního světla. Pak se vyudí nad ohni nejuddhy a smíchá se s posvátnou vodou z pramene Fiajud,“ vyprávěl Mareju a zvedl ruce jako při zaklínání. Pak se hladově zakousl do placky a dodal: „Nebo se dá také připravit z různých hlíz.“

Těch měli s sebou spoustu. Byly to kulaté tmavé hroudy, které nepatrně voněly.

„Jsou vynikající,“ řekl Arjas a jednu jí podal. „Jen trošku nakyslé…“

Nill váhavě sáhla po hlíze. Elfové se na ni zvědavě zadívali. Nill otevřela ústa a odhodlala se ochutnat.

Hlíza byla skutečně – sladká! Nilliny chuťové buňky byly na okamžik zmatené. Překvapeně se podívala na elfy. Mareju a Arjas se rozesmáli.

„Naletěla!“

„Proč?“ zeptala se Nill a polkla sousto. Byla to zvláštní chuť. Připomínala chuť vlašských ořechů, ale současně něco mnohem měkčího; jako by to byly ořechy namočené do medu.

„Myslela sis, že bude kyselá,“ vysvětloval Arjas. „Ale hlíza je sladká. Tys očekávala kyselou chuť a byla jsi šokovaná, že nechutná kysele!“

Rozhostilo se ticho.

„Hloupý vtip,“ poznamenal Erijel.

„Máš pravdu.“ Mareju pokrčil rameny a Arjas se na něj rozhořčeně podíval.

„Smál ses taky, ty zrádče!“

„Ze soucitu!“ Mareju se obrátil k Nill. „Co si má jeden počít, když jeho brácha je takový mizera! Já jsem samozřejmě úplně jiný…“

Dvojčata se začala hlasitě hádat ve svém rodném jazyce a Nill s úsměvem dojedla hlízu.

Pak měla ochutnat i placku, které říkali manjam.

„Dávej pozor,“ řekl Kaveh a vzal jednu z placek. „Připravím ti skutečný manjam kher! S kanye, sorvou, ilijen a sušeným masem. Prostě se vším, co máme!“

Elfí rytíři se rozesmáli, protože přísady, které Kaveh měl, zjevně ani zdaleka nezahrnovaly všechno, co je k přípravě manjam kher třeba. Kaveh položil do středu placky bylinky, nudličky masa a zvláštní lupínky, které vypadaly jako kousky stromové kůry nebo osmažená cibule, pak ji šikovně zabalil a vytvaroval čtyřrohou taštičku, kterou podal Nill.

„Pozor,“ upozornil ji Arjas s úsměvem. „Kaveh strávil víc času v lesích než vařením. Nepřekvapilo by mě, kdyby Bruno uměl vařit lépe než on.“

„Jen když to nebude nakyslé,“ poznamenala Nill a ušklíbla se na Arjase. Zvědavě uchopila taštičku do rukou. Vypadala zvláštně, legračně a chutně současně. Nill se do ní zakousla.

Chleba byl měkký a slaný. Bylinky chutnaly pikantně a sušené maso bylo mnohem lepší než to Nillino. Z lupínků se vyklubala neznámá křupavá lahůdka.

Teď chtěli pro změnu elfové poznat, co jedí lidé. Nill poněkud stydlivě otevřela vak. Neměla s sebou ani zdaleka něco tak chutného. Ukázala jim chlebové placky, které byly mnohem silnější a větší než jejich a nedaly se smotat, a sušené maso. Ale pokud ukázka jídla skutečně na Kaveha nijak nezapůsobila, mistrně to dokázal skrýt. Se zvědavostí a nadšením si prohlížel jedno nudné jídlo za druhým a zakousl se do chleba, jako by od něj očekával, že ho uvede do úplně cizího světa.

Pak elfové Nill vyprávěli příběhy o svém národu a o sobě. Ten večer se Nill dověděla, že Kaveh, Arjas a Mareju ukradli, ztratili, náhodou zničili, rozbili a zohavili na tucet drahých nebo cenných předmětů, právě tolikrát je stihl trest, dostali vyhubováno a domácí vězení a právě tolikrát utekli, vyklouzli, unikli a lstí se dostali z průšvihu. Zdálo se, že na světě neexistuje nic, čeho by se Kaveh s pomocí dvojčat neodvážil. Ale přitom Nill připadalo, že se zjevně nejedná o zlomyslnost, naopak – v každé historce měl Kaveh více či méně dobré – nebo alespoň smělé úmysly, které se nevysvětlitelným způsobem zvrtly a skončily katastrofou.

„A já ti řeknu proč,“ vmísil se náhle do rozhovoru Erijel, který seděl skoro celý večer u ohně mlčky. „Kaveh je totiž snílek, který bezhlavě jde za vším, co ho právě napadne.“

Kaveh mu položil paži kolem ramen a usmál se. „Můžeš mi říct, kdy ses proměnil v mého otce? U všech bohů, Erijeli, přestaň nám tady kázat jako učitel!“ Mrkl na Nill a pokračoval: „Erijel je z nás stejně nejhorší! Ačkoli mi neustále hrozí, že na mě všechno prozradí mému otci, nakonec udělá největší hloupost. Představ si, že odpřísáhl dívce jménem Ylenja, že ji miluje – ačkoli rytíř nesmí skládat přísahu nikomu jinému než svému pánovi…“ V Kavehově hlase se objevila přísnost. Ale ihned zmizela, když se snažil potlačit smích. „Na znamení své lásky se popálil!“

Mareju a Arjas se vrhli na Erijela a vytáhli mu rukáv. Na vnitřní straně předloktí měl na kůži oblou jizvu – nejspíš nějaké písmeno.

„Nechejte toho!“ vykřikl Erijel a pokoušel se předstírat, že mu tvář zrudla vztekem. „Prostě jsem se spálil, nic víc!“

Ale všichni se rozesmáli ještě hlasitěji. Ale Nill připadal Erijel rázem mnohem sympatičtější.

Večer elfové zazpívali Nill své staré písně a vyprávěli jí o slavnostech a zvycích, které rozhodně nebyly nijak krvežíznivé a neměly nic společného se strašidelnými historkami, které se šířily o elfech mezi lidmi. Občas se rytíři zmínili o věcech, které Nill nechápala; týkaly se tajemných kouzel, které Nill jen tušila.

Jedna z písní, které jí rytíři zazpívali a tleskali přitom do taktu, se Nill zvlášť zalíbila:

Tancuj a zpívej, půlnoční plameni,

do Noci duchů na březích řek,

ať tvoje záře nikdy se nezmění,

tancuj a zpívej do vzpomínek.

Tancuj a zpívej, žhni staletími,

a kdyby uvadnout elfů měl věk,

přivolej, plameni, zpět naše stíny,

v legendě staré jako sám svět!

Vysvětlili jí, že Noc duchů je slavnost, kdy chlapci a dívky tancují, dokud oheň za svítání neuhasne. Pak rytíři prosili Nill, aby jim zazpívala nějaké písně lidí. Nill ztuhla.

Napadala ji jen jediná píseň. Jen jediná, která se jí příliš vryla do vzpomínek, než aby na ni dokázala zapomenout: popěvek o holce z trní!

„Ne,“ řekla tiše. „Neznám žádné písničky.“ Když se elfové na sebe udiveně podívali, rychle dodala: „Ale to samozřejmě neznamená, že si lidé nezpívají! Ale já mám radši jejich epické básně.“

„Epické básně?“ Kaveh se usmál. „Nechceš nám nějakou přednést?“

Nill si olízla jazykem rty. Nikdy ji ani nenapadlo, že by někdy mohla přednášet báseň. Ale jakmile jí sklouzlo první slovo přes rty, báseň plynula jako voda.

Toč se, toč, kolo osudu!

Smýkej mnou, jiný nebudu,

s ptáky chci létat, za světlem jít,

z poháru života až do dna pít.

Se srdcem světa, v odvaze, ve strachu,

spojím své srdce, když padnu do prachu.

Jen o jedno, živote, o jedno prosím,

kéž hlavu vzpřímenou, nezkrocen, nosím!

„Krásná báseň,“ poznamenal Kaveh a zamyšleně sepjal ruce na kolenou. „Upřímně řečeno, nevěděl jsem, že lidé… Myslím, že elfové si o vás vyprávějí spoustu nesmyslů.“

„Lidé o vás také,“ podotkla Nill.

„Ale to je strašné,“ vykřikl Kaveh. „Lidé a elfové se nenávidí, aniž by o sobě navzájem něco věděli! Až se stanu králem, změním to!“

„Ty máš být králem? Myslela jsem, že máš staršího bratra!“

„No a?“ zeptal se Mareju, kterému se už únavou přivíraly oči. „Ach ano,“ zamumlal. „Zapomněl jsem, že u lidí všechno dědí prvorozený syn. U nás je to jinak… Bylo určeno, že králem a dědicem koruny se stane Kaveh.“

Kaveh se usmál, když Marejuova slova zanikla v ospalém zívnutí. „Už je pozdě,“ řekl princ svobodných elfů tiše. „Měli bychom jít spát.“

Nill přikývla. Přitáhla si přikrývku přes ramena a stočila se do klubíčka poblíž ohně.

„Dobrou noc,“ zašeptala. „Dobrou noc.“

Zavřela oči a naslouchala praskání ohně, šumění řeky, zpěvu cvrčků a klidnému oddechování spících dvojčat. Pak se ozval šepot. Kaveh a Erijel si něco říkali. Nill naslouchala rozhovoru, jako se naslouchá písni. Naslouchala melodické řeči elfů a usnula s myšlenkou, že zní opravdu pěkně…

Falešná stopa

Vyrazili brzy ráno. Stejně jako včera i dnes Kaveh prohlásil, že půjde s Brunem pěšky. Nill už nepřipadalo vůbec podivné, že princovým domácím mazlíčkem je divočák. Chlapec a kanec se k sobě chovali nesmírně kamarádsky a nehnuli se od sebe. Později, když je unášela řeka, se Nill zeptala Erijela, jak Kaveh k divočákovi přišel. Překvapilo ji, že jí Erijel neodpověděl jen strohou větou.

„To byl jeden z mála Kavehových lehkomyslných kousků, který dopadl dobře,“ prohlásil s úsměvem. „Když mu bylo deset, vydal se do lesa. Pozoroval skupinku lidí, kteří se vydali na lov na divočáka. Složili ho. Když lidé s kořistí zmizeli, Kaveh sledoval stopy až k místu, kde lidé divočáka objevili. Má šestý smysl, kterým dokáže vycítit nebezpečí. Ale bohužel mu schází ostatních pět smyslů, aby se mu vyhnul. Našel doupě divočáka, ačkoli bylo v yen argwha, v zakázaných lesích, kde loví lidé a kam žádný rozumný elf radši nikdy nezabloudí. V doupěti našel selátko, kterému bylo sotva pár týdnů. Kaveh si ho odnesl domů. Elfové mají ve zvyku ujmout se zvířete, které by bez nich zahynulo. Obvykle to bývá mládě vlka, poraněný sokol nebo jestřáb nebo havran, občas liška – ale přinést do vesnice mladého divočáka, to mohlo napadnout jen Kaveha. Dokázal se s Brunem skamarádit stejně jako jiní elfové se svými zvířecími bratry. I když tomu věřilo jen málo elfů…“

Nill se zadívala do lesa. Míjeli jeden strom za druhým. Někde za nimi putuje Kaveh a jeho kanec. Nill cítila, jak se jí stahuje srdce lítostí. Jejich přátelství bylo tak upřímné – a ona nikdy nic podobného nepoznala. Znovu ji přepadl pocit lítosti, který se vynořil současně s princem a jeho druhy: proč vyrostla mezi lidmi? Proč nemůže patřit mezi elfy…

Stejně jako předchozího dne bylo zataženo a trochu chladno. Nad poutníky visel těžký a nehybný vzduch naplněný nasládlou vůní léta, která byla uprostřed lesů podstatně silnější než jinde. Přesto se do ní občas vmísil chladivý závan plný očekávání jako zatajený dech – člověk ho skoro cítil na jazyku. Nill ten závan dobře znala. Bude pršet.

Hodiny míjely. V poledne přirazili ke břehu, Kaveh nastoupil do člunu a Erijel se vydal na břeh, aby šel s Brunem pěšky. Nill se už zbavila strachu z elfů a nezneklidňovalo ji, když se ve člunu rozhostilo ticho a všichni seděli mlčky vedle sebe. Jen občas nevěděla, jak se má chovat. To když na sobě ucítila Kavehův pohled.

Večer znovu vystoupili na břeh a rozdělali oheň. Najedli se a povídali si. Nill se pokusila spřátelit s Brunem. Přesněji řečeno Bruno ji očichal a zachrochtal, jako by chtěl říct, že Nill je pro něj v pořádku. Jen je ve srovnání s ořechy a houbami na okraji lesa trochu nezajímavá.

Když se noc chýlila k ránu a začínalo svítat, Nillina předtucha se naplnila. Lesem se ozvalo tiché zadunění. Za chvíli začala korunami stromů propadávat jedna kapka za druhou a pak už na listy zabubnoval hustý déšť. Nill, elfům a Brunovi nezbývalo než vstát a vydat se na cestu. Se sehnutými hlavami nastoupili do člunu, jenom Kaveh zůstal jako obvykle na břehu s Brunem.

Déšť měnil řeku v šedivý příval a kreslil na hladinu jedno kolo za druhým. Netrvalo dlouho a byli promočení až na kůži. Nill si přitáhla kolena k bradě a objala nohy oběma rukama.

Všichni se třásli chladem. Čas nechtěl utíkat a déšť nemínil ustat. Nill byla zima. Oblečení nasáklé vodou jí těžce viselo na těle, dokonce i vlasy se jí lepily na tváře, zátylek a krk, z řas jí stékaly potůčky vody. Z dlouhé chvíle vytáhla z vaku kůrku chleba, rozlámala ji na kousky a jedla. Kapky deště jí rozmáčely chléb ještě v rukách.

Pršet nepřestávalo. Tu a tam se do bubnování deště vmísilo neblahé zahřmění. Pak se rázem setmělo a kraj zalila jako černý inkoust tma. Nill a elfové vyhledali útočiště pod mohutnou jedlí, která měla kořeny silné jako kmen stromu. Sahaly tak vysoko, že se po nich dalo šplhat. Arjasovi a Marejuovi se podařilo rozdělat oheň, i když se při tom neustále hádali. Když se plameny konečně rozhořely, nadšeně si navzájem poblahopřáli. Vysvlékli si mokré oblečení a rozvěsili je na větve poblíž plamenů. Nill se styděla a dlouho se nemohla rozhodnout, co má udělat. Nakonec přemohla stud, odložila tmavý plášť a tuniku a ve spodním prádle se usadila u ohně. Pak s chlapci a kancem čekala schoulená, až jí teplo pronikne do napůl zmrzlých končetin.

Následující dva dny a dvě noci bez přestání pršelo. Nill si už ani nevzpomínala, jaké to je být v suchu a teple. Zvykli si na věčné kapky deště, které jim bubnovaly do hlavy a ramen a takřka znemožňovaly přemýšlení. Skoro už spolu nemluvili. Během pozvolna plynoucích hodin si Nill uvědomila, že stále častěji kontroluje kamenný hrot. Vždycky když ucítila, že pořád ještě leží v její kapse, těsně u těla, ulevilo se jí, ale ruku jen zdráhavě odtahovala od lehké obliny pod látkou.

Třetí den pozdě odpoledne déšť na chvilku zeslábl. Provazy deště padající z oblohy se změnily na stříbrné nitky. Z břehů se nad řeku vplížily závoje mlhy. Nill za chvilku neviděla přes okraj člunu. Bála se, že Arjas, který právě šel po břehu s Brunem, zabloudí, ale Kaveh se jejím obavám jen smál. V neustálém dešti i princ zmlkl. Měl zarudlé oči a bledé tváře. Ale přesto se zdálo, že jemu ani ostatním rytířům chlad nevadí. Na rozdíl od Nill, která dostala rýmu a začala kašlat.

„Bruno nikdy neztratí stopu. A Arjas… Ten zase neztratí Bruna,“ usmál se Kaveh. Pak kývl hlavou směrem dopředu: „Řeka se mění.“

Nill se obrátila. Neviděla nic než vznášející se oblaka mlhy. Pot se jí perlil na čele. Náhle se o člun otřelo vysoké rákosí. Nill polekaně couvla. Rostliny se před nimi objevily jakoby odnikud.

Najednou je ze všech stran obklopovalo rákosí vysoké jako dospělý člověk Nill si povšimla, že se pod člunem vznáší změť vodních rostlin a řas.

„Proud nás zahnal ke břehu?“ zeptala se.

Erijel vstal a vzal do ruky veslo. „Ne. Řeka se dělí. Dostali jsme se do vedlejšího ramene. Možná plujeme do nějakého jezera.“

Nill doposud vůbec nenapadlo, že řeka musí někde skončit. Jenže ona přece protéká jen Temným hvozdem – a za ním začínají bažiny Korr. Najednou měla dojem, že procitla z dlouhého snu. Bažiny! Říše Temných hvozdů je definitivně za nimi a s ní i poslední kousek domova.

Mlhou se ozvalo zapískání. Kaveh strčil do úst dva prsty a odpověděl. O chvíli později se z mlhy vynořily Arjasovy obrysy a vedle něj jako velký stín Bruno.

Erijel řídil člun směrem k nim a vyskočil jako první na břeh. Deštěm potlučená žlutá tráva visela do vody jako rozcuchané vlasy.

„Les už řídne,“ řekl Arjas. „Řeka se větví do všech světových stran. Je zarostlá rákosím – na člunu se už dál nedostaneme.“

Kaveh přikývl a také vyskočil na břeh. Pak podal ruce Nill, aby jí pomohl vystoupit. Nill se při doteku rozbušilo srdce, protože ještě nikdy elfovi – nebo jinému chlapci – nepodala obě ruce, aby jí tak vybraným způsobem pomohl.

„Člun tu musíme nechat,“ konstatoval Kaveh. Přehodili si přes ramena vaky se zásobami, luky a toulce a člun nechali ve vysokém rákosí. Tohle byl poslední zbytek mé minulosti, pomyslela si Nill.

V lese je obklopilo šero. Všude kolem rostly smrky a jedle s lesklými černými kmeny. Pohlcovaly sice většinu denního světla, ale stály příliš daleko od sebe, než aby je chránily před deštěm. Zemi pokrýval skvrnitý koberec z mechu a hnědého jehličí, které se brzy přilepilo na vysoké boty elfů a Nillina lýtka.

Les byl stále řidší. Ačkoli se už stmívalo, stále častěji jim nad hlavami probleskovaly kousky oblohy. Pak se Bruno zastavil a tázavě se ohlédl na Kaveha. Ten se k němu rozběhl. Otevřel tašky, které měl kanec navěšené na těle, a vytáhl pět pochodní.

„Brzy bude tma. Jak se zdá, měsíc nevyjde. Měli bychom si posvítit na cestu.“

Nill a rytíři počkali, než Kaveh zapálí pochodně. V tašce zůstaly poměrně suché. Nill překvapilo, že Bruno zastavil, když je chtěl Kaveh vyndat. Copak se ti dva spolu nějak dorozumívají – beze slov?

Každý si vzal jednu pochodeň. Nikdo z nich si vlastně neuvědomil, že už je skoro tma. Když znovu vyrazili, neviděla Nill nic než to, co ozářila jejich jasná světla. Připadalo jí, že i půda pod jejich nohama zmizela… Brzy putovali naprostou tmou, ve které existovalo jen tiché šumění deště a poblikávající světla pochodní.

Nill si zpočátku ani nevšimla, že za sebou nechali poslední stromy a půda porostlá mechem že se změnila v hrbolatou cestu. Kráčela za pochodní, za světlem, jeden krok za druhým, jedna noha před druhou, dál a dál nocí. Padla na ni únava. Oči se jí klížily a kolena poklesávala. Pochodeň byla stále těžší. Hlad rostl, až se proměnil v chlad a chlad v ještě větší únavu… Ale na spaní nebylo v tomhle počasí bez úkrytu ani pomyšlení.

Nad krajinou burácelo hromobití, nyní už v plné síle, neztlumené lesními velikány. Blesky křižovaly tmu a na nepatrné okamžiky osvětlovaly svět: Nill měla pocit, že se ocitla uprostřed pouště, protože ve chvíli, kdy okolí zaplavilo oslňující světlo, nedokázala rozeznat vůbec nic. Nic kromě holých pahorků, nic kromě vzdálených obrysů, které mohly tvořit hory stejně jako cáry mračen. Nill toužila po denním světle a současně se bála toho, co spatří.

Elfové najednou zastavili. Nill o ně málem zakopla. Musela napřed donutit oči, aby se důkladně podívaly, co se děje. Kavehova pochodeň se proměnila v maličký plamínek, který v dešti takřka zhasínal. Držel ji těsně u dřevěné tabulky. Byl to ukazatel. Větrem a deštěm ošlehaný ukazatel cesty.

Zmoklé ztrouchnivělé dřevo se lesklo. Kaveh se naklonil blíž. Oheň z pochodně se zasyčením ukazatel olízl.

„Přečtete to?“ zeptal se Mareju. „Nedokážu rozeznat ani jediné slovo,“ pokrčil rameny Arjas.

„Počkej chvíli,“ řekl Kaveh.

Nill se postavila na špičky, aby na ukazatel viděla. Ale písmena byla tak rozmazaná, že by je stěží rozluštil i ten, kdo umí číst.

„… K, tohle je lidské K,“ řekl Kaveh.

„K jako Korr.“

Rozhlédl se po ostatních. „Tak co myslíte? Půjdeme tudy?“

„Co nám zbývá jiného?“ povzdechla si Nill.

Kaveh udělal pár kroků stranou a posvítil pochodní do tmy. Rozpoznali úzkou stezku. „Máme tu dvě cesty, jedna je označená, druhá ne.“

Zavládlo ticho. Nill čekala, až elfové rozhodnou; tvrdili přece, že znají cestu. Když nikdo nepromluvil, sebrala odvahu a nadhodila si vak na zádech.

„Pojďme tou označenou cestou,“ řekla.

„Taky si to myslím,“ přidal se k ní Mareju.

Kaveh přikývl: „Tak dobře.“

Vydali se po širší cestě. Když Nill procházela kolem ukazatele, znovu se na něj podívala. Světlo pochodně sklouzlo po vyrytých písmenech a ona v nich najednou spatřila potutelně se šklebící tváře… Pak ukazatel spolkla tma.

Šli ostražitě dál. Nill se rozhlížela kolem, jestli nepostřehne něco, co by dokazovalo, že se vydali správnou cestou. Ale neviděla vůbec nic. Kráčeli absolutní tmou.

Tím více ji překvapilo světlo, které k nim náhle proniklo.

„Co je to?“ zašeptala.

S přimhouřenýma očima sledovali jiskřičku světla, která se před nimi blýskala ve tmě. Když přišli blíž, spatřili druhou. A po chvíli další. Ze tmy vyskakovalo jedno světélko za druhým.

Nill se rozběhla vpřed a najednou se přímo před ní rozevřela země. Se zatajeným dechem hleděla do hloubky.

I rytířům a princi se zatajil dech, když spatřili rozzářenou síť světel. Jako rej světlušek jim zářila vstříc a zlatila déšť snášející se do údolí, takže se zdálo, jako by nad městem visel zářivý ohon komety.

„Nejsme v bažinách. Tohle je domov vyděděnců a vyhnanců,“ řekl Erijel. „To je Kotlov.“

Ke ztracenému paláci

„Zdržíme se tu jen chvíli,“ rozhodl Kaveh, když kráčeli k záplavě světel. „Musíme se někoho zeptat na cestu do bažin. Pak si najdeme nějaký nocleh a brzy ráno se vydáme na cestu…“

Erijel se na něho zachmuřeně podíval.

„Tak dobře,“ zamumlal Kaveh. „Nebudeme tu nocovat. Zeptáme se jen na cestu. Možná bychom si mohli koupit mapu.“

„Víš, co pro nás Kotlov znamená,“ řekl Erijel. Dokonce i Mareju a Arjas výjimečně pečlivě naslouchali jeho slovům. „Od té doby, co se král dostal k moci a město ovládají lidé, život elfa tu nemá sebemenší cenu! Nemluvě o tom, jakou cenu tu má život jakéhokoli cizince…“

„Dobře,“ řekl Kaveh. „Nezůstaneme déle, než bude nezbytné.“ S těmito slovy si stáhl kapuci hlouběji do obličeje. Ostatní ho ihned napodobili. Kaveh volnou rukou pohladil Brunovu hlavu.

Před nimi se objevila vysoká dřevěná brána. Po dřevěných prknech stékaly potůčky deště. Pak se v bráně otevřelo malé okénko a objevila se tvář bahenního elfa.

„Co jste zač? Co chcete?“ zeptal se chvatně. Mluvil lidskou řečí a zjevně s nechutí, protože vyplivoval jednotlivé slabiky jako rybí kosti.

„Jsme pocestní a hledáme útočiště před deštěm,“ odpověděl Kaveh, aniž by zvedl hlavu výš, než bylo nutné.

„Musíte zaplatit,“ odpověděl Šedý bojovník. Pokud poznal, že před ním stojí elfové, nevadilo mu to a dál používal lidskou řeč. Možná nesměl mluvit jinak…

„Kolik?“ zeptal se Kaveh a vytáhl malý kožený sáček ukrytý pod pláštěm.

„Dva měďáky za každého.“

Kaveh mu položil mince do natažené ruky.

Okénko se zavřelo. Pak se ozvalo zaskřípání závory a ve velké bráně se otevřely malé dveře.

„Pojďte dál.“ Šedý bojovník netrpělivě mávl kopím.

Poutníci rychle proklouzli dveřmi a kvapně minuli Šedé bojovníky stojící u hradeb s kopími v rukou. Před nimi se zvedal kamenný oblouk vroubený závojem deště. Prošli pod ním a kráčeli ulicemi strmě spadajícími do hloubky, které jen nejasně osvětlovaly lucerny.

Všude kolem se zvedaly vysoké domy s balkony, výstupky a terasami postavené těsně u sebe. Z vlajek zplihle visících z věžiček odkapávala voda, domovní zvonky tiše cinkaly v dešti. Okny, někdy kulatými, pak hranatými, jindy ve tvaru lahve, pronikalo na ulici světlo zbarvené závěsy, které je zakrývaly.

Pak se před Nill a elfy objevily široké a kluzké schody, které se stáčely do hloubky nebo každou chvíli nečekaně zahýbaly do stran. Ke schodišti se tiskly domy s maličkými dveřmi a dvojnásobně velkými okny, s obrovskými střechami ve tvaru zvonu a věžemi, jejichž špičky seděly na hliněných zdech jako pestré kopule. Byly navzájem propojené visutými můstky a napůl rozpadlými kamennými oblouky. Tmou se míhaly postavy, které si pocestných vůbec nevšímaly, nebo mizely tak rychle, že zaslechli jen začvachtání jejich nohou v kalužích.

Schody končily dlážděnou ulicí. Zaslechli tlumenou hudbu, smích a hlasy.

„To budou hostince,“ řekl Kaveh a ukázal do ulice.

Procházeli kolem domů, jejichž okna propouštěla pestrobarevnými skly světlo do tmy. Zdi byly natřeny různými barvami a přisedaly k nim balkony zdobené všemi možnými způsoby. Výzdoba a překrásné řezby ale nemohly zastřít zchátralost domů – balkony se mohly kdykoli zřítit.

Kaveh zastavil přede dveřmi hostince, ale pak prudce stáhl ruku nataženou ke zvonku.

„Co se stalo?“ zašeptala Nill. Kaveh visel pohledem na nápisu na dveřích. „Co je tam napsáno?“

„Elfům vstup zakázán,“ řekl. Nápis na dveřích byl mnohem hrubší – místo slova „elfům“ zvolil hostinský ošklivou nadávku.

Nill ucítila knedlík v krku. Natáhla se po Kavehově rukávu a řekla rozhodně. „Pojďme, najdeme si jiný hostinec!“

Zaražený Kaveh se nechal odtáhnout. Šli dál. Tu a tam postávali před hostinci muži, nalíčené ženy s papírovými deštníky a děti z ulice, povídali si nebo pokuřovali. Někteří zvědavě pozorovali pocestné putující od hostince k hostinci. Ale na každých dveřích stálo totéž: elfové nejsou vítáni. Tváře rytířů byly stále zachmuřenější. Nill byla zmatená: má se s elfy postavit proti lidem, bude je muset hájit? Najednou nevěděla, na kterou stranu patří.

„Půjdeš dovnitř sama,“ rozhodl Kaveh u dalšího hostince. Blízkým oknem pronikalo narudlé světlo a ozařovalo jeho tvář.

„Jen já sama?“ zamumlala Nill.

Kaveh přikývl a z kapuce mu stekl proud vody. „Jsi člověk. Nebo alespoň víc člověk než my. Zeptej se někoho na cestu do bažin. My počkáme za dveřmi. Jasné?“

Nill se vzpamatovala a přikývla. „Dobře.“

Kaveh jí váhavě pohladil po rameni. „Hodně štěstí, Nill.“

Znovu přikývla a obrátila se ke dveřím hostince. Nade dveřmi visel kulatý štít s nápisem U Gomwinovy pleše a jeho ozdobná písmena se leskla v dešti. Nill sáhla po klice. Opatrně zatlačila a dveře se ztěžka otevřely. Znovu se ohlédla na rytíře, Kaveha a Bruna.

„Hodně štěstí,“ zvolala dvojčata.

Vstoupila. Dveře za ní s tupým úderem zapadly. Obklopila ji hudba fléten, tlumené světlo, změť hlasů a páchnoucí vlhký vzduch. Nill si stáhla kapuci z hlavy. Voda jí stékala po oblečení a kapala na dřevěnou podlahu. Ohlédla se.

Vpravo od dveří stálo několik stolů a židlí. Pochybně vypadající muži a ženy se smáli, popíjeli a hráli karty. Přímo před Nill se táhl výčepní pult, u kterého seděla spousta dalších lidí. Vlevo, kde nebyla taková tma, Nill rozeznala schodiště vedoucí do vyššího patra a úzký zadní východ.

Nill si odkašlala. Když kráčela k pultu, několik hostů ji sledovalo pohledem.

Nill položila ruce na pult. Vlevo od ní seděl dřímající muž páchnoucí pivem a potem. Občasné zvuky, které vydával, mohly být klidně chrápání. Vpravo Nill uviděla dva hochy, jednoho hnědovlasého, druhého s rudými kudrnami, kteří ji bezostyšně pozorovali.

„Promiňte,“ zamumlala Nill.

Holohlavý muž za pultem ji nezaslechl. Dál otíral sklenice a potahoval nosem. Dva zlaté kroužky, které měl protažené nosní přepážkou, cinkaly.

Nill si znovu odkašlala. „Promiňte!“

Plešoun vzhlédl. Změřil si dívku s promočenými vlasy stojící za pultem od hlavy k patě. Nill si uvědomila, jak je bledá a otrhaná.

„Máš mor?“ zeptal se plešoun.

Nill se zarazila. „Cože? Já, ne, já…“

„Jestli jsi nemocná, tak hned vypadni,“ zavrčel plešoun a mávl varovně utěrkou směrem k Nill. „Copak ses zbláznila, že sem lezeš s horečkou? Chceš nás všechny nakazit?“

Tichý hlásek v Nill jí prozradil, že její horečka není nakažlivá, ale nemělo smysl, aby to muži vysvětlovala. „Nemám mor ani horečku. Chci se jen na něco zeptat.“

Chlapci, kteří před chviličkou ucouvli, se znovu naklonili blíž. Nill se neodvážila odvrátit pohled od plešouna za pultem.

„Můžete mi poradit, jak se dostanu do bažin?“

Muž přimhouřil oči. „Vypadám snad jako nějaká podělaná mapa? Chceš se něčeho napít, nebo tu budeš jen postávat a máčet mi podlahu? Tak co!“

„Chtěla jsem se vás jen zeptat…,“ zkoušela to Nill znovu.

„Já se tě taky na něco ptal, děvenko. Dáš si něco k pití, nebo tě mám vyhodit?“

Najednou se jeden z chlapců naklonil k Nill. Rukou se opřel o pult a zaclonil jí výhled na plešouna.

„Tak ty chceš vědět, jak se dostaneš do bažin?“ zeptal se jí. Byl to ten zrzek. Kolem úst mu pohrával úsměv, jehož význam Nill nedokázala odhadnout. Obočí měl lehce stažené.

„Hmm, ano. Můžeš mi poradit?“

„No, já ne,“ řekl chlapec a rozhlédl se místností, jako by uvažoval. „Ale znám někoho, kdo ti může říct všechno, ukázat všechno a prodat všechno. Třeba mapu.“

„Kdo?“ zeptala se Nill nedůvěřivě.

Chlapec se usmál. „Ty jsi tady nová, že? Hned jsem si to říkal.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se překvapeně.

Chlapec sklouzl ze stoličky. Rychlým gestem poručil hnědovlasému chlapci, aby se také zvedl. Pak si nasadil starou čepici ležící na pultě a řekl: „Protože neznáš Pána Lišek.“ Hodil do sebe zbytek svého nápoje a obrátil se k zadnímu východu: „Pojď se mnou!“

Nill se nejisté podívala ke dveřím – červeným okenním sklem zahlédla Kaveha a rytíře stojící v dešti. Sebrala odvahu a kráčela za zrzkem.

„Kam mě vedeš?“ zeptala se.

Chlapci už otevřeli zadní východ a vyrazili. Bubnoval do nich déšť, ale oni dál nevšímavě procházeli hnědými kalužemi.

Zrzek se krátce obrátil na Nill. „Přece k Pánovi Lišek. Je to jen kousek odtud.“ Když si všiml, že Nill zaváhala, dodal: „Chceš si přece koupit mapu, ne? U něj seženeš všechno!“

„Počkejte chvilku. Mám tady kamarády.“

Zrzek se naklonil stranou a rozhlédl se, ačkoli odtud už dávno nemohl Kaveha a jeho rytíře spatřit.

„Myslíš támhle ty podezřelé chlapíky?“

„Oni nejsou…“

„Je mi líto,“ řekl zrzek a máchl rukou. „Elfové tam nesmějí. Pán Lišek nemá rád Šedé bojovníky, víš?“

„Ale to nejsou Šedí bojovníci!“ protestovala Nill.

„Můžeš mu to vysvětlit. Ale já mu elfy do domu nepřivedu, nejsem ještě unavený životem! Tak co? Jdeš, nebo ne? Tak dělej, je to hned za rohem. Za chvilku můžeš být nazpět u svých kamarádů,“ dodal s úsměvem.

Nill se zhluboka nadechla. Pak vešla do uličky a přetáhla si kapuci přes hlavu. „Když to není daleko, tak mě k němu zaveď.“

„Když dáma dovolí…“ Zrzek se uklonil a ukázal směr, kterým se má dát.

Vyrazili. Uličky byly tak úzké, že by se Nill mohla dotknout obou stěn, kdyby roztáhla ruce. Na zemi stála voda po kotníky a příkopy byly úplně zaplavené. Místy to strašlivě páchlo.

Nill sestupovala za chlapci po úzkých schodech. Jednou uklouzla a zrzek ji na poslední chvíli zachytil. Nill mu tiše poděkovala a pospíchali dál.

Nikoho nepotkali. Jen jednou jim cestu zkřížila promáčená kočka, která se naježila a zaprskala.

„Kde jsme?“ zeptala se Nill a snažila se nedat najevo strach.

„Hned tam budeme!“

Konečně se chlapci zastavili. Pod nimi se rozkládala budova, ale Nill ve tmě nerozeznala víc než obrysy mohutné kamenné stavby. Tu a tam poblikávalo světýlko.

„Jsme tady,“ oznámil zrzek a opřel se rukama o úzké boky. Podíval se na svého kumpána a oba se usmáli. Pak se začali tiše smát.

„Co je?“ zeptala se Nill stísněně.

Zrzek jen mávl rukou. „Nic, pojď, odvedeme tě k němu!“

Nill se zmocnil podivný pocit. Ale co jí zbývalo jiného? Nebyla vůbec přesvědčená o tom, že najde cestu nazpět.

K budově vedla strmá cesta s několika schody. Když dorazili blíž, Nill zjistila, že to je impozantní zřícenina: bývalý palác napůl zasypaný vlastními sutinami.

Chlapci směřovali k malému otvoru mezi dvěma hromadami kamenů. Ani světýlko neprozrazovalo, zda tam někdo je. Až poté, co vklouzli dovnitř a tápavě zahnuli za roh, zahlédli blikavý plamínek lucerny.

Kolem stolu seděli tři chlapci a hráli karty. Když uslyšeli šramot zvenčí, sáhli po zbraních. Nill byla jediná, koho pohled na napjaté kuše zneklidnil.

„To jsme my,“ řekl zrzek.

Stráže pozvolna sklonily zbraně. „Kdo je to?“ zeptal se jeden z nich a ukázal kuší na Nill.

„Patří k nám!“ Zrzek se protáhl kolem stráží a naznačil Nill, aby ho následovala. „Tak pojď přece!“

Nill rychle prošla kolem stráží a sklonila hlavu, aby jí kapuce sklouzla níž do obličeje.

Před ní se otevřela úzká chodba. Ze stěn trčelo několik pochodní, jejichž světlo malovalo na zem dlouhé stíny. Teď už opravdu nebylo návratu. Nill sevřela v dlani loveckou dýku.

Pak se objevily schody. Šplhaly stále dál do výšky. Nill si uvědomila, že schodiště je celé našikmo. Nejspíš jsou v některé z věží, které ještě napůl ční z trosek. V jednom místě zahlédla, jak ve zdi zeje velká díra s vydrolenými kameny. Dovnitř pronikal déšť a smáčel schody.

Schodiště končilo kulatým obloukem, pod kterým sedělo několik chlapců s kopími a kušemi. Pozdravili Nilliny průvodce a zvědavě si prohlíželi Nill.

Pak se ocitli na kamenném schodišti. Doleva a doprava vedla řada dvoukřídlých uměleckými ornamenty zdobených dveří ozářených svitem pochodní. Tu a tam stékaly po stěnách potůčky vody, které na podlaze vytvářely kaluže. Široké chodby plnilo pleskání dešťových kapek prosakujících starým zdivem. Jejich kroky se tu strašidelně rozléhaly.

„Kde jsme?“ zeptala se.

„V jeho paláci,“ odpověděl zrzek. V chůzi se na ni otočil a pobaveně se usmál. „Něco takového jsi nejspíš ještě neviděla, že?“

Nill zakroutila hlavou. Samozřejmě nikdy na podobném místě nebyla. Připadala si jako v nějakém pobořeném zámku, který jeho obyvatelé už dávno nechali zpustnout.

Chodba zahnula a skončila před čtyřmi širokými kamennými stupínky. Oba chlapci je lehce přeskočili a zastavili se před dvoukřídlými dveřmi, které se zvedaly hned za nimi.

„Jsme tady.“ Zrzek strhl čepici z hlavy, předloktím si otřel kapky deště z čela a položil ruku na kliku.

Z místnosti za dveřmi se ozývala změť hlasů a hudby. Nill polkla. Prsty sevřela dýku. A zrzek otevřel dveře.

Pán Lišek

Později si Nill nedokázala vzpomenout, jak se vlastně dostala od otevřených dveří do středu sálu. Možná byly dojmy příliš silné, než aby si uvědomovala své nejisté kroky.

Uprostřed sálu, do něhož nevedla žádná okna, stála hodovní tabule, nad kterou visel obří lustr polepený spoustou svíček U tabule seděla asi třicítka chlapců a děvčat: podávala se kouřící pečínka nabodnutá na rožni, glazované švestky, jablka, ořechy, spousta vína, mléko, medové placky, uzená ryba – dřevěné podnosy a stříbrné mísy takřka přetékaly jídlem.

Smích hodovníků ustal a hudebníci přestali hrát na flétny, když zpozorovali příchozí. V sále se rozhostilo ticho a všechny oči se zaměřily na Nill.

Ale ona viděla jen jedinou tvář.

Seděl přesně proti ní na konci dlouhé tabule. Nohy měl přehozené přes opěrku křesla a v ruce držel číši posázenou safíry. Ramena mu halila černá pelerína s vysokým límcem, takže vypadal mohutnější než ve skutečnosti. Díval se na Nill. A ona cítila, že na chvíli, kdy poprvé spatřila Pána Lišek, nikdy nezapomene.

„Buďte vítáni,“ pronesl. Na rtech se mu objevil jemný úsměv. Zvedl obočí. „Kohopak jsi to přivedl k mé tabuli, Fesco?“

Zrzek udělal pár kroků k Nill, opřel si ruce o boky a sledoval, jak stojí celá ztuhlá před tabulí.

„Nebudeš mi věřit. Říká, že tě nezná, ale má k tobě prosbu.“

Nill si sundala kapuci z hlavy a podívala se na Pána Lišek. Byl asi stejně starý jako ona, nanejvýš o rok starší. Pán Lišek byl chlapec a jeho čelo, z něhož si sčesal černé vlasy do tří copů, patřilo takřka dítěti. A přesto – nebo možná právě proto – vypadal tajemně.

Pod tmavýma očima měl hluboké stíny. Mlčky se zadíval na Nill. Stačil jediný jeho pohyb, aby znejistěla. Připadal jí jako vlk, který tlačí kořist k okraji útesu.

„Chci koupit mapu,“ prohlásila Nill.

Černovlasý chlapec bloudil pohledem po svých druzích. Pak se znovu podíval na Nill. V sále vypukl bujarý smích.

Nill bojovala s nervozitou. „Kdo jsi?“ zeptala se a ustoupila o krok vzad.

Chlapec na konci tabule rozpřáhl ruce jako král, který ukazuje na své poddané. „Jsem Pán Lišek,“ vykřikl a ironicky se před Nill uklonil. „A tohle,“ pohlédl s úsměvem na přítomné, „tohle jsou Lišky.“

„Chci koupit mapu. Máš nějakou, nebo ne?“

Chlapec sundal nohy z opěradla lenošky a vstal. Pozvolna přistoupil k Nill, zkřížil paže na hrudi a pobaveně se na ni podíval. „Ovšem, že mám mapu. Mám všechno, co může Kotlov nabídnout.“

„Tak ji od tebe koupím. Potřebuji se dostat do bažin.“

Chlapec se ušklíbl. „A zaplatila jsi daně?“

„Ano – už u městské brány.“

Kolem tabule se znovu rozlehl smích. I Pán Lišek se rozesmál.

„Ty nemyslím. Měl jsem na mysli moje daně!“

Od stolu se zvedl chlapec s dívkou a přistoupili k Nill. Než se vzpamatovala, popadli ji její bývalí průvodci za ruce.

„Hej! Nechte mě na pokoji! Pusťte mě!“ Nill kopala nohama kolem sebe a pokoušela se osvobodit, ale marně. Pevně ji drželi. Chlapec s dívkou jí vzali vak a prohledávali plášť, aby zjistili, co má cenného u sebe. Polekané Nill vyklouzla dýka z ruky. Dívka ji zvedla a ukázala za mohutného smíchu Lišek jejich Pánovi.

Ten si nechal dýku a Nillin vak podat. Chlapci Nill pustili a odstoupili stranou. Rozcuchaná a udýchaná dívka stála uprostřed sálu a připadala si tak bídně, že by se nejradši rozplakala.

„Vraťte mi to!“ vykřikla. „Vraťte mi moje věci!“

Nikdo si jí nevšímal.

„Co je uvnitř?“ ptali se chlapci a dívky zvědavě a natahovali krky, když Pán Lišek otevřel vak. Palcem a ukazovákem zvedl nakousnutý chleba, aby ho všichni viděli, než ho znovu nechal spadnout nazpět. Vytáhl i nádobu s vodou, kousek rybářské šňůry a cíp její přikrývky. Nakonec vak položil na tabuli a dýku nedbale odhodil ke svému talíři.

„Jak se vlastně jmenuješ? Víš, moc toho u sebe nemáš. Bojím se, že to nestačí, abys zaplatila za nocleh v mém domě.“

Lišky se rozesmály.

Zrzek předstoupil před svého pána. „Myslím, že mám dobrý nápad, Sc…“

Náhle se dvoukřídlé dveře rozlétly a ozvala se prudká rána. Nill se polekala a několik Lišek vyskočilo s tasenými zbraněmi.

„NILL!“

S úlevou zalapala po dechu. „Kavehu!“

Princ se vřítil za doprovodu Erijela, Marejua, Arjase a Bruna do sálu. Všichni měli napjaté luky a mířili na chlapce klopýtající před nimi se vztyčenýma rukama. Byli to strážní, kteří předtím seděli u stolu za vchodem do zříceniny. Kolem tabule se ozvaly zděšené výkřiky.

„Pusťte ji!“ poručil Kaveh a zamířil šípem na nejbližší chlapce. Bloudil pohledem od jedné tváře k druhé, až spatřil Pána Lišek a soustředil se už jen na něho.

Pán Lišek svraštil čelo. Nepohnul se ani o centimetr. Až když se zvenčí ozvaly hlasité výkřiky a dunivé kroky, obrátil hlavu ke dveřím.

O chvíli později vrazila do sálu skupina chlapců s kopími a kušemi.

„ZŮSTAŇTE STÁT! PRYČ S TĚMI LUKY!“

Během nepatrné chvilky byli Nill a elfové obklíčeni. Na každého z nich mířilo minimálně pět šípů, dokonce i na Bruna – neměli sebemenší šanci.

Kaveh chvějící se zlostí sklonil luk. Po krátkém zaváhání ho ostatní rytíři napodobili.

Sálem zazněl hlasitý smích a všichni se otočili k Pánovi Lišek.

„V jaké době to žijeme!“ vykřikl. „Co je to za život, když kořist vleze zloději dobrovolně až do domu!“ Rozesmál se, roztáhl paže a naznačil úklonu: „Vítejte! Srdečně vás vítáme v Liščím doupěti!“ A ledabylým mávnutím ruky poručil ostatním zlodějům: „Nechte je, ale seberte jim ty špičaté věci. Mohli by si snadno ublížit…“

Číhavě sledoval, jak jeho lidé prohledávají elfy, zda neskrývají nějaké zbraně. Vytáhli i dýku z Kavehova opasku a Erijelův nůž schovaný v botě.

Pán Lišek se mezitím znovu posadil do své lenošky. Majestátně položil ruce na opěradla. „Skutečně, s tak legrační bandou jsem se ještě nesetkal,“ řekl pobaveně. „Čtyři elfové, divočák a dívka – co ty jsi vlastně zač? Člověk, nebo elf?“ Přimhouřil oči.

Než se Nill odhodlala odpovědět, postavil se před ni Kaveh. „Je to naše chráněnka. Víc nepotřebujete vědět.“ Řekl to tak sebejistě, jako by už byl králem svobodných elfů s mnohem vyšším postavením než Pán Lišek.

Ten zvedl s úsměvem obočí a opřel se o opěradlo. „Tak dobře, nemusíte se bát,“ prohlásil blahosklonně. „Nestojím ani o vaše poklady,“ poznamenal.

Zloději se rozesmáli, když vzal Nillin vak a podal ho chlapcům, kteří si vak podávali z ruky do ruky, než se dostal až k Nill. Prudce po něm sáhla a přitiskla si mokrou látku k hrudi.

„Jak jste ji vlastně našli? Plížili jste se za námi?“ zeptal se Fesco elfů nevraživě.

Kaveh si znechuceně odfrkl. „Bruno najde každičkou stopu. Kdo věří, že unikne divočákovi, je hlupák.“

Oči Pána Lišek se rozzářily. „Takže ten divočák je docela užitečný, že? Měl bych si taky nějakého pořídit.“ Zvedl se jako kočka, která se připravuje ke skoku, a podíval se na Bruna. Kanec však zachrochtal tak zběsile, že chlapec ucouvl. „Radši ne.“

Pán Lišek se znovu posadil na své místo a protáhl obličej. „Když pro nás nemáte nic zajímavého, tak nás alespoň pobavte nějakým příběhem! Třeba tím svým!“

Kaveh zamračeně opětoval jeho pohled.

„Pořád nevím, kdo vlastně jsi. Tvoje stráže nás ohrožovaly a unesly Nill. Proč bychom ti měli o nás něco vyprávět?“

„Co se týká ohrožování strážných, mám pocit, že jste je napadli jako první. A ta dívka – takže se jmenuje Nill – ta dívka sem přišla zcela dobrovolně. A kdo jsem…“ Přes jeho obličej přelétl vlčí úsměv. „Vaší Nill jsem to už řekl. Jsem Pán Lišek!“

„Chci znát tvé jméno!“ trval na svém Kaveh.

Fest chtěl zakročit, protože s jeho pánem přece nebude nikdo takto zacházet – ale černovlasý chlapec mu prudkým gestem nařídil, aby mlčel. Zahleděl se na Kaveha a klidným hlasem řekl: „Jmenuji se Scapa.“

Pohostinnost zlodějů

Tři roky… už uplynuly celé tři roky. Tři léta a tři zimy byl Scapa pánem Lišek, nejnebezpečnější zlodějské bandy v Kotlově. Občas měl pocit, že strávil v Liščím doupěti celý život.

Scapa si připadal starý. Když jednou pohlédl do zrcadla, spatřil v něm úplného cizince – jak by mohla ta chlapecká tvář patřit jemu, když má srdce vyhořelé jako stařec! Scapa úplně zapomněl, že před třemi lety byl ještě dítě. Jeho tvář se úplně změnila.

Byla mnohem bledší než dříve. Scapa totiž opouštěl jen velice zřídka Liščí doupě a trávil dny v temných sálech a pokojích. Zdálo se, že mu v očích poblikává světlo svíček, které ho věčně obklopovalo.

Budil hrůzu. Byl si toho vědom. Jeho pohled dokázal poroučet a klást požadavky, aniž musel pronést jediné slovo. Kdo nepatřil k jeho bandě, ten se ho bál. A všichni ho obdivovali.

Tím překvapenější byl tváří v tvář té podivné skupince. Nedokázal popřít, že cítí něco jako zvědavost. Především ta dívka měla v sobě něco tajemného a Scapa se nemohl dočkat, až její tajemství odhalí. Nebyla přímo krásná, ale… zajímavá. Oči se jí blýskaly tak, že nemohla být člověkem – ale jako elfka nevypadala. Ještě překvapivější bylo, že ji doprovázejí čtyři svobodní elfové a divočák.

„Posaďte se!“ Scapa rozpřáhl ruce. „Usedněte k mé tabuli. Dnes večer poznáte, že zloději umí být vynikajícími hostiteli!“

Do chlapců a dívek kolem stolu vjel život. Srazili se k sobě a udělali Nill, Kavehovi a jeho rytířům místo.

Ti poněkud zaváhali, ale pak se usadili ke stolu. A udělali dobře – před nimi se vršily hromady nádherných jídel! Překrásná vůně pečínky Nill magicky přitahovala. Pán Lišek její toužebný pohled ihned postřehl.

„Poslužte si!“ vybídl je. „Jezte a pijte společně s námi. Jen žádný ostych!“

Znovu se rozezněly flétny. Také Lišky pokračovaly v přerušené zábavě a v sále po chvíli zavládla stejně bezstarostná nálada jako předtím. Jen pohledy Lišek neustále klouzaly napůl zvědavě a napůl nedůvěřivě po návštěvnících.

Nill sáhla po jídle jako první. Vzala si nádherný teplý loupáček s rozinkami a medovou polevou, zakousla se do něj – a zcela se ponořila do jeho sladké měkounké chuti! Jestli se ještě něčeho bála, loupáček zahnal i poslední pochybnosti.

Pak se osmělili i elfové. Kaveha přímo fascinovala všechna ta neznámá jídla, která ho obklopovala. Pozorně je očichával a prohlížel, než se do nich zakousl. Mareju a Arjas do sebe za chvíli nacpali takovou spoustu jablečného koláče, že by stačila pro houf na smrt vyhladovělých. Také Erijel jedl plnými ústy, ale pohledem pátravě sledoval Lišky.

Najednou Kaveh ucítil, jak se někdo lehce dotkl jeho ruky.

„Děkuji,“ zašeptala Nill, aniž se na něj podívala. Na rtech se jí mihl ostýchavý úsměv, sklonila hlavu a krátce se na něj otočila. „A… mrzí mě, že jsem beze slova odešla… Děkuji, že jste mi přišli na pomoc.“

Kaveh si odkašlal a lehce zrudl: „To je přece samozřejmé!“

Nill a Kaveh zašilhali směrem k Pánu Lišek. Ten je neustále upřeně sledoval pohledem. Kdykoli Nill vzhlédla od jídla, přeběhl jí po zádech chlad: u většiny lidí dokázala postřehnout alespoň nějaký záchvěv mysli – ale u tohoto černovlasého chlapce ne. Vůbec nic. Jeho tvář byla jako nehybná maska a oči zíraly, jako by dokázaly dohlédnout až do nejtemnějšího koutku každého srdce. Nill znervózněla.

Po chvíli Pán Lišek znovu promluvil. V sále zavládlo ticho. „Teď když víte, kdo jsem –,“ pohlédl ostrým pohledem na Kaveha a sáhl znovu po svém poháru, „– a najedli jste se u mého stolu, řekněte mi něco o sobě. Kdo jste?“

Kaveh se zvedl. „Jmenuji se Kaveh. Jsem princ a vyslanec svobodných elfů. Tohle jsou moji průvodci, rytíři Mareju, Arjas a Erijel. A naši přítelkyni Nill už znáš.“

„Takže vyslanec… A kam tě vyslali?“

Rytíři si vyměnili nejisté pohledy.

„Do Korru,“ prohlásil nakonec Kaveh.

Scapa přivřel oči. „Prostě jen tak, do Korru? Pokud máte na mysli bažiny, jsou důkladně rozlehlé!“

Kaveh zhluboka vydechl. „Jsme na cestě ke králi Korru.“

V obličeji Pána Lišek se náhle něco mihlo. V očích mu sotva znatelně zajiskřilo. „Proč?“

„Jsme zvědové.“ Nill se nejisté podívala na Kaveha. „Jsme zvědové a máme prozkoumat, jaká je v Korru situace.“

„Situace je fantastická,“ řekl Scapa a převrátil obsah poháru do krku. Víno zjevně pálilo tak, že mu vehnalo slzy do očí. „Nic na světě by mě nedonutilo jít ke králi.“

Nill nedůvěřivě sledovala Scapu. Proč byl najednou tak plný nenávisti?

„Král prý je nezranitelný,“ řekl Erijel. „Nenosí snad korunu bahenních elfů Elrysjar? Vypráví se, že ho může usmrtit jen magický nůž.“

Jeho slova zasáhla Nill jako úder pěstí. Neodvážila se ani polknout, natož opětovat Erijelův pohled, který na ní na nekonečně dlouhou dobu spočinul. Pravou rukou sáhla po kamenném hrotu v kapse…

Scapa si toho zjevně všiml. Ačkoli nemohl Nillinu ruku pod stolem vidět, díval se na ni, jako by něco tušil. Nill cítila, že se tím instinktivním pohybem dopustila velké chyby.

„To je možné,“ pokrčil Scapa rameny. „Ale na tom mi vůbec nezáleží.“ Sáhl po džbánu s vínem a nalil si. Pak se znovu napil, aniž by spustil Nill z očí.

Pán Lišek se ještě chvíli vyptával, odkud přicházejí, kdo je vyslal, jak dlouho už jsou na cestě. Elfové na všechny otázky odpovídali velice mlhavě a Nill napadlo, že Pánu Lišek důvěřují stejně málo, jako jí tenkrát… Co jí vlastně řekli? Jen stejně neurčité výmluvy jako dnes.

Pak se elfové zeptali Scapy, jestli zná cestu do bažin. Neznal ji. Společně se zloději přemýšleli, kudy se dát, a došli k závěru, že do bažin nejspíš vede ta druhá, neoznačená stezka. O jiné cestě Lišky nevěděly. Scapa tvrdil, že žádnou mapu nemá.

Rozhovor se táhl ještě chvíli, ale Scapa byl zvláštně zamyšlený a duchem nepřítomný. Od té doby, co se Erijel zmínil o magickém noži, vypadal neklidně.

Pak Scapa odložil pohár a s povzdechem se posadil. Chvíli seděl na lenošce připomínající trůn, ruce položené na opěradlech, zamyšlený jako starý král. Pak přitáhl koleno a opřel se nohou o hranu stolu.

„Nejspíš budete důkladně unavení, když jste byli celý den na nohou. Může strávit noc v Liščím doupěti.“

„To je od tebe velice velkorysé,“ prohlásil Kaveh nedůvěřivě.

„Flippe, Molo, odveďte mé hosty do východního křídla. Ať přespí v místnosti s jetelístkovými okny. A jestli si ještě něco přejete, stačí říct,“ dodal Scapa.

Nill a elfové poděkovali a zvedli se. Vstal i chlapec, který nebyl o nic starší než Nill, ale už statný jako medvěd, a hbitá dívka s krátkými vlasy a odvedli přátele ze sálu.

Nill se naposledy podívala na Scapu. Sledoval ji pohledem – přesně jak očekávala! Vlastně ne ji, ale její sukni! Přesně to místo, kde její ruka pevně svírala magický nůž.

Polekala se tak, že zakopla o vlastní plášť, a leknutím vykřikla. Pak se už za nimi se zaduněním zavřely dveře sálu.

Místnost, do které je odvedli, vroubily oblouky dveří a malé sloupy zdobící pískově žluté kamenné stěny. Ačkoli do místnosti vedlo na tucet dveří, otevřít se daly jen ty, kterými Nill, elfy a Bruna přivedli – ostatní tarasily velké kameny a rozpadlé zdi.

Tři okna ve tvaru jetelístku umožňovala pohled do noci. Krb tu nebyl, ale impozantní postel s nebesy stojící uprostřed místnosti přetékala kožešinami a měkkými peřinami. Postel zakrývalo několik vrstev pestrých plátěných závěsů.

Lišky vytáhly z držáku na chodbě pochodeň a zavěsily ji za zeď místnosti. „Krásné sny,“ popřály a zavřely za sebou dveře.

Nill a elfové se chvíli rozhlíželi kolem. Pak si Kaveh odkašlal. Pevným krokem došel k posteli, roztáhl závěsy a vzal si jednu kožešinu a přikrývku.

„Erijeli, Arjasi, Mareju – my budeme spát na zemi.“

„To není nutné,“ odporovala Nill a přistoupila k němu. „To je hloupost. Ta postel je pro jednoho příliš velká. Vlezte si do ní a na zemi budu spát já!“

Kaveh otevřel ústa k protestu, ale Arjas ho předběhl. Vtiskl se mezi Nill a Kaveha a sáhl po přikrývce.

„Dámy spí v posteli, tak se to sluší. No a – holky taky.“

„Tak dělej, Nill,“ naléhal i Mareju, který se natáhl pro svou přikrývku. „Nechej Kaveha, ať si zahraje na kavalíra. Nemluvě o tom, že my se radši opravdu vyspíme na zemi, je tam mnohem víc místa. A to potřebujeme, protože Erijel se roztahuje jako březí kráva.“

Erijelův rozhněvaný pohled rozesmál Arjase. Erijel něco poznamenal elfsky a neznělo to vůbec přátelsky.

Nill se usmála: „Tak dobře.“

Noc naplnil šeptající déšť. Venku vládla naprostá tma. Nill nic neviděla, ale slyšela dešťové kapky stejně dobře, jako by spala pod širou oblohou.

Nemohla spát. Ležela nehybně v posteli obklopená měkkými polštáři a přikrývkami a nemohla uvěřit, že tohle všechno je pravda.

Ještě před týdnem byla přesvědčená, že stráví život mezi Agwininými výčitkami a záhony zeleniny na dvoře. A teď spí v obrovské posteli s nebesy zhotovené nejspíš pro nějakou královnu, našla si přátele, kteří mají navíc stejnou elfí krev jako ona, a cestuje do neznámé říše.

Ano, jsem šťastná! ozval se hlas v jejím nitru. Ale Nill věděla, že se ten hlas odvážil promluvit jen tady a ve tmě. Už zítra ráno jí každý pocit štěstí zadusí starosti.

Nill zavřela oči. Pod přikrývkou cítila kamenný hrot u svého boku. Zaplavila ji úleva a strach zároveň. Dokud ho mám u sebe, pomyslela si, je všechno v pořádku. Ale dokud ho mám u sebe, hrozí mi nebezpečí…

Pak upadla do lehkého spánku.

Mohly uplynout celé hodiny, ale možná jen minuty, než Nill procitla. Vyskočila z polštářů, jako by ji někdo polil vodou, a v poslední chvíli potlačila výkřik hrůzy.

Je to jen sen?

Ne. U její postele, napůl skrytá za závěsy, byla tvář. Tvář Pána Lišek. Nill se na okamžik zastavilo srdce. Prudce se posadila. „Co tu chceš?“

Chlapec klidně odhrnul závěsy stranou. Mihotavé světlo pochodně zbarvilo polovinu jeho tváře do ruda. „Jsi krásná, když spíš.“

V Nillině hlavě vířily myšlenky jako tornádo. Nikdy by nevěřila, že se jí krev může tak rychle vlít do uší.

„Cože?“ potřásla zmateně hlavou. „Co – co tu děláš?“

Naklonil hlavu a usmál se: „Co si myslíš ty?“

„Myslím, že jsi mě k smrti vylekal!“

Scapovi okamžitě zmizel smích ze rtů: „Mám odejít?“ Znělo to, jako by mu poroučela, aby skočil z okna. „No – ano!“

Zamračil se. Pak se zvedl podstatně rychleji, než Nill předpokládala.

„Dobře.“ Pokrčil rameny a odcházel ke dveřím. Nill za ním nehybně zírala, dokud nevyšel z místnosti a nezavřel za sebou.

Šramot probudil Kaveha. „Co se děje?“ vykřikl opilý spánkem.

Nill zírala s bušícím srdcem na dveře. „Nic,“ zamumlala. „To byl jen poryv větru.“

Pravda

Fesco tomu nedokázal uvěřit. Tři roky byl Scapovým důvěrníkem – byl nejen nejlepší zloděj, v duchu se dokonce považoval za jeho přítele, a teď si najednou Scapa zmizí!

Pán Lišek odešel z Liščího doupěte.

Hned po procitnutí Fesco vytušil, že něco není v pořádku. Jako kdyby během noci přestalo srdce Liščího doupěte bít.

Fesco se oblékl a vyběhl do nitra polorozpadlé stavby. Šplhal do strmých schodů a procházel kolem zřícených zdí. Nakonec vešel do velkého sálu. Ale Scapa tam nebyl. Sál jako by zatajil dech a čekal na návrat svého pána. Tohle však nemuselo nic znamenat. Fesco věděl, kde se Scapa často zrána zdržuje, a tak vyběhl na schody.

Za normálních okolností by na věž nešel, věděl, že tam Scapa hledá samotu. Časně ráno, někdy i před svítáním, vystupoval Pán Lišek na Sluneční terasu a pozoroval město. Možná se chtěl rozhlédnout – třeba do budoucnosti, možná hledal něco dávno minulého. Nechtěl, aby ho někdo rušil.

Ale dnes to jinak nešlo. Fesca tížil velice nepříjemný pocit, který nějak souvisel s těmi cizími návštěvníky. Kéž by sem tu dívku nikdy nepřivedl! Cítil, že Liščí doupě navštívilo neštěstí; viselo ve vzduchu a šeptalo ve spárách starých kamenů.

Konečně vystoupil na Sluneční terasu. Před ním se rozprostíral celý Kotlov. Pískově zbarvené domy deštěm ztmavly a nad nimi se klenula našedlá obloha. Po Scapovi tu nebylo ani stopy.

Fesco se vydal nazpět. Utíkal po točitém schodišti s bušícím srdcem. Něco není v pořádku. Byl si tím zcela jist.

Bez dechu dorazil k ložnici Pána Lišek. Zaklepal, ne, zabušil pěstí na dveře.

„Scapo?“ vykřikl. „Scapo, od kdy chrápeš jak zabitý?“

Proč mu neodpovídá? Normálně by už na něj dávno zakřičel, ať se jde vyspat z opice a nepozvrací mu dveře. Ale v místnosti za dveřmi bylo ticho.

Fesco na okamžik váhavě ustoupil, ale pak sáhl po klice a stiskl ji. Vstoupil do tmavého pokoje. Závěsy na oknech byly zatažené a propouštěly do místnosti jen trochu bledého tmavočerveného světla. V posteli nikdo nespal. Na podlaze ležely bez ladu a skladu rozházené věci. Převržené napůl prázdné truhly. Fesco zatajil dech a překročil ten nepořádek. Měl pocit, že tohle musí být nějaká noční můra.

Nůž, který visíval na skobě vedle polštáře, byl pryč. Stejně jako Scapův plášť.

Fesco vyběhl z místnosti a hlasitě křičel Scapovo jméno. Udýchaně se vřítil do spíží a ihned poznal, že chybí chléb. Police byly zpřeházené, jako by v nich někdo něco spěšně hledal.

Fesco se opřel o stěnu.

Scapa odešel. Bez vysvětlení. Kvůli ničemu! Kvůli těm cizincům!

Dveře se rozlétly.

„Co jste mu udělali!“

Nill s úlekem procitla a vyskočila z postele. Zatočila se jí hlava. Ve dveřích stál zrzavý zloděj – Fesco se jmenuje…

„Kdo jste?“ ptal se roztřeseně. „A co jste udělali Scapovi?“

„Cože?“ Rozespalý Mareju se posadil a obrátil tvář skrytou pod rozcuchanými vlasy ke kamarádům. „U všech duchů, o čem ten kluk žvaní?“

Fesco zasupěl zlostí. Třemi kroky se vrhl na Marejua a přitiskl mu nůž na krk.

„Co jste mu řekli?“ zeptal se výhružně. „Kam odešel?“

Mareju se na něj chvíli nechápavě díval. Pak prudce uhnul stranou, vyskočil a vyrazil Fescovi nůž z ruky dřív, než si chlapec uvědomil, co se děje. Vzápětí stál krok před ním a držel mu nůž u krku. „Pozor, zloději. Nikdy nemiř zbraní na rytíře svobodných elfů!“

Fesco se chvěl po celém těle, ale ne strachem, zoufalou zlostí. Najednou místností zazněl ostrý výkřik. Všechny pohledy se upřely na Nill.

„Ne!“ křičela. „Ne, ne, ne… Je pryč!“

Kaveh vstal a s nehybnou tváří zavřel dveře. Aniž spustil z očí Nill, která zoufale prohledávala polštáře a přikrývky, zvedl kazajku a plášť a oblékl se. Pak přistoupil k Marejuovi a mlčky mu poručil, aby sklonil nůž. Fesco se nehýbal. Zíral mezi závěsy na Nill. Její prudké oddychování se změnilo ve vzlyky.

„Kamenný hrot,“ zajíkala se. „Kamenný hrot… kamenný hrot. Ne, to ne…“

Kaveh se jí zeptal. „Byl tu Scapa dnes v noci, Nill? Byl tady?“

Zhroutila se. Kamenný hrot. Magický nůž. Zmizel. Ten sprostý zloděj, ten mizera a lhář ho ukradl… Nill si vzpomněla na jeho slova a její hloupost ji pálila v mysli jako kyselina… Jsi krásná, když spíš. A ona – skočila mu na to!

„Byl tady, Nill?“ zopakoval Kaveh chvějícím se hlasem svou otázku.

„Ano!“

„Ten prokletý zloděj! Mizerný syčák, ten… Ahh!“

Kaveh vztekle kopl do stěny. „Yen Hykaed slenj wa-hlchaéd RAH! Rah sorjanie srel – srel nor!“

Arjas a Erijel skryli obličeje do dlaní. Mareju zasténal. Jen Fesco nechápal ani slovo a Nill v podstatě také ne. Zničeně vylezla z postele.

„Cos to říkal?“ zašeptala. „Kavehu… co vlastně víte?“

Její pohled putoval po tvářích elfů. „Odkud víte o… Kdo jste? Bože, KDO VLASTNĚ JSTE?“ Vyskočila a současně ucítila, jak jí hrůza stahuje hrdlo.

Kaveh se opřel rukama o zeď. Z copů se mu uvolnily pramínky vlasů.

„Co ode mě chcete?“ zašeptala.

Kaveh pomalu zakroutil hlavou. „Nevíš, co to znamená, že?“ Hořce se usmál. „Nůž se ocitl v rukách zloděje. Ten už s ním utíká přes hory, aby ho předal králi Korru.“

„Co –?“ Nill se zlomil hlas. Neodvážila se ani pohnout. „Prosím,“ zašeptala, „vysvětli mi, oč se tu jedná… Kdo jste?“ Svět kolem Nill se začal bláznivě točit. Poslali ji na cestu s kamenným hrotem bez jediného vysvětlení a teď má společníky, kteří jí ho také upírají. Proč? Proč ji strkají z jedněch rukou do druhých se zavázanýma očima? Co se od ní žádá? Jaká nebezpečí jí hrozí, aniž jí o nich řekli?

Kaveh se napřímil. Podíval se na Nill a těžce polkl.

„Máš pravdu. Jenže teď už je stejně pozdě. Všechno ti řeknu.“ Stál před ní se shrbenými rameny. Rytíři ho sledovali pohledem. Na vysvětlení čekal i Fesco.

„Kde mám začít? Nejsem žádný vyslanec. Neposlal mě král. Utekl jsem tajně z domu.“

„Cože?“ Nill se nechápavě podívala napřed na Kaveha, pak na rytíře. „Vy všichni…“

„Mareju a Arjas by mě nikdy nenechali na holičkách a Erijel by mě následoval i do říše mrtvých, kdybych ho o to poprosil. Není to poprvé, co jsem je svedl ke kousku, který se králi nebude líbit.“

„A proč jste se vydali na cestu?“

Kaveh se na Nill naléhavě podíval. „Protože věřím na činy, ne na čekání. Protože miluji svůj národ a radši bych umřel, než abych ho viděl zaniknout. Protože čas kvapí. Protože jsi našla magický nůž.“ Jeho pohled ji provrtával.

Nill automaticky sáhla do kapsy, ale ta byla prázdná. „Jak to víš?“

„Všichni to víme. Celou dobu. Vítr nám to zašeptal… Stromy si o tom vyprávěly… Les má spoustu očí. A mnoho hlasů. Že máš magický nůž, to jsme věděli od chvíle, kdy jsi sáhla do toho dutého stromu.“

„U všech bohů!“ Nill si otřela chvějícími se prsty čelo. „U všech…“

Ano, i ona to věděla. Věděla, že od chvíle, kdy našla magický nůž, ji na každém kroku sleduje spousta očí. Dokud se nůž nacházel v jejích rukách, byla středem velkého spiknutí. Věděla to a strachy a štěstím se málem zbláznila.

„Proč jste mi ho nevzali?“ Nill usedla na hranu postele a tiše se rozvzlykala. „Báli jste se ke mně přiblížit? Mysleli jste si, že budu kamenný hrot bránit jako – jako vlčice svou kořist?!“

„Ne,“ zašeptal Kaveh. Poklekl před ní. „Nikdo kromě tebe není předurčen k tomu, aby nesl magický nůž! Ty… Nill… jsi ho nalezla. Ty jsi ho vytáhla ze stromu. Nůž samotný rozhodl, do čích rukou patří. Do tvých.“ Jeho prsty se dotkly její ruky a opatrně ji objaly.

„Proč jste mě sledovali?“ zašeptala Nill. „Proč jste ke mně přišli?“

Kaveh se zasmál. „Jsme tvoje osobní stráž. Přísahal jsem, že tě budu chránit, než…“

„Než co?“

Kaveh se díval do Nilliných očí, jako by se ztratil v jejich zeleni.

„Co se má stát, Kavehu?“

„Než Bílé dítě dorazí k věži krále Korru. A zabije ho.“

Scapa pospíchal. Utíkal by, kdyby nevěděl, že cesta, která ho čeká, je příliš dlouhá. Nesmí vyčerpat všechny své síly hned na začátku. Za ranního svítání nechal za sebou Kotlov. Nechal za sebou Liščí doupě, Pána Lišek, celý svůj život. Před ním se rýsovalo strmé pohoří a za ním čekaly bažiny a jeho pomsta. Magický nůž, jeho nesmírná ztráta, vzpomínka – jako příval ledové vody ho probudily z dlouhého snu, ve kterém býval Pánem Lišek.

Teď cítil hrot přímo na kůži. Nesl ho pod košilí, cítil studený kámen při každičkém kroku. Sebevědomě kráčel vstříc své minulosti, která před ním ležela tak jasně, jako by za ty tři roky uplynula pouze jediná hodina. Kráčel vstříc svému konci.

Ano, zemře. Cítil to jasně. Ale bylo mu to lhostejné. Ne, v té myšlence dokonce objevil tiché a chladné uspokojení. Poznal, že jen tak může skoncovat s tím, co bylo. A vezme s sebou toho, který má na svědomí její život a spolu s ním Scapův.

Na nic jiného myslet nedokázal. Připadalo mu, že ho kamenný hrot, dávno ztracená naděje na pomstu, vrátil do skutečného života. Vyslovil její jméno, vyslovil konečně nahlas to, co se po tři roky neodvažoval zašeptat.

„Ariana,“ vyrážel při každém kroku. „Ariana. Ariana!“

Konečně Scapa zabije krále, který usmrtil Arianu. Kamenný hrot na jeho prsou mu byl stejně blízko jako jeho vzpomínky. Jak je dokázal tak dlouho potlačovat?

Ariana…

Pomstí ji, ano, pomstí a vrátí se k ní. Ve smrti se s Arianou spojí. Byl na cestě k ní.

Po třech letech Scapa konečně cítil, že žije.

KNIHA TŘETÍ

Bílé dítě

Ztracený syn

V hloubi Temných hvozdů se břízy a buky natahují tak vysoko k obloze, jako by jejich koruny chtěly sáhnout do mraků. Vypráví se tu příběh o chlapci jménem Ijumalah, který kdysi našel nejvyšší strom v Temných hvozdech. Byl jím zpola zpráchnivělý dub, jehož kmen léta zprohýbala tak, že se po něm dalo stoupat vzhůru jako po schodišti.

Ijumalahův milovaný bratr právě odešel do říše mrtvých, a tak se Ijumalah rozhodl, že se vyšplhá nahoru, do koruny stromu. Doufal, že odtamtud spatří celý svět, dohlédne ke vzdálenému moři, a dokonce až do říše mrtvých, která se skrývá hluboko pod stínem lesů. Ijumalah vystupoval po kmeni sedm dní a sedm nocí, až se dostal do jeho koruny. Listy pokrýval sníh. Chlapec natáhl krk a skutečně: spatřil celý svět, nekonečné písečné pouště na západě a pěnící mořské vlny na východě. Objevil bažiny za Temnými hvozdy, viděl za hory až tam, kde země končila. Spatřil každičkou duši na světě, každičký keř a strom a každičké zvíře. Ale říše mrtvých zůstala jeho očím skryta.

Trápil se. Smutného Ijumalaha navštívili duchové, kteří sídlili ve větvích dubu. Zeptali se ho, co hledá, že to shora nevidí. Ijumalah jim odpověděl, že touží spatřit milovaného bratra. Duchové stromu si chvíli šeptali s větrem, a pak mu potvrdili, že mrtvého bratra v žádném koutku světa nenajde. Jestli ho chce vidět, musí nahlédnout do svého srdce, a pokud bude mít štěstí, jeho srdce bude stejně široké a velké jako svět, který spatřil z nejvyššího stromu.

Ale chlapec se s tím nespokojil. Ačkoli jeho srdce bylo stejně velké jako svět pod ním, bylo naplněné smutkem, ve kterém se dávno ztratil jak jeho bratr, tak on sám, i všichni, které miloval. Ijumalah toužil spatřit svého bratra, i kdyby kvůli tomu měl jít do říše mrtvých. Duchové stromu odvětili, že pak pro něj existuje jediná cesta. Říši mrtvých nenajde v dáli, ale přímo pod sebou. Stačí skočit. Ijumalah skočil… Skočil přímo do říše mrtvých, kde konečně našel svého mrtvého bratra.

Od chvíle, kdy její druhorozený syn uslyšel pohádku poprvé, musela ji Aryjèn vyprávět neustále znovu. Kaveh v dětství zbožňoval pohádky a naslouchal jim se zářícíma očima, dokud ho hlas vypravěče nevynesl do bezoblačné výše, tak jako dub Ijumalaha. Žádné jiné dítě, ani Aryjènin první syn Kejael, nebylo tak posedlé hrdinskými příběhy a pohádkami. Kéž by zůstalo jen při tom, pomyslela si Aryjèn a bodlo ji v prsou. Vzpomněla si na den, kdy se Kaveh rozhodl prožít své vlastní dobrodružství: vydal se hledat nejvyšší strom v Temných hvozdech. Jeho hledání mu vyneslo dvoumetrový pád, vyražený dech a matce takřka infarkt. „U všech dobrých duchů,“ hubovala Aryjèn, „kterého mrtvého jsi chtěl v říši mrtvých navštívit ty?“

„Nikoho,“ přiznal Kaveh váhavě. „Já chtěl spatřit celý svět.“

Tehdy mu bylo sedm let. A dnes, kdy se navzdory své odvaze dožil dospělosti, vyrazil poznávat svět podruhé. Tentokrát z toho určitě nevyjde jen s vyraženým dechem.

Královna svobodných elfů sáhla po manželově ruce. „Kdy se vrátí?“ zamumlala a zadívala se do lesa, aby se zbavila starostí.

Král Lorgios pozvolna vydechl a stiskl její ruku jako vždy, když jí chtěl dodat odvahy. Ale přitom jak Aryjèn dobře věděla –, ani on nemohl obavami spát.

Najednou se jeho prsty sevřely. „Je tady,“ pronesl a narovnal se. I Aryjèn se napřímila, když spatřila shrbenou postavu vynořující se z lesa.

Na to, že potřebovala hůl, se stařena pohybovala překvapivě svižně. Jenže byla člověk, a tak kráčela z pohledu elfa s elegancí poskakujícího havrana. Skutečně vypadala jako havran, velice rychlý havran.

Aryjèn sklonila sotva znatelně hlavu, když se před ní vědma objevila, zatímco král Lorgios přiložil dlaně k sobě a zvedl je na znamení úcty k čelu. Hykádské vědmy si velice vážil. Zato Aryjèn sledovala stařenu s vrásčitou tváři a namodralou pleší, na které seděl nepatrný bílý uzel vlasů, majestátně.

„Buď pozdravena, Celdwyn, vědmo hykádské vesnice Lhorga,“ řekl král Lorgios.

Stařena se zamyšleně usmála a opřela se o hůl. „Buď pozdraven, Lorgiosi, králi svobodných elfů, i ty, královno Aryjèn.“ Celdwyn přivřela oči a po chvíli se znovu zadívala na Aryjèn.

Aryjèniny tmavé vlasy byly spletené do umného věnce, který nesla na čele jako diadém. Královnina tvář už nebyla tváří mladé dívky, kterou si Celdwyn tak dobře pamatovala. Hluboké světlé oči obklopovaly jemné vrásky, ale krása Aryjèn neopustila. Její rysy byly s léty dokonce ještě jemnější.

Také král Lorgios zestárl. Prozrazovaly to stíny pod jeho očima. Jinak si zachoval chlapecký vzhled, díky němuž vždycky vypadal mladší než Aryjèn. Celdwyn se usmála. Kaveh jako by mu vypadl z oka, zatímco starší Kejael zdědil něžnou eleganci své matky.

„Nesejdeme dolů?“ zeptal se král Lorgios a ustoupil stranou. Před nimi se svažovala stráň, za níž se rozkládala mýtina obklopená vysokými štíhlými buky. Celdwyn zvědavě za královými zády sledovala, jak se po neznatelném pohybu jeho ruky mezi stínem a světly objevuje vesnice. Ze zeleně vystoupily chýše pokryté listnatými větvemi a domky postavené v korunách stromů jako obrázky ve vzoru koberce, které se předtím nedaly rozeznat.

Kulaté chýše seděly jedna vedle druhé jako klobouky hub, ale skutečná elfí vesnice se rozkládala v korunách stromů.

Buky rostly, jak se jim zlíbilo – nebo lépe řečeno, jak se zlíbilo elfím kouzlům. A tak Celdwyn nepřekvapilo, když ji Lorgios a Aryjèn zavedli ke stromu, jehož kmen byl tak široký, že by ho tři lidé neobjali, a rostl spirálovitě do výše. Dřevo obrůstal divoký břečťan. Nerovnou kůru kmene, který sloužil jako schodiště, pokrýval mechový koberec.

Strom vytvářel širokou plošinu zakrytou ze všech stran listím. Výš, až do jeho koruny, vedly schody ze šlahounů a živých větví. Tam se nacházely místnosti chráněné střechou a stěnami z mechu, větví a listí. Do domovů elfů prý nepronikne ani kapička deště. Teď už tomu Celdwyn věřila.

Ve velké komnatě, která patřila králi, Celdwyn ucítila vůni elfí dýmky, a tak se na chvíli zastavila, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Vůně se jemně vznášela ve vzduchu skoro jako vůně deště nebo teplého letního dne; zmizela však, jakmile se ji pokusila zachytit, jako dávná vzpomínka, kterou člověk vnímá lépe, když se na ni přestane soustředit.

Celdwyn velmi často přemýšlela o tom, že vůně nejspíš nepochází z dýmky, že je ve skutečnosti kouzlem elfích hájů. Cožpak tohle všechno není iluze, nebo lépe řečeno něco, co sice existuje, ale člověk to nevnímá?

„Posaď se přece,“ vybídl Lorgios vědmu.

Celdwyn úklonou poděkovala a usedla na kožešiny rozprostřené na hladkém dřevu. V místnosti sice byly židle a lehátka potažená látkou a kožešinami, ale podle staré elfí tradice usedali hosté a hostitel společně na podlahu – tím dávali symbolicky najevo, že země, na které žijí, patří všem.

Lorgios a Aryjèn usedli proti Celdwyn. Tváří v tvář působivému prostředí a hrdému královskému páru si Celdwyn uvědomila, jak velký vliv elfové mají. Jejich kultura, již halila spousta tajemství a kouzel, dospěla ke svému vrcholu. Vědma se už dlouho obávala, že jako u všech říší světa i tento vrchol jednou skončí. Možná už brzy, pokud se nic nepodnikne.

„Děkuji vám, že jste mě přijali,“ pronesla Celdwyn. „Nejspíš víte, proč jsem přišla.“

Lorgios vážně přikývl. Světlo pronikající listím zbarvilo jeho tvář dozlatova a král vypadal mladší než obvykle. „Hlasy lesa nám nic nesmící.“

Také Celdwyn přikývla. „Kdo by si pomyslel, že hykádská dívka najde magický nůž? Že si prastaré kouzlo kamene vyvolí člověka. Ačkoli – v jejích žilách proudí krev obou našich národů.“

„Slyšeli jsme o tom,“ odvětila Aryjèn. „Bohužel nevíme, kdo byla její matka. Nejspíš ani nepatřila do našich vesnic.“

Celdwyn chápavě sklonila oči. „Postarala jsem se o to, aby s nožem vyslali právě ji. Neměl by se dostat do nepravých rukou.“

„Dělali jsme si opravdu velké starosti,“ zamumlal Lorgios. „Jsi si opravdu jistá, že ta dívka… zvolí správnou cestu?“

„Ano.“ Celdwyn se usmála a na okamžik se objevily její zažloutlé zuby. „Nepodřídí se příkazu, který dostala, a bude jednat podle svého svědomí; o tom jsem přesvědčená. Navíc jsem zaslechla ještě něco: prý se ji vydal hledat váš syn. Jestliže ji nalezne, určitě jí pomůže, aby se rozhodla správně.“

Celdwyn postřehla, jak tváře elfů ztvrdly.

„Odešel potají,“ zavrčel Lorgios. „A s ním ti divocí budižkničemové, ta dvojčata, která provedla víc lotrovin než všechny děti ve vesnici dohromady! A Erijel… Syn mé sestry, který nesmí chybět u žádného Kavehova dobrodružství. Kaveh vsadil do hry nejen svůj život, ale i životy svých rytířů. Nebojí se ničeho, dokonce i když by strach byl na místě.“

Celdwyn se ještě usmívala, ale oči měla vážné. „Budu se modlit ke svým bohům a poprosím i duchy elfů, aby bděli nad vaším synem a jeho rytíři. Doufám jen, že Kaveh a jeho kamarádi pomohou dobré věci… a nezasáhnou do toho, co jsme tak namáhavě osnovali.“

Králova tvář byla stále zachmuřenější. „Je to blázen! Hledá Bílé dítě a je plný nespoutaných nápadů. Nepochopil, že i čekání je ctnost a že trpělivost někdy zmůže více než bouřlivé činy.“

„Bílé dítě?“ Celdwyn přivřela oči. „Kdo to je?“

Aryjènina tvář se ani nepohnula, a přesto se zdálo, že její rysy potáhl jemný závoj starostí. „Existuje proroctví našich věštců. Vypráví o dítěti, které lstí připraví krále Korru o korunu Elrysjar, aniž by prolilo krev. Proto je to Bílé dítě, čisté, nevinné. Bojím se, že ten příběh – stejně jako spousta dalších – Kaveha přímo fascinuje. Vzal si do hlavy, že Bílé dítě najde a ochrání ho na cestě ke králi. Věří, že tou vyvolenou je právě dívka, která našla nůž.“

„Ačkoli nůž zabije krále a bude prolita krev?“

Lorgios si povzdechl a rukou si přejel po čele a světlehnědých copech. „Na tu část o neprolité krvi nejspíš zapomněl. Zjevně se do jeho mladé mysli plné bojů a hrdinství a bezhlavé odvahy nehodila.“ Lorgios sevřel pevně rty, aby nemluvil dál ve hněvu.

Celdwyn vycítila zoufalství krále svobodných elfů. Děti jsou ve skutečnosti to nejhorší, co může muže a ženu potkat, pomyslela si Celdwyn soucitně. Pokud se nerozvážný princ vrátí ve zdraví domů, budou Lorgios a Aryjèn nejšťastnějším párem na zemi.

Společná cesta

Nill nevěděla, co má říct. Ale co se dá říct, když se člověk dozví, že si ho kouzlo vybralo, aby zabil neporazitelného krále? Dívala se na Kaveha neschopná jediné myšlenky. Nakonec zakoktala: „Já přece krále nedokážu… Nejsem vrah a už vůbec ne nějaký spasitel nebo Bílé dítě, o kterém mluví vaše proroctví…“

„Krále je nutné zabít.“ V Kavehových očích se střídala naděje a zoufalství. „Pokud bude dál žít, uvrhne celý svět do záhuby. Někdo ho musí zastavit. Musí zemřít! A jenom ty to dokážeš!“

Nill měla pocit, že se jí propadá půda pod nohama. To nemůže být pravda. Ona, Nill, přece nemůže být ta dívka, kterou v ní Kaveh vidí.

„Mám za úkol předat králi nůž na znamení míru,“ odvětila tiše. „Pokud to neudělám, tak… tak jeho hněv postihne Temné hvozdy. Já nemohu nikoho zabít. Král Korru přece nespáchal nic, co by…“

„Nic nespáchal?!“ vykřikl Kaveh. „Ty krále Korru neznáš! Ukradl bahenním elfům jejich korunu a zotročil celý národ. Víš ty vůbec, co se odehrává v bažinách? Slyšela jsi o tom?“ Kaveh zvedl prst a ukázal z okna. „Všichni bahenní elfové, ženy, muži i děti, všichni dřou v královských dolech a kamenolomech. Poslední tři roky museli králi stavět věž, která zastiňuje všechny stavby na světě. Denně kvůli téhle stavbě umírají v dalekých bažinách stovky, ne tisíce elfů! A pokud ti jako důvod nestačí tohle, tak věz, že v bažinách roste armáda, která zaplaví Temné hvozdy. Kam si myslíš, že se prodává všechno dřevo z Temných hvozdů od chvíle, kdy se král dostal k moci? Potřebuje ho na výrobu zbraní, připravuje se k válce, kterou si chce podrobit celý svět!“

Nill pevně sevřela rty. „Ale když mu přinesu nůž, Temné hvozdy ušetří…“

„Když mu ten nůž dáš, připravíš svět o jeho poslední naději! Král přece čeká jen na to, až se nože zmocní! Když se nebude muset bát kamenné čepele, nic ho už nezadrží. Magický nůž je to jediné, co doposud Temné hvozdy chránilo. Jakmile ho dostane, okamžitě nás napadne.“

Nill se strachy zatočila hlava. Viděla před sebou Temné hvozdy, vysoké, mlčenlivě stromy, měkký mech, vonící trávu… Připadalo jí nemožné, že by tohle všechno mohl zničit jediný člověk Jediná válka. Jediný nůž…

„Prosím, Nill,“ zašeptal Kaveh a uchopil její ruku.

„Prosím, přijmi svůj osud! Nůž si tě vyvolil za svou paní, a proto musíš právě ty být Bílé dítě. Ty jsi jedinou nadějí bahenních elfů. A Temných hvozdů! A mojí…“

Nedokázala promluvit. Nemohla říct ani slovíčko – ale co by mohla odpovědět? Neexistovala slova, která by vystihla, co cítí. Po chvíli Nill polkla, sklonila hlavu a přikývla: „Uvidíme… Uvidíme…“

Pán Lišek nemůže být daleko, když vyrazil až za noci. Určitě se ještě nedostal ani na úpatí hor, za kterými se rozkládají hluboké bažiny. Podaří se jim ho dohonit. Snad. Když se nestane nic, co by je zastavilo.

Fesco je nezdržoval, když si sbalili věci a opustili místnost. Provázel je jen pohled zrzavého chlapce.

V Liščím doupěti postávaly a pobíhaly Lišky, rozčileně si šeptaly a bezmocně se rozhlížely kolem sebe. Jejich Pán zjevně odešel bez jakéhokoli vysvětlení. Kaveh tušil proč: špeh za sebou nenechává žádné stopy, a už vůbec ne vzkazy. A že ten zamračený, pokrytecký a tajemný vůdce banditů byl špehem krále Korru, to připadalo Kavehovi nad slunce jasnější.

Rychlým krokem opouštěli Kotlov, nedívali se doleva ani doprava a stoupali neustále výš, až dorazili k městské bráně. Stráže je nechaly beze slova projít a Nill poprvé zahlédla okolní krajinu v denním světle. Byla však příliš zmatená, než aby dokázala vnímat strmé hory a propasti.

Známou stezkou se vrátili až na rozcestí a vydali se po neoznačené cestě. Vedla změtí uschlých keřů a skal, mezi vysokými balvany a písečnými dunami, na jejichž hřbetu šuměla ve větru tráva. Na mnoha místech se k nim skláněly ztrouchnivělé stromy s chvějícími se větvemi. Krajina Nill připomínala jediný velký hřbitov a ona zatoužila po hlubokých lesích. Chce král Korru skutečně napadnout Temné hvozdy? Vypadaly by pak světlem zalité háje a hluboké jedlové lesy stejně jako tenhle bezútěšný kout? Nill se při té myšlence udělalo špatně.

Už muselo být poledne, i když se jen několika slunečním paprskům podařilo proniknout vrstvou mraků. Dorazili k prudkému srázu, nad nímž se skláněly větve ztrouchnivělého dubu. Kaveh se zastavil vedle Bruna. Chlapec i divočák větřili. Najednou rytíři stáhli luky z ramen a založili do nich šípy. Také Kaveh se chopil meče.

„Cítím kouř,“ zamumlal. „Oheň…“

Sešel ze stezky, aby sestoupil po skalnatém srázu.

Erijel a Arjas ho následovali. Mareju zůstal stát s napjatým lukem nad nimi a kryl jim záda.

Mezi obrovskými kameny se vytvořila skrýš, kterou sráz chránil před pohledy poutníků. Ještě než k ní Kaveh dorazil, spatřil ohniště, z něhož vystupovalo několik obláčků dýmu. Všechny svaly v těle se mu napjaly. Spustil se níž mezi skály a nedaleko ohniště objevil stočenou hromádku oblečení. V oblečení někdo vězel. Zloděj!

Kaveh seběhl poslední úsek cesty tak rychle, že mu meč vyklouzl z ruky a zařinčel na kamení.

Scapa polekaně vyskočil. Meč dopadl přímo před něj. Vzápětí skočila do vyhaslého ohniště postava, která zvířila obláček popela. Scapa zvedl hlavu, letmo zahlédl zkroucenou tvář mladého elfa a vzápětí ho do nosu zasáhla jeho pěst.

„Co se tam děje?“ Nill se zatajil dech, když zaslechla výkřik. Také Mareju sklonil luk a rychle sestupoval ze srázu. Nill spěchala za ním, ruce si drásala o hrubou skálu a poslední kousek seskočila. Obklopil ji zvířený prach. Rytíři stáli kolem Kaveha a Scapy, aniž zakročili.

„Ty mizerný zloději!“ Princ zaútočil holýma rukama na Scapu, který před ním zmateně ustupoval. „Kde je nůž?“

Scapu srazil úder pěstí na zem. Pokoušel se Kaveha napadnout ze země, ale ten uskočil, chytil Scapovu paži a chtěl ji zkroutit. Scapa vytáhl volnou rukou nůž z opasku. Kaveh ho pustil a okamžitě tasil dýku. Stáli proti sobě a drželi si navzájem ostří na hrdle. Těžce oddychovali, ale neodvážili se ani polknout, zatímco se jim chladná ocel chvěla na kůži. Scapovi tekla krev z nosu.

„Ty prokletý bastarde,“ zasyčel Kaveh. „Ihned vrať ten kamenný hrot!“

„Pusť ten nůž!“ Erijel natáhl tětivu luku. Jeho šíp mířil na Scapovu hruď.

„Nikdy!“ vykřikl Scapa rozzuřeně. „Nikdy vám ten hrot nevrátím! Raději zemřu, než bych vám dovolil, abyste ho donesli králi!“

„To TY ho chceš dát králi!“ vykřikl Kaveh. „Ukradl jsi ho, protože jsi králův špeh!“

Oba na sebe začali rozčileně křičet, aniž jeden poslouchal slova toho druhého.

„K ďasu, já přece nejsem žádný špeh, já ne! To vy chcete králi přinést magický nůž, protože se ho bojíte, a to já nepřipustím! CHCI HO ZABÍT!“

Kaveh a Scapa zaraženě zmlkli, protože oba současně vykřikli totéž. Chvíli se dívali jeden na druhého; pak odtáhli nože od hrdla soupeře a odskočili od sebe. Scapa si ohmatával nos a nespouštěl Kaveha z očí. Až když ucítil krev, podíval se na prsty.

„Prokleté elfí plemeno!“ zavrčel.

„Vrať ten nůž!“ Kaveh na něj namířil dýku, také luky jeho rytířů se napjaly. Ale Pán Lišek jim nevěnoval sebemenší pozornost.

„Kamenný hrot nikomu nevydám, a už vůbec ne nějakému elfovi! Copak si myslíš, že mi přeskočilo? Vím, že král Korru je tvým pánem!“ Jeho slova však zněla jaksi nejisté.

Kaveh se rozzuřil. „Vrať mi ho! Nemáš ani potuchy, co jsi způsobil, zloději.“ Když se Scapa nehnul z místa, Kaveh dodal: „Existuje jediný tvor, který má právo nůž nosit.“ A zabloudil pohledem k Nill. Scapa se na ni překvapeně podíval.

Nill se rozbušilo srdce.

Jsi krásná, když spíš.

Okradl ji. Obelhal a okradl.

„Ona je Bílé dítě,“ vysvětloval Kaveh s nechutí, když spatřil, jak se na ni Scapa dívá. „Je předurčena k tomu, aby krále zabila. Proto musí nůž zůstat v jejích rukách.“

Scapa přimhouřil oči. „Je to pravda?“

Nill se vyhnula jeho pohledu a dívala se do země. Na tuhle otázku by sama chtěla znát odpověď.

Scapa ji chvilku bedlivě pozoroval a pak o krok ustoupil. „Nevěřím vám,“ řekl nepřátelsky. „Jestli ona má zabít krále, zůstanu s ní a budu dávat pozor, aby to skutečně udělala.“

„Ne, díky,“ odmítl Kaveh. „Každý z nás by položil svůj život za to, aby se nepozorovaně dostala do královské věže.“

„Aha, tak proto ten trapný výstup včera večer v mém Liščím doupěti!“

Nill pohlédla na Kaveha. Princova tvář zrudla. „Ne, ty idiote!“ zavrčel a střežil se podívat jejím směrem. „Udělali bychom to samozřejmě i tak, protože Nill je naše přítelkyně!“

„No jasně!“ Scapa si odfrkl a jeho pohled putoval z jednoho elfa na druhého. Najednou sáhl pod košili a něco vytáhl. Nill s úlevou poznala kamenný hrot. Scapa přešel k Nill s nožem výhružně namířeným na elfy. Stál tak blízko, že by mu kamenný hrot mohla vytrhnout z ruky. Ale nemusela to udělat. Podal jí ho dobrovolně. Nill natáhla ruku a instinktivně si přitiskla studený kámen k hrudi.

„Jestli si myslíte, že vás nechám s tím nožem jen tak odejít, tak to jste vedle. Doprovodím vás a budu stát po jejím boku, až krále zabije,“ řekl Scapa.

Kaveh se zaraženě díval na Scapu. Nemůže přece dovolit, aby se k nim zloděj připojil! Ale zdálo se, že Scapa je z nevysvětlitelného důvodu pevně rozhodnutý, že je bude obtěžovat svou přítomností.

„Ne! S námi rozhodně nepůjdeš!“ odmítl Kaveh.

„Ale ano!“

„Ne!“

„Ale ano!“

„To teda ne!“

„Půjdu!“

Kaveh zvedl dýku a znovu ji spustil k zemi: „Copak jsi hluchý? S NÁMI NEPŮJDEŠ!“

Scapa se usmál a otřel si rukávem krev z obličeje. „Nemůžeš mi zabránit, abych vás sledoval, prasečí princi.“

„Ale můžu! Nepochybuj o tom!“ Kaveh zvedl dýku a přiskočil ke Scapovi.

„Stůj!“ Nill vběhla mezi ně a roztáhla ruce. „Podívej se, kvůli tobě už krvácí!“ napomenula Kaveha. „A bude krvácet ještě víc!“ prohlásil zarputile Kaveh. Nill ho zastavila, když chtěl projít kolem ní. „Nemůžeš ho přece jen tak probodnout! Copak ses zbláznil? To… to nepřipustím!“

K jejímu překvapení Kaveh skutečně sklonil dýku k zemi. Otočil se, přejel si rukama přes copy a zhluboka vydechl. Pak se s vynuceným klidem obrátil k Nill.

„Jde o tvoje bezpečí,“ řekl tichým hlasem. „Sama rozhodni, jestli toho zloděje vezmeme s sebou.“

Nill se podívala na Scapu. Jeho pohled nežadonil, neprosil, byl stejně zamračený jako vždycky. „Ať nám řekne, proč ho ten nůž tolik zajímá,“ uslyšela se, jak říká. „Musím vědět, proč chce krále zabít.“ Kaveh nevrle přikývl. „Tak mluv!“ Než mohl Scapa promluvit, ozval se šramot. Poněkud stranou, tam, kde sráz nebyl tak strmý, se mezi skalami řítil Bruno a se zděšeným chrochtáním přiběhl ke Kavehovi.

Kaveh se polekal: „Přijíždějí Šedí bojovníci!“ zasyčel. Všichni se ihned zadívali vzhůru do míst, kde stezka míjela sráz.

„Ten prokletý kouř! Šedí bojovníci ho ihned ucítí!“ nadával Kaveh. Obrátil se k rytířům a k Nill. „Rychle, tudy!“

Rozběhl se, ale napřed se zastavil u Scapy a namířil na něj dýku: „Jdeš s námi, zloději!“

„Konečně jsi to pochopil,“ řekl jedovatě Scapa a přidal se k ostatním.

Utíkali přikrčení podél skal, dokud se svah neproměnil v hromadu kamení a znovu nespatřili stezku. Netrvalo dlouho a uslyšeli dunění kopyt. O chvíli později se na stezce objevil oddíl Šedých bojovníků. Vzduchem poletoval zvířený písek a kamínky. Šedé pláště vlály ve větru. Za okamžik Šedí bojovníci zmizeli v oblacích prachu a řehtání koní se ztratilo v dáli.

„Jdou po nás,“ zašeptal Kaveh. „Nějak se dověděli, že máme magický nůž.“ Bleskově se otočil a chytil Scapu za límec jeho černého pláště. Scapa stejně rychle namířil nůž na princův krk.

„Parta svobodných elfů s divočákem z Temných hvozdů je nápadná i bez zrádce!“ sykl Scapa.

Kavehovi jiskřily oči zlostí, ale pustil ho. „Ty chytré řeči si nechej od cesty, zloději. Jestli nechceš schytat další ránu do zubů, tak buď laskavě zticha.“

„A jestli ty se ještě jednou na mě odvážíš položit svou špinavou pracku, tak přísahám, že ti ji useknu!“

„Nechejte toho!“ vykřikla Nill. Elfové a Scapa se na ni překvapeně podívali. Ale Nill už měla po krk jejich dětinských hrátek – měla po krk tajemných řečí, obvinění a výhružek. I Scapův pohled ji rozzlobil.

„Vzpamatujte se konečně a přestaňte se chovat jako malí kluci! Ti Šedí bojovníci zjevně pátrají po magickém noži. Nebo po nás, ale to není důležité. Místo abyste se hádali, měli bychom vyrazit na cestu!“ Nill odstrčila Scapu a Kaveha od sebe, aby mezi nimi mohla projít. Po několika krocích se otočila. Rytíři, Kaveh a Scapa ji stále zaraženě sledovali, jako by do té doby netušili, že umí mluvit. Bruno byl první, kdo se dal do pohybu.

„Zjevně je dnes Bruno chytřejší než vy,“ přisadila si Nill, když viděla, že se chlapci ještě nehnuli z místa.

Scapa se konečně vzpamatoval a přidal se k Nill.

„Ten zloděj nám má říct, proč se tak pevně rozhodl, že nás bude mučit svou přítomností!“ vykřikl Kaveh a dohnal je.

Scapa mu nevěnoval jediný pohled. Otočil se k dívce: „To prozradím jen Nill.“ Prošel kolem nich a vyšplhal se přes poslední skaliska zpět na stezku.

Poslední společník

Dvakrát se Nill a její průvodci museli ukrýt za skaliska a duny, když se po stezce řítil oddíl Šedých bojovníků. Po Nill sahal ledovými prsty strach; zatím ji ani nenapadlo, že by ji kamenný hrot mohl skutečně uvrhnout do takového nebezpečí a ohrozit její život. Šedí bojovníci určitě neštvali koně proto, aby popřáli dobrý den jí a elfům. S jistotou věděli, že poutníci mají za lubem něco nekalého; možná to způsobil jejich podezřelý příchod z Temných hvozdů, nebo je udal nějaký špeh.

Nill neustále potají sledovala Scapu, ale ten se tvářil neúčastně, jako by se ho nebezpečí vůbec netýkalo.

Stmívalo se rychleji, než předpokládali. Obloha se zbarvila do Šeda, pak do fialova a za chvíli je obklopila sametová modř noci.

Kaveh je zavedl pod převis a odložil luk, toulec a vak se zásobami na zem.

„Rozdělat oheň by bylo příliš nebezpečné. Musíme si povídat jen tak, zloději.“

Nill měla pocit, že Kaveh odmítl rozdělat oheň nejen kvůli Šedým bojovníkům; zjevně chtěl těžit z toho, že ve tmě viděl jako kočka, zatímco Scapa klopýtal o každý kámen.

Scapa však klidně položil vak a usedl na zem se zkříženýma nohama. „S tebou se bavit nebudu,“ poznamenal lhostejně a vytáhl z vaku kousek chleba. Zakousl se do něj a dodal s plnou pusou: „Řeknu to jen Nill. To ona je přece Křišťálové dítě.“

„Bílé dítě,“ vydechl zlostně Arjas.

Scapa se otočil na rytíře.

„Děkuji. Bílé dítě. Takže vy tvrdíte, že Nill může zabít krále. Proto jí prozradím, proč jí budu pomáhat, ale vám do toho nic není.“

„To se tedy pleteš!“ vykřikl Kaveh. „Ručíme za Nil-linu bezpečnost! Copak si myslíš, že pustíme do její blízkosti nějakého zloděje, jehož pohnutky jsou nejspíš stejně pochybné jako jeho čest?“

Scapa polkl sousto. „Buď rád, že kašlu na svou čest, prasečí princi, jinak bych tě už dávno srazil k zemi.“

To byla bohapustá výhružka. Kaveh měl určitě mnohem více zkušeností v boji a navíc: Scapa byl ve tmě slepý. Přesto se tvářil, jako by za ním nestáli elfí rytíři, ale jeho věrné Lišky. Vytáhl z vaku měch s vodou a napil se. Pak ho znovu pozvolna zavřel. „Dokud jste tady, neřeknu ani slovo.“

Kaveh se chvěl zlostí. Co si ten mizera myslí! Přesto se donutil zachovat klid. „Než tě nechám s Nill o samotě, chci tvoji přísahu, že jí nezkřivíš ani vlásek na hlavě. Musíš odpřísáhnout, že pokud zůstaneš s námi, budeš za ni připraven obětovat život. Přísahej!“

„Přísahám,“ odvětil Scapa klidně.

„Přísahej při své duši!“

„Přísahám… při duši jedné mrtvé. Ta pro mě znamená mnohem víc než moje vlastní.“

Kaveh stál chvíli nehybně před Scapou. Pak se sklonil pro plášť a za nesrozumitelného klení odcházel. Erijel, dvojčata a Bruno ho mlčky následovali.

O dvacet kroků dál se Kaveh zastavil a nehybně sledoval obrysy Nill a Scapy.

„Při duši mrtvé!“ odfrkl si znechuceně. „Kašle na svou čest, kašle na svou duši… Může existovat člověk, který by byl ještě horší?“

„Hm!“ Mareju se postavil těsně za prince. „Určitě to je maminčin mazánek a myslí na duši své tlusté mámy v nebi.“

Nill stála chvíli mlčky před Scapou a prohlížela si ho. Rukama se opíral o kolena a opětoval její pohled.

Pak se usmál. „Když se dívám na ty slabochy, co tě doprovázejí, tak si říkám, že ti není co závidět.“

„Jsi lhář,“ vyrazila Nill. Byla překvapená, jak snadno se jí podařilo vyjádřit zlost.

„Cože?“ zeptal se překvapeně.

„Ano, slyšel jsi správně, ty podvodníku!“

Proč se na ni díval, jako by neměl tušení, o čem mluví? Cožpak ji obelhal vícekrát než tehdy v noci?

Scapa se uvelebil pohodlněji. „Jak jsi na to přišla? Nemám páru, o čem mluvíš!“

Nill sevřela ruce v pěst. Naštěstí ten mizera nevidí, jak jí studem a ponížením zrudly tváře! Přistoupila k němu a nohou vykopla písek jeho směrem. Polekaně zvedl ruce.

„V noci jsi mě okradl a tvrdil jsi… Ve spaní jsi mi ukradl kamenný hrot!“

Byla na něj rozzlobená, byla rozzlobená, protože jí lhal do očí, a byla rozzlobená, protože… mu uvěřila.

„Nill, ale já jsem nelhal,“ řekl rychle. Pak si projel rukama vlasy a netrpělivě ukázal na zem vedle sebe. „Tak co, chceš slyšet mé vysvětlení, nebo ne?“

Nill chvíli nic nechápala. Řekl skutečně to, co zaslechla? Najednou byl hněv ten tam, a zato zrudla až po uši.

Nelhal jí?

Napřed zakopla, ale pak se posadila a sepjala ruce v klíně. „Tak povídej, proč jsi mě okradl.“

Scapa se zahleděl do tmy. Cvrčci cvrkali do noci. Jinak všude vládlo naprosté ticho. Na míle daleko žádné rachocení, řinčení, ani štěkání psů. Nahánělo jí to tak trochu strach, ale současně měla pocit, že se poprvé může pořádně nadechnout.

„Král někoho zabil,“ řekl prostě. Scapu překvapilo, jak snadno mu ta slova sklouzla přes rty. Byl přesvědčený, že jakákoli myšlenka na Arianu je v něm pohřbena tak hluboko, že ji nedokáže vyjádřit. „Kdysi jsem někoho znal… Už je to dlouho. Ta osoba je mrtvá a zavinil to král Korru. Pokud se mi naskytne příležitost, abych ji pomstil, udělám to. Za každou cenu.“

Nill zatajila dech. „Ta osoba byla pro tebe hodně důležitá, že?“ zeptala se tiše.

„Dá se to tak říct.“

„Tys…“ Nill si odkašlala. „Tys ji miloval?“ Nesmírně dlouho bylo ticho.

„Současně s ní jsem přišel o svou minulost. I o svou budoucnost. A o svůj život.“

„To zní skoro jako prokletí,“ pronesla tiše.

„Možná máš pravdu,“ odvětil Scapa. Pak se opřel o ruce a neklidně se ohlédl. „Nechceš zavolat toho prasečího prince nazpět? Určitě mají všichni pěkně nahnáno!“

„Tu přezdívku prasečí princ přijímám jen proto, že na Brunovi není vůbec nic špatného, jasný?“ řekla Nill a znělo to mnohem odvážněji, než se cítila. Zamávala do tmy. O chvíli později se Kaveh, Bruno a rytíři vrátili.

Scapa se probudil s prvními ranními paprsky. Se zkříženýma nohama seděl pod převisem a zíral do nekonečné krajiny, dokud se na obzoru neobjevily bledé hory zahalené v oparu. Probudil ho nějaký šramot, tichý pád kamínku někde za dunami – ale to si namlouval, až když vstal. Ve skutečnosti ho probudil sen.

Byl zvláštní. Už celá léta se mu nic nezdálo. A už vůbec ne… o sněhové vánici. A o – ale teď si byl jist: opravdu zaslechl nějaký šramot!

Scapa se otočil. Za ním spali pod převisem elfové a Nill. Nikdo z nich se ani nepohnul. Scapa nedůvěřivě vstal. Tam za dunami něco je.

Vytáhl nůž a plížil se kolem skal.

Kaveh otevřel oči. Ihned si všiml nože v rukou zloděje, vztyčil se na kolena, sáhl po luku a šípu a napjal tětivu. „Stůj!“ vykřikl.

Mezitím se probudili rytíři i Nill. Zmateně se dívali nejprve na Kaveha, pak na Scapu, který pomalu zvedl ruce.

„Je to zrádce, věděl jsem to!“ vykřikl Kaveh.

„Drž hubu!“ vyjel Scapa. „Nemáš ani páru, že…“

„Zůstaň stát! Neopovažuj se hnout z místa!“

„Slyšel jsem nějaký šramot! Chtěl jsem se podívat, jestli tam někdo není, vůbec mě nenapadlo…“

„To stačí!“ vykřikl Erijel, vstal a namířil lukem na Scapu. Ten si rezignovaně povzdechl. „Skoncujeme s ním, nedá se mu věřit!“

„Kdybyste nespali jako dudci, taky byste to slyšeli!“

Scapa a Kaveh na sebe zběsile křičeli stejně jako včera – jenže tentokrát se k nim přidal i Erijel. Nill unaveně sledovala, jak se tětivy obou elfů chvějí. S výkřikem vyskočila na nohy a postavila se mezi Kaveha a Scapu.

„Nechejte toho!“ vyhrkla. „Nechejte toho, nechejte toho, nechejte toho!“ Když hlasy kolem ní zmlkly, spustila ruce. „Prosím. Nemůžeme se přece celou dobu hádat. Nakonec se všichni navzájem pobijeme dřív, než dorazíme ke králi! Já tomu zlo… já Scapovi důvěřuji. Musíme věřit jeden druhému!“

Scapa si odfrkl. „Já jsem nezačal. Ale když na mě bude mířit šípem, kdykoli se pohnu, sotva můžu tebe a magický nůž chránit!“

Nill zívla, vrátila se pod převis, oblékla plášť a začala balit.

„Vyrazíme,“ řekla. „Myslím, že v horách budeme před Šedými bojovníky bezpečnější.“

„Nill má pravdu,“ přisvědčil Arjas, který si už přehodil vak se zásobami přes rameno a uhlazoval si vlasy rozcuchané spánkem. „Půjdeme. Čím rychleji opustíme tahle pískovcová skalní města, tím lépe.“

Kaveh a Scapa sledovali zamračeně jeden druhého. Nakonec Kaveh sklonil luk a začal balit, aniž zloděje spustil z očí.

Mlčky vyrazili. Stejně jako včera kráčel Scapa úplně vzadu a poněkud stranou. Jen občas opustil jeho pohled horizont, kde se od modré oblohy stále více odrážely hory.

Bruno utíkal těsně vedle prince a neklidně chrochtal. Větřil Šedé rytíře. Někdy byl jejich pach tak slabý, že tam museli být před mnoha hodinami, jindy zase tak silný, že Bruno hlasitě frkal a schovával se za skály. To se pak vždycky kolem nich mihl oddíl jezdců.

Na západě slunce prorazilo hustými mraky a zalilo krajinu červenou barvou. Už nechali oblast pískovcových skal téměř za sebou. Cesta se klikatila a občas byla důkladně strmá. Přímo před nimi se zvedaly hory s tmavozelenými svahy a namodralými vrcholky. Nebyly tak nebezpečné, ani tak vysoké jako pohoří v Temných hvozdech. Kaveh odhadoval, že je překročí asi za tři dny, pokud se nestane nic nečekaného. Když si pospíší, mohou do večera dorazit k jejich úpatí.

Bruno zneklidněl už několik stovek metrů předtím, než to spatřili. Když náhle kanec začal čenichat do všech stran, Kaveh se zastavil. Vytáhl meč a obrátil se k ostatním.

„Něco tam je,“ řekl. Tváře všech okamžitě ztuhly. Během dne se už čtyřikrát skrývali před Šedými bojovníky. „Něco… mrtvého.“

Tasili zbraně. Erijel a Mareju stáhli luky z ramen, Arjas uchopil meč do obou rukou. Také Nill a Scapa měli připravené dýky. Scapa se poprvé postavil těsně k Nill.

Opatrně pokračovali v cestě. Stezka zahýbala za skalní výběžek. Na zemi ležely stíny. Pak se všichni najednou zastavili. Na štěrkové cestě se objevilo něco zvláštního. Vypadalo to jako dlouhý stín nějaké tyče nebo dokonale rovného stromu – a pak se tyč nebo strom proměnil v beztvarou hmotu. Kaveh polkl. Pak sebral odvahu a nakoukl za zatáčku.

Vrány divoce zamávaly křídly a vznesly se k rudé obloze. Meč v Kavehových rukách poklesl. Za ním zaskřípal štěrk, jak se blížili ostatní.

Podél cesty byly do země zaraženy dřevěné kůly. Mohlo jich být tak patnáct nebo dvacet. Na nich viseli mrtví elfové.

Špička Kavehova meče narazila s řinčením do země. Zaraženě couvl k ostatním.

Hejna much začala bzučet, když Kaveh vzhlédl k mrtvým. Někteří zírali přímo na něj, jiní měli nehybné oči obrácené k nebi. Kaveh kráčel jako ve snu kolem dlouhé řady kůlů. Na deskách, které na nich byly přitlučené, bylo napsáno v lidské i elfí řeči zrádce krále, špeh Temných hvozdů, hanobitel koruny…

Viseli tam i svobodní elfové. Kavehovi stouply slzy do očí, když pohlédl do svěšené tváře ženy z lesů. Z koutku úst jí vytékal tenký pramínek krvavých slin. Najednou se mezi jejími rty objevila moucha a pozvolna vylézala z úst.

Kaveh vykřikl. Zapotácel se, kolena se mu podlomila a po čtyřech couval zpět, aniž spustil oči z mrtvé elfky.

Mouchy. Je mrtvá a jsou v ní mouchy.

Erijel přistoupil ke Kavehovi a zatřásl s ním: „Kavehu! Je mrtvá! Je už přece mrtvá!“ Pak zmlkl.

Všude vládlo ticho a zdálo se, že jediným zvukem na míle daleko je Kavehovo vzlykání.

Zaschlá krev. Oprátka na jejím hrdle. Oči. Mouchy…

Kaveh se chvěl po celém těle. V horkých tepajících vlnách ho zachvacovala nevolnost. Najednou vedle něj stála Nill. Poklekla a položila mu ruku kolem ramen. Pak ucítil její dlaň na své tváři.

Jak může mezi nebem a zemí existovat taková hrůza… Jak se může něco takového stát, když slunce hřeje, měsíc svítí a zelené stromy se kolébají ve větru?

Kaveh se zvedl, odstoupil od Nill a Erijela a rozběhl se ke skalám. Tam se předklonil, rozkašlal se a začal zvracet. Scapovi poprvé připadal sympatický.

Scapa pevně stiskl zuby. On už samozřejmě viděl i horší věci – od té doby, co se král zmocnil vlády, bylo na denním pořádku křižování, narážení na kůl, stínání hlav a bůh ví co dalšího, co se neodehrávalo na veřejnosti. Scapa s tím musel žít už tři roky. Ale teď je konec. Přesto ho pohled na mrtvé elfy dojal. Poprvé v životě. Dojal ho tak, že dokonce chápal i prince.

Scapa přistoupil k Nill, která stále ještě seděla na zemi, a opatrně natáhl ruku. Chtěl jí dodat sebedůvěru, bez ohledu na to, zda ji sám cítil, nebo ne. Chtěl se dotknout jejích ramen a pokusit se ji utěšit. Ale Nill se k němu obrátila a zvedla hlavu. Scapa rychle ruku stáhl. Odkašlal si: „Vyrazíme!“

Najednou se za Kavehem začaly sypat kameny. Uskočil zpět. Ze svahu se něco řítilo přímo na stezku. Scapa prudce zvedl Nill a odstrčil ji stranou, když spatřil divoké klubko, které se na ni valí.

Z chuchvalce látky se ozvalo kašlání. Objevily se dvě ruce a dvě nohy zapletené do sebe jako u umírajícího brouka. Scapa se rázem vrhl k neznámému, uchopil ho tam, kde předpokládal, že má límec, a přitiskl mu čepel nože k hrdlu.

„Scapo! Scapo – to jsem já!“

Scapovy oči se rozšířily. Když spatřil rozcuchanou zrzavou čupřinu, odtáhl nůž. „Fesco!“ vykřikl.

Fesco kašlal. Tvář měl zaprášenou žlutým pískem. Po kůži se mu táhly šrámy a škrábance, oblečení měl tak roztrhané a špinavé, jako když ho Scapa spatřil v ulicích Kotlova poprvé.

„Fesco! Co tu ksakru děláš?“

„Co tu děláš ty?“ vykřikl Fesco. Třepal končetinami, dokud ho Scapa nepustil. Pak uskočil nazpět a otáčel se do všech stran, jako by se nemohl rozhodnout, před kým si má vlastně chránit záda. Pak se znovu obrátil ke Scapovi. „Hledal jsem tě.“

Scapa si nevěřícně odfrkl. „To snad nemyslíš vážně?“

Fesco přešlapoval z nohy na nohu a nejisté se díval hned na oběšené elfy, pak zase na Kaveha, který se – bledý jako stěna – opíral o skálu. Fesco na něj zíral, jako by se Kaveh právě utrhl ze šibenice.

„Já… nemohl jsem tě přece nechat samotného,“ vykřikl Fesco. „Podívej se kolem sebe! Všude samí elfové! A já nevím, co je horší: že někteří jsou mrtví, nebo že někteří ještě žijí!“

Scapa krátce pohlédl na Nill. Pak se vydal rázným krokem k Fescovi a znovu ho chytil za límec. „Bylo to moje rozhodnutí, Fesco! Ne tvoje! Nemáš tu co pohledávat!“

„Pak je zase moje rozhodnutí, že tu jsem!“ odsekl Fesco. „Jestli tu můžeš být ty, pak já taky.“

Scapa se k němu naklonil tak, že se jejich nosy takřka dotýkaly. „Cože?“

Fesco se pokoušel uvolnit a současně odolával zachmuřenému pohledu Pána Lišek. „Nevrátím se. Zůstanu s tebou, Scapo… Copak si myslíš, že se budu vracet tu strašnou dálku sám? Všude se to jen hemží Šedými bojovníky!“

„Zatraceně! Kolik zlodějů se na nás ještě pověsí?“ zavrčel Kaveh a otřel si čelo.

„Tenhle je poslední,“ odvětil Scapa. „Za to ručím.“ Obrátil se k Fescovi a dodal: „Další Liška, která mi přeběhne přes cestu, nepůjde s námi, ani nazpět!“

Ale Scapa věděl, že už nikdo nepřijde. Žádná z Lišek by ho nenásledovala tak daleko jako Fesco.

Ty blázne! Fesco, ty blázne…, pomyslel si Scapa a zabolelo ho u srdce.

V noci

Scapa bděl ve tmě. Zabalil se do pláště a do tenké přikrývky, kterou si vzal s sebou, protože noci už byly chladné. Ale možná to mrazení způsobily jeho myšlenky. Proč ho, ksakru, Fesco následoval? Zhatil mu plány. A Scapa se přitom na něj nemohl ani zlobit.

Bylo to k zbláznění. Scapa byl najednou za Fesca zodpovědný, a to jen proto, že si Fesco připadal zodpovědný za jeho osud. Ale Scapa nikoho nepotřeboval. Rozhodl se už, že zemře, a tak o žádného ochránce nestál. To on chtěl chránit Nill, aby bez potíží dotáhla do konce jeho pomstu.

Scapa zavřel oči, aby tu myšlenku zahnal. Už nechtěl přemýšlet. Bál se, co by ho mohlo napadnout… přitom tohle všechno, celá jeho dokonale naplánovaná pomsta nebyla nic jiného než zoufalý stesk. Po Arianě.

Nepřivedl ho sem pouze vztek, že se k němu už nikdy nevrátí. Přišel, protože měl pocit, že tak jí bude blíž. Když se ji rozhodl pomstít, zdálo se mu, že ožívá, že je zase vedle něho, že slyší její hlas, jemný a konejšivý.

Scapa si povzdechl. Zase ty úvahy… Neklidně se otočil na bok. Fescovo tiché chrápání ho uklidňovalo a trápilo zároveň. Elfy nebylo takřka slyšet. Málem by uvěřil, že leží uprostřed tmy a přivřenýma očima ho sledují. U nich člověk nikdy neví. A Nill… Scapa zneklidněl. Vadilo mu, že netuší, jestli patří k elfům, nebo je člověk. Napadlo ho, že je možná něco mezi tím. V Kotlově už viděl řadu lidí, kterým v žilách proudila jak krev člověka, tak i bahenního elfa. Ale většinou byli vychrtlí, nijak přitažliví, měli podivné oči a nedefinovatelnou barvu kůže. Možná se lidská krev lépe snáší s krví svobodných elfů z Temných hvozdů. Možná je Nill dcerou elfky z lesů, ne z bažin. Zdálo se mu, že v jejích rysech vidí neurčitou jemnost, která je vlastní jen svobodným elfům. Scapa se obrátil na druhý bok a snažil se vypudit z hlavy i tyhle myšlenky. Jak dlouho dnes na sebe nechá spánek čekat?

Nill otevřela oči, když uslyšela zalapání po dechu – a svoje jméno. Vedle ní se rýsovala silueta Pána Lišek. Scapa seděl zpříma a rychle oddechoval. Rukou si projížděl vlasy.

Nill se tiše opřela o předloktí. „Nemůžeš spát?“ zašeptala.

Scapa sebou polekaně škubl. „Nill?“ zeptal se váhavě. „Naříkal jsi ze sna.“

„Cože?“ Scapa si překvapeně přejel po tváři a zjistil, že je mokrá od slz. Kvapně je otřel. „Já… nevěděl jsem o tom,“ zamumlal a odkašlal si.

„Slyšela jsem tě volat nějaké jméno… Kdo je to? Kdo je Ariana?“

Scapa zvrátil hlavu a očima bloudil tmou, která se nad nimi vznášela jako hluboký bezbřehý oceán.

„Jak ti to mám vysvětlit…,“ zašeptal tiše. „Ariana… Ariana je svět. Byla mým světem. Mou rodinou… A teď bude mou smrtí. Ona…“ Scapa si otřel ukazovákem nos. „Milovala jsi někdy někoho, Nill?“

Nill pomyslela na své rodiče. Ne na Agwin, ne na Grenja; myslela na muže a ženu, které si nedokázala představit jinak než jako dvě nejasné postavy. Pomyslela na to, jak se ti dva museli milovat – tolik, že dokázali překonat nenávist vládnoucí mezi jejich národy. A pomyslela na to, že ona, Nill, byla plodem toho, co nejspíš vydrželo jen jediné léto.

„Co je to láska?“ zamumlala a pokrčila rameny. „Je to jen emoce, stejně jako nenávist, smutek nebo nuda. Láska je jen cit, který přichází a odchází, rozhoří se a zase zhasne, je stejně pomíjivý jako roční období, jako den a noc, jako úder srdce člověka… a elfa. Je jako život a smrt. Láska zanikne a zrodí se znovu někde jinde.“

Scapa stiskl zuby tak silně, že mu vystoupily čelisti. „Ne!“ vyrazil. Nill překvapeně vzhlédla.

„Ne! Tomu nevěřím! Občas bývá láska nesmrtelná!“ zašeptal.

Nill chvíli mlčela. Pak po její tváři přeletěl ostýchavý úsměv. Vlasy jí spadly do čela a ona je odhodila za uši. „Ano, občas mohou být okamžiky lásky nekonečné!“

„Ale ona existuje. Láska, která trvá stejně dlouho jako legenda.“ Scapa se naklonil dopředu, jako by se bál, že ho zaslechne i někdo jiný než Nill. Pak zase ulehl. Také Nill se znovu zabalila do přikrývky. Leželi proti sobě, ne příliš blízko, ale přesto tak blízko, že Nill slyšela jeho oddechování, i když jen nepatrně.

„Znám takovou lásku,“ zašeptal. „Proměnila se ve vzpomínku. Je to už tři roky, co jsem Arianu viděl naposledy.“ Její jméno znělo jako vydechnutí; jako by mu jen uklouzlo, lehounce a ztěžka současně. „Byla vším, co jsem měl. Jediné dobro, jediná krása, kterou jsem kdy našel. Jediný člověk, který mě miloval, já jsem už svedl hodně bojů, hodně jsem zabíjel… Udělal jsem hrozné věci, abych se dostal k moci, tak hrozné věci… A nejspíš mi to ani není líto. Protože všechno, co jsem udělal, jsem dělal i pro Arianu. Vlastníma rukama bych utloukl stovku chlapů, kdybych ji tím mohl přivést k životu! Zemřel bych kvůli ní… Zemřu kvůli ní.“

Nill se neodvažovala pohnout. Je ten zoufalý chvějící se hlas skutečně hlasem Pána Lišek?

„Nedělej to,“ zašeptala Nill bez rozmyšlení. „Co tu vlastně děláš, Scapo? Neměl bys zahazovat svůj život, ani kvůli něčemu, co tě tak trápí.“

„Vzpomínky na Arianu mě netrápí. Jsou vším, co mi zbylo. Trápí mě jen to, jak končí. A já to změním. Všechno dopadne tak, jak má. Ariana si zaslouží, abych ji pomstil. A já si zasloužím, abych už nebyl sám.“

„Možná nejsi sám. Tvůj přítel Fesco tě následoval tak daleko – záleží mu na tobě. A navíc…“ Nill se zhluboka nadechla. Obrátila se na záda. Byla tmavá noc, jen tu a tam nad nimi zářila hrstka hvězd jako bílé křemínky v černém jezeře. „Víš, já jsem taky byla dlouho sama. Možná ještě jsem. Ale dřív, v Temných hvozdech, jsem žila jen se slunečními paprsky a stíny. Naslouchala jsem stromům, šeptala… šeptala jsem si s nimi jako teď s tebou. Kaveh říká, že elfové věří v duchy, ne v bohy, a že ti duchové jsou všude kolem nich: ve vodě, ve větru, ve stromech a rostlinách, dokonce i v zemi a v nás samotných. Jsem přesvědčená, že dokud ti duchové žijí, nemůžeme být nikdy sami. Stačí jim jen naslouchat.“

Nill čekala s bušícím srdcem na jeho odpověď. Ale Scapa si dával načas. Pak zašustila jeho přikrývka a Nill zaslechla, jak se také obrací tváří k obloze.

Pohledem bloudil ve tmě nad nimi. Jeho lidský zrak nespatřil ani jedinou hvězdu. „Se stromy a s duchy je těžké se spokojit, když jsi jednou milovala někoho z masa a kostí.“

Nill se zamyslela. Pak se obrátila na bok a přitáhla si kolena k bradě. „Možná máš pravdu. Dobrou noc.“ Chvíli se mezi nimi vznášelo ticho.

„Dobrou noc, Nill,“ zašeptal Scapa. Nill se už neozvala. Předstírala, že spí.

Překážky

„Tak co, zlatíčko? Máš hlad? Počkej chvilku, podívám se, jestli tu pro tebe nenajdu kousek chleba…“

Erijel otevřel oči a chytil Fesca za košili dřív, než mohl sáhnout na jeho vak se zásobami.

„Dej ty pracky pryč!“ vykřikl Fesco.

„Jedno si pamatuj, ty zloději!“ zavrčel Erijel a posadil se, aniž Fesca pustil. „Rytíře svobodných elfů nikdo neokrade!“

Najednou z Fescovy ruky něco vyskočilo a vrhlo se na Erijela. Ten vykřikl a zatřepal rukou, na které viselo něco šedého. Fesco se hlasitě rozesmál.

„Co je to?“ vykřikl Erijel.

To něco se ho konečně pustilo, zakličkovalo a vyšplhalo se Fescovi na rameno. Rychle přelezlo na zátylek svého pána a postavilo se na zadní nohy.

Mezitím se Scapa probudil. Posadil se a napůl zavřenýma očima pozoroval Fesca. „Cože, ty sis s sebou vzal Ropuchu?“

Fesco pokrčil rameny a pohladil šedivé klubíčko, které se mu mezitím uvelebilo na klíně. „Přece ji tam nenechám samotnou.“

„Co to má?“ zašeptal Arjas a naklonil se dopředu.

„Krysu,“ odpověděl Fesco a přitiskl si zvířátko k ústům, aby je mohl políbit na hřbet. „Jmenuje se Ropucha, protože je strašně roztomilá. Že, holčičko, že jsi roztomilá?“

Arjas s protaženou tváří sledoval, jak krysa olizuje Fescovi růžovým jazýčkem tvář.

„Ten kluk má za kamaráda krysu a považuje ropuchy za roztomilé,“ zašeptal Marejuovi. „Ten předčí dokonce i Yenuhara z naší vesnice, který se kamarádí s pulci.“

Scapa vytáhl z vaku kůrku chleba a podal ji kryse. Všichni chvíli mlčky sledovali, jak se cpe. Byla stejně velká jako Fescova dlaň, měla dlouhý růžový ocas, na zádech rozježenou a na hlavičce měkkou lesklou srst a kulatá ouška. Okusovala kůrku chleba a černými očky připomínajícími korálky pozorně sledovala okolí. Když dojedla, Fesco ji zvedl a znovu si ji posadil na rameno.

„Tak,“ řekl. „A teď bychom se mohli také nasnídat i my, ne?“

Kaveh se chopil vaku a vyrazil. „Najíme se za chůze.“

Vydali se na cestu. Scapa se dělil o zásoby s Fescem, který se nehnul od jeho boku. Možná proto, že neměl vůbec nic k jídlu. Nill se čas od času po očku dívala na Scapu a vzpomínala na to, co jí včera v noci vyprávěl. Ale za světla byl znovu uzavřený a lhostejný, jako by s ní nikdy nepromluvil ani slovíčko. Nill se držela těsně za elfy, protože Kaveh na ni neustále čekal a dával pozor, aby se k ní žádný ze zlodějů nepřiblížil víc, než bylo nezbytné.

Tentokrát se už nemuseli ukrývat před žádnými jezdci a za chvíli dorazili k úpatí první hory. Vstoupili do řídkého smrkového lesíka. Kmeny stromů čněly k obloze jako zápalky. Mezi větvemi poletovali havrani. Ti byli jedinými živými tvory, na které narazili. Když už slunce stálo vysoko na obloze, rozhodli se, že si odpočinou. Mlčky se najedli. Elfové se vyhýbali pohledům ostatních. Vypadali ještě neklidněji než obvykle. Nill si napřed myslela, že stále přemýšlejí o těch mrtvých ze včerejška, ale pak si uvědomila, že se Kaveh nervózně rozhlíží kolem sebe. Elfové už na rozcestí do Kotlova neměli ani zdání, kudy jít. Nill je podezírala, že se tu příliš nevyznají, ale když si uvědomila, že nemají ani potuchy kudy se dát, byl to pro ni šok.

Když chtěli znovu vyrazit, Scapa vytáhl z kapsy poskládaný kus papíru a roztáhl ho před sebou. Mapa!

„Tvrdil jsi, že žádnou mapu nemáš!“ vykřikla Nill a postavila se za něj, aby si papír prohlédla.

„Neměl jsem žádnou mapu na prodej.“

Kolem zažloutlého papíru se shromáždili i elfové. Lesy, hory, bažiny a pouště byly namalované červeným inkoustem tak jemnými čarami, že se Nill dělaly mžitky před očima. Překrásný rukopis uváděl i názvy: říše Temných hvozdů, kde se mezi zkroucenými stromy skrývali vlkodlaci, draci a kentauři, ale i vesnice Hykádů a magické symboly v místech, kde mají žít elfové. Nížina mezi pohořím a Temnými hvozdy připomínající poušť byla nesmírně malá v porovnání s bažinami, které se táhly za nimi. Když si Nill uvědomila jejich velikost, zatajil se jí dech. Fantazie jí ihned vyčarovala nezdravé bažiny, lesy ponořené do mlh, duny plné pohyblivého písku a útesy ostré jako nůž. Nápis Bažiny Korr na ni působil jako němá výhružka.

„Teď jsme tady,“ řekl Scapa a ukázal prstem na místo, kde se k bažinám blížil pás pohoří. Prstem ukazoval přes hory a rozsáhlou oblast pokrytou ztrouchnivělými stromy: „Tady jsou vesnice bahenních elfů,“ dodal a ukázal na další název.

Nill se zamračila. „Ale královská věž tu vyznačená není!“

„Ta mapa je víc než tři roky stará,“ poznamenal Scapa.

Kaveh se protlačil dopředu a odstrčil Scapu, aby dosáhl na mapu. „Tady se našlo železo a ruda!“ Prstem ukázal na oblast poblíž východního pobřeží. „Lidé se usadili u moře a založili zde menší doly. Král je také člověk a možná dokonce pochází z pobřeží. Navíc potřebuje železo na výrobu zbraní, a tak si myslím, že si nechal postavit věž někde tady. Na východním pobřeží, u moře.“

„To bude dlouhá cesta,“ poznamenal Erijel. „Abychom se dostali k moři, musíme přejít takřka celé bažiny. Nejmíň čtyři dny nám bude trvat, než překročíme pohoří, a pak…“ Všichni na něj tázavě upřeli oči. Erijel se na ně vážně podíval: „Musíme počítat se dvěma týdny. Minimálně.“

Mareju po chvíli pokrčil rameny. „Dva týdny, to jde… Se zásobami vystačíme tak tři týdny…“

„A co zpáteční cesta?“ zeptal se Scapa s ledovým úsměvem, jako by to byl výhradně problém elfů.

Kaveh ukázal po chvíli váhání na vesničku uprostřed divočiny. „U bahenních elfů pomoc nenajdeme. Jejich kmeny už neexistují. Ale Tyrménové…“

Ajras vytřeštil oči. „Tyrménové? Tyrménové? Myslíš odrodilce? To přece nemůžeme!“

„Kdo jsou Tyrménové?“ skočil mu do řeči Fesco.

Kaveh se otočil na Nill, která se dívala stejně tázavě jako Fesco, a začal trpělivě vysvětlovat. „Některé z elfích kmenů se už před staletími zřekly tradičního způsobu života a našich zvyků. Porušily slib věrnosti daný pánovi koruny. Král jim nevládne. Výraz Tyrmén je v dialektu bahenních elfů odvozen od slova tyra, které v původní elfštině zní tyrahá a znamená bezvěrec nebo bezectný. Kmeny Tyrménů jsou barbarské, dokonce i bahenní elfové s nimi válčili a porobovali si je. Dnes jsou Tyrménové nejspíš jedinými kmeny bahenních elfů, které jsou ještě svobodné.“

Scapa se rozesmál a všichni se na něj otočili. „Není to ironie? Elfové, kteří se zřekli své víry, jsou posléze jediní, kdo přežijí.“ Podíval se Kavehovi přímo do tváře. „Tak se mi zdá, že přece jen máte mezi sebou pár chytrých hlav.“

„Kmeny Tyrménů jsou právem považovány za bezectné, protože si vzali příklad z lidí!“ odvětil Mareju a obrátil se ke Kavehovi. „S pomocí Tyrménů počítat nemůžeme! Vsadím se, že radši přeběhnou k lidskému králi, než by se přidali ke svobodným elfům!“

Kaveh si zhluboka vzdechl. „Uvidíme. Dobře že máme tu mapu. Musíme jít na severovýchod.“ Pohlédl do korun stromů, aby se zorientoval podle slunce.

Mlčky se vydali na cestu a každý se zabýval svými starostmi a myšlenkami. Cesta řídkým lesem rychle ubíhala. Tu a tam se vynořovaly velké skály vyčnívající ze země jako vyplazené jazyky. Pak pozvolné kamenné srázy, soutěsky a skalní stěny poutníkům prozradily, že dorazili do hor. Scapa, který nikdy v životě neviděl nic jiného než kotlovské ulice, překvapeně vdechoval čerstvý vzduch a naslouchal zvukům lesa. Také Kaveh a jeho rytíři zbystřili pozornost: všechno vypadalo jinak než v Temných hvozdech. Všude byla spousta místa, stromy rostly daleko od sebe a měly slabé kmeny. I zpěv ptáků jim připadal jiný. Místní lesy byly mrtvé, nebo alespoň ponořené do hlubokého spánku. Nezaslechli ani jediného ducha, ve větru, v rose, ani ve stromech.

Pak jim cestu zatarasila vysoká skalní stěna. Arjas a Mareju se na ni pokoušeli vyšplhat, ale skála byla příliš hladká a příliš vysoká. Rozhodli se, že ji obejdou, a tak se vydali po úpatí strmého srázu. Ale ten jako naschvál ne a ne zahnout dolů. Šli více než půl hodiny, než si uvědomili, že skalní stěna se táhne daleko a je stále vyšší. Pak sráz zahnul. Stromy zmizely a před nimi se otevřela hluboká propast. Hluboko pod strmou skalní stěnou zelo údolí, jen tu a tam čněly hromady štěrku, které se nejspíš zřítily odshora. Podél skalních útesů vedla úzká stezka, která mizela za zatáčkou.

Stezka byla zpočátku tak úzká, že se Nill na ni nemohla postavit oběma nohama. Pak se poněkud rozšířila, a tak mohli jít normálně, aniž se opírali o skalní stěnu. Kamennou stezku pokrývalo loňské listí, protože nad jejich hlavami se tu a tam nad propast skláněly buky a duby.

Fesco, který kráčel za Scapou jako poslední, je uviděl jako první. Pootevřel ústa, nadechl se a položil ruku na Ropuchu, která si hověla pod košilí na jeho prsou. Klopýtl a narazil do Scapových zad. Ten skoro ztratil rovnováhu, srdce se mu málem zastavilo – stejně měl v téhle výšce nervy napjaté jako struny houslí.

„Co děláš, k ďasu! Chceš mě srazit do propas…“ Scapa ztuhl. Pod nimi ujížděl po široké skalnaté cestě zástup Šedých bojovníků.

„Šedí bojovníci!“ vydechl Scapa.

Elfové a Nill se otočili. Mareju, který kráčel před Nill, leknutím uklouzl. Potlačil výkřik, padl na zadek a nohama srazil přes okraj útesu hromádku štěrku a listí. Nikdo z nich se neodvážil ani hnout, když se štěrk a listí sypalo na dolní cestu. Sotva pár metrů za posledního jezdce.

Šedý bojovník se ohlédl, spatřil padající kamení a pohlédl vzhůru ke skalám. Zajásal a ukázal na poutníky. Kaveh vykřikl: „UTÍKEJTE!“

Dali se do běhu.

O chvilku později udeřily do stěny útesu první šípy a zabodly se do škvír mezi kameny. Prchající elfové vytáhli své luky a střelbu opětovali. Nill se neodvažovala ohlédnout. Neodvažovala se podívat na cválající koně, pokřikující bojovníky, svištící šípy.

Skalní stezka zabočila. Na okamžik se ocitli v bezpečí před nepřátelskými šípy. Kaveh a elfové se zastavili. Mareju strčil Nill před sebe.

„Utíkejte napřed – my bojovníky odlákáme!“ poručil Kaveh.

Než se Nill zmohla na odpor, elfové se vrátili za zatáčku.

Scapa přiskočil k Nill. „Poběž!“ vykřikl.

Nill se ohlédla na Kaveha a jeho rytíře – ti urputně napínali tětivy luků, vystřelovali jeden šíp za druhým a krčili se před smrtícími výstřely přilétajícími zdola. Nill se rozběhla pryč, Scapa a Fesco ji těsně následovali. Nohy jim klouzaly po kamínkách a po listí. Vedle nich zela propast, jejíž hloubka jim připadala nekonečná, jako vír, který je chce pohltit. Zbloudilý šíp minul jenom o vlásek Nillinu tvář a zabodl se přímo před ní do skalní spáry. Zdušeně vykřikla, ucouvla a narazila do Scapy. Zapotácela se. Náhle ucítila, jak se pod jejíma nohama odlomila ostrá hrana skály. Pak se zřítila.

„NILL!“

Vnímala ochromující bolest, jak klouzala přes okraj stezky a drsná skála jí rvala jako šelma břicho a hruď. Nohama už visela ve vzduchu. Prudký poryv větru z hloubky jí profoukl oblečením. Lokty narazila do skály. Tělem jí projela prudká bolest, jako by se jí do dlaní zaryly tisíce střepů.

„Nill!“ Scapa stál nad ní. Držel ji pevně za ruku, druhou svíral Fesco. „Nill, Nill! Vylez nahoru! Dělej! Opři se nohama o skálu!“

Nill zpanikařila. Nohama kopala ve vzduchu. Pak najednou narazily do skály. Ze všech sil se o ni vzepřela. Scapa a Fesco ji rvali za ruce nahoru. Horní částí těla se už skoro dotýkala stezky. Potom něco zabzučelo vzduchem.

Zazněl hlasitý výkřik – pak ji Fesco pustil a upadl. Nill okamžitě sklouzla nazpět – vykřikla! Rukou a ramenem jí projelo prudké škubnutí – Scapa ji pevně svíral dlaň. Z volného ramene jí sklouzl vak se zásobami. Když mizel v propasti, zaslechla, jak se látka třepotá ve vzduchu.

Nill se pohupovala nad skalnatou hlubinou s oběma nohama a rukou ve vzduchu. Scapa divoce klel a pokoušel se ohlédnout na Fesca, který křičel, jako když ho na nože berou.

S bušícím srdcem se dívala na Scapu. Obličej se mu leskl potem. Jeho prsty se nesnesitelně pomalu rozevíraly. Nill sáhla volnou rukou do kapsy a vytáhla kamenný hrot. Scapa ve zlomku vteřiny poznal, co má v úmyslu.

„Ne!“ vykřikl. „NE!“

Zadýchaně ji sevřel ještě pevněji, naklonil se nad propast, takže do ní málem sám sklouzl, zaťal prsty do jejích rukávů a držel ji ze všech sil.

„Vezmi si ten kamenný hrot,“ zašeptala Nill sotva slyšitelně. Pod Scapovýma rukama se drolily kamínky a padaly na Nill.

Už ji nedokáže vytáhnout. Nedokáže ji ani udržet.

Je po všem.

Zoufale máchla volnou rukou do výšky, aby dopravila kamenný hrot do bezpečí.

V té chvíli ji někdo uchopil za zápěstí. Leknutím hrot málem pustila – nad ní se objevil Kaveh.

Popadl ji za volnou ruku a táhl. Oběma chlapcům se společně podařilo Nill povytáhnout. O chvíli později se převalila na stezku, kašlala, lapala po dechu a chytala se za hrdlo sevřené prožitou hrůzou.

„Nill,“ vydechl Scapa a naklonil se k ní. „Jsi…“

Kaveh ho drsně odstrčil stranou. „Jsi v pořádku? U všech duchů, Nill, co je s tebou?“ Princ svobodných elfů ji opatrně uchopil za paži, jako by se chtěl přesvědčit, že skutečně žije.

Nill se podařilo roztřeseně přikývnout. „Kde jsou Šedí bojovníci?“ vyrazila vyděšeně.

Mezitím k nim dorazili i ostatní rytíři. Nikdo nebyl zraněný.

„Vrátili se zpět na rozcestí do lesů. Nebude trvat dlouho a dostihnou nás,“ řekl Kaveh.

Nill si vyděšeně sáhla na rameno. „Ztratila jsem vak se zásobami!“

„Na tom nezáleží! Schovej ten kamenný hrot.“ Kaveh jí pomohl vstát. Až teď si všimli Fesca. Zloděj ležel na zemi a vzlykal. Scapa se sklonil a rozhrnul mu kazajku.

„Je zraněný?“ zeptala se Nill omráčeně. Scapa ani Fesco neodpověděli. Pak se Scapa narovnal a všichni spatřili zabodnutý šíp. Fesco těžce oddychoval.

Scapa uchopil střelu oběma rukama. Fesco přimhouřil oči a připravil se na prudkou bolest. Scapa pozvolna zatáhl.

Fesco napjal každičký sval v těle. Všichni očekávali výkřik, ale žádný se neozval. Fesco byl asi ze všech nejpřekvapenější.

Když Scapa vytáhl šíp zpod Fescova podpaždí, sklouzlo mu ze rtů jen tiché zasténání. Všichni chvilku překvapeně zírali na střelu. Jediná kapička krve stékala z ostří kovového hrotu, který proletěl Fescovou kazajkou a nepatrně ho škrábl do kůže.

Fesco se narovnal, podíval se na šíp, pak na šrám na vnitřní stranu paže, na roztrženou kazajku, na šíp a znovu na šrám. „To… to snad není… hahaha, haha…“

I Nill cítila, jak se jí na tvář vkradl úsměv. Strach o život může být hrozný…

„Vyrazíme, nesmíme ztrácet čas,“ napomenul je Kaveh, kterému byla Fescova panika zjevně lhostejná. „Šedí bojovníci mohou příště mířit lépe!“

Fesco a Scapa vstali a pospíchali za elfy. Ačkoli Scapa nedal najevo, že se mu ulevilo, Nill si přesto povšimla, jak starostí o Fesca zbledl.

Snaží se to skrýt, ale za nehybnou maskou se skrývá úplně obyčejný kluk… To připadalo Nill stejně neuvěřitelné jako šíp, který Fesca minul o pár centimetrů.

Vyděděnec Maferis

Utíkali po stezce kolem propasti, dokud se nedostali nazpět do lesa a neukryli se ve stínu stromů. Nill už píchalo v boku, ale neodpočinuli si, naopak, strach je nutil k rychlejšímu tempu.

Brzy je obklopil šeptající les. Rostl ve strmém svahu. Při chůzi se přitahovali za chomáče trávy, kořeny a houští, klopýtali temnými údolími. Někde v dáli řehtali koně.

Ve spěchu si ani nevšimli, že se stmívá. Až když nad nimi noc rozprostřela černý plášť a nedovolila jim pokračovat v cestě, vyhledali si úkryt pod skalním převisem. Elfové se rozdělili o zásoby s Nill, která neměla nic k snědku. Nemluvili, neodvažovali se ani šeptat. Když každý snědl svou porci, uložili se ke spánku. Čas od času se země znovu zachvěla pod pádícími kopyty.

Tak to šlo celé dva dny. Poutníci vyráželi za svítání, a když slunce zapadalo, pronásledovali vlastní stíny. Neodpočívali. Utíkali přikrčení a padali na zem, kdykoli se poblíž přehnali Šedí bojovníci. Hory zjevně prohledávalo několik jezdeckých oddílů.

Ale proč? K čemu taková námaha kvůli několika poutníkům, kteří jim připadali u bran Kotlova podezřelí?

Na dlouhé přemýšlení nebyl čas. Navíc, i kdyby zjistili proč, nepomohlo by jim to. Nic jim nemohlo pomoci, jen ranní mlhy, Brunův ostrý čich a mlčenlivé stromy.

Ochladilo se. Třetího dne Nill procitla s pláštěm pokrytým třpytivým jíním. Připadalo jí, že je od špiček prstů až po uši vlhká a zkřehlá, pokrytá ledovým potem noční můry.

To, co je očekávalo, byla skutečně noční můra… Přišla v podobě bílých vloček. Napřed se rozpršelo. Z každičké větve a listu na ně dopadaly ledové kapky. Když dorazili výš do hor, déšť zhoustl a proměnil se v déšť smíšený se sněhem.

Byla strašná zima, Nill navíc přišla se zásobami i o svou přikrývku. V noci se probouzela rozechvělá chladem, nebo strachem, protože považovala kapky padající ze stromů za zvuk blížících se podkov.

Ale Šedé bojovníky spatřili už jen jednou za večerního soumraku. Řada bledých postav za mokře se lesknoucími stromy vypadala spíš jako stíny než skutečné bytosti. Pak se už neobjevili. Nejspíš nevěřili, že by se poutníci odvážili prchat vzhůru do hor. Šedí bojovníci museli vědět, že skrývat se tam nahoře je beznadějné. Proto radši čekali, až poutníky chlad a hlad zaženou nazpět do nížiny.

Ale Kaveh zjevně na návrat nepomýšlel. Bylo příliš absurdní připustit, že by nad nimi mohly zvítězit hory.

Lesy se změnily, když se na krajinu začaly snášet jako lehká pírka sněhové vločky. Tmavé jedle a smrky se shrbily a naklonily pod sněhovými čepicemi. Víření vloček zastřelo slunce a hory se ve sněhové vánici ponořily do strašidelného přítmí. Zda je den, nebo noc, ráno či večer, to poutníci brzy poznali pouze podle hladu a vyčerpání.

Pak jim došla voda. Vkládali si do úst hrudky sněhu a rozpouštěli je na jazyku, dokud jim chladem nezmodraly rty. Chleba jim zmrzl, hlízy byly tak tvrdé, jako by je právě vydobyli ze zledovatělé země.

Scapa a Fesco trpěli více než ostatní. Oba chlapci se brzy nachladili, kašlali, sípavě oddechovali a nemohli spát. Scapa měl zarudlé oči, naběhlý červený nos a neustále popotahoval. Fesco se potácel ve sněhu sahajícím po kolena jako vetchý stařec. Ani Nill, která se ustavičně třásla chladem, netrápila zima tak jako ty dva chlapce. Možná byli jako lidé choulostivější, ale nejspíš to zavinila skutečnost, že poslední tři roky strávili výhradně ve vyhřátých sálech a pokojích. A to chtěl Scapa jít do bažin sám! I kdyby se mu podařilo uniknout Šedým bojovníkům, tady nahoře by už ve vířících vločkách dávno ztratil orientaci.

A Nill… I ji Hykádové vyslali samotnou do bažin Korr, aniž měla mapu, nebo alespoň potuchy o tom, kudy se dát. Tak daleko sahala moudrost Hykádů, tak daleko sahala moudrost vědmy Celdwyn… Nill se zhrozila, když si uvědomila, co mohla lidská hloupost způsobit: kdyby se nerozhodla uvěřit Kavehovi a použít nůž k tomu, k čemu byl předurčen, byl by celý národ elfů ztracen – a s ním celá říše Temných hvozdů!

Scapa dostal horečku. Čelo a tváře mu hořely, ale než za soumraku upadl do sněhu, ani slůvkem si ne-postěžoval. Ostatní se usadili kolem něj a rozhodli se, že tu stráví noc.

V pološeru Nill položila ruku na Scapovo čelo. Sníh se na něm rozpouštěl jako na rozpáleném kameni. Ačkoli měl sevřené rty, Nill slyšela, jak mu jektají zuby; tichounce, jako hodiny tikající za zavřenými dveřmi.

Co když zemře? Nill nevěděla, kolik toho člověk vydrží, netušila, jak dlouho může být tělo nemocné, než v něm vyhasne poslední jiskřička života. Jak Scapa ležel vedle ní, bledý, zmítaný horečkou v promočeném oblečení, připadalo jí, že ho příští závan větru obere o poslední zbytek tepla.

Nikdo z poutníků, ani Bruno, si v tichém sněžení nevšiml, že se někdo blíží. Najednou se před nimi objevila lucerna…

Nill překvapeně vzhlédla. Mezi smrky stála shrbená postava. V pravé ruce svírala lucernu, která svítila tak jasně, až oslepovala. Nill musela přivřít oči.

„Kdo to je?“ zašeptal Kaveh a sáhl po meči.

Postava kráčela blíž. Pár metrů od nich se znovu zastavila. Měla na sobě nepromokavý plášť z vlčích kůží a kapuce jí visela do obličeje.

„Kdo jsi?“ zeptal se Kaveh překvapeně.

Cizinec zvedl lucernu a posvítil na Scapu. „Váš druh je nemocný,“ řekl a jeho hlas byl tak chraplavý, že Nill instinktivně pomyslela na mohutný strom, který najednou promluvil. „Tady venku se jeho stav zhorší. Pomohu mu.“ Cizinec se otočil, jako by řekl vše, co mělo být řečeno.

Kaveh vstal, jeho rytíři ho ihned napodobili. Také Nill se vztyčila.

„Kdo jsi?“ zakřičel Kaveh.

Cizinec se zastavil. Narovnal se a pohlédl se vztyčenou hlavou do tmy. „Maferis.“

Poutníci se dívali poněkud bezradně za ním. Kaveh usilovně přemýšlel. Pak se obrátil a uchopil spícího nebo bezvědomého Scapu pod pažemi.

„Tak dělejte, pomozte mi!“

Erijel k němu přistoupil. „Ty chceš skutečně za ním jít?“ zasyčel.

Kaveh se podíval bratranci do očí. „Zvěd to být nemůže. Na to se chová příliš nepřátelsky.“

Erijel zaklel. „Jsi lehkomyslnější než malé dítě, Kavehu! Kvůli zloději přece nebudeš riskovat všechno!“

Kaveh se zarazil. Mezitím Nill uchopila Scapovy nohy a pohlédla nedočkavě na elfy. Kaveh se zamračil a stiskl Scapu ještě pevněji. Nezacházel s ním nijak jemně a vůbec nebral ohled na jeho bezvládnou hlavu.

„Ano, budu riskovat všechno… kvůli zloději. Je to náš druh, a proto s ním tak budu zacházet. Tak mi přece pomoz!“

Společně nesli Scapu za cizincem.

Muž ve vlčí kožešině se ani jedinkrát neotočil, aby se podíval, zda ho následují. Po chvíli před sebou spatřili mlhavé světlo. Když přišli blíž, poznali, že to je dřevěný srub: malým okénkem a spárami ve dveřích pronikalo do noci teplé žluté světlo. Nill se nesmírně ulevilo. I když cizinec neukázal svou tvář, i když se objevil jako duch, lákavé světlo ohniště nebyla žádná šalba.

„Hned ti bude líp, Pane Lišek,“ zamumlala s očima upřenýma na blížící se srub.

Celá staletí hory v klidu dřímaly. Jejich skalnaté vrcholky se od počátku věků choulily pod studenou bílou přikrývkou, která stěží tála během krátkého léta, a nikdo je nevyrušoval. Jen líně rostoucí smrky a jedle, jen zbloudilá liška tu a tam vnesly jemný záchvěv života do nehybného zasněženého světa.

Ale před čtrnácti léty a zimami přece jen něco porušilo horskou samotu – otisky nohou propadajících se do čistého, nedotčeného sněhu.

Před čtrnácti lety byl mezi bahenními elfy spáchán zvláštní zločin. Vesnice v bažinách často vypudily odrodilého člena kmene, ale to, co před čtrnácti lety, to se nikdy předtím nestalo. Žádný z elfů nezašel tak daleko, aby se pokusil spáchat nejhorší ze všech zločinů, žádný nepostavil vlastní prospěch nad blaho celého národa, nad krále! Jeden jediný se toho dopustil a byl vyvržen; odsouzen, aby po zbytek života živořil daleko od bažin. Takový je osud všech zrádců.

Na rozdíl od ostatních zrádců však tento bahenní elf neodešel do Kotlova, aby se tam z něho stal ničema, pijan nebo kat. Ne, rozhodl se vyhledat samotu a udusit v sobě touhu po moci. Rozhodl se odstěhovat do panenských hor. Porušil jejich letitý klid, porušil bělostnou sněhovou pokrývku svými stopami a rýhami vyrytými pokácenými stromy, které za sebou vláčel. Postavil si dům v opuštěných končinách. Stavěl, bušil a kopal do nedotčené země a posléze rozdělal oheň, který zde ještě nikdy neznesvětil hlubokou noc. Pak zavřel dveře srubu a seděl u ohně, dokud ho hlad nevyhnal a nedonutil lovit. Když udělal, co bylo nezbytné, znovu se uchýlil k ohništi. Tak to šlo stále dál, až uplynulo čtrnáct let a mír hor znovu narušily stopy vetřelců. Zdálo se, že si vítr a sníh s úlevou oddechly, když muž vpustil cizince do srubu a pečlivě za nimi zavřel dveře. A tak – alespoň na chvilku – si hory mohly zdřímnout.

Sny o sněhu

Scapovi se zdálo, že se před ním rozprostřel celý svět. Země splynula s oblohou, vše se proměnilo v jediný obrovský oceán – a ten zalil Scapu chladným tmavomodrým světlem a ponořil jeho myšlenky do lesku jasné noci krátce před svítáním. Scapovy vjemy byly tak intenzivní, že ho rozbolely oči.

Putoval nekonečným nehybným oceánem, běžel, běžel a s každým nadechnutím byl o sto kroků dál. Připadal si prázdný a čistý, jednou byl Scapa, pak zase Pán Lišek. Potom objevil na vzdáleném obzoru bělostnou skvrnku. Třikrát se nadechl a dostal se k ní tak blízko, že v ní rozpoznal člověka. Ten člověk byl stále blíž – ale pohnul se ke Scapovi vždy až poté, co i on udělal krok.

Postava byla stále jasnější. Oceán kolem Scapy začal tepat stejně jako jeho srdce a najednou zčernal jako noc. V té černé tmě, kde neexistovalo nahoře ani dole, blízko ani daleko, Scapa bílou postavu poznal a zastavil se.

Ariana se rozběhla k němu a pod nohama se jí rozzářily bílé jiskřičky. Byly to sněhové vločky snášející se ze tmy, které se vznášely a vířily kolem. Ariana stála před ním a dívala se na něj stejně jako před lety v Kotlově. Tvář měla tak jasnou, tak zřetelnou… Byla tak blízko, že viděl, jak se jí chvějí řasy, vrásky na jejích rtech, viděl každičký chloupek v jejím obočí.

„Proč padá sníh ze země?“ zašeptal vstříc její tváři a jeho šepot naplnil tmu, která byla nejspíš velká jen jako maličká místnost.

„Jsme v nebi, Scapo,“ zašeptala, aniž pohnula rty. „Nad námi leží svět.“

Ariana se postavila na špičky a políbila Scapu stejně jako oné noci v Liščím doupěti, když porazili Torrona. Ucítil její rty studené od deště na svých. Objala ho kolem krku. Znovu cítil pach kanalizace, cítil její mokré oblečení na své kůži a rozčilení v každičké buňce svého těla.

Najednou ho něco řízlo do ruky. Podíval se dolů. Ze zápěstí mu stříkala do výšky hustá jasně rudá krev a tancovala kolem Ariany jako kobra. V potůčcích krve se objevil další obraz: louky, které svítily tak jasnou zelení, že se mu srdce úžasem zastavilo – a uprostřed zeleně stála v dáli Nill. Oblečení i vlasy jí vlály ve větru. Natáhla k němu ruku. Pak se vločky vyhrnuly vzhůru, bílý vír se přehnal přes Scapu, pohltil obraz louky a proměnil i Arianu v nepatrné třpytící se vločky.

Vykřikl její jméno, natáhl se k ní, ale bylo pozdě.

Zbyl po ní jen závoj z vloček, který se vznesl v poryvu větru do výše. A Scapa padal. Padal nahoru, kde byla země, nebo dolů do nebe, koho to zajímá? Padal, padal, padal ze svého snu zpět do úzké propocené postele.

Zděšeně se posadil. Oheň v krbu praskal. Místnost ozařovalo jemné načervenalé světlo. Po zádech mu stékaly potůčky potu. Kde je? Zdá se mu to? Zmateně zíral na neporušené zápěstí.

„Kdo je Ariana?“

Scapa se otočil. Spatřil mužskou tvář – ale jaká to byla tvář! Spálená… každičký centimetr kůže byl zdeformovaný, hrbolatý… vypadala, jako by se přes ni přehnal ohnivý déšť. Jen vlasy zůstaly neporušené a visely v dlouhých a zcuchaných pramíncích přes mužova ramena. Dvě oči tvrdé jako žula opětovaly Scapův pohled.

„Kdo jsi?“ zeptal se Scapa. „Kde jsem? Kde je Fesco? Kde je ta dívka a elfové?“

„Vedle,“ odvětil muž se spálenou tváří, aniž se pohnul. Scapův pohled zmateně zabloudil stranou, ke dveřím vedoucím do tmavé místnosti, pak se znovu vrátil k cizinci ve vlčích kožešinách. Chvíli mlčeli. Venku vyl a pískal vítr, jako by se dožadoval, aby ho vpustili dovnitř.

„Kdo jsi?“ zeptal se Scapa.

Muž pohlédl ke stropu místnosti. Zdálo se, že jeho oči pokrývá jakýsi závoj.

„Maferis,“ zavrčel. „Vyvrženec Maferis.“

Až nyní si Scapa uvědomil, že to musí být bahenní elf. Navzdory jizvám se dala vytušit jeho dřívější tvář. Pokožku měl šedivou a místy podivně nazelenalou. Tím překvapivější bylo, že ovládá lidskou řeč.

„Uzdravíš se,“ pokračoval elf chraplavým hlasem. „Zdál se ti sen. O Arianě.“

Bylo to absurdní. Scapa slyšel své největší tajemství z úst cizince.

„Kdo jsi?“ zopakoval Scapa pevnějším hlasem. „A neptám se tě na jméno.“

„Moje jméno nic neznamená, že?“ zašeptal cizinec zahořkle. „Jméno neznamená vůbec nic a titul je vším.“ Pravou rukou zaklepal na opěradlo židle: „Býval jsem… poradcem krále. Skutečného krále bahenních elfů, právoplatného pána koruny Elrysjar. Byl jsem jeho nejvyšším věštcem a prorokem. A vykladačem snů. Svěř mi i ty ten tvůj.“

Scapa nebyl po bláznivém Maferisově prohlášení schopen slova. Odmlčel se. Bahenní elf dodal: „Byl jsem věštcem a nyní je ze mě muž, kterému vděčíš za život, chlapče! Stačí ti to jako vysvětlení?“

Scapa chvíli netušil, co má odpovědět. Skutečně mu ten bahenní elf zachránil život?

„Jsi zmatený,“ pokračoval Maferis a jeho slova si opatrně hledala cestu do Scapovy mysli. „Ale nezpůsobila to horečka. Zdálo se ti něco důležitého, že? Věděl jsem, že to musí být důležité. Vy všichni – ty i tvoji druzi – všichni jste důležití!“

Scapa se na něho zamračeně podíval. Neměl rád čmuchaly, i když ho přijali do vyhřátého domu. „Na ten sen si nevzpomínám,“ lhal s výhružkou v hlase, která doposud každého přiměla, aby zmlkl.

„Ale bahenního elfa ne. Jsem přesvědčený, že na Arianu si vzpomínáš.“

Tak dost! Scapa instinktivně sáhl k pasu, ale neměl svůj opasek s dýkou, ani košili nebo kazajku. Maferisova zohavená tvář se usmála, jako by vytušil Scapův úmysl.

„Jestli to jméno ještě jednou vyslovíš, vytrhnu ti jazyk!“ zasyčel Scapa.

Úsměv bahenního elfa se rozplynul. „Cože? Já… zachránil jsem tě před zmrznutím. Starám se o tebe už dva dny!“

Scapa se na něj podíval s opovržením v očích. „Nemáš ani potuchy, kdo jsem. Jsem vůdce nejnebezpečnějších zlodějů v Kotlově – vládce podsvětí. Už mi prokázali mnohem větší služby a nikdy jsem za ně nemusel děkovat!“

„A jejich nenávist byla určitě stejně velká jako úcta, kterou ti prokazovali,“ odvětil Maferis klidně a lehce se k němu naklonil. „Ta nenávist se proměnila ve tvou noční můru a uhnízdila se ti v duši.“

„Ty mě neznáš, bahenní elfe! Nikdo mě nezná!“

„Ale ano, znám tě.“ Maferis se zvedl a obrátil se ke dveřím vedoucím z místnosti. „Znám lidi jako jsi ty. Znám Kotlov. Tamní lidé jsou uhnětení z nenávisti, bídy a ztrát jako z vlhkého jílu.“

S těmi slovy zvláštní elf zmizel za dveřmi. Scapa seděl sám v cizí posteli. Venku skučel vítr.

Příběh o Maferisovi, královském věštci Maferisovi, Xanyině milenci a posléze o Maferisovi vyhnanci byl smutný. Bahenní elfové si ho dříve vážili. Maferis svou inteligencí mnohonásobně převyšoval staré věštce. Stačilo, aby se na kteréhokoli elfa podíval, dokázal do nejmenšího detailu odhadnout, co je zač, čeho se bojí, co si přeje, o čem přemýšlí. Z toho uměl snadno odvodit jeho minulost. Zpravidla pochopil i jeho duši. Jen pozorováním, kombinováním a vyhodnocováním gest, tónu hlasu, pohledu. Jeho proroctví byla jakousi matematikou založenou na logických základech.

Skutečné nadsmyslové vnímání mu však bylo odepřeno. Nemíval prorocké sny, nedokázal číst z obětin ani naslouchat tajemnému šepotu větru, jak se očekávalo od elfího druida. Maferisova moudrost spočívala výhradně na chladných sloupech rozumu.

S chladnou vypočítavostí se Maferis naučil předstírat schopnosti druidů a věštců, aniž viděl do budoucnosti nebo vycítil přítomnost nadpřirozených bytostí. Přesto ho brzy považovali za nejmoudřejšího věštce bahenních elfů. Přišel ke králi, pánovi koruny Elrysjar, aby dal svou moudrost do jeho služeb. Mladí muži se brzy důvěrně spřátelili a král naslouchal každičké radě svého druida.

Maferis sice nebyl žádný krasavec, ale ani ohyzda. Díky svému postavení si brzy našel ženu: králova sestra Xanya mu jeho projevy úcty oplácela veškerým obdivem, kterého byla schopná. Byla první a poslední elfkou, které se Maferis svěřil se svým tajným cílem, se svou skutečnou ctižádostivostí.

To, po čem ve skutečnosti toužil, byla věc, která je srdci každého elfa zcela cizí, něco, po čem prahnou pouze lidé. Maferis toužil po koruně Elrysjar. A po holdu celého národa elfů, který by patřil jemu, pouze jemu. Čím déle sledoval černou korunu na čele svého krále, tím byla jeho touha silnější, tím více ho sžírala závist.

Jedné chladné podzimní noci se Xanye svěřil se svým tajemstvím. Prozradil jí, že nemívá žádné vize, že vlastně není věštec a to, co králi říká, že slouží jedinému účelu: zmocnit se koruny. Že chce krále natolik zaslepit svými proroctvími, aby posléze předal svou korunu právě jemu, Maferisovi.

Jenže Xanya byla srdcem i duší elfkou. Věděla, že korunu smí nosit jen vyvolený, protože na jeho charakteru závisí osud všech elfů. Korunu si nikdy nesmí přisvojit podvodník, ať je chytrý, nebo ne, ať ho miluje, nebo ne. Kdyby se někdo takový koruny zmocnil, znamenalo by to konec elfů. To Xanya věděla. A tak vše prozradila bratrovi.

To byl drsný konec Maferisovy slávy. Jeho dlouho skrývané záměry, to, co ho v životě hnalo vpřed, vše bylo rázem odhaleno. Když stál tváří v tvář svému králi se strženou maskou jako podvodník, vrhl se na něj a chtěl mu servat korunu z hlavy, přesně tak, jako to udělal už tisíckrát ve svých snech. Chtěl sáhnout po koruně Elrysjar, která se tak lákavě blýskala na cizím čele… Vtom začal jeho obličej spalovat oheň. Žár magické koruny se zakousl hluboko do jeho tváře a kousek po kousku rozežral do posledního zbytečku jeho pokryteckou masku. Jen žhavou touhu po koruně nedokázal odstranit.

Popáleného a zohaveného Maferise vyhnali z řad bahenních elfů. Jdi si do Kotlova, volali na něj, k lidem. Hodíš se mezi ně se svou chamtivostí! Ale Maferis se stáhl do chladných hor, kde jak doufal, zchladí své jizvy a možná i chtivost…

Celá léta se mu to dokonce dařilo, aniž postřehl, že jeho duše pozvolna zmírá. Nežíznil už po vlivu a moci. Byl naplněn jen tupou nenávistí k těm, kteří ho napřed zlákali a pak zradili: nenávistí ke koruně Elrysjar… a ke Xanye.

Ke Xanye, které důvěřoval. K té Xanye, která ho zničila.

Hluboko v srdci Maferis nikdy neměl ženy v lásce, i když ho jedna z nich dokázala obměkčit. Nejsou to právě ženy, kdo způsobují mužův pád? Nenesou právě ony vinu na ztroskotání velkých plánů? Jen ony, protože se jako lstivý had vetřou k muži, aby ho potají otrávily, protože prozradí jeho slabiny stejně jako díra v drátěné košili? Kdyby ho Xanya, ta zbabělá dobromyslná Xanya, neprozradila, byl by teď králem bahenních elfů on, o tom vůbec nepochyboval.

To Xanya zavinila, že je jeho život v troskách a že nic nedokázal. Co všechno mohl jako král dokázat! Mohl změnit bahenní elfy. Mohl změnit svět. Pohřbil by ty hloupé tradice společně s vírou v duchy a překonanými moudrostmi! Udělal by něco pořádného, něco logického a věcného!

Napřed by nechal postavit města, jako to dělají lidé. Protože jen ve společenstvích tvořených tisícovkami jedinců se může zformovat správná společnost, která překoná primitivní vesnický život připomínající velkou rodinu. Navíc jen ve městě může existovat pořádný král, takový, kterého skutečně uctívají davy a který se stane za zavřenými branami nesmrtelným jako bůh. Co by mu bylo platné být králem, kdyby žil ve stejně ušmudlané díře jako doposud.

Maferis byl přesvědčen, že se časy mění: přežijí jen ty národy, které se semknou, podupou a pohřbí všechny ostatní, aby neutonuly v proudu života. Tak to dělají lidé, kteří navzdory svým omezeným smyslům předběhli elfy a chystají se dobýt svět. Tak to dělají i krysy, které se zabydlely v každičkém koutu země, všude, kde našly jen trochu odpadků a tmy. Se svým způsobem života přečkají staletí. Jen elfové lpící na tradicích, kteří se dobrovolně vzdávají účasti na pletichách vládnoucích světem, protože je považují za odporné, sejdou ze světa ve svých vesnicích, až se přes ně přeženou lidé jako gigantický příval.

Během čtrnácti let samoty začal Maferis věřit, že v něm dřívější touha po koruně odumřela. Zdálo se, že uzavřel mír se svou minulostí. Až nyní… Maferis tu noc nevyšel do sněhu náhodou. Opouštěl teplo krbu co nejméně. A už vůbec ne proto, aby zachránil nějaké cizí poutníky před umrznutím. Ne, on to cítil: přítomnost něčeho, co se podobalo koruně Elrysjar. Jako by se poblíž objevil její stín. Něco, co bylo ukuto ze stejného materiálu jako ona.

Bylo to k zbláznění! Teď, když Maferis žil jako vyhnanec, měl věštecké schopnosti! A navíc se prokázala jejich správnost. Cizí poutníci, které přivedl do svého srubu, museli mít něco společného s korunou. Určitě. To, co Maferisovi připomínalo korunu jako zapomenutá vůně, vycházelo z dívky s nazelenalými vlasy.

Ale byl tu i ten chlapec se zamračenýma očima – toho si Maferis ihned oblíbil, protože i jeho duše byla zjevně plná nenávisti a smutku. Na něj si bude muset dát pozor. Maferis měl podivný pocit, že chlapci byl předurčen zvláštní osud. Osud, který nějak souvisí s korunou, nádhernou a stále lákavou.

Zvláštní sněhová vločka

Už tři dny Maferis poskytoval útočiště poutníkům. Sdíleli jeho malý srub, který tvořily jen tři místnosti: kuchyně, ložnice a zásobárna. V zásobárně, kde Maferis skladoval vlčí kůže, spali elfové, Nill a Bruno. Pro Scapu a Fesca, kteří se ještě museli zotavit, Maferis rozložil dva slamníky v kuchyni, protože tu byl krb, který místnost proměnil v nejteplejší pokoj srubu.

Navzdory jejich soužití ve stísněném prostoru Nill ani po třech dnech nevěděla o tajemném bahenním elfovi nic jiného, než že má popálenou tvář, že už dlouho žije o samotě jako vyhnanec – s tím se totiž nijak netajil – a že je na slovo skoupý. Nill měla pocit, že ji Maferis nemá v lásce. Občas se na ni zamračeně zadíval, a když si všimla jeho pohledu, znuděně se odvrátil. S Kavehem a ostatními rytíři občas prohodil pár slov elfštinou, ale jeho široký přízvuk bahenního elfa jim domluvu znesnadňoval. Ostatně – z Maferisova pohledu – nebylo o čem mluvit. Nijak ho nezajímalo, co hledali v zasněžených horách, kam jdou a proč se dali dva lidé, jedna míšenka a čtyři svobodní elfové s divočákem dohromady.

Nill mu napřed nedůvěřovala a myslela si stejně jako ostatní, že Maferis může být špeh. Ale nikdy neopouštěl srub a zdálo se, že ho svět za zdmi domu vůbec nezajímá, a tak se jejich podezření rychle rozplynulo. Nill nakonec uvěřila, že jim Maferis pomohl jen proto, že zrovna neměl nic na práci. Kdyby ona byla tak osamělá, určitě by to udělala.

O Scapu se Maferis staral velice pečlivě. Přikládal mu na čelo chladivé obklady, když blouznil v horečce, a vařil mu horký vývar, když se probral. Ačkoli s ním sotva promluvil, zdálo se, že ho má docela rád – nebo že mu alespoň připadá zajímavější než ostatní.

Zatímco se Scapa a Fesco zotavovali, Nill a elfové trávili nekonečné nudné hodiny ve své komůrce. Většinu času si prohlíželi mapu, prstem ukazovali cestu, která je ještě čeká, a pokoušeli se bojovat proti pocitu beznaděje, který se jich při pozorování zmatených čar na mapě zmocňoval. Každý z nich se zabýval svými vlastními obavami.

Co když královská věž nestojí na pobřeží u rudných dolů? Co když se vydali úplně špatným směrem? Bez zásob budou v nekonečných bažinách a mokřinách ztracení!

Aby se trochu odpoutali od svých starostí, pokoušeli se elfové naučit Nill pár slov ve svém jazyce. „Medaj“ – to znamená bratr, přítel nebo sestra – a „soyél“ – přátelský, dobromyslný – tyhle obyčejné výrazy si Nill snadno zapamatovala a dokázala je i správně použít. Jenže elfština je plná obratů, které dávají smysl jen tomu, kdo zná kulturu elfů. „Enyersol mohedd arev yen Nirr“ bylo požehnání, kterým mluvčí přál dotyčnému dlouhý život a hodně zdraví, ale ve skutečnosti mu říkal: „Ať se tvůj život promění v plástev plnou zlatého medu.“ Pro elfy je totiž medová plástev symbolem zdraví a nekonečna. Ty zvláštní obraty vyváděly Nill neustále z míry. Jednou Kavehovi řekla: „Jsi šťastný brouk s veselou myslí.“ Ale chtěla říct: „Tvá mysl poletuje jako nepředvídatelný brouk.“ To bylo Erijelovo úsloví, kterým Kavehovi naznačoval, že je zase pošetile zasněný.

Nilliny pokusy o zvládnutí elfštiny všechny pobavily, nejvíc ji samotnou. Večer polehávala na kožešinách a šeptala si nová slova, která si chtěla bezpodmínečně zapamatovat – v neposlední řadě i proto, že jí tak měkce klouzala po jazyku. Když Kaveh a jeho rytíři mluvili svou řečí, znělo to jako svižná píseň, jako vánek šeptající v korunách vrb.

Když elfové neučili Nill elfí řeči, všichni mlčky čekali; minuty, hodiny, celý den. Nuda a starosti jim kazily náladu. Nill se sice už nemohla dočkat, až mlčenlivému Maferisovi poděkují za útočiště, opustí jeho srub a znovu budou volní, ale na druhé straně se odchodu obávala. Venku na ně číhali Šedí bojovníci, královská věž, bažiny… a možná, možná dokonce i smrt.

Když se nad tím zamyslela, bylo velice pravděpodobné, že ji na konci cesty čeká smrt – a nezáleží na tom, z které strany přijde. Nill věděla, že bude muset udělat věci, které ji nejspíš zničí… Ale tuhle myšlenku potlačila. Stejně nemůže nic změnit.

Když se Scapovi vedlo lépe, Nill často posedávala u jeho postele, povídala si s ním o kdečem a vyptávala se, jak se cítí. Když ležel v posteli, bledý, zmítaný horečkou a bez černého pláště, nepřipadal Nill vůbec tajemný. Jen jeho pohled zůstával stejně chladný, bez ohledu na horečku a vyčerpání.

Když Nill zase jednou seděla u Scapy a vyprávěla mu, jak ji Kaveh omylem nazval v elfí řeči koroptví, poprvé se jí podařilo vyloudit úsměv na Scapově tváři. V té chvíli k ní Kaveh přistoupil a řekl stroze: „Pojď se mnou!“

V zásobárně zkřížil ruce na prsou a poznamenal: „Měla by sis dávat pozor! Scapa je a zůstane zlodějem, podvodníkem a lstivým lhářem. Kdo ví, jak rychle ti dokáže sáhnout do kapsy a znovu ukrást kamenný hrot, když pořád vysedáváš u jeho postele a vybavuješ se s ním!“

Nill poklepala princi na rameno. „Podruhé se už obelstít nenechám. Navíc, co by si s ním Scapa počal? Myslíš, že by v tomhle stavu utekl ven do sněhu a vydal se sám na cestu?“ Nill se při téhle představě rozesmála.

„Já jen říkám, že se mu nedá důvěřovat. Je… je nebezpečný.“

„Já bych se spíš obávala Maferise. Ten mi připadá ještě tajemnější než Scapa.“

Bylo pozdě v noci, dlouho po skrovné večeři, která se skládala z tvrdých kořínků a sušeného jeleního masa, když Scapa s úlekem procitl ze spaní. Chvíli se ještě všude kolem něho sypal sníh, ale pak ho znovu obklopilo známé prostředí a příjemný oheň v krbu. Usedl a naslouchal svému srdci. Prudce bušilo.

„Zase ten sen?“ zeptal se tichý hlas.

Scapa se otočil a spatřil popálenou tvář bahenního elfa. Seděl proti němu a pozoroval ho.

Pokud Scapa věděl, Maferis trávil celé dny ve své ložnici. Jednou, když elf po večeři odcházel z kuchyně, se tam Scapovi podařilo nahlédnout. Spatřil hromadu pergamenů, tmavý stůl a psací potřeby. To znamenalo, že Maferis přece jen občas opouští svou skrýš, aby si někde obstaral pergamen, brka a inkoust – nejspíš v nějakém blízkém městečku na opačné straně hor.

„Zítra musíte vyrazit,“ řekl Maferis tiše.

„Proč?“

Přes Maferisovu znetvořenou tvář přelétl úsměv. „Zítra už budeš zdravý.“

Scapův zdravotní stav se skutečně během posledních čtyř dnů výrazně zlepšil. Měl pocit, že temné hučení v hlavě už způsobuje jen dlouhé ležení.

„Takže teď mi můžeš vyprávět svůj sen,“ pokračoval Maferis. „Už se nikdy neuvidíme.“

Scapa se zadíval na bahenního elfa. Přepadl ho soucit, když pomyslel na jeho osamělý život a současně… najednou se ho zmocnil pocit, s nímž se už dlouho nesetkal: strach. Vyvolalo ho něco v Maferisových očích, cosi chladného, vypočítavého. Jako by mu tenhle elf viděl až do žaludku.

„Proč bych ti měl prozrazovat své sny?“ zeptal se Scapa.

Maferis pokrčil rameny. „Už mi dlouho nikdo žádný sen nevyprávěl. Dlouho jsem žádný nevykládal. Pobavilo by mě to.“

Scapa znovu pocítil nejistotu vyvolanou směsicí soucitu a strachu. Pod přikrývkou přitáhl kolena k tělu a objal je pažemi.

„Nepochopil bys ho. Nikdo mi nerozumí.“

Ke Scapově překvapení se Maferis rozesmál. „Ty jsi ale komediant!“

„Jak to myslíš?“ vydechl Scapa.

Místností zněl elfův smích, ale jeho oči zůstávaly chladné a nehybné. „Jsi tak dramatický, že by tě smrt nějaké holky, kterou jsi měl rád, dokázala přimět k věčnému truchlení! Znám kluky jako jsi ty, zloději, i když vás není mnoho – v tom máš pravdu.“ V elfově pohledu se objevil zasněný lesk. Zdálo se, že se ponořil do vzdálených vzpomínek. „Dokážeš nenávidět stejně vášnivě jako milovat, že? Nic mezi tím neznáš. Vášnivě se sžíráš touhou, nebo jsi lhostejný jako kámen. Můžeš být stejně dobře nejšťastnějším králem na světě jako nejnešťastnějším tvorem pod sluncem – ale nic mezi tím, a to jen proto, že ke všemu, co tě potká, přistupuješ tak děsivě tragicky! Jen déšť, nebo slunce! Nic jiného!“

Scapovi připadalo, jako by elf zvrhl a znesvětil svatý oltář v jeho nitru. A dál po něm dupal špinavýma nohama: „Znám tě, chlapče, znám tě velice dobře. Znám vášně, které ti rvou srdce. Všechno to zoufalství a touhy, které žhnou a planou za tvou bledou tváří. Ano, přede mnou nic neskryješ. Svůj přehnaný stesk, ani svou posvátnou lásku.“

Scapa se na něj pohrdavě podíval. „Nemáš o ničem ani potuchy!“

Maferis řekl takřka přátelsky: „Ne? Dokaž mi to. Vyprávěj mi svůj sen. Ecrath seyouváh, uzavřená duše.“

Po chvilce váhání se Scapa rozhodl, že mu vyhoví. Proč, to netušil. Možná ze soucitu, možná z nudy, možná… možná, protože byl skutečně zvědavý na Maferisův výklad.

„Tak dobře. Budu ti ho vyprávět a ty si o něm mysli, co chceš.“ Scapa si olízl rty. Přece jen mu to chvíli trvalo, než si poskládal v hlavě, kde má začít.

„Stojím na obloze,“ začal. „Jenže… vím, že to je obloha, ačkoli je všude kolem tma. Nade mnou se prostírá svět. Někoho vidím… a začíná sněžit.“

„Sněžit?“ opakoval Maferis.

„Ano, sněží. Ale sníh padá zpod mých nohou do výšky. A najednou – najednou někdo přede mnou stojí. Vzpomínka. Najednou vím, že ta vzpomínka není minulost, že přichází z mé budoucnosti a že tam na mě čeká. Začnu krvácet, všude kolem její tváře stříká krev do výšky. Chci po ní natáhnout ruku, ale ona už není skutečná. Rozpustila se ve sněhu a víří ve výši – to znamená ve světě pode mnou. A pak – pak je najednou všude bílo. Na chviličku spatřím samé louky, nekonečně rozlehlé zelené louky. A to je… všechno. Sen skončil.“

Scapa chvíli čekal na odpověď. Když Maferis mlčel, obrátil se tázavě k němu. Bahenní elf se narovnal. Nehybně sledoval Scapu a zvenčí se ozývalo skučení větru. Místností se rozléhalo vrzání dřevěných stěn. Maferis se neznatelně usmál a ukázal prstem do výšky.

„Vítr. Poslouchej, jak vyje. Jak si hraje s poletujícími vločkami…“ Opřel se lokty o opěrky židle a otočil dlaně k obloze. „Sbíraje a proměňuje v bílé vlny, nemilosrdně je žene proti sobě. Víš, my, elfové i lidé, nejsme nic jiného než sněhové vločky ve větru. Život nás smýká různými směry, někdy nás spojí, jindy rozloučí. Náš život není nic než hra.“ Maferis se naklonil ke Scapovi, ale jen nepatrně. „Ty, chlapče, jsi nejspíš zvláštní vločka. Vítr tě vynese vysoko k bílé obloze a ty budeš bezcílně bloudit ulicemi života, budeš se zmítat mezi zemí a nebesy, fen na klidných loukách mezi nimi nikdy nespočineš. Budeš se toulat po nebesích a kolem tebe budou kroužit třpytivé víry vstříc světu, který se ti zhroutí nad hlavou… Budeš tancovat podle tónů zpívaných větrem, ať chceš, nebo ne. Ale přesto můžeš změnit směr větru i svého života, chlapče. Stačí naslouchat větru… naslouchat jeho slovům… pak najdeš cestu, kterou se musíš dát. A tam, kam se vydáš, tam se bude psát osud světa.“

Scapa nehnul brvou. Pokoušel se zachytit pohled bahenního elfa, ale nepodařilo se mu to. Řasy se zachvěly. „Proč prorokuješ právě mně takový osud? Nejsem zdaleka tak důležitý, jak si myslíš. Takový osud byl nejspíš předurčen Nill, ne mně…“

„Nill?“ vykřikl bahenní elf a zachmuřil znetvořenou tvář. „Té holce?“ Pak se naklonil dopředu a chytil Scapu tak prudce za předloktí, že ho vylekal. „Existuje důvod, proč svět formují a vedou muži. Muži jako já – a jako ty. My řídíme velké věci. A ženy…“ Elfův hlas prozrazoval znechucení. „Ženy, když jsou důležité, velké věci ničí!“

Scapa si změřil Maferise chladným pohledem, i když ho překvapila nenávist čišící z jeho hlasu. „Nevěřím ti,“ zašeptal. „Nevěřím, že bych toho mohl dokázat více než Nill.“

Bahenní elf mávl netrpělivě rukou. „Uvidíš sám, chlapce, co se v pravou chvíli seběhne. Ale nepochybuj o svém osudu. Tvoje budoucnost a minulost souvisí spolu tak těsně, jako nebe a země, jako láska a nenávist. Poteče tvoje krev, aby se svět změnil – stejně jako ve tvém snu. Možná poteče jen ve tvých žilách a budeš dále žít; ale možná poteče i do sněhu… A možná je rozhodnutí jen na tobě. Jestliže se rozhodneš, že chceš žít, může to znamenat smrt tisíců. Jestliže zemřeš, třeba zachráníš svět. A možná bude všechno úplně jinak, kdo ví… To je osud.“

Maferis se zvedl, zkřížil ruce za zády, pokýval hlavou a odešel do svého pokoje. Řekl, co chtěl. Vyložil Scapovi budoucnost, jak to plánoval od jeho příchodu. Svůj úkol splnil. Možná se jeho život odehrál tak, jak se odehrál, jen kvůli této noci, kvůli tomuto okamžiku. Možná byla tahle chvíle jediným důvodem, proč Maferis žil; tahle myšlenka se mu líbila.

Nikdy se nestane králem elfů. Nikdy nepovede žádný národ a nikdy nezmění svět. Přesto odvedl svůj díl práce. Chlapec s temnýma očima pro něj svět změní. Chlapec, do něhož Maferis zasel semínko sebe sama. Chlapec, který byl Maferisem – protože v jeho nitru žila stejná bolest a osamělost jako v Maferisovi. A právě tohle nitro způsobí pád světa.

A nové procitnutí.

Bažiny

Maferis zůstal zavřený ve svém pokoji, když se poutníci ráno probudili. Před dveře jim připravil zásoby. Jediný, koho tahle strohá výzva k odchodu nepřekvapila, byl Scapa.

Nebe a země… Opravdu se bude zmítat mezi nebem a zemí? Ale cožpak tak nežil po celý svůj život? Pocházel z nejtemnějšího a nejšpinavějšího kouta Kotlova, který byl určitě nejtemnějším a nejšpinavějším koutem světa, nebyl nic, nýmand, kluk z ulice, a rázem se zabydlel v Liščím doupěti, stal se nejmocnějším zlodějem Kotlova – a s Arianiným zmizením se štěstí znovu ztratilo.

Ale z toho, co Maferis řekl o jeho krvi, z toho mu běhal mráz po zádech. „Měli bychom vyrazit,“ zamumlal a přehodil si přes sebe plášť. „Fesco i já jsme už zdraví.“

„Neměli bychom Maferisovi poděkovat?“ zaváhala Nill a bezradně se podívala na zavřené dveře ložnice.

Scapa zakroutil hlavou. „Nestojí o to. Musíme jít.“ Zvedl připravený vak se zásobami. „Třeba se sem někdo z nás vrátí a zajde za ním.“ Scapa věděl, že on to nebude. Pro něj není návratu.

„Na shledanou,“ řekla Nill zavřeným dveřím. „A děkujeme!“

Mlčky opustili srub. Když Nill vyšla ze dveří, do obličeje se jí opřel ledový vítr. Přivřela oči a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Sotva ušli pár kroků, třpytivé vločky spolkly Maferisův srub i poutníky, jako by se jim poslední čtyři dny jen zdály.

Večer se sněhová vánice zmírnila. Ukryli se pod hustou jedlí a okamžitě usnuli.

Ráno, sotva sněhem pronikly první chabé paprsky světla, se znovu vydali na cestu. Zdaleka nebyla pravda, že Fesco a Scapa už jsou zdraví. Ještě pokašlávali, ale už měli dost sil, aby nebrzdili ostatní.

Když znovu nastala noc, cesta se konečně začala svažovat. Mezi sněhovými závějemi tu a tam vyčnívala skaliska a nabízela poutníkům suché útočiště na spaní. Scapa se zachumlal do pláště a zavřel oči. Představoval si rozlehlou krajinu pokrytou dunami kolem Kotlova. Představoval si, jak se v dáli chvěje suchý vzduch rozpálený létem. Vzpomínal na dny, které byly tak žhavé, že se nedalo dýchat, na drobný písek vznášející se v ulicích, přestože vzduchem nepohnul sebemenší vánek. Vzpomínal na to, jak procital s propocenými zády na slamníku v malé, zapadlé místnosti – probuzený hlukem z ulice a lechtáním blonďatých kadeří rozhozených na jeho rameni. I když Scapa tu noc ležel ve sněhu a spal, stokrát se probouzel v Kotlově.

Svět sněhu a zledovatělých horských vrcholků zůstal za poutníky. Po několika dnech znovu dorazili do vzrostlého šeptajícího lesa. Putovali mozaikou stínů a slunečních paprsků a naslouchali šumění listí… Neuměli si představit, že za každým kopcem a stromem mohou číhat Šedí bojovníci.

Nill chvílemi dokonce zapomínala, že není sama, protože poutníci takřka nemluvili. Cítila, jak je les pohlcuje, jak jsou díky němu neviditelní a lehcí. Občas ji překvapilo, když se po ní někdo podíval. Uvědomila si, že je stále ještě tady, na zemi, a že ji ostatní vidí; že není průsvitným slunečním paprskem.

Třetího dne se kolem poledne obloha zamračila a les se změnil. Tenké smrky čněly do výše a Nillina pohoda byla ta tam. Znovu měla pocit, že ji někdo sleduje – v takovém kraji by klidně mohli narazit na Šedé bojovníky.

Současně se jí ulevilo, protože definitivně překonali hory. Řídký les byl jejich posledním výběžkem.

Přímo před nimi se rozkládaly bažiny. A Nill se blížila ke konci své cesty.

V noci pevně svírala kamenný hrot. Navzdory tmě měla pocit, že ho vidí: jeho aura byla tak silná, že ji Šedí bojovníci museli vnímat na míle daleko. Nill si ho tiskla na prsa. Představoval teplou útěchu a děsivou hrozbu současně.

Bude s ním muset zabíjet.

Nill se při té myšlence rozechvěly prsty. Nedokáže nikoho zabít. Nemůže přece vrazit nůž do srdce člověku, který bude stát těsně u ní – navíc někomu, koho nikdy neviděla! Nemluvě o tom, že kamenný hrot neměl ostří. Byl nebroušený a tupý, bude třeba důkladné síly, aby projel kůží, masem a kostmi…

Nill se při té představě udělalo špatně. Sevřela pevně prsty kolem magického nože, kolem nádherně hladkého kamene a najednou poznala, proč se ho tak bojí. Kamenný hrot jí něco vezme.

Její nevinnost.

Nad krajinou, která se rozkládala před poutníky, viselo těžké olovnaté nebe. Poslední výběžek lesa už nechali za sebou. Kam oko dohlédlo, sahaly bažiny Korr. Šedivou krajinou se vinul potok.

Poutníci váhavě vkročili do bažin. Už z dáli spatřili hustá nehybná oblaka mlhy, která se nad bažinatou krajinou vznášela jako zaprášená kožešina – a teď se ponořili přímo do nich. Půda byla měkká a čvachtavá, místy porostlá vysokou trávou, pod kterou se skrývaly zákeřné prohlubně pohyblivých písků a jámy plné bahna. Sukovité stromy zkroucené nepřízní počasí zdobily bezútěšnou krajinu. Tu a tam se objevily černé lesíky. Poutníkům připadalo, že se po nich husté křoviny natahují. Větve jim připomínaly čarodějnické pařáty a spáry, které zdřevěněly těsně před tím, než se dokázaly zmocnit neopatrného kolemjdoucího. Jednou Kaveh překvapeně vykřikl, když vstoupil do tůňky, kterou pod rákosím nepostřehl. Vylekané hejno havranů vyrazilo z korun stromů a zmizelo v mlze.

„Netušil jsem, že ječíš jako holka. Chceš vystrašit Šedé bojovníky?“ zeptal se Scapa jedovatě.

„Edyen Shár,“ zasyčel Kaveh, aniž by vysvětlil, jakou nadávkou právě Scapu poctil.

Náhodou narazili na stezku vedoucí v podrostu: jako tenká hnědá nit se kroutila podél potoka. Pokud se po ní vydají, hrozí jim nebezpečí, že je Šedí bojovníci objeví, přesto to bylo méně riskantní, než bloudění naslepo divočinou, kde se jich při každém kroku mohlo zmocnit smrtící bahno – nemluvě o nebezpečných hadech.

Stezka byla tak úzká a zarostlá, že se jim neustále ztrácela.

Potok brzy ústil do široké líné řeky. Kvůli husté mlze si jí předtím vůbec nevšimli a nezaslechli ani její zurčení. Tekla totiž tak zvolna, že na břeh nenarážely žádné vlny.

„Koukejte!“ Mareju ukázal přímo před ně. K řece se tam skláněl zvětralý svah. Když přišli blíž, spatřili k břehu přivázaný pevný vor, který jako by čekal na poutníky. Jenže zjevně už čekal pár desítek let.

„Co myslíte, nezkusíme to?“ zeptal se Arjas.

Fesco vytáhl obočí tak vysoko, že se mu skoro ztratilo ve vlasech. „Myslím, že budu předstírat, že jsem tě neslyšel.“

„Copak? Náš zloděj se štítí vody?“ rýpl Mareju. „A přitom je tvojí nejlepší přítelkyní vodní krysa!“

„Domácí krysa!“ Fesco se hrdě napřímil. „Navíc se vody neštítím. Jak jsi na to přišel? Dokázal bych veslovat přes celé moře, jasný! Ale ta věc je prostě nechutná. Podívej se na to bahno!“

„Vždyť ten vor nemusíš olizovat,“ namítl Mareju.

„Všechny nás stejně neunese!“

„To budeme vědět, až když to vyzkoušíme,“ prohlásil Kaveh a probojoval se trnitým křovím k řece. Fesco s bručením následoval ostatní. Molo se už napůl ztrácelo v bahně. Lano, poutající šikmá dřevěná prkna s vorem, bylo tu a tam porostlé mechem.

Kaveh seskočil z mola. Vor se povážlivě zakolíbal a spleť rostlin, kterými byl porostlý, popraskala a ponořila se do bahnité vody. Kaveh odhodil luk a vak, oběma rukama uchopil nějakou věc dokonale pokrytou kobercem z řas a vytáhl ztrouchnivělé bidlo. Oklepal z něj hroudy hlíny a zelené cáry rostlin, obrátil se k poutníkům a hodil bidlo Scapovi. Ten ho rukou zachytil.

„Tak hněte sebou!“ vykřikl Kaveh, popošel o pár kroků dál a vysvobodil z hustého koberce další bidlo.

„Ten vor se rozlomí. Nechci skončit v té bahnité břečce!“ Fesco obrátil znechuceně rty.

„Koupel by ti prospěla,“ poznamenal Erijel a strčil do Fesca, který s polekaným výkřikem odklopýtal na vor. Erijel seskočil za ním. Vor se zakymácel a poslední úponky rostlin se utrhly. Arjas a Mareju, kteří nesli v náručí mrzutě chrochtajícího Bruna, opatrně sestoupili z mola. Vor se ponořil hlouběji a mezi tenkými kmeny probleskla černá voda. Nill a Scapa zůstali na molu jako poslední. Když si Scapa všiml jejího váhání, sevřel pevněji bidlo a skočil k ostatním. Obrátil se k Nill a chtěl jí podat ruku – ale dívka už také skočila a narazila do Scapy, který ji objal. Rychle od sebe odskočili a Scapa si jí už ani nevšiml.

Erijel vytáhl meč a přeťal lano přivázané ke trámům mola. Když padlo do vody, vystříklo bahno. Kaveh ponořil bidlo do měkkého dna a odstrčil vor.

„Zaber!“ vykřikl na Scapu.

Scapa se zamračeně ohlédl na prince a poslechl. Musel zabrat oběma rukama, protože vor pevně vězel v bahně a spodní strana byla porostlá vodními rostlinami. Přesto nedal najevo námahu. Za nimi to skřípalo a naříkalo – na chvíli se báli, že se kmeny uvolní a vor se rozpadne – ale pak s lehkým šplouchnutím odrazili od břehu na volnou řeku.

Vodoměrky a vážky sedící na hladině se rozprchly. Komáři začali bzučet. Poutníci se zatajeným dechem vyčkávali, zda vor vydrží. Dřevo sténalo, hustá voda mlaskala, kdykoli z ní Kaveh a Scapa vytáhli bidla, a žbluňkala, když je ponořovali. Jinak se nestalo vůbec nic. Vor držel.

Proud byl tak slabý, že Kaveh a Scapa museli vratké plavidlo ustavičně pohánět. Jen jejich soutěživost je přiměla, aby vydrželi déle než půl hodiny. Když Kavehovi uniklo první potlačované zasténání, Mareju vstal a chtěl ho vystřídat. Ale až když se zvedl Arjas, aby vystřídal Scapu, předal Kaveh bidlo Marejuovi a posadil se se zkříženýma nohama na vor. Na okamžik opětoval Scapův pohled. S uspokojením si všiml, že se chlapci leskne čelo potem a jeho prsa se zvedají mnohem rychleji než jemu. Princ se usmál. Jen ať si ten zloděj uvědomí, že lidská krev je řidší než elfí!

Scapa si však uvědomil, že lidská krev je mnohem lákavější – pro komáry. Netrvalo dlouho a z bažin se jich vyrojila mračna a vrhla se na novou kořist. Čerstvá rozehřátá krev byla v bažinách vzácností. Teplý lidský pach, který se šířil od Scapy a Fesca, lákal komáry tak, že nedbali na dlaně, které je mohly rozmáčknout. Chlapci kleli a snažili se hmyz zahnat – ale čím víc se namáhali, tím byli útočníci krvelačnější. I Nill poštípali, i když zdaleka ne tolik jako Scapu a Fesca. Jen elfů se skoro nedotkli; jejich krev jim zjevně nechutnala.

Postupně se na poutníky snášelo ochromující vedro. Nezpůsobilo ho však slunce, které zůstávalo skryté za mraky a mlhou. Samotný vzduch byl horký a nasycený vlhkostí. Ležel na nich jako druhá lepkavá kůže. Poutníci byli tím unavenější, čím déle pluli po řece. Připadalo jim, že dýchají páru. Za nějaký čas přestali pobíjet komáry a navzdory teplu si přitahovali pláště těsněji k tělu.

Při odrážení voru se často střídali, protože úmornou dřinu nikdo déle než několik minut nevydržel. Pak byli na řadě Kaveh a Erijel. Ostatní se nehybně choulili s plášti přetaženými přes hlavu a koleny přitisknutými k prsům. Dusivá mlha otupila dokonce i Brunovu ostražitost: s rypákem opřeným o přední nohy ležel vedle Kaveha a jen tu a tam se s malátným zachrochtáním pohnul. Najednou ale zvedl hlavu. Chlupaté uši se mu zachvěly. Kaveh se podíval na kance a pak směrem, kterým mířil větřící rypák. Kvůli hnilobnému pachu, ležícímu nad bažinami jako mokré plátno, je Bruno ucítil, až když se mlha trochu rozestoupila: mrtvoly.

Někde v mléčných mracích zakřičel sýček. Vlny narážely do dna voru. Kaveh vytáhl bidlo z řeky. Po dřevě se napřed rozběhly potůčky vody, pak kapky. Na mlhou zpola zakrytém břehu se objevily sloupy připomínající vysoké černé rákosí. Táhly se v dlouhé řadě podél řeky a za nimi se rozkládalo obdélníkové pole. Byl to hřbitov, ale nebyly na něm náhrobní kameny, jen dřevěné šibenice s oprátkami, a nevisely na nich tabulky se jmény, ale samotní mrtví.

Kaveh upustil bidlo na vor. Poutníci sklopili zraky. Jen Kaveh ne. Pečlivě si všechno prohlížel: jednu tvář zrádce krále Korru za druhou, nebo lépe řečeno to, co z nich zbylo. Pomalu projížděli kolem šibenic. Kaveh se s úctou podíval na každého z mrtvých, i když věděl, že za to zaplatí řadou bezesných nocí.

V mlze se objevila dřevěná tabule zapuštěná do země před popravištěm. Lidskou a elfí řečí tam bylo vyryto: Na věky prokleté jsou duše těch, kdo zradili krále.

Kaveh sejmul luk z ramene a založil šíp. Mrtvým už pomoci nemůže. Ale může tabuli proklát, může obětem prokázat tuto poslední čest, aby každý, kdo sem přijde, ať už zajatec nebo Šedý bojovník, viděl, že existují i další, kteří se stavějí na odpor.

„Kavehu!“ Erijel přistoupil k princi. „Nestřílej. Když Šedí bojovníci ten šíp spatří, dostanou se nám na stopu!“

Kaveh se sice k bratranci neotočil, ale luk váhavě sklopil.

„Kavehu, prosím, je to nebezpečné!“ zapřísahal ho Erijel.

Uplynulo několik vteřin. Pak Kaveh napjal tětivu až k rameni. Šíp zabzučel vzduchem, zasáhl tabuli a zabodl se přímo do slova prokleté.

Erijelovo srdce se sevřelo. Připadalo mu, že Kavehův šíp neproklál pouze tabuli, ale i jeho… Tím výstřelem se na něj snesl těžký stín.

„S nebezpečím žít dokážu,“ prohlásil Kaveh. „Nečinně ne.“

Založil další šíp, namířil na tabuli a znovu vystřelil. Vystřeloval jeden šíp za druhým tak dlouho, dokud byl nápis čitelný.

Pak se chopil se zaťatými zuby bidla, ponořil je do bahnité vody a poháněl vor rychleji než kdykoli předtím. Po chvíli se za nimi oblaka mlhy znovu zavřela a oběšenci zmizeli.

V temnotě

Do bažin Korr vtrhla noc. Těch pár živých tvorů v bažinách se s přicházející tmou namáhavě vzchopilo, aby alespoň jednou za den porušilo hrobové ticho orchestrem zvuků. Žáby kvákaly, všude kolem to žbluňkalo, zurčelo a šplouchalo, větve skřípaly, jako by se z nich k noční obloze zvedaly ospalé sovy, a nad bažinami se jako svěží vítr vznášelo třepotání netopýřích křídel.

Poutníci odložili bidla a pustili se do jídla. Až nyní si Nill uvědomila, že komáři už od soumraku nebodají. Než poslední šedé záblesky denního světla zmizely mezi kmeny stromů, naklonila se nad hladinu; ale ani tam nespatřila jediného komára – na rozdíl od poledne, kdy se to jimi nad kalnou vodou přímo hemžilo. To je zvláštní, pomyslela si, ačkoli se jí náhlým zmizením krvelačných upírů ulevilo.

„Komáři jsou pryč,“ konstatovala mezi dvěma sousty.

Mareju se překvapeně zamračil. „Máš pravdu.“ Vytáhl z vaku proužek sušeného masa a zakousl se do něj. „Ty potvory určitě chrní, protože se k prasknutí nacucaly lidské krve,“ poznamenal a ušklíbl se na Fesca.

„Ve vodě nevidím ani jedinou larvu a přitom jich tam byla taková spousta,“ pokračovala Nill.

Mareju se naklonil přes okraj voru, aby se podíval do řeky. Současně se chtěl zakousnout do masa, ale upadlo mu do vody.

„To mi ještě scházelo!“ Chvíli nerozhodně váhal, zda má maso vylovit, ale pak ho nechal klesnout do bahna. S bručením se posadil a vytáhl ze zásob nové.

„Na tom přece vůbec nezáleží, kam se ti komáři poděli,“ pokrčil rameny. „Hlavně že už naše lidské přátele nebodají, ne?“

V noci bylo tak chladno, že Kavehovi mrzl dech na rtech. Ležel na zádech a sledoval, jak bílé obláčky vystupují z jeho úst a rozplývají se ve tmě. S rukama za hlavou vdechoval vlhký vzduch a všechny smysly měl zbystřené. V dětství strávil tolik nocí v Temných hvozdech. V létě, když cvrčkové cvrkali na loukách, často vyklouzl z vesnice a vydal se hluboko do lesa. Usedl do chladného mechu a sledoval tanec světlušek vznášejících se nocí jako svítící hvězdný prach. Dýchal zhluboka a tak dlouze, že ho bolelo na prsou, jak se snažil nasát vzduch kolem sebe: kořeněnou vůni čerstvého dřeva, svěží aroma zeleného listí, sladkou vůni orchidejí. Chtěl vdechnout noc, les, svět. I teď se Kaveh soustředil na to, co ho obklopovalo. Jenže vnímal jen pach hniloby, šplouchající řeku a vlhký, těžký vzduch. Bažiny Korr byly v jeho představách obrovské. Cítil, jak se v nich ztrácí, daleko od domova, kam patřil. A poprvé od chvíle, kdy odešel, si uvědomil, že touhu po světě nejspíš nenaplní v bažinách, ani v žádném jiném vzdáleném místě, do něhož ho to táhlo, ale v Temných hvozdech…

Zhluboka si povzdechl. Jenže on sem nepřišel z touhy po dobrodružství – nebo alespoň nejen kvůli ní. Chce zachránit to, co skutečně miluje. Temné hvozdy. Národ elfů. A spolu s nimi i svůj vlastní život, vzpomínky na tisíce překrásných chvil. Tím, co mu dodávalo odvahu, byl vlastně strach – strach, že všechno krásné, co doposud prožil, viděl a cítil, zmizí současně s věkem elfů. Zemřel by nejen on, ale i všechno, nač myslel a co učinil.

„Kam jsi nás to zavlekl!“ ozvalo se šeptem ze tmy. „Kavehu… Ach, já tě nenávidím.“

Kaveh se rozesmál, ale uvnitř cítil, jak je mu těžko u srdce. „Omlouvám se,“ zamumlal. „Mrzí mě to, bratranče…“

Když všichni poutníci usnuli – Fesco zhluboka oddychoval, Scapovi se ve spaní chvěla víčka, Nill se stočila do klubíčka, elfové leželi jako mrtví, a dokonce i Bruno chrápal – jeden tvor bděl. Zpod Fescova límce vylezla Ropucha, zavětřila v chladném vzduchu a neklidně zaskřípala řezáky. Vylezla z bezpečného úkrytu a nedopatřením uhodila Fesca koncem ocásku do nosu. Ten něco zabručel a spal dál. Krysa cupitala po voru a očichávala zpráchnivělé dřevo a rozbujelé řasy. Zjistila, že jsou nepoživatelné, což je kategorie, do které patří podle krysích hledisek jen málo věcí.

Ale pak Ropuchu růžový čumáček zavedl k cíli jejího nočního výletu: k Arjasově vaku se zásobami. S chvějícími se vousky se prokousala dovnitř a roztřásla se slastí, protože vůně cizího jídla byla přímo nádherná. Během posledních nocí se jejím oblíbeným pokrmem stalo sušené maso. Přes den, když Arjas křičel na své dvojče a nadával mu, že je žrout nad žrouty, seděla Ropucha v bezpečí na Fescově rameni a olizovala poslední zbytky lahodné krmě z drápků. Už doma vynikala v umění přežít, byla pěkně zmlsaná a jako zlodějka překonala šikovností i Fesca a Pána Lišek. Tentokrát měla dobrou náladu a chtěla být velkorysá. Nespořádala lahůdku rovnou na místě, ale vytáhla ji z vaku. Schová ji na ráno, a ani se jí nedotkne – ne, docela určitě ne! Daruje ji Fescovi. Připadal jí totiž nějak neduživý.

Ropuše se konečně podařilo vytáhnout kořist z vaku. Rychle očichávala proužek masa – ten ale nádherně voní! Pak si protahovala hřbet, ale napadlo ji, že by si měla pospíšit, protože potrava ještě není v bezpečí! Sevřela proužek masa mezi zuby – její láska k Fescovi musela být nekonečná, protože odolala pokušení slupnout všechno sama! Zrovna se chtěla rozběhnout, když něco zaslechla. Aniž pustila maso z tlamičky, nastražila uši. Co to bylo? Chlupy na zádech se jí zježily, ačkoli krysa nikdy chlupy neježí! Upustila kořist. Srdce se jí rozbušilo. Ropucha pronikavě vypískla právě ve chvíli, kdy se poutníci s úlekem probudili.

Mareju procitl, když se mu kolem zápěstí ovinulo něco studeného a slizkého. Překvapeně zvedl hlavu. Sotva se pohnul, ono něco trhlo jeho paží a pokusilo se ho stáhnout z voru do vody. Mareju vykřikl, vtom se mu slizké cosi omotalo kolem krku, a pak jeho hlas zmlkl.

Poutníci se probudili. Před Kavehovýma očima byla tma, ale princ přesto tasil meč. „Mareju?“

Rytíř máchal rukama a tloukl kolem sebe. Z vody něco syčelo – Mareju sebou škubl, když se mu kolem hrudi ovinulo další lano. Nill, která ležela těsně vedle něj, si jako první všimla tmavých smyček, které Mareju a vlekly do vody.

Bez uvažování vyskočila a pověsila se na něho. Smyčky se napjaly a Nill klouzala po dřevu. Sama Marejua udržet nedokáže! Najednou nad nimi stál Kaveh a mával mečem. Mareju zalapal namáhavě po dechu, když se první přeťatá smyčka uvolnila. Třepal rukama a nohama, dokud Kaveh nepřesekal i ostatní pouta.

„Mareju!“ vydechl princ. Oběma rukama stále ještě svíral meč. Mareju zavrávoral, namáhavě sípal a lezl pryč od vody.

„Co to k ďasu…“ Nill vykřikla. Něco k ní lezlo. Kolem paží se jí ovinula slizká studená smyčka, utáhla se a vlekla ji přímo k vodě. Ve zlomku vteřiny ji za nohy chytila další. Nill ztratila rovnováhu, padala – a vtom ji z obou stran uchopily ruce. Někde stranou se ozval vzdálený výkřik, který jí připomínal Kavehův hlas.

„To jsou řasy!“

Sotva Kavehův meč přeťal smyčky kolem její pravé ruky, ovinuly se jí kolem předloktí další, a pevněji než předtím.

„Nill!“ křičel Scapa, který ji držel za levou ruku.

Nill měla pocit, že ji přetrhnou v půli. Ruce a obě nohy a vzápětí i hruď jí svíraly slizké řasy, za levé předloktí ji držel Scapa, za pravé Kaveh. Na pomoc jim přišli i ostatní rytíři. Vytáhli dýky a rozřezávali smyčky, které Nill svíraly. Jenže za každé uřezané chapadlo vylezly z tmavé vody tři další. Řasy byly všude. Když do nich řízli, svíjely se jako červi, zalézaly pod oblečení, svíraly jim kotníky a pokoušely se je železným stiskem zardousit.

Kaveh divoce zaklel. Pak se vrhl přímo před Nill. Během chvilky ho chapadla ovinula. Nill jako ve snu cítila, jak se smyčky, které ji svíraly, uvolňují, a vrhají se na Kaveha. Ve tmě to vířilo a mlaskalo. Princ kolem sebe bil mečem, ale pak se zapletl nohama do řas a upadl do zpěněné vody, stále s mečem v ruce.

„KAVEHU!“

Kolem Nill se ozvaly výkřiky. Bruno pobíhal z jednoho konce voru k druhému. „Spadl do vody!“

Nill se vrhla na kolena a ponořila ruce do bublající vody. Nahmatala měkké kulaté řasy, které se kolem jejích pátrajících rukou ovíjely jako červi a přisávaly se jí k prstům.

„Ne!“ sténala. „Kavehu!“ Kvůli ní spadl do vody. Byl tam dole, v té černé hlubině. Uprostřed řas. A má na sobě pancíř – určitě se utopí.

„Udělejte přece něco!“ vzlykala Nill. Rytíři se snažili odhodit pláště a pancíře, protože s nimi nemohli plavat, natož aby dokázali pomoct Kavehovi. Erijel klel a rozepínal si přezky. Byly tak utažené! Všichni pohledem pročesávali vodu. Proč se Kaveh nevynořuje… Nill vstoupily slzy do očí.

„Rychle, dejte mi nůž!“ vykřikla, vyskočila a obrátila se. Spatřila Scapu. Těžce oddychoval a strhával si poslední řasu z krku. Nill ho popadla za paži a vytrhla mu dýku z ruky.

„Stůj!“ Pevně ji sevřel, dřív než mohla skočit do vody, a pokusil se jí dýku vzít.

„Pusť mě!“ vykřikla. Kaveh je tam dole. A Scapa jí brání, aby mu pomohla! „Hned mě pusť! Kaveh zemře, ty… ty…“

„Ty tam nesmíš skočit! Půjdu já!“ Scapa se na ni podíval pohledem, který jí pronikal až do morku kostí. Pak jí vytrhl dýku z ruky a vrhl se do černé řeky.

„Ten mizera!“ Erijel se řítil s obnaženou hrudí k okraji voru. Pak se zarazil, protože nevěděl, jestli má zuřit, nebo si má zoufat, nebo cítit úlevu.

„Ať… ať si pospíší!“

Scapa se ponořil do ledové tmy. Na chvíli měl pocit, že ho chlad rozdrtí. Pak si serval řasy z těla, neviděl vůbec nic – bylo to ještě horší než na voru. Byl odkázán jen na hmat.

Pomalu klesal do hloubky. Řasy mu klouzaly po obličeji, po pažích, nohách a po zádech. Scapa plaval mezi nimi. Svíjely se jako hadi a ovíjely se mu kolem hrudi, boků a nohou. Bodal kolem sebe dýkou, krájel to živoucí houští kolem sebe, ale o chviličku později ho zase pevně sevřelo.

Najednou něco zaslechl. Výkřik ztlumený vodou. Scapa se otočil a spatřil vzduchové bubliny. To musí být Kaveh! Scapa se ponořil ještě hloub, ruce natažené před sebe. Najednou nahmatal něco, co nebylo slizké: plášť. Kavehova ramena.

Z princových úst stoupal obláček bublin. Řasy ho dokonale spoutaly a on se svíjel v jejich chapadlech. Čekaly jen na to, až se v jejich objetí utopí.

Scapa se napřáhl a rozřezal těsná pouta. Tma kolem něho jako by se vařila. Stále prudčeji se prořezával chapadly, až se ocitl těsně u prince. Kaveh se už nehýbal. Scapa ho uchopil v podpaží a rychle plaval k hladině, protože už i jemu docházel vzduch… Z nosu a úst mu stoupaly bubliny. Kaveh mu bezvládně visel v náručí a Scapa, ačkoli se snažil vyplavat, měl pocit, že klesají stále hlouběji. Odporné řasy mu klouzaly po kůži, ovíjely se mu kolem rukou, prstů, kotníků a vlasů, chtěly ho stáhnout nazpět a on kolem sebe tloukl a sekal a trhal a táhl, až mu z úst unikl zoufalý výkřik, který nikdo nemohl zaslechnout, ani on sám. Nevěděl, že těsně nad ním je už vodní hladina, protože byla stejně černá jako hlubina. Zachvátil ho smrtelný strach. Ne, nebyl to smrtelný strach. Spíš hluboký smutek, protože se utopí ve tmě a jeho mrtvé tělo nikdo nespatří. Čas se zastaví, teď hned, stačí, když jen chviličku počká, než upadne nedostatkem kyslíku do bezvědomí, a pak usne spánkem, který bude stejně hluboký jako řeka. Stane se kořistí řas. Tímhle si byl Scapa jistý: řasy je chtěly utopit a sežrat. Proto tu nebyli žádní komáři. Řasy všechno sežraly. Proto v noci přišly, protože Arjasovi upadl do vody kousek masa.

Scapa natáhl ruku do výšky, možná jen proto, že naposledy chtěl být o trochu blíž světu nad sebou… a prsty sáhly do studeného vzduchu.

Ty tam byly všechny myšlenky na smrt. Ten tam byl smutek a představa hlubokého věčného spánku. Scapa, živý Scapa znovu procitl. Z úplně posledních sil se vytrhl řasám, které se kolem něj a Kaveha ovíjely, a s kašláním se vynořil dřív, než je mohly zase stáhnout do hlubin. Začal se znovu potápět, ale to ho už ostatní objevili.

Jako vzdálenou ozvěnu zaslechl jejich úlevné výkřiky. Rytíři mu vytrhli bezvědomého Kaveha z rukou a drželi i jeho za límec tak vysoko nad hladinou, aby mohl nabrat dech. „Scapo!“

Otupěle vzhlédl. Přímo nad sebou spatřil Nillinu tvář. Pláče? Vzlyká úlevou? Scapa si uvědomil, že si nic nepřeje toužebněji, než aby odpověď na jeho otázky zněla: Ano!

Její paže se ho chopily. Scapa se pokoušel sám dostat z vody, ale nedokázal to. Ze všech sil ho vláčela, dokud kašlající a plivající chlapec neležel na voru. Nill a Fesco ho zbavili posledních zbytků řas, které mu ovinuly záda, visely z vlasů a studily pod košilí.

„Scapo!“ zašeptal Fesco. „Slyšíš mě?“

Nill držela jeho tvář v obou dlaních, opatrně a lehce, a on navzdory tmě zřetelně viděl její oči.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. „Scapo, jak je ti?“

„Dobře,“ odpověděl Scapa a ztratil vědomí.

Kaveh zaslechl, jak k němu z nesmírné dálky pronikají hlasy ostatních. Ležel v náručí svých rytířů, cítil, jak z něj otrhávají zbytky řas a uvolňují meč, který pevně svíral v ruce. Jejich tváře se rozplývaly v nejasných barvách. A zřetelně viděl, jak Nill klečí – ne u něho, ale u Scapy. Skláněla se nad zlodějem a držela jeho tvář ve svých rukách.

Vesnice duchů

Poutníci seděli přitisknutí jeden k druhému uprostřed voru a čekali, až začne svítat. Z vody k nim neustále šplhaly slizké řasy a natahovaly se po jejich nohách. Rozsekávali je na kusy. Za chvíli se po celém voru zmítaly zbytky úponů. Jakmile tmou pronikly první paprsky, přirazili ke břehu a opustili vor. Cestovat po řece plné masožravých řas bylo příliš nebezpečné. Nemluvě o tom, že se jich všichni štítili.

„Děkuji,“ zašeptal Kaveh Scapovi, když šplhali na břeh. „Myslím, že jsem tvým dlužníkem.“

„Zapomeň na to,“ odpověděl Scapa.

Pak se oba odmlčeli. Bylo těžké odhadnout, kdo z nich je naštvanější. Kaveh proklouzl do čela průvodu jako šedý stín, zatímco Scapa se vyhýbal blízkosti a pohledům ostatních – především Nill. To kvůli ní se vrhl do vody, pak se na ni toužebně díval, než upadl do bezvědomí, a teď ji dokonale ignoruje. I Kaveh byl pro Nill hádankou. Chlapci jsou nejspíš ještě komplikovanější než elfí přísloví. Říkají jedno a myslí něco úplně jiného…

Kaveh, který se před nimi probojovával bažinou, se najednou zastavil. Přímo u jeho nohou leželo něco lesklého. Pomalu poklekl a lesklý předmět zvedl. Byl to zdeformovaný hrnec. Překvapeně se otočil k ostatním a zdvihl hrnec do výše.

„To je hrnec,“ řekl Fesco překvapeně.

„Bystrý postřeh,“ poznamenal Mareju podrážděně.

„Někde poblíž musí být vesnice.“ Kaveh obracel hrnec v rukách. Pohledem bloudil šedými závoji mlhy. Bruno větřil. Po chvíli kanec vyrazil a všichni ho následovali.

Netrvalo dlouho a z ranní mlhy vystoupily první obrysy. Před nimi se vynořily chýše postavené z hlíny a větví, které vyčnívaly ze země jako pahorky. Pod nohama poutníků šelestila tráva. Kaveh odhodil hrnec stranou. Všude kolem se válely poničené předměty: jílové nádoby, misky, cáry látek, dřevěné panenky. Jako by se vesnicí přehnal uragán. Několik domů bylo v rozvalinách, jiné zase sežehl požár až do základů a jejich trosky vyčnívaly z trávy jako zuhelnatělá žebra.

„To byli Šedí bojovníci,“ zašeptal Kaveh a sevřel pěsti.

Erijel k němu přistoupil a zakroutil pozvolna hlavou. „Ne. To nebyli Šedí bojovníci. Šedí bojovníci pocházejí z této vesnice.“

Kaveh stiskl zuby. Chtěl Šedé bojovníky nenávidět za to, co prováděli: za jejich odporné vraždy, pronásledování nevinných, za jejich ukrutnost. Ale oni sami byli největšími oběťmi nového krále.

Kaveh procházel mezi rozpadlými a opuštěnými chýšemi, odkopával stranou jílové střepy a vířil šedivý popel. Zastavil se, když spatřil bledou ruku vyčnívající z bahnité kaluže.

Poutníci si přidržovali rukáv u nosu. Nad bahnitou jámou se vznášel mrtvolný pach. Ale Kaveh přesto přistoupil blíž a opatrně si prohlédl mrtvé tělo.

V nazelenalém bahně prosvítaly části ramen, kostnatých zad a několik pramínků vlasů. Tělo tam zjevně muselo ležet už delší dobu.

„Spral to kat,“ zamumlal Fesco a pokrčil nos. „Tady to páchne hůř než v kuchyni mé babičky.“

Kaveh ustoupil a odhodil si dlouhé copy z ramen na záda. „Myslím…“

Náhle něco zabzučelo vzduchem. Kaveh se vrhl k zemi. Nad ním proletěl vzduchem šíp.

„Šedí bojovníci!“ vykřikl Arjas a vtom se z nebe snesla záplava střel.

Nill upadla na kolena a na ruce. Jeden z šípů se zavrtal přímo před ni a jeho dřík se ještě chvěl.

„Pryč odtud!“

Rukou uchopila plášť, nadzvedla ho a dala se na útěk. Až když se sklopenou hlavou klopýtla, spatřila, že před ní běží jen Erijel. Kde jsou ostatní? Utíkají za ní? Nill neslyšela nic než zděšený tlukot srdce a svištění šípů, které ji těsně míjely. Erijel utíkal k jedné z chýší, ze které zbyly jen obvodové zdi. S těžkým oddechováním přitáhl Nill k sobě a pak se opřeli o rozpadající se zeď, aby neupadli, protože je už nohy nechtěly nést.

Vzduch se chvěl jako tětiva. Střely svištěly nad chýší a jedna se zavrtala do protější zdi. Nill lapala po dechu. Bezradně zírala na šíp. Erijel jí vtiskl do ruky svůj krátký meč. Překvapeně vzhlédla.

„Jestli sem Šedí bojovníci přijdou, neváhej!“ řekl jí důrazně. „Neváhej, rozumíš!“

A přitiskl její třesoucí se prsty k rukojeti meče. Pak stáhl luk z ramene, napjal tětivu a založil šíp. Pot se mu řinul po spáncích, když přistoupil ke zdi. Vyhlédl ven. Z oblohy stále ještě pršely šípy.

Na protější straně vesnice stáli v rozpadlé stodole Kaveh, rytíři a Bruno s oběma zloději. Elfové napjali luky. Kaveh si všiml Nill a Erijela a zamával na ně. Erijel mu odpověděl. Budou bojovat, pokud Šedí bojovníci zaútočí. Musí bojovat.

Ale Šedí bojovníci neútočili. Všichni stáli připravení. Vteřiny se nekonečně vlekly, rukojeti zbraní a luky v jejich pažích byly už horké a zpocené. Ale nikdo nepřicházel. Žádný útok Žádný válečný pokřik – i když ten se asi nedal od duchem nepřítomných Šedých bojovníků ani očekávat.

Po chvíli déšť šípů ustal. Nad rozpadlou vesnicí se rozhostilo děsivé ticho.

Kaveh povolil napjatou tětivu a otočil se k ostatním. „Jak to, že o nás Šedí bojovníci vědí?“

„Protože jsi prostřílel tu tabuli u oběšenců!“ Arjas náhle zarazil luk do země a sevřel ruce v pěst. „Tvoje šípy se mohly jen těžko přehlédnout! Dal jsi jim zprávu!“

„Nech toho,“ přerušil ho Mareju. „El esyor se waháud nèr il-jit – jezero nevznikne z deště! Šedí bojovníci nás pronásledovali už dřív. Ne, musí existovat jiný důvod, proč nás tak zarputile honí.“ Mareju se pátravě rozhlédl po ostatních. „Vědí, co máme v úmyslu. Sledují nás už tak dlouho. Není jiné vysvětlení, než že znají náš plán. Celý ten čas! Věděli o něm, už když jsme byli v Kotlově…“

Mlčky se rozhlédl po ostatních. Možná to bylo jen prudké nadechnutí, co přilákalo pohledy všech k Fescovi.

Scapa se na něj zadíval. Fesco byl vynikající lhář. Jenže Scapa byl těsně u něj. Fesco měl pocit, že mu jeho žhavý pohled vypaluje díru do čela. „To ne, Fesco…!“

Fesco se zoufale pokoušel zabránit v útěku Ropuše, která už větřila bouři. Ale krysa se mu se zapištěním vytrhla z prstů a zmizela ve tmě. Fesco zalapal po dechu. Zoufale se rozhlédl po ostatních, ale neviděl nic než narůstající zděšení.

„Já… netušil jsem…!“ vykřikl náhle. „Scapo, já jsem si myslel, že ti elfové chtějí ublížit!“ A ukázal chvějícím se prstem na Kaveha a jeho rytíře. „Když jsem slyšel, co mají v plánu… s tím nožem, který jsi jim li kradl…, k ďasu, myslel jsem si, že ti něco udělají.“ Nervózně si olízl rty. „Myslel jsem… říkal jsem si, že bude lepší, když to řeknu Šedým bojovníkům, aby je chytli dřív, než tě najdou…“

Kaveh už se nedokázal ovládat. S ostrým výkřikem (přesněji řečeno vykřikl „Ecnêru!“) se vrhl na zloděje, bušil do něj pěstmi, kopal do něho a fackoval ho. Mareju a Arjas se k němu připojili. Kolem nich rozčileně pobíhal Bruno. Až když se Scapa vrhl do klubka rváčů a tasil na elfy nůž, Kaveh a jeho rytíři couvli.

„Nebraň ho!“ vykřikl Kaveh vztekle. „Ten sharám si nezaslouží, aby ho někdo bránil!“

Scapa na chvilku namířil hrozivě nůž jeho směrem. Pak ho odhodil a otočil se k Fescovi. S výkřikem, který nejspíš znamenal totéž co ecnêru a tentokrát mu Fesco rozuměl, se mu vrhl kolem krku a srazil ho k zemi tak prudce, že sám upadl na kolena.

„FESCO! TY IDIOTE!“ Třepal jím za límec, až sám ztratil rovnováhu. Fesco se vzpamatoval z leknutí a srazil Scapu stranou. Scapa po něm znovu skočil. Oba supící chlapci se chvíli váleli po zemi. Elfové přistoupili blíž a sledovali se zaujetím pěstní souboj. Pak Fesco přetáhl Scapovi plášť přes hlavu, aby se zachránil, a vstal. Scapa se vztekle vyprostil z pláště a svižně vyskočil na nohy. Zaťal pěsti a chtěl znovu zaútočit, ale pak si to rozmyslel. K čemu to bude, když teď Fesca ztluče. Nic se tím nezmění.

„Nikdy ses o sebe nedokázal postarat!“ vykřikl Fesco a upravil si kazajku.

„Cože?“ zasyčel Scapa.

Fesco si odfrkl. „Dobře jsi slyšel, Scapo! Žiješ ve svém světě a vůbec si nevšímáš toho, co pro tebe ostatní dělají! Kdo k tobě přivedl nejlepší zloděje z Kotlova? Kdo je přiměl, aby ti platili podíl z kořisti, který ti patřil? Já a jen já! Postaral jsem se o to, aby tě ctili a obávali se tě! Stejně jako jsem se vždycky postaral o všechno ostatní!“

„A kdo ti řekl, že se MÁŠ STARAT o to, co dělám?“ povzdechl si Scapa.

„Jestli sis toho nevšiml, tak se ti pořád pokouším pomáhat!“

„Ale ty mi nepomáháš! Všechno jen tisíckrát zhoršuješ, je ti to jasný!“

Fescovi se roztřásla brada. „To je tvůj problém, Scapo. Ty zlé stránky života znáš dokonale, ale to dobré, co pro tebe dělají ostatní, to jsi nikdy nepostřehl.“ Fesco se otočil a odešel do tmy.

„Copak máš na mysli, když mluvíš o tom dobrém?“ křičel za ním Scapa. „Vyčítáš mi snad, že jsem si nevšiml tvého dobrého skutku, kterým jsi na nás poštval Šedé bojovníky?“

Scapa sevřel rty a rozčílil se: „Kam vůbec jdeš?“

Fesco zrychlil krok. „Hledám Ropuchu – ta aspoň ví, co je přátelství!“

„Paráda!“ posmíval se mu Scapa. „Klidně se můžeš kamarádit s krysou. Pokud ti ovšem nezdrhla!“

„Ropucho!“ Fesco odhraboval suť, hromady sena a různé harampádí. „Ropucho! Kde vězíš?“

Scapa se rozmrzele otočil. Elfové se usadili na podlaze a sledovali ho nepřátelským pohledem.

„Co je?“ vyštěkl Scapa. Hrdým gestem si upravil plášť. Pak sebral ze země dýku a s tichým „Všichni mi můžete být ukradení!“ se stáhl do nejvzdálenějšího kouta stodoly a usedl na hromadu sena.

Erijel a Nill, kteří seděli na druhé straně vesnice, se na sebe zmateně podívali. Co se to tam děje?

Erijel

Odložili zbraně stranou a seděli na zemi se zkříženýma nohama. Nill se kousala do spodního rtu. Měla pocit, že ještě nikdy neviděla Erijela z takové blízkosti. Napadlo ji, že s ním během celé jejich dlouhé cesty takřka nemluvila.

„Kdo to tak křičel?“ zamumlala a znovu vyhlédla k nízké stodole. Ale ostatní už nespatřila.

„Poprvé to byl určitě Kaveh!“ odvětil Erijel a po tváři mu přeběhl úsměv. „Vypadalo to na něj!“

„Co to křičel?“ zeptala se Nill.

Erijel mávl rukou. „To ti vysvětlím jindy. Až se naučíš líp elfsky.“

Nill nadzvedla zvědavě obočí, ale pak se rozhodla změnit téma rozhovoru. „Znělo to jako hádka. Doufejme, že se nestalo nic horšího.“

Erijel pokrčil rameny. „Dokud křičí, je všechno v pořádku. Až zmlknou, budu si dělat větší starosti.“

Oba se na sebe zaraženě podívali. Nad vesnicí viselo tajemné ticho. Nill polkla. „Neměli bychom přeběhnout k ostatním?“

Erijel rozhodně zakroutil hlavou. „Šedí bojovníci čekají jen na to, až vyjdeme ven. Nevím, proč se neukazují, ale určitě neodešli.“

Nill zabloudila pohledem k bažinám zahaleným v mlze, které viděla trhlinou v dřevěné stěně. Nic se nehýbalo. Přesto za šedivou clonou číhali nepřátelé – oči, které ji právě sledují… Tráva pokrývající bažiny šuměla ve větru. Nill měla pocit, že v jejím šumění rozeznává hlasy, zkreslené, žalující, smutné… Naskočila jí husí kůže.

„Bojí se vesnice,“ zamumlala duchem nepřítomná Nill. „Bojí se své minulosti.“ Erijel svraštil obočí. „Cože?“

Nill odvrátila pohled od bažin a podívala se na Erijela. „Když vstoupí do vesnice, znovu uvidí, kým vlastně byli – a náhle se budou muset rozhodovat mezi sebou samými a králem. Všichni si uvědomí, odkud pocházejí a co to znamená být bahenním elfem. Jakmile si na to vzpomenou, budou muset krále nenávidět za to, co jim udělal, a bojí se, že ho zradí. Proto radši potlačují svoje vlastní já. A to jen proto, aby se zachránili před smrtí,“ dodala Nill se smutným úsměvem. „Vím, že to nedává smysl, ale přesto… dělají to skoro všichni elfové.“

Erijel se na Nill podíval tak naléhavě, že sklopila rychle oči.

„Prostě si to myslím…“ Nill pokrčila rameny.

„Je to zajímavé vysvětlení.“ Erijel pozorně sledoval, jak si hraje s pramínkem vlasů. „Mám pocit, že toho víš víc, než si myslíš,“ řekl najednou a zamračil se, jako by ho překvapilo, že Nill je překvapená. „Jsi chytrá. A rychle se učíš. Kdo ví. Možná se Kaveh tentokrát nemýlil.“

Nill se usmála. „Myslela jsem si, že mě nesnášíš.“

„Mareju, Arjas i já riskujeme život pro to, čemu Kaveh věří.“ Erijel najednou vypadal nesmírně unaveně. „Byl jsem jen skeptický.“

Nill přemýšlela o tom, zda Erijel následoval Kaveha dobrovolně. Nedokázala se rozhodnout, a tak se ho zeptala přímo: „Chtěl jsi tu být?“

Erijel se usmál. Nill si poprvé všimla, jak má teplé oči. Tomu, kdo získal jeho důvěru, byl určitě nenahraditelným přítelem.

„Tady určitě ne.“ Zvedl klacík a čmáral s ním po zemi. „Ale já jsem tak vyrůstal – vždycky jsem musel dávat na Kaveha pozor. Nikdy jsem to ale nedělal proti své vůli.“ Podíval se přátelsky na Nill, ale ve stejné chvíli mu obličej zachmuřila starost. Odhodil klacík. „Měli bychom počkat do tmy. Jestli Šedí bojovníci ani pak nezaútočí, přeběhneme k ostatním. A pak… uvidíme.“

Pozvolna se stmívalo. Když nastala tma, Nill to vůbec nepostřehla. Seděla opřená o zeď a pospávala. Jen strach z Šedých bojovníků ji přiměl, aby každou chvilku sevřela Erijelův meč a napřímila se. Když se na bažiny snesl večer, položil Erijel prst na rty a jasně zapískal. Za nepatrnou chvilku mu odpovědělo stejné písknutí z opačné strany vesnice. O chvíli později se ve vratech stodoly objevil Kaveh a zamával na ně.

Erijel se otočil k Nill a sevřel luk.

„Vyrazíme. Ale proklouzneme vesnicí oklikou. Třeba Šedí bojovníci pozorují jen je,“ řekl Erijel a ukázal bradou na protější stodolu, kterou od nich oddělovalo pole plné rozpadlých chýší a bahnitých prohlubní.

Nill a Erijel vstali s bušícími srdci. Erijel proklouzl ke dveřnímu otvoru a opřel se vedle něj o zeď. Nic se nehýbalo. Všude vládl klid, jen z dálky zaznělo z mlžného oparu zakvákání žáby. Vyběhli těsně za sebou.

Všude bylo Šedo. Jejich kroky chrastily ve vlhké nažloutlé trávě. Zdálo se jim, že cítí žár cizích očí v zátylku. Ale nic se nedělo. Doběhli k okraji vesnice, jako by byli posledními živými tvory na světě. Po jejich pravici se rozkládaly hluboké bažiny. Vydali se obloukem kolem chýší, aby se dostali k zadním vratům stodoly – už to nebylo daleko.

Nill přidala, aby běžela vedle Erijela.

„Než dorazíme k ostatním,“ zašeptala a Erijel se na ni překvapeně podíval. „Než k nim dorazíme, chtěla bych ti říct, že jsem hrozně ráda, že mě považujete – i ty – za jednu z vás.“ Chtěla ještě něco dodat, ale nenacházela slova, a tak se kousla do rtu.

Erijel se usmál. „Čest je na naší straně – i na mé.“

Co se pak událo, Nill nestačila ani postřehnout. Z mlhy se vynořilo několik postav. Nehlučně zvedly meče a udeřily.

Nill nevykřikla. Na to jí nezbyl čas. Erijel rázem sevřel paže kolem jednoho z Šedých bojovníků. V příštím okamžiku cizinec klesl k zemi a Erijel držel v rukách jeho meč. Nill neviděla elfa, do něhož se Erijelův meč zaryl až po rukojeť, ale ten zvuk se vpálil do jejích myšlenek: zvuk čepele, zvuk praskajících kostí. Šedý rytíř zasténal. Než zemřel, Erijel srazil další tři bojovníky.

„Utíkej!“ vykřikl Erijel. Oba se rozběhli.

Rozpadlé chýše, tráva, mlha – svět ubíhal kolem Nill. Najednou stál přímo před nimi další Šedý bojovník. Nill málem narazila do Erijelových zad. Erijel prudce zastavil, sekl mečem a elf klesl k zemi. Ale za ním stál další. A ten neměl meč.

V rukou držel luk.

Erijel rychle zareagoval. Odhodil meč, strhl luk z ramen a už držel v prstech šíp – jenže Šedý bojovník byl rychlejší. Napjal luk a zamířil na Nill.

Erijel skočil před Nill a založil šíp. Vzduchem se ozvalo zasvištění. Prudký náraz srazil Erijela na Nill a oba upadli.

Nill zdušené vykřikla, když spatřila šíp – zabodnutý někde v Erijelově rameni, prsou nebo břiše.

Šedý bojovník podruhé napjal tětivu. Teď zasáhne i Nill. Nill se natáhla po Erijelově luku. Uchopila šíp. Musela to být nějaká vyšší moc, která jí vedla ruce, protože si připadala zcela ochromená a nechápala nic z toho, co její tělo provádělo. Její šíp zabzučel vzduchem a zavrtal se do hrudi Šedého bojovníka. Tomu se ještě podařilo vystřelit, ale šíp neškodně proletěl nad Nill. Pak se bojovník zhroutil a zůstal nehybně ležet.

„Erijeli!“ Luk jí vypadl z rukou. Prsty se jí chvěly tak, že se nemohla dotknout jeho paže. „To ne, ne, ne, ne!“

Ležel na zemi a těžce oddychoval. Rukama svíral proražený pancíř a jeho prsty a dlaně se barvily rudě. Z hrdla se mu ozývalo bublání. Z koutku úst vytékala krev. Nill měla před očima černo. Pak za sebou zaslechla divoký výkřik a vedle ní se do trávy zhroutil Kaveh.

„Erijeli!“ Slzy mu stékaly po tvářích. Přímo uprostřed Erijelovy hrudi čněl šíp.

„Bratranče,“ vzlykal Kaveh. „Och, duchové, nâdem… Slyšíš mě?“

Erijelova ruka sevřela Kavehovu paži. Horečnatýma očima se na něj zadíval. Po rtech mu přeběhl nepatrný úsměv. „Odnes mě odtud, ano? K ostatním.“

Kaveh přikývl a zasunul paže pod Erijelovu hlavu a kolena. Rytíř zasténal, když ho Kaveh zvedal.

„Počkej! Počkej – pomohu ti!“ vykřikla Nill, ale Kaveh se už otočil a kráčel s Erijelem v náručí do stodoly. Při každém kroku poklesával v kolenou, ale nedíval se na Nill, ani na Arjase a Marejua, kteří jim šli naproti pobledlí hrůzou.

Došli do stodoly. Scapa vyskočil, když je spatřil: Erijelova ruka objala Kavehův zátylek a zanechala mu na krku a tvářích krvavé stopy. „Co se stalo?“ vyrazil Scapa.

Kaveh uložil Erijela co nejopatrněji na hromádku slámy.

„Nâdem,“ zašeptal Kaveh bratranci. „Slyšíš mě? Vytáhnu ten šíp. Prosím – prosím…“

Kavehův hlas se zlomil. Objal rukou Erijela kolem zad a naklonil se k němu tak, že šíp trčel ve výši jeho hlavy. Chvějícími se prsty ho objal a polkl.

„Teď, bratrance…“

A zabral.

Erijel vykřikl přes zaťaté zuby. Šíp vězel pevně v hrudi. Kaveh přivřel oči, jako by tak mohl uniknout Erijelově utrpení. Erijelovy prsty se sevřely kolem Kavehovy paže. Šíp stále ještě vězel šikmo v ráně.

„Erijeli!“ Kaveh položil čelo na prsa svého přítele a stiskl šíp. „Odpusť!“ zašeptal a trhl.

Tentokrát výkřik odumřel Erijelovi v hrdle. Zavřel oči, prohnul se v zádech, a když Kaveh sevřel šíp v ruce, upadl do hlubokého bezvědomí.

Nikdo z poutníků se neodvažoval přistoupit blíž. Kaveh mlčky svlékl plášť a kazajku a trhal košili na široké proužky. Mlčeli, když navlhčil látku vodou ze svých zásob a čistil Erijelovu ránu. Pak zranění obvázal a opatrně otřel Erijelovi stopy krve z obličeje.

Konečně se Erijel začal probírat z bezvědomí. Víčka se mu zachvěla a obrátil hlavu. Kaveh si sedl těsně vedle něj a držel ho za ruku. Erijel chraplavě oddechoval. Při každém výdechu mu z koutku úst vystupovaly krvavé bubliny. Jeho tvář se leskla jako vosková svíčka.

„Jak to vypadá?“ zašeptal tiše jako vítr v trávě.

„Dobře. Velice dobře,“ lhal Kaveh. „To zranění není zlé. Zítra ráno můžeme vyrazit. Zítra ráno… ano?“

Erijel se pokusil zvednout hlavu, aby si prohlédl obvaz na svých prsou, ale nepodařilo se mu to. Se zavřenýma očima se rozplakal.

„Kavehu!“ Jeho prsty se sevřely kolem Kavehovy paže. „Já nechci umřít! Nâdem! Nenechej mě tu umřít! Ne takhle… Nechci takhle chcípnout.“

„Ty nezemřeš, Erijeli!“ Kaveh stiskl jeho chladnoucí ruce. „Neříkej takové hlouposti! Nior hael soyah, Erijel…“

Erijel se na něj díval zavlhlýma očima. Vypadal jako dřív, když ještě byli dětmi. Když byli dětmi… Stále ještě jsou děti! Děti s meči, nic víc.

„Nenechej mě zemřít,“ vydechl Erijel. Když se i Kaveh rozplakal, Erijel odvrátil hlavu. Díval se do tmy. „Chci domů. Chtěl bych se v létě prohánět po loukách. A chtěl bych ještě… a Ylenja…“ Erijel se pokoušel zvednout ruku a podívat se na vypálené písmeno na vnitřní straně své paže. Ale byl příliš slabý a jeho ruka klesla dřív, než je mohl spatřit. „Chtěl jsem si postavit dům u těch tří buků na okraji vesnice.“

„Postavíš si ho,“ zašeptal Kaveh. „Erijeli, všechno bude v pořádku, společně se vrátíme domů. Všechno bude jako dřív. Ne, ještě lepší! Pamatuješ se na ten buk nad Vlčím údolím? Zase se tam schováme a polekáme mého otce, až se vydá na lov… Vzpomínáš si?“

Erijel přikývl, aniž se podíval na Kavehův zkřivený úsměv.

„Slíbila, že se za mě provdá,“ zašeptal. Pak zmlkl. Chvíli tiše ležel, pak zavřel oči. Jeho dech se zklidnil. Kaveh se posadil vedle něj. Se slzami v očích se přišourali Arjas a Mareju a usedli z druhé strany. Erijel klidně spal. Vážnost z jeho tváře zmizela. Vypadal mnohem měkčeji a půvabněji než kdykoli předtím. S každým úderem srdce jeho pokožka bledla. Když se začalo rozednívat, Erijel byl mrtev.

Slib

Kaveh s nikým nepromluvil ani slovo. Držel Erijela v náručí, dokud se trhlinami ve zdech stodoly neprodralo bledé denní světlo. Svíral studené tělo tak pevně, jako by je mohl znovu ohřát.

„Kavehu,“ zašeptal nějaký hlas. Kaveh otevřel oteklé oči a na bolestivý okamžik věřil, že zaslechl Erijela. Ale byl to jen Mareju. „Kavehu,“ opakoval. „Je… je mrtvý.“

Kaveh zvedl hlavu a pohlédl na Erijelovo nehybné tělo. Nespal a poslední zoufalá naděje, k níž se Kaveh upíral, zmizela.

Je mrtvý. Definitivně. Už se mu nikdy nepodívá do očí, už neuslyší jeho hlas. Erijel… Vznáší se jeho duch skutečně někde ve výšinách, ve větru, v korunách stromů, v říši mrtvých? Kavehovi se sevřelo srdce, když pomyslel na to, jak si tam Erijel bude připadat ztracený – Erijel, který vůbec nestihl prožít svůj život!

Kaveh sklopil hlavu. A je to jeho vina…

Pěstmi si otíral slzy z očí. Poklekl a poskládal Erijelovi ruce na prsou. Pak vzal jeho luk a opatrně ho zastrčil do Erijelových chladných prstů. Potom vstal a prošel kolem ostatních. Za chvíli se vrátil se zapálenou pochodní. Poklekl, objal Erijela kolem krku a přitiskl čelo k čelu mrtvého. Po chvíli se zvedl a zapálil seno kolem jeho těla. Plameny poskočily a ihned se jasně rozhořely.

Scapa vstal ze svého rohu a přistoupil blíž. „Oheň bude vidět na míle daleko,“ poznamenal tiše.

Nikdo si ho nevšímal. Všem bylo jasné, že plameny budou svítit nad bažinami jako signál. Přesto Kaveha nikdo nezadržel. Oheň se rychle šplhal po dřevěných stěnách, vzduch se plnil dusivým kouřem.

Konečně se Kaveh otočil. S taseným mečem odcházel z hořící stodoly. Ostatní ho následovali.

Nill se bojácně zastavila za vraty a rozhlédla se na všechny strany – šípy Šedých bojovníků se na ně mohly sesypat odkudkoli. Zavolala na Kaveha, který kráčel pevným krokem jako první. Rychle se obrátil. Nill se zděsila, když spatřila jeho ledové oči naplněné nenávistí. Vypadal úplně jinak. Do tváře mu visely rozcuchané pramínky vlasů povlávající v horkém vzduchu proudícím ze stodoly.

„Pomstím Erijela.“ Slova se mu řinula z úst jako příval. Mareju a Arjas přiběhli k němu. „Jdeme s tebou!“ Oba rytíři tasili meče. Kaveh neřekl ani slovo, když se postavili po jeho boku. Podíval se na Nill. „Ukryjte se ve vesnici. Tady jste v bezpečí.“

Nill zakroutila hlavou, napřed pomalu, pak prudce. „Nedělej to.“

Scapa se postavil vedle Nill. „To je přece šílenství!“ vykřikl. „Jestli se teď vydáte do bažin, jen abyste pobili pár Šedých bojovníků, bude to úplně k ničemu!“

Kavehův pohled byl tak pohrdavý, že Nill zatajila dech. Zadíval se napřed na Scapu, pak na Nill. I když neřekl ani slovo, měla pocit, že navěky ztratila kamaráda.

Náhle se za nimi ozvalo rozčilené chrochtání a kolem Nill proběhl Bruno.

Kaveh se zastavil, když k němu kanec přiběhl. „Rynjé arak! – Zůstaň tady!“

Kanec neklidně pobíhal kolem Kaveha. Když Kaveh o krok ustoupil, utíkal za ním. Nakonec to princ vzdal. „Tak pojď…“ jemně pohladil kance po hřbetě a vyrazil. Za ním kráčel Bruno a dvojčata.

„Prosím!“ vykřikla Nill a udělala nerozhodný krok vpřed. „Kavehu, prosím tě! Vrať se. Mareju, Arjasi, to mi přece nemůžete udělat!“

Mareju a Arjas se na ni neklidně ohlédli. Pak sklopili hlavy a odcházeli. Po chvíli je spolkla mlha vznášející se nad bažinami.

Scapa, Nill a Fesco pozorovali z nízké chýše, která zůstala po zničení vesnice takřka nedotčená, jak plameny polykají stodolu. Nad celou vesnicí se vznášel kouř jako temný bouřkový mrak. Pak se propadla střecha. Vzduchem zavířily žhavé jiskry a v jediném okamžiku zase pohasly. Sloupy plamenů postupně dohasínaly.

Nill objala pažemi skrčená kolena. To, co shořelo, byl Erijel… Nic z něj nezbylo. Jen hromádka popela… Teď, když mezi ně vstoupila smrt, když pohltila jednoho z nich, i Nill si uvědomila, že to není jen vzdálená hrozba čekající někde na konci života nebo na konci bažin. Smrt byla přímo vedle ní.

Nill krátce odvrátila pohled od hořících trosek, když si k ní Scapa přisedl.

„Nikdy jsem neviděla nikoho umírat,“ zašeptala Nill.

Scapa se na ni zadíval. Pod očima měla tmavé kruhy a kolem obličeje jí v dechu žhavého ohně poletovalo několik pramínků vlasů. „Lidé umírají den co den,“ řekl tiše. „Nedokázal bych spočítat lidi, které smrt vytrhla z mého života. Nedá se nic dělat: jeden to slízne a ostatní se na to dívají. Život už je takový.“

Nill se na něj rozhněvaně podívala.

Scapa rychle dodal. „Nemusíš být přece smutná. Jak dlouho jsi toho elfa znala? Pár týdnů?“

„Zapomeň na to,“ zamumlala Nill. Zadívala se na něj vlhkýma očima, ale pohled měla tvrdý. „Zapomněla jsem, že neumíš mít rád.“

Scapa sevřel rty. Takhle mu děkuje za to, že ji chtěl utěšovat? Tak ať! Jemu na tom přece nezáleží! „Máš pravdu. Nic necítím. K nikomu!“ Zvedl se a odešel nazpět do chýše.

Nill pozvolna vydechla.

Když se začalo stmívat, ze stodoly zbyla jen hromádka ohořelých sutin. Kaveh, Arjas a Mareju zmizeli. Třeba se ještě nestmívá, pomyslela si Nill. Třeba jen kouř zastínil slunce a pokryl vesnici jako plášť.

Pak se rozplynuly i poslední paprsky světla. Ve tmě dohořívaly poslední jiskřičky ohně. Nill se posadila do chýše k Fescovi a Scapovi, mlčky se zabalili do plášťů, opřeli se o stěnu a čekali – možná na Kaveha a jeho rytíře, možná na Šedé bojovníky, možná na to, až usnou a noc skončí.

Usnuli. Nill procitla, až když slunce vykouklo z mlhy. Pomalu se zvedla a otřela si hlínu a kamínky z tváře. Ohlédla se. Vedle ní ležel Fesco s rozhozenýma rukama, o kousek dál se stočil do černého klubíčka Scapa. Po Kavehovi, Marejuovi a Arjasovi nebylo stále ještě ani památky.

Nill vstala a přistoupila k otvoru po dveřích. Spatřila vesnici rozhozenou jako kosti nějakého obra. Ze země vyčnívaly holé zdi. Probořené slaměné střechy trouchnivěly tam, kam je odnesl vítr. Nikde ani živáčka, neviděla Kaveha ani Šedé bojovníky.

Nill se rozhlížela po rozbořených obydlích. Najednou za ní stál Scapa. Sbalil už zásoby a připravil vše k odchodu.

„Hni se, Fesco, ty spáči,“ řekl a otočil se k příteli. „Vyrážíme.“

Fesco se ospale posadil a začal se balit.

„Počkej! To snad nemyslíš vážně! Nemůžeme jen tak odejít. Kaveh, Arjah a Mareju jsou přece někde venku a…“

„… a nejspíš se už nevrátí.“ Scapa se protáhl kolem Nill a vyšel z chýše.

Nill se zachvěl hlas. Vyběhla a klopýtala za ním. „Scapo!“ vykřikla. „Stůj přece!“

Neslyšel. Chytla ho za rameno a zacloumala s ním.

Oči se mu blýskaly. „Co je?“ zasyčel. „Nač mám čekat? Až mě Šedí bojovníci odkráglují jako Erijela?“

Nill otevřela ústa, aby na něj vykřikla to nejhorší, to nejsprostější, co ji napadne – ale než se zmohla na slovo, něco zasvištělo vzduchem. Kolem ní se do země zavrtala salva šípů.

Fesco se vrhl na břicho. Nill a Scapa se navzájem srazili na zem. O chviličku později se už plížili vysokou trávou a bahnem a za zády jim bzučely šípy. Už minuli poslední chýše. Napřed Scapa, pak Nill a nakonec i Fesco se skulil do příkopu, který dříve zásoboval vesnici vodou. Přivítaly je kalné vlny a slizká spleť vodních rostlin. Přelezli přes příkop a na druhé straně se vyšplhali na protější břeh, kde je skrylo vysoké rákosí. V předklonu se rozběhli. Svištění šípů ustávalo. Brzy slyšeli jen své prudké oddechování a šumění rákosí.

Po kořenech staré zkroucené vrby, která už ztratila polovinu listů, vylezli do prudkého svahu a zastavili se. Scapa zalapal po dechu a posadil se.

Sípající Fesco si ohmatával kazajku a plášť – a najednou zbledl jako křída. „Ropucha!“ vykřikl. „Kde… ztratila se!“

Scapa se rozhlédl kolem. Skutečně, po Ropuše nebylo ani památky.

„Musím ji jít hledat,“ vykřikl Fesco, sešplhal po kořenech a klopýtal pryč.

„Fesco!“ Scapa udělal pár kroků nazpět, postavil se na špičky, ale Fesco už byl ten tam.

„K ďasu, k ďasu!“

Třesoucími se prsty si odhodil vlasy z čela a podíval se na Nill. V jejích očích bylo více výčitek, než Scapova hrdost dokázala unést. „Teď… Teď už asi Kaveha a jeho rytíře nikdy neuvidíme.“

Scapa se vyzývavě zamračil, jako by se chtěl Nill zeptat, co je na tom špatného.

„Copak ti je opravdu všechno jedno?“ vydechla. „Je vůbec na světě něco, co považuješ za důležité?“

Ví ten kluk vůbec, jak se dokáže zamračit? Nebo to dělá úmyslně?

„O to, co pro mě bylo důležité, jsem už přišel.“

Nill bodlo u srdce. Najednou ji přepadl hněv. „To je všechno, co umíš říct?“ vybuchla. Zuřila. Zuřila, protože Scapa je takový mizera, a protože to nechápala. „Ty – ty vůbec nežiješ! Připoutal ses k minulosti a docela jsi zapomněl, že čas nejde zastavit. Nezastavíš čas, ať ztratíš cokoli!“

Scapovi se zablesklo v ocích. „Co to meleš?“ Znělo to jako výhružka zloděje, lun totiž byl: pánem pochybných gaunerů. Ničím jiným.

„Že bys měl zapomenout!“ Nill zvedla hlavu. „Zapomeň na svou minulost. A konečně začni znovu žít!“

„Já mám zapomenout? Mám zapomenout na to jediné, co jsem… co jsem miloval?“

„Nevěřím ti to. Nevěřím, žes někdy miloval. Máš pravdu, na nikom ti nezáleží, protože prostě nedokážeš milovat! Potřebuješ svoji nenávist a smutek, aby se k tobě nikdo nemohl přiblížit! Jsi osamělý, Scapo, osamělý a plný strachu…“

Scapovy oči ztuhly, ale pak pevným krokem přistoupil k Nill. „Plný strachu?“ zasyčel. „Já? Já se nebojím nikoho! A ničeho!“

„Bojíš se sám sebe!“

Stál těsně u ní, čelisti pevně sevřené a zaťaté pěsti. Nill na něj chtěla vykřičet všechno, co mu konečně někdo musí říct, chtěla jím otřást, zranit ho, když nedokáže nic cítit. Ale možná to nebyl Scapa, koho Nill nenáviděla. Cítila tak nesnesitelný vztek proto, že věřila, že Scapa je něco zvláštního. Protože věřila, že by se v jeho očích mohla stát něčím zvláštním i ona. Ale Scapa o ni vůbec nestál – nic ho nezajímalo, jenom ta jeho pomsta. Spletla se a byla za blázna. Tvář jí hořela studem.

„Bojíš se toho, že jsi jen člověk! Ano, právě z toho máš strach. Že i tebe by někdo mohl zranit, kdybys mu dovolil, aby se k tobě přiblížil! Bojíš se pravdy, protože ve svém nitru jsi už dávno mrtvý. Jsi mrtvý, nemáš žádné srdce a…“

Scapa přitiskl své rty na její ústa a přitáhl ji k sobě.

Ucítila jeho dech na tváři. Jeho dlaň byla teplá, pevná a nejistá.

Nill stála bez pohnutí, dokud se jejich rty nerozloučily. Zvedla oči a pohlédla na Scapu.

Hlas se mu zachvěl. „Možná… možná přece jen mám srdce.“

Nill chvíli hledala slova, ale nemohla ze sebe vydat ani hlásku. Pak se dotkla jeho ruky a polibek mu vrátila.

Přestalo sněžit. Ariana už k němu neutíkala. Nerozpouštěla se ve vířících vločkách a on už nevídal její tvář tak zblízka, jako by stála přímo před ním. A přece… Byla tady. Byla tichým bušením v jeho zátylku, které neustávalo, ať se díval, nač chtěl.

Díval se na Nill. Nebyla tak krásná jako Ariana, která zářila v nekonečné tmě jako hvězda. Ale obklopovala ji vůně sladkých travin a teplého letního dne, a když se Nill usmála, Scapa ucítil takové teplo, že by nejraději zavřel oči a společně s tím teplem se ponořil do země. Teplo, které cítil, bylo cosi skutečného, cosi blízkého, něco, nač si mohl sáhnout a nejen chladné zrcadlení minulosti.

Posedával s Nill na velké louce, která byla stejně zelená a blýskavá jako její oči, a svíral ji v náručí, lehounce a pevně současně. Slíbil jí, že zůstanou spolu, dokud nedorazí do královské věže, tak, jak jí to slíbil hned na počátku cesty. Ale tentokrát to znělo jinak. Nepřísahal věrnost své pomstě, ale Nill, jen a jen Nill a cíli, ke kterému společně směřovali. Ale ten slib platí, jen dokud nedorazí k cíli.

Jen ke královské věži.

Kaveh procitl v naprosté tmě. Když si protřel oteklé oči, uviděl někde v dáli blikat světýlko. Ležel na studených vlhkých kamenech. Cítil pach plísně.

„Kde to jsem?“ vydechl. Spatřil nejasnou postavu.

Viděl jen její obrys vykreslený světlem. „Kdo jsi?“ zašeptal.

„Konečně ses probudil. Vím, kdo jsi ty.“ Hlas mu dlouho zněl v uších jako ozvěnou. „Jsi princ svobodných elfů. Moji špehové tě už dlouho pronásledují.“

Kaveh si přitáhl kolena k břichu. Tělem mu projela silná bolest; už ani nevěděl, kolik kopanců dostal. V ústech cítil krev.

„Ty jsi služebníkem krále Korru!“ zašeptal.

„To ne!“ Na zemi zašustila látka. Postava udělala pár kroků ke Kavehovi. „Nejsem.“

Postava došla ke světlu a zastavila se. Kaveh vzhlédl. Hrdlo se mu stáhlo, když její tvář vystoupila ze tmy, dokonale jasná a usmívající se. A nad tváří…

„Nejsem ničím služebníkem,“ vydechl hlas. „Já… jsem Bílé dítě.“

Věž

Fesco našel Ropuchu. Uvízla v příkopu, napůl utopená v bahně a řasách. Když ji Fesco vzal do rukou, jen unaveně zablýskala očičky.

Teď už byla zase fit a cpala si bříško ve Scapově vaku se zásobami. Fesco, Scapa a Nill ještě spali. Právě se rozednívalo.

Když Scapa otevřel oči, ani se nehnul – proto Ropucha klidně pokračovala v tajném mlsání. Nill ležela s tváří obrácenou k němu. Jenže za změtí vlasů a za pláštěm, který si přitáhla až k bradě, z ní příliš neviděl.

Scapa se snažil vyznat v tom, co k ní cítí. Když na něj pohlédla, zachvátila ho divoká směsice pocitů. Náklonnost a strach, štěstí a stud a… zvláštní pocit viny.

Jistým způsobem zradil sebe sama a vše, co považoval za důležité. Co se stalo s Arianou, která byla jeho životem? Dokáže najednou minulost považovat za něco nevýznamného – za cosi, co patřilo do jiné doby? Scapa si povzdechl. Ne, to přece nemůže. Kdyby neměl minulost, nevěděl by, kdo je. Ale připoutat se ke vzpomínce, která se nevrátí, to už také nedokázal. Chtěl být myšlenkami, srdcem a svým životem tam, kde je jeho budoucnost.

Scapa zhluboka vydechl. Už o tom nechtěl přemýšlet. Jediné, na čem teď záleží, je atentát, který plánuje. Musí držet při sobě, aby se Nill podařilo zabít krále. To Arianě dluží. A sobě samému také. A potom – pokud vůbec nějaké potom bude – až pomstí Arianu, potom se možná od své minulosti osvobodí.

Fesco ležící za Scapou se probudil. Posadil se a začal hledat Ropuchu. Když uviděl její čumáček vyčnívat ze Scapova vaku se zásobami, natáhl se a vzal ji do dlaní. Chvíli pozoroval šedou bažinu, která se rozkládala před nimi. Nocovali pod kořeny rozložité vrby. Fesco zamyšleně drbal Ropuchu. „Scapo?“

Scapa se napůl obrátil.

„Ty opravdu…“ Fesco sklopil oči k zemi. „Ty chceš opravdu jít ke králi? Když tu už nejsou elfové… Opravdu to chceš udělat?“

Scapa si povzdechl. Poprvé si uvědomil, co to znamená, že je Fesco doprovází – ne pro něj, ale pro Fesca samého. Král Korru ho nezajímal. Byl tu jen kvůli němu.

„Doma čeká Liščí doupě,“ zašeptal Fesco. „A ostatní.“ Zvedl hlavu a podíval se na Scapu. Pánu Lišek visely do tváře pramínky vlasů. Na obličeji a oblečení měl zaschlé zbytky bahna. Jeho plášť, kdysi černý jako noc, byl rozervaný. „Kdo ví, co se odehrává v Kotlově, když jsme tak dlouho pryč.“ Fesco pokrčil rameny.

Scapa se kousl do spodního rtu. Takového přítele jako je Fesco si nezaslouží. U všech bohů, ani jedinkrát mu nedal najevo, co pro něj jeho přátelství znamená.

Scapa si zaraženě odkašlal. „Fesco… nemusíš se mnou chodit. Klidně se vrať do Kotlova. Byl bych rád, kdyby Liščí doupě bylo ve tvých rukách.“

Fesco se usmál a zakroutil hlavou. Svraštil čelo a řekl: „Copak skutečně věříš tomu, že bych se táhl tak daleko, abych se jednoho rána prostě obrátil a vydal nazpět? Tobě vážně nezáleží na tom, že tu jsem s tebou? Radši bys tu s ní byl sám?“ A ukázal bradou na Nill.

„Ne!“ odpověděl Scapa rázně. „Fesco, já si jen dělám starosti. Chci říct… K ďasu! Erijel zemřel a já teď musím pořád myslet na to, že… Riskuješ život kvůli něčemu, co se tě netýká. Já nechci, abys…“

Fesco přivřel oči. „K ďasu, Scapo! Kdy to konečně pochopíš: já riskuju život kvůli něčemu, co se mě týká – kvůli tvé pitomé natvrdlé lebce!“ Fesco hlasitě potáhl nosem a pohladil Ropuchu. „A neočekávám za to vůbec nic. Stačilo by mi, kdyby sis aspoň uvědomil, že v tom jedu s vámi!“

Scapa těžce polkl. Byl tak sobecký – a přitom měl celou dobu po svém boku takového přítele! Scapa se naklonil, pevně Fesca objal a rukou ho poklepal po zádech. „Děkuji,“ zamumlal. „Dekuji!“

„Vždyť rozmačkáš Ropuchu!“

Scapa ho okamžitě pustil. Krysa se s rozčileným pištěním vytrhla Fescovi z dlaně a vyšplhala se mu na rameno. Fesco a Scapa se rozesmáli.

„Co je vlastně s Nill?“ změnil téma Fesco a podíval se na spící dívku. „Od včerejška se na tebe tak divně dívá. Ani se nerozčilovala, když jsme odešli z vesnice bez elfů. Nebo snad… Ty a ona…“

„Ne,“ řekl Scapa rozhodně. „To ne.“

„Aha…“ Fesco se zamračil a rozhlédl se po bažinách. Scapovo popírání nemohlo nic změnit na tom, co věděl. Navíc přítelovo neklidné pokukování po Nill prozrazovalo víc než všechna slova na světě.

Ale Nill, která už dávno nespala, se v té chvíli rozpadl svět na tisíc střepů. Rukama pevně sevřela plášť. Ne… Takže mezi ní a Scapou není vůbec nic. Co si to jen namlouvala?

Připadala si neuvěřitelně hloupá. Zase.

Mlčky se vydali na cestu. Nill předstírala, že pátrá po Šedých bojovnících, Scapa studoval mapu a Fesco střídavě pozoroval Nill a Scapu a proklínal bažinaté jámy, do kterých každou chvíli zapadl. Scapu trochu překvapilo, že se Nill na něj od rána ani nepodívala. Pak ho napadlo, že nejspíš nechce, aby Fesco něco vytušil. A to mu vyhovovalo. Měli před sebou důležitý úkol a museli se soustředit jen na něj.

Nepotkali jediného Šedého bojovníka. Bažiny mlčely a jen tu a tam zaznělo do ticha tupé šplouchnutí. Když nastal večer, začali hledat nějaký úkryt. Marně. A tak se rozložili ke spánku do vysoké trávy. Půda byla překvapivě měkká, ale ne vlhká. V posledních denních paprscích Scapa znovu rozbalil mapu. Pergamen byl celý zmačkaný. Scapa jel špinavými prsty po nákresu.

„Myslím, že jsme někde tady,“ řekl a ukázal na část bažin, která byla důkladně daleko od rudných dolů na pobřeží. „Musíme jít tudy…“ A prstem jel až tam, kde předpokládali, že najdou královu věž.

Fesco polkl. „Jak dlouho nám to bude asi trvat?“

Scapa zamyšleně pokrčil rameny. „Možná týden. Možná tři. Uvidíme, jak rychle projdeme bažinami.“

„Na třítýdenní cestu nemáme dostatek zásob,“ zašeptal Fesco. „Vystačí nám sotva na týden.“

Nill beze slova ulehla a zabalila se do pláště. Fesco by ji rád uklidnil, aby ty tři týdny nebrala tak vážně. Scapa toho namluví…

Následujícího dne začali šetřit se zásobami. Už jich skutečně moc nezbývalo. Jakmile jídlo dojde, budou hladovět. Stejně jako včera kráčeli mlčky, vyhýbali se písečným dunám a přelézali vývraty, zapadali po kolena do bahnitých kaluží a prodírali se uschlým trnitým křovím. Scapu překvapovalo Nillino zvláštní odmítavé chování. Od včerejška se vyhýbala jeho pohledům a chovala se, jako by byl vzduch. Ale před Fescem se jí na to nechtěl ptát – udělá to v noci, až Fesco usne.

Ale když se setmělo a oni se schoulili do trávy na suchém pahorku, Nill ulehla zády k němu. Zdálo se, že spí. Scapa si naštvaně a bezmocně povzdechl. Co jí zase udělal?

„Proč mi prostě nemůžeš říct, co se děje?“ zamumlal do noci. K jeho překvapení Nill odpověděla. Znělo to tak nepřátelsky, že Scapa ztuhl. „Myslím na Kaveha, Marejua a Arjase – to tě nenapadlo, že? Nejspíš jsou mrtví!“ Nill se stáhlo hrdlo. Když svou myšlenku vyslovila, vypadala najednou mnohem pravděpodobněji.

Co když jsou opravdu mrtví? Nill se udělalo špatně. Kaveh! A dvojčata… To nemůže být pravda, nemůže. Ale i kdyby Kaveha a rytíře nezabili Šedí bojovníci, stejně je už Nill nejspíš nikdy neuvidí. A je to Scapova vina, šeptal potměšilý hlásek v její hlavě.

Dny míjely. Hlad, bezútěšné okolí, věčný spěch a klopýtání. To vše umlčelo rozhovory poutníků a otupilo jejich pohledy. Nill se potácela jako náměsíčná, kladla jednu nohu před druhou, znovu, znovu a znovu… Ze začátku si lámala hlavu nad Scapou, byla rozzlobená, smutná a zmatená. Pak přemýšlela nad Kavehem a dvojčaty. Její obavy a starosti se postupně proměnily v těžký balvan. Ztratila je. Už nemyslela na krále Korru, zapomínala, proč tu vlastně jsou a kráčejí dál a dál – všechno bylo tak vzdálené. Jen kamenný hrot… Co chvíli se jí nepozorovaně vloudil do dlaně. Když se ukládala ke spánku, postřehla, že celý den svírala rukou kapsu, a když procitala, držela ho znovu v ruce.

Kamenný hrot ji vedl kupředu. Jedině on byl důležitý. Kvůli němu tu byla.

Jednoho rána Nill prudce procitla ze sna, který se rozpadl, jakmile otevřela oči. Scapa ji už hezky dlouho pozoroval.

„Víc nám už nezbývá.“ V ruce držel ztvrdlou kůrku chleba. „Sněz to!“ Poklekl a sevřel její zápěstí. „Rozděl se s Fescem…“

„Nech toho, Scapo,“ zamumlala Nill. „Sníme to společně!“

Sevřel ji dojatě v náručí. Nill jeho objetí opětovala. Chvíli se nehybně objímali a zdálo se, že zmizelo vše, co je v minulých dnech rozdělovalo. Překvapená Nill zaslechla, jak Scapa zavzlykal. Kratičce, tichounce.

„Musíme to dokázat. Musíme krále svrhnout a…“

„Já vím,“ řekla Nill. „Vím to!“

„Já…“ Scapův šepot se zadrhl. Polkl „Já vím, že zemřu. Prorokovali mi, že jednoho dne budu muset rozhodnout o své vlastní smrti. Jestli k tomu dojde teď, tak…“

„Přestaň. Neříkej takové věci.“ Podívala se na něj a otřela mu špínu z tváře. „Naháníš mi strach.“

Sklonil hlavu. Dlouho mlčel a zíral na kůrku chleba. „Mrzí mě to,“ zašeptal. „Já… Ne, máš pravdu. Člověk nemůže nikdy vědět, co ho čeká.“ Ale neznělo to, jako by tomu věřil.

„Uděláme vše, co bude v našich silách. Ano?“

„Ano.“

Pohlédl na ni. „Hlavně musíme držet při sobě. Ty, já a Fesco. To je to nejdůležitější!“

Okamžiky se měnily v hodiny a uplynulé dny ve vteřiny. Tupě klopýtali dál, stále vpřed, a sžíral je hlad.

Před soumrakem se jim začala chvět země pod nohama a na bahnitých tůních se objevila kola. Vrhli se na břicho do trávy. Kousek od nich se hnal bažinami oddíl Šedých bojovníků. Po chvíli jezdce pohltila mlha. Poutníci vstali a pokračovali v chůzi.

Následujícího dne pozorovali, ukryti v rákosí, další oddíl. A než nastal večer, museli se skrývat znovu.

Za posledních dvanáct dnů nespatřili ani živáčka a nyní hned tři oddíly za dva dny! Buď je ještě stále pronásledují, nebo – a při té myšlence je přepadla úleva a strach současně – se blíží ke královské věži.

Brzy ráno začalo mrholit. Studený déšť poutníky probudil a ti se vydali s hlavami skrčenými mezi rameny na cestu. Místy byla tak hustá mlha, že neviděli vlastní nohy – a jen o pár kroků dál začalo lít a vzduch se pročistil, jako by ho potoky vody omyly.

Pak se před poutníky roztáhly poslední závoje mlhy jako opona a ukázaly, co skrývají.

Nill, Scapa a Fesco ztuhli. Ten pohled je vytrhl z dlouhé letargie.

Před nimi vedl do hlubin nekonečně dlouhý kamenitý sráz. V dáli se ze země zvedaly zvláštní haldy s otvory. Do mlhy z bažin se mísily černé sloupce dýmu. A za nimi…

Scapova ruka sáhla po Nillině. Prsty sevřel její dlaň, ale jejich pohledy zůstaly jakoby přimražené k obzoru. Nill objímala kamenný hrot. Tak pevně, že jí zbělely klouby.

V rozlehlém údolním kotli čněla jako šíp ze země špičatá stavba. Gigantická jako hora. Nebyla to věž, ale pevnost. Větší než kterýkoli hrad. Byl to sloup vyčnívající z pekel přímo do mlhavé oblohy. Nill poklesla kolena. Připadalo jí, že ten pohled už jednou zahlédla ve snu.

Králova věž vypadala jako kamenný hrot.

Nemotorně klopýtali a klouzali dolů po svahu. Teprve teď rozpoznali to, co předtím považovali za nepatrné díry v zemi: rudné doly. Všude kolem zely v zemi tmavé tlamy. V rozevřených chřtánech se to hemžilo pobíhajícími postavami, které z té dálky připomínaly mravence. Nill cítila, že tohle je nejstrašnější místo na světě, pohřebiště života. V kotlině, která nebyla kotlinou, ale kráterem ve tváři země, se rodilo utrpení, strach a nenávist. Odtud pocházela nesmírná moc, jež jednou promění v pohřebiště celý svět. Pokud tomu ona – pokud tomu kamenný hrot – nezabrání.

Nill se udělalo špatně, když pomyslela na to, že ona, skutečně ona, má vystoupit proti moci, kterou tato věž představuje. Ve srovnání s ní si připadala jako blecha.

Fesco, Scapa a Nill se v poslední chvíli přikrčili za hromadu kamení, když se po stezce vedoucí svahem přehnal k dolům oddíl Šedých bojovníků. Bylo jich přes padesát.

Jakmile jezdci projeli, poutníci se napřímili. Zrovna chtěli přejít přes stezku, když zaslechli výkřiky.

„Hněte sebou! A rychle!“

Přihnalo se k nim šest jezdců. První práskal ve vzduchu bičem. „Dělat! Dělat!“ pořvával se silným elfím přízvukem, pak jim šlehl bičem nad hlavou a koně se s duněním přehnali kolem.

Když se jezdci vzdálili, Scapa pustil Nill, kterou bezděky objal. Rána bičem ho sice minula, ale v očích se mu přesto zračila hrůza.

„Měli nás… považovali nás…“ koktal Fesco.

„… za dělníky.“ Scapa polkl a obrátil se k Nill a Fescovi. „Bez ohledu na to, co bude dál,“ zašeptal, „bez ohledu na to, co se stane, pokud někdo z nás bude mít možnost zabít krále, zabije ho! Musíte to odpřísáhnout!“

Nill sevřela rty. Najednou měla pocit, že musí od-přísáhnout, že se smíří se Scapovou smrtí. Díval se na ni smutně. Napadlo ho totéž?

„Přísahejte,“ opakoval.

„Přísahám,“ zamumlala Nill. Pak stiskla Scapovi ruku. „Dokážeme to. Společně.“

Scapa pohlédl na Fesca. „Ty také?“

„Ano. Přísahám.“

Scapa se na chvíli zadíval na své druhy. Uvědomil si, že jsou tím jediným, co má. Tím nejdůležitějším na světě. Vším, co miluji, pomyslel si. A vyslovil to, čeho se tak dlouho obával. „Pojďme. Čeká tam náš osud. A králův.“

Stezka po chvíli míjela vchody do šachet. Rozedraní bahenní elfové vláčeli koše a káry z jednoho místa na druhé. Byli to starci, děti a tu a tam několik mužů a žen, příliš churavých na to, než aby mohli sloužit ve vojsku. Nezbývalo z nich nic než kostra potažená špinavou kůží. Z tmavých jeskyní se neozýval ani hlásek. Jen rány kladiv, chřestění řetězů, padající kamení, vzdechy a kašlání dělníků. Konečně se poutníkům podařilo od toho utrpení odvrátit oči. Sklonili hlavy a dívali se k zemi. Kousek od nich postávali Šedí bojovníci, kteří s kopími a dlouhými palicemi střežili dělníky. Scapa se rychle předklonil a sebral velký kámen. Nill pochopila a napodobila ho.

„Dělej, Fesco!“ zašeptala.

Třesoucí se Fesco se vzpamatoval a zvedl kámen. Se sklopenými hlavami prošli kolem Šedých bojovníků. Nikdo si jich ani nevšiml, protože tři z nich právě tloukli nějakou schoulenou postavu.

Nill, Scapa a Fesco vláčeli balvany po stezce kolem dolů. Když zaslechli dunění podkov, uskočili stranou jako všichni dělníci, kteří se tu hmoždili se svými břemeny. Když jezdci projeli, pospíchali dál, protože pochopové s palicemi nebyli nikdy daleko.

Běželi asi půl hodiny. Pak dorazili na okraj důlní oblasti. Před nimi se rozkládalo dvousetmetrové pole, které oddělovalo doly od mohutných zdí věže. Před branami věže, čnící tak vysoko, že by pojala armádu obrů, se to hemžilo Šedými bojovníky.

Scapa, Nill a Fesco zamířili k nejbližší šachtě. Jednou museli odbočit – jako všichni dělníci, kteří došli až sem. Běda tomu, kdo se opovážil opustit doly a vkročit na prostranství před věží.

Poutníci nepozorovaně proklouzli s ostatními dělníky do dolu. Oči pochopů si nepovšimly žádného rozdílu mezi nimi a ostatními špinavými postavami.

Nill a oba chlapce obklopila tma. Do vlhké vůně země se mísil pach potu, hniloby a smrti. Nill měla pocit, že se ocitli v masovém hrobě. Už nedokázala ani sevřít kamenný hrot. Pevně zavřela oči. Uklidni se! poroučela sama sobě. Jen klid… Klid… Uvědomovali si, že na její šikovnosti závisí nejen její vlastní život, ale i existence Temných hvozdů a celého světa. Přesto v té chvíli dokázala myslet jen na sebe. Na to, že je odsouzena k smrti. Věděla, že z davu napůl mrtvých, upocených, páchnoucích a na kost vyhublých bahenních elfů, kteří se tlačí kolem ní, není úniku. Rozechvěně se nadechla, ale nedostávalo se jí vzduchu. Kdo jednou spatřil královskou věž, byl ztracen.

Bílé dítě

Všude kolem nich zely tmavé otvory šachet. Temný hrob sténal a vzdychal, jako by to byla sama země naříkající pod údery krumpáčů a lopat, které jí z útrob rvou drahocennou rudu. Oheň a rezavé uhlíky zářily tam, kde se železo lilo do forem. Na Nill, Scapu a Fesca padl dusivý žár jako přikrývka. O kousek dál vyletovaly jiskry z míst, kde se kovaly meče, špičky kopí a šípu. Opodál se skladovaly zbraně. V příšeří zahlédli tisíce a tisíce kopí, mečů a luků.

Všude pobíhali dělníci, sbírali zbraně a odnášeli je pryč, přinášeli další a rovnali je na velké hromady. Přátelé se vmísili do páchnoucího davu.

Následovali široký proud postav a splynuli s davem, společně se tlačili temnou širokou chodbou a vzhůru po spoustě křivých schodů. Občas jim posvítil záblesk světla. Když zdolali poslední stupně, spatřili obrovské nádvoří.

Ne, to nebylo nádvoří – ale aréna. Všude kolem se zvedaly tak mohutné kamenné sloupy, že by je žádný strom z Temných hvozdů nepředčil. Do nitra budovy vedla schodiště připomínající vyplazené jazyky. Zavřené brány z masivního kamene za sebou skrývaly celá patra navzájem propojených místností. Velké a temné oblouky bran vypadaly jako chřtány nestvůry. Ocitli se uprostřed věže.

Dělníci procházeli v zástupu arénou, aby dopravili zbraně na nějaké bezpečné místo uvnitř hradeb. Přátelé stále ještě nesli kameny, kráčeli jeden za druhým a bojácně se rozhlíželi. Tlusté metrové kamenné zdi se leskly v drobných kapičkách deště. Široké potůčky vody si hledaly cestu arénou a vytvářely na zemi kaluže.

Výkřiky přinutily Nill, Fesca a Scapu, aby se přikrčili. Nedaleko od nich vytáhl Šedý bojovník z davu postaršího bahenního elfa a srazil ho k zemi. Pak už Nill neviděla nic než skupinu Šedých bojovníků zvedajících dřevěné hole, které se zasvištěním znovu a znovu padaly k zemi. Výkřiky umlkly.

Nill se roztřásla tak, že se jí málem podlomila kolena. Naštěstí nespadla.

Jenže její kámen ano.

Pleskl o zem a kutálel se mezi nohama ostatních dělníků. Nill rychle utíkala za ním. Už po něm sahala, když se na něj postavila vysoká bota. Vzhlédla a ztuhla.

Před ní stál Šedý bojovník.

Hnědé tetování pokrývalo polovinu jeho tváře. Vlasy měl na polovině hlavy vyholené. Bahenní elf se usmíval, ale žár v jeho očích naháněl Nill smrtelný strach.

„Co to?“ zeptal se lámaně. Kapky deště mu odskočily ze rtů a přistály na Nillině čele. „Kámen?“

Nevydala ani hlásku. Brada se jí chvěla. Šedý bojovník zaskuhral něco nesrozumitelného a pak po ní natáhl ruku.

Najednou mezi Nill a Šedého bojovníka skočil Scapa. Bahenní elf se překvapeně zarazil, když spatřil chlapcův výhružný pohled – a pak si však uvědomil jeho věk.

„Co ty tady – příliš starý, proč ne bojovník?“ Najednou vytřeštil oči. Za špínou a bahnem totiž rozpoznal Scapovu tvář… tvář, která nevypadala, že patří…

Uchopil Scapu za límec a přitáhl ho k sobě, takže chlapec stál na špičkách.

„Ty člověk!“ vyhrkl Šedý bojovník.

Nill si všimla, jak Scapova ruka sahá po dýce za opaskem. Strachy se jí udělalo špatně. „Ne!“ vykřikla. „Ne, stůj!“

Aniž pustil Scapu, Šedý bojovník nasadil hrot svého kopí na Nillino hrdlo. Odporný škleb mu zmizel z tváře.

„My – my jsme vyslanci!“ Nill zvedla ruce. Pak uchopila za rukáv Fesca, kterému hrůza vyrazila kámen z rukou, a přitáhla ho k sobě. „Jsme vyslanci z Temných hvozdů! Jdeme ke králi Korru.“

Bojovník provrtal pohledem napřed Nill, pak Fesca a nakonec i Scapu. „Tak vyslanci.“ Každou slabiku vyplivl jako úlomek kosti. „Pak se mnou ke králi.“ Sklonil hlavu s groteskním úsměvem, jako by jim právě oznámil, že je hodí do jámy lvové. Pustil Scapu, uchopil oběma rukama kopí a ustoupil o několik kroků. „Sem! Sem!“ vykřikl a zvedl zbraň. Okamžitě k němu přiběhlo několik bojovníků s tetováním na tváři a lebce. „To vyslanci. Odvést ke králi!“

Bojovníci se na sebe neklidně podívali. Jeden z nich ukázal nevrlým pohybem kopí Nill, Scapovi a Fecscovi cestu.

Když procházeli arénou, připadalo jim, že déšť zesílil. Voda jim promáčela šaty a zuby drkotaly chladem. Došli na okraj obrovského nádvoří ke kamennému schodišti vedoucímu vzhůru a hluboko do nitra obludné věže. Šplhali po kluzkých schodech. Nill občas přejela po rameni špička kopí. Pokaždé se s úlekem přikrčila. Co má dělat? Co řekne, až bude stát před králem? A jestli je nezabijí první – pak bude muset zabíjet ona.

Dlouho stoupali po kamenném schodišti. Pak se nad nimi rozevřela klenutá střecha zadržující kapky deště. Hluk zvenčí zůstal daleko za nimi a obklopilo je ticho naplněné očekáváním – jen vítr zajatý uprostřed vysokých zdí vyl jako zbloudilý duch.

Schodiště ústilo do impozantní haly s mohutnou kamennou klenbou. Odtud vedla do neznáma řada bran a Šedí bojovníci prošli jednou z nich.

Chodby, kterými kráčeli, byly stejně rozlehlé jako hala. Světlo pochodní ozařovalo černé kamenné stěny, v nichž nebyla žádná okna. Dvakrát museli po schodišti a zdolali alespoň stovku schodů. Občas narazili na Šedé bojovníky střežící některý z vchodů, jinak se pohybovaly jen jejich stíny vrhané na stěny světlem pochodní. Věž připomínala gigantický hrob.

Pak dorazili do dlouhé chodby se stropem stejně marnotratně vysokým, jako byla chodba široká. Jako by se tu nestavělo pro lidi nebo elfy, ale pro obry.

Na konci chodby zely dvoukřídlé dveře, které svou mohutností připomínaly bránu. Když přišli blíž, Nill postřehla, že jsou dřevěné. V blikavém světle pochodní spatřila spoustu ozdob a reliéfů: představovaly velké bitvy, jezdce s meči a luky na vysokých koních a obrovské kotle, v nichž se tavilo železo. Uprostřed se vyjímala řezba diadému se zubatým okrajem, který byl větší než ostatní výzdoba: koruna Elrysjar.

Přede dveřmi stálo osm strážných. Vyměnili si několik slov s Nillinými průvodci – všichni mluvili lámanou lidskou řečí. Pak bojovníci odstoupili stranou a otočili mohutným kolem. Dřevo těžce zaskřípalo a ve dveřích se objevila úzká škvíra, kterou se Nill, Scapa, Fesco a jejich strážní protáhli dovnitř.

Přivítalo je jasné světlo, nejen pouhá zář ohně, ale i denní jas: před nimi se blýskala řada vysokých oken. Tohle nebyl žádný ledajaký sál! Poutníci dorazili do srdce věže.

Vlevo se zvedala řada ozdobných portálů, vpravo několik dvoukřídlých dveří vroubených obelisky. A přímo proti vchodu vedlo pod vysokými okny deset schodů na stupínek, kde stál trůn. Schody a část podlahy zakrýval vyšívaný koberec zobrazující Slunce, hvězdy a Měsíc, lodě a města.

Kolem stupínku stálo na tucet bojovníků. Trůn se skrýval za tmavočerveným závěsem – jen ten, kdo stál přímo před stupínkem a pozorně hleděl vzhůru, dokázal za látkou rozeznat nejasné obrysy.

Hlasy pronikly závěsem. Šedí bojovníci padli na kolena a uctivě se uklonili. Až po chvíli se odvážili znovu narovnat a jeden z nich zvolal: „Vaše Výsosti – zde vyslanci Temných hvozdů! Co dělat, Vaše Výsosti?“

Zpoza závěsu se ozvalo šeptání. V kopuli sálu dutě pískal vítr, znělo to jako tichý pláč. Pak monotónní ženský hlas zvolal: „Její božská Výsost si přeje, aby vyslanci přistoupili blíž.“ A jedním dechem dodal: „Luky!“

Stráže kolem stupínku se chopily luků a založily do nich šípy. Tětivy nenapjaly, přesto na hlavy přátel mířilo na tucet špičatých železných hrotů. Pobledlí strachem prošli všichni tři obrovským sálem a zastavili necelých deset metrů před stupínkem.

Za závěsy zahlédli obrysy lehátka. Kolem stálo několik postav. Znovu zaslechli šepot a pak opět zazněl monotónní ženský hlas: „Její božská Výsost si přeje, aby se vyslanci sklonili před nejvyšší mocí na světě, vládcem bažin Korr, panovníkem východních měst, dobyvatelem moří a bezejmenných pobřeží!“

Nill, Fesco a Scapa poklekli a sklonili hlavy. Za závěsy se ozval šepot ještě tišší než předtím.

„Její božská Výsost si přeje, aby… vyslanec s černými vlasy ukázal tvář.“

Nill se sevřely útroby. Co to má znamenat? Nejisté úkosem pohlédla na Scapu. Ten pomalu zvedl hlavu a pohlédl k tmavočerveným závěsům. Za nimi se něco pohnulo. Látka zašustila, někdo se zvedl. A pak, na kratičkou chvíli, se mezi závěsy objevila bílá ruka a odhodila broskev.

Ovoce seskákalo po schodech, kutálelo se po koberci přímo ke Scapovi. Scapa se na broskev zmateně díval. Nill měla pocit, že se jí už nikdy nepodaří vstát

– a přesto najednou vyskočila. Ne proto, že by z ní rázem spadl strach. To ne. Spálila se. O kamenný nůž.

Zdušené vykřikla, uskočila a rukama tloukla do sukně. Kamenný hrot žhnul! Pálil jako rozžhavené železo! Bez přemýšlení ho vytáhla z kapsy a chtěla ho odhodit, ale – přilepily se jí k němu prsty. Měla pocit, že zaslechla zasyčení – tak ji kámen sežehl.

Hrot změnil tvar. Byl ostrý a rudě žhnul jako železo v ohni.

Nill se rozbušilo srdce. Rozhlédla se kolem. Všechny pohledy se upíraly na ni. Na ni a na kamenný hrot.

„Přineste mi ten nůž!“ vykřikl vysoký hlas. „Seberte jí ten nůž!“

Šedí bojovníci za ní a strážci u brány zareagovali stejně rychle jako Fesco a Scapa. Oba chlapci přiskočili k Nill. O vteřinu později zařinčel kov a čepele jejich dýk narazily na meče a kopí.

Navzdory odvaze nemohli tolika Šedým bojovníkům dlouho odolávat, o ochraně Nill ani nemluvě. Už se jí někdo zmocnil. Něčí ruka se ovinula kolem jejího hrudníku a vyrazila jí dech. Druhá ruka jí rozevřela prsty. Kamenný nůž vyklouzl Nill z pěsti.

„NE!“ Vykřikla ve stejné chvíli jako Scapa, který se vrhl na Šedého bojovníka svírajícího s tváří staženou bolestí nůž v ruce. Bojovníci ihned na chlapce zaútočili.

„Ušetřete toho chlapce!“ vykřikl čísi hlas.

Scapa se vrhl na Šedé bojovníky, odhodil dýku a sevřel oběma rukama kamenný hrot. Bolestí a překvapením vykřikl – nůž byl horký! Ale nepustil ho, stiskl ho ještě pevněji. Do žeber ho udeřilo kopí a vyrazilo mu dech.

„Ušetřete toho chlapce! Ušetřete ho! Scapo!“

Scapa se odpotácel z houfu Šedých bojovníků. Kamenný hrot žhnul v jeho dlani, ale on to už nevnímal.

Za závěsy se objevila dívka. Šedí bojovníci strnuli jako přimražení, když velitelským gestem zvedla ruku, a padli na kolena. Dívka se zahleděla na Scapu.

Byla oblečená do nádherných šatů z červeného a žlutého sametu. Stojatý límec jí přesahoval hlavu jako rozvitý okvětní lístek. Vlasy měla upravené do hladkého věnce. Byla to ta nejkrásnější dívka, jakou kdy Nill spatřila. A také nejtajemnější.

Rysy její tváře byly dokonalé, jako by byly dílem malíře. Rty se prohýbaly do obloučku, a přesto působily dojmem, že se neumějí smát. Oči vypadaly studenější než chladná ocel. Čelo jí zdobil mohutný černý kamenný diadém, jehož hroty svíraly její hlavu jako pařáty.

Scapa sklonil kamenný hrot. Nill proběhl ochromující žár. Ta dívka má korunu. Je to…

„Ty jsi král Korru,“ zakoktala Nill. Hlas se jí zlomil.

Dívčin pohled zmateně bloudil od Scapy k ní, jako by si teprve teď povšimla, že v sále je ještě někdo. „Král Korru je mrtev,“ řekla.

Nill už necítila zem pod nohama. Chvějícím se hlasem zašeptala. „Kdo jsi?“

Dívka hrdě zvedla hlavu a klidně pronesla: „Obelstila jsem krále Korru. Vyrvala jsem moc z jeho rukou. Jsem Bílé dítě!“

Scapa nevnímal denní světlo kolem sebe. Nehybně stál v černi oceánu, kde neexistovala země ani obloha, nahoře ani dole.

V temnotě na okraji stupínku před tmavočervenými závěsy stála Ariana.

KNIHA ČTVRTÁ

Nijura Zrada

Maferis netušil, jakou roli sehrál v osudu národa bahenních elfů – a celého světa. A nikdy se to nedozvěděl. Určitě by ho však ani ve snu nenapadlo, že svůj osudový úkol naplnil v temném hostinci mezi opilci usrkávajícími pivo, v den, na který si už skoro nevzpomínal.

Sám byl také opilý. Vyrazil tehdy za úsvitu, aby si ve vesnici lidí na úpatí hor obstaral nákupy: potřeboval papír, brka na psaní a inkoust a chtěl nakoupit i chléb a obilí. Výměnou za vlčí kožešiny, a dokonce i jednu medvědí.

Za soumraku dorazil do vesnice. Koupil, co potřeboval, a rozhodl se, že přenocuje v hostinci. Nechtěl se v noci vracet do hor, i když by mu ostrý elfí zrak určitě pomohl najít ve tmě cestu. Ale byl unavený a chtěl si před celodenním putováním odpočinout. V hostinci pobíhalo několik tmavých postav. Vzduch vibroval směsicí hlasů. Maferis usedl ke stolu a objednal si skopové maso. Hostinský před něj postavil umaštěný talíř s nedefinovatelnou hmotou. Maferis se pustil do jídla. Už skoro dojedl, když mu hostinský donesl džbán piva.

„Dárek od tamtoho chlapíka,“ řekl a kývl hlavou do temného rohu místnosti.

Sedící postava se zvedla a pozvolna kráčela k Maferisovi. Matné světlo svíčky ozářilo prohnanou tvář mladíka zarostlou divokým plnovousem.

„Mohu si k tobě přisednout?“ zeptal se cizinec.

Maferis byl víc než překvapený, protože muž promluvil – i když lámanou – elfštinou. „Proč ne,“ zamumlal udiveně a cizinec usedl na protější židli. Přiťukli si a mlčky vyprázdnili džbánky.

Alkohol působí na elfa mnohem silněji než na člověka a Maferis navíc nikdy předtím pivo nepil. Poté, co se podíval na dno druhého džbánku, byl dostatečně opilý, aby vyklopil všechno, co věděl, a pak na to zapomněl.

„Kdo jsi?“ zablekotal.

Cizinec se k němu naklonil a usmál se.

„Jsem princ z Dhrany,“ řekl.

Dhrana bylo tak bezvýznamné, jen několika vesnicemi tvořené království mezi bažinami a říší Temných hvozdů, že ani největší světoběžník nemusel mít o jeho existenci potuchy. Ale představa, že by princ z jakéhokoli království posedával v takovéhle špeluňce, oba muže tak pobavila, že vyprskli smíchem.

„Jsem druhý syn krále Ileofrese z Dhrany,“ pokračoval cizinec a jeho oči zůstaly navzdory úsměvu tvrdé. „Vyhnali mě! Chtěl jsem zabít svého bratra. A otce taky. Prý jsem zrádce; chtěl jsem je zabít, abych se stal králem. Jenže co oni vědí? To já, já jsem byl předurčen, abych vládl!“ Usmál se a dal si další hlt. „Kdo jsi ty? Proč máš tak popálený obličej?“

Maferis si sáhl na hrbolatou tvář. Zaplavily ho vzpomínky, bolest a nenávist. „Byl jsem nejvyšším rádcem krále – bahenních elfů,“ řekl. „A chtěl jsem ho zabít.“

Oba vypukli ve smích, který připomínal vzlyky.

„Je to pravda?“ zeptal se najednou cizinec vážně. Oči se mu blýskaly nenávistí.

Smějící se Maferis ztuhl. „Ano. Je to pravda.“

Cizinec se k němu naklonil tak blízko, že Maferis ucítil jeho horký dech páchnoucí pivem. „Vyprávěj mi svůj příběh,“ vydechl princ elfí řečí.

A Maferis vyprávěl. Vyprávěl tak podrobně, že měl pocit, že vidí v očích muže sedícího proti němu odraz oněch událostí.

Když noc skončila a Maferis usnul natažený na lavici, věděl princ všechno. Znal Maferise. Znal Xanyu. Znal krále bahenních elfů, jeho pověrčivost i lásku k sestře… Věděl o podvodných proroctvích a o mocné koruně. Věděl, že koruna poskytne smrtelníkovi nesmírnou moc. Maferisova lačná touha se s jeho tichými slovy přenesla do další duše.

Když se rozednilo, princ z Dhrany opustil hostinec i Maferise. Sbalil zásoby a vyrazil do bažin Korr opojený genialitou svého předchůdce.

Maferis navzdory své chytrosti vůbec nic netušil. Nevěděl nic o událostech v hlubokých bažinách, které svým vyprávěním podnítil, o králi z lidského rodu, jehož kdysi v temném hostinci inspiroval k činu, ani o bezejmenné dívce z kotlovské ulice, která právě tohoto krále porazila svou lstivostí. Nic z toho netušil, když o tři roky později naslouchal ve své chýši skučení větru a myslel na černovlasého chlapce, který měl pro něho změnit svět.

„Ty jsi Bílé dítě?“ zašeptala Nill. „Ale… Máš na hlavě korunu… Ty jsi král! Nemůžeš přece…“ Nill se zoufale otočila na Scapu. „Scapo!“ vykřikla. „Ten nůž! Musíš… Přísahali jsme!“

Scapa se ani nepohnul. Kamenný hrot svíral v ochablých prstech.

„Musíš… musíš krále zabít!“ vykřikla Nill se slzami paniky v očích.

Scapova ruka se zachvěla. „Ariano…“

„Cože?“ zašeptala Nill. „Cos to řekl?“

„Scapo!“ Královna natáhla ruku.

Konečně se dokázal pohnout. „Myslel jsem, že jsi… Ty jsi duch!“

„Ne. Jsem skutečná. Ale ty…“

Nill přistoupila ke Scapovi. „Cos to řekl? To je královna Korru! Má na hlavě korunu! Je ještě stále…“

Scapa před Nill ucouvl. Rozechvěle, ale přesto.

„Scapo!“ zašeptala královna. Opakovala jeho jméno jako zapřísahání.

Scapa se krůček po krůčku vzdaloval od Nill. Pak začal vystupovat po schodech.

Královna se ani nepohnula, když k ní přicházel s kamenným hrotem v ruce. Nill napjatě očekávala vteřiny, které rozhodnou o všem, o všem! Když se Scapa zastavil před královnou a magický nůž mu vypadl z prstů, Nill měla pocit, že ostří zajelo přímo do jejího vlastního srdce.

Rozvzlykala se a klesla na podlahu. Všechno se v ní zhroutilo, ale Scapa na ni ani nepohlédl. Očima visel na královně.

Usmála se. „Chopte se té vetřelkyně!“ vykřikla panovačně. „Ale toho druhého chlapce ušetřete!“

Fesco upadl na kolena, když ho bojovníci pustili.

Nill se nebránila, když ji Šedí bojovníci odvlékali. Jen z velké dálky zaslechla Scapovo volání.

„Nezabíjejte ji! Ariano, nezabíjej ji!“

Nezáleželo jí na tom. Bylo po všem. Scapa ji zradil.

* * *

Když se vysoké dveře zavřely, Nill zmizela. Scapa vnímal jako ve snu ruku, která se mu ovinula kolem ramen. Otočil se a pohlédl do Arianina obličeje. Natáhl dlaň a pohladil ji po tváři a po vlasech. Je skutečná. Stojí přímo před ním. Ale jak to vypadá!

„Ty jsi královna,“ zašeptal. „Opravdu ses stala královnou.“

Zavřela oči a padla mu kolem krku. Konečně ji mohl i Scapa obejmout. Přitiskl ji k sobě tak pevně, že se musela postavit na špičky. Pak se znovu snesli na zem.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ vydechla a hladila ho po tváři. „Myslela jsem, že tě Šedí bojovníci tehdy na ulici zabili. Ležel jsi v prachu a…“

„Ach, Ariano!“ Zakroutil hlavou. „To přece není možné. Jak se to mohlo stát?“ Tvář se mu zkřivila a on ji znovu prudce objal. „Ty žiješ! Celou tu dobu jsi byla naživu!“ Nic jiného nedokázal vyslovit. A na nic jiného pomyslet.

Ariana je zde. Královna Korru. Bílé dítě.

„Vyprávěj, jak se to stalo!“ zašeptal.

Ariana na něj pohlédla uslzenýma očima a přikývla.

Celé týdny žila tehdy ve tmě, protože strach ji oslepil a zbavil rozumu. Pak ji dopravili ke králi Korru, přes hory a hluboké bažiny, až do jeho věže. Když ho poprvé spatřila, byla obloha zatažená, dunění hromů vibrovalo v každičkém kameni a pronikalo až do morku kostí. Tmou šlehaly blesky.

Vnitřek věže byl pochmurný jako kostra nestvůry. Před třemi roky zde nebylo nic než černý kámen pro sklená okna, koberce a překrásný nábytek ji měly proměnit v palác až později.

Ariana nikdy nezapomene na chvíli, kdy ho spatřila poprvé: stín. Dovedli ji do tmavé místnosti. Kromě oblečení neměla vůbec nic. Šedí bojovníci zůstali venku. Stín je nesnášel ve své blízkosti – to byla věc, o které Ariana později často přemýšlela.

Seděl obalený kožešinami na širokém trůnu u prostřeného stolu. Místnost osvětlovala jediná svíce. Jeho obličej zůstal tmavou skvrnou ve tmě.

„Máš nůž?“ zašeptal. Jeho hlas zněl strašidelněji než hlasy všech umírajících, které Ariana slyšela v Kotlově. Při každičké hlásce měla pocit, že nemocné zvíře právě vydechuje naposledy.

Zakroutila hlavou. Mohutnými kamennými stěnami pronikalo hřmění.

„Dobře,“ zašeptal stín. „Nikdo nesmí nosit nůž. Nechci vidět jediný nůž!“

Ariana se rozhlédla po prostřeném stole. Vedle talíře byla naskládaná řada zlatých příborů: malé lžíce, velké lžíce, ploché lžíce, hluboké lžíce; dlouhé špičaté vidličky, krátké vidličky, třízubé vidličky, dvouzubé vidličky; špíz, malý sekáček. Ale ani jediný nůž.

Ariana se podívala k trůnu. „Bojíte se Elyoru, nože z koruny svobodných elfů,“ konstatovala tiše.

Znovu zahřmělo a místnostmi a chodbami zaznělo táhlé zasténání. Stín se nekonečně zvolna předklonil. Dřevěný trůn zaskřípal. Jeho tvář se vynořila z narudlého světla svíce a stín se proměnil v krále Korru; polekaná tvář s očima podlitýma krví, prázdný pohled a pobledlé rty. Kolem čela se mu jako mohutný spár vinula koruna bahenních elfů. Hlavu nakláněl na stranu, jako by koruna byla příliš těžká, než aby ji dokázal udržet zpříma. Než Arianu stačilo napadnout, že je mladý, spatřila v jeho zachmuřeném pohledu šílenství. Zbláznil se.

Ariana si uvědomila, že doposud neměla ani potuchy o tom, jak vypadá hrůza. Torrona se bála, to ano. Ale ani ten nejhroznější člověk nemohl vypadat tak strašlivě jako šílenec. To pochopila až teď.

Z tmavého otvoru úst se ozvalo zasyčení připomínající hada. Pak král řekl: „Nikdy už… tohle… jméno… nevyslovuj!“

Jeho pohled se do ní vpíjel. S dalším zasyčením – ale možná se jen tak pisklavě nadechoval – zvedl kousek masa z talíře a strčil si ho do úst. Pozvolna žvýkal. „Jak… se jmenuješ?“

„Ariana,“ řekla.

Po králově tváři přeletěl úsměv. „Jméno… to je největší tajemství… dá se ho zmocnit. Ariana… Jméno se dá proklít!“

Ariana mlčela. Neprozradila, že Ariana je jméno, které si onoho horkého letního dne před loutkovým divadlem sama vybrala. Napjatě sledovala záblesky v králových očích. Najednou poklekla před stolem a vzhlédla k němu.

„Jste moudrý, můj králi. Obdivuji vás. Chci se od vás učit.“

Lhala lépe, než kdy Scapa dokázal. Lhala tak dobře, že zapomněla na strach. „Vyprávějte mi něco. Vyprávějte mi, jak se vám podařilo zmocnit koruny. Měla jsem totiž vizi,“ dodala Ariana horečně. „Vím, jak ten nůž, ten strašlivý nůž… Nic jiného už vám nedokáže ublížit, můj králi! Ale napřed mi musíte vyprávět, jak jste dokázal získat korunu. Vyprávějte mi to… Svěřte se mi, můj králi!“

Nedokázal odvrátit pohled od jejích velkých zářících očí. Nikdy nelhala tak dokonale.

„Důvěřujte mi!“

Zadunění hromu rozechvělo každičký kámen stavby.

„Prozraďte mi to…“

Uskutečněná legenda

Ariana chvíli seděla na zemi vedle Scapy. Pak přivolala Fesca, oba je objala a zavlhlýma očima sledovala Fescovu zmatenou tvář. Mumlala, jak velice se změnil a jak je ráda, že ho vidí. Pak oba uchopila za ruku. „Musíte mít hlad. Pojďte, najíme se!“

Vstali a Ariana je vedla do velké místnosti s krbem, která byla přímo vedle korunního sálu. Sloužící rozžehli svíce na kruhovém lustru nad kamennou tabulí stojící na mohutných lvích tlapách. Ve dvou železných zásobnících ve tvaru draka bylo u krbu naskládané naštípané dřevo. Během chvilky se místnost ponořila do blikavého světla.

„Posaďte se – sedněte si vedle mě,“ pobídla je Ariana a kráčela k polstrované lenošce na konci tabule. Poručila služebným, které mlčky postávaly vedle dveří, aby přinesly další dvě židle. Scapa a Fesco se usadili vedle ní.

„Musíte mi všechno vyprávět,“ prosila Ariana. „Všechno, co se za ty tři roky událo. Jaké to je v Kotlově?“

Scapa nedokázal promluvit. Její smích byl stejný jako dřív, jen obličej se změnil. Zestárl.

„Nad Kotlovem je obloha pořád ještě bleděmodrá a pěkně daleko,“ pronesl tiše. „Obchodníci jsou tlustší než kdykoli předtím. Den co den se pořádají popravy, večer se slaví při lucernách. A Liščí doupě…“ Scapa se zarazil. „Kotlov se na tři roky proměnil v můj hrob,“ zašeptal. Ve tváři mu pohrával zvláštní úsměv.

Ariana na něj pohlédla zvlhlýma očima. Nedokázala promluvit. Vtom vešel dlouhý zástup služebných, které rozložily po stole kouřící mísy, zakryté stříbrné talíře a podnosy plné jídla. Scapa vytřeštil oči na lákavé pokrmy naskládané před nimi: křupavá pečínka, zlatavé noky, dušená zelenina, glazované ovoce, ořechy a elfí medovina. Ariana pozorovala jejich úžas s dojetím a hrdostí. Scapa se neodvažoval pohnout, jako by se všechno to nádherné jídlo mohlo rázem rozplynout jako ve snu. Připadalo mu, že má příliš špinavé ruce, než aby mohl sáhnout po takových lahůdkách, a trochu se ostýchal.

„Vezměte si přece!“ Ariana uchopila Scapův talíř a položila na něj tři kouřící noky, polila je hustou tmavou omáčkou, přidala dva tlusté plátky pečeného masa a postavila talíř před Scapu. Fescovi naložila stejně bohatou porci.

„Tak rychle! Pusťte se do toho! Jezte, co hrdlo ráčí!“ Nejistě se usmála na Scapu. „Já přece vím, jak se dokážeš cpát. Pamatuji se, jak jsi spořádal celý bochník. Jezte klidně rukama!“ Rozesmála se. „Ano, budeme jíst stejně jako dřív. Jako vždycky!“

Vstala, naklonila se nad stůl a popadla prsty plátek pečeného masa. Omáčka kapala napřed na stůl, pak na její prsty, a když znovu usedla, potřísnila i drahocenné šaty. Ariana zaklonila hlavu a strčila si maso do úst. Už se nedokázala smát, protože měla ústa nacpaná k prasknutí a z koutků úst jí vytékala omáčka.

Scapa neváhal ani vteřinu – měl příliš velký hlad a lahůdky před ním vypadaly příliš lákavě. Příboru vedle talíře si ani nevšiml. Rukama popadl nok a natřikrát ho spořádal. Jedním hltem vyprázdnil pohár s medovinou. Okamžitě přiběhla služebná stojící u zdi a dolila mu.

I Fesco byl příliš hladový, než aby dodržoval zásady stolování. Oba rukama bleskově vyprázdnili talíře a pak se natáhli k mísám. Omáčka vyšplíchla na stůl, noky se jim lepily k prstům. Scapa jedl a zapomínal na všechno kolem. Pak ucítil na předloktí měkkou dlaň.

„Nejez příliš rychle, pokud jste předtím hladověli.“ Ariana se na něho podívala. „Pamatuješ si, jak jsme tenkrát v Kotlově obrali toho prodavače ovoce? Dlouho jsi nic nejedl a pak jsi spořádal celý pytel jablek. Bylo ti strašně špatně…“

Scapa polkl napůl rozkousané sousto zeleniny. „Celý pytel to nebyl…“

„Nemusíte soutěžit, kdo sní víc.“ Arianin pohled sklouzl na Fesca. „Takhle můžete hodovat až do konce svých dnů!“

Scapa a Fesco se na sebe podívali. Najednou jim bylo do smíchu. Smáli se a smáli, až Fesco vyprskl rozkousané mandle a Scapovi vstoupily slzy do očí.

Takhle budou hodovat až do konce svých dnů! Bylo to tak absurdní! Tak nečekané! Svět byl tak neuvěřitelný, že Scapa najednou nevěděl, zda se směje a pláče štěstím, nebo kvůli svému soužení. Život z něj udělal blázna, na celé tři roky. Rukama se opřel o stůl a pozoroval Arianu. Takřka se nezměnila, připadala mu důvěrně známá jako pohled na Kotlov, a přece úplně jiná. Cizinka. Královna.

„Jak k tomu došlo?“ zamumlal. „Jak jsi…“

Ariana se k němu naklonila. Její tvář byla stejně blízko jako v jeho snech.

„To je uskutečněná legenda, Scapo. Tohle všechno – že jsme se znovu shledali – to je náš osud! To, o čem jsme snili, o čem jsme vždycky věděli, že nás čeká, to právě začíná. Náš život v Kotlově byl pouze nepatrnou etapou z času, který nám náleží.“ zašeptala.

Scapa natáhl ruku. Chtěl se jí dotknout a ujistit se, že je opravdu skutečná, protože tomu pořád nedokázal uvěřit.

Měla měkké tváře. Scapa jí prstem kreslil po obličeji čáry omáčkou. Lehce ucouvla, otřela se hřbetem ruky a rozesmála se.

„Oba jste špinaví až běda!“ Nařídila služebným, aby připravily koupel. Pak klouzala pohledem tak zvolna po Scapovi, jako by si chtěla vtisknout do paměti každičkou maličkost. Srdce se mu sevřelo. Stejně se na něj dívala v onen neblahý den před strážnicí, kdy ji málem navěky ztratil.

„Pojďte.“ Vstali.

Oba chlapci ji následovali. Jen Fesco se ještě natáhl pro dva noky – jeden si nacpal do pusy a druhý do kapsy.

Ariana je vedla světlou chodbou. Na podlaze ležel rudý koberec. Stěny zdobily malby. Všude pobíhaly služebné a hluboce se před Arianou ukláněly. Na Scapu a Fesca se neodvažovaly ani pohlédnout. Když došli do menší místnosti, Ariana uchopila Scapu za ruku a řekla Fescovi: „Máš připravenou lázeň.“ A kývnutím přivolala dvě služebné. Okamžitě se rozběhly k ní, uklonily se před Fescem a ukázaly na dveře. Fesco si odkašlal. „Já… děkuji.“ A následoval služebné.

„A co…,“ zakoktal Scapa, ale Ariana ho už uchopila oběma rukama a táhla k dalším dveřím.

„Ty se vykoupeš v mé oblíbené lázni,“ řekla rozhodným hlasem, otočila se a otevřela dveře.

Vešli do místnosti osvětlené proskleným oknem. U stěn stály sedátka a kamenné lavice zdobené perleťovými a porcelánovými ornamenty. Uprostřed místnosti bylo něco, co Scapu šokovalo: obrovská prohlubeň v podlaze naplněná kouřící vodou, do které vedlo pět schůdků. Pod jemnými vlnkami probleskovala mozaika z tyrkysových a zlatých dlaždic. Několik služebných postávajících kolem lázně s osuškami, okvětními lístky a mýdly pokleklo. Ariana si jich vůbec nevšímala. Aniž odvrátila pohled od Scapy, který se s úžasem rozhlížel kolem, pokynula jim, aby odešly a osušky odložily na sedátko nedaleko lázně.

„To všechno ti patří…?“

Ariana přikývla. „To všechno mi patří. A teď,“ dodala tiše, „teď i tobě.“

Přistoupila k němu. Rozepnula mu knoflíky pláště a pohladila ho po ramenou. Látka padla k zemi.

Pohlédla mu do tváře. „Vypadáš mnohem starší. I hlas máš trochu jiný. Uplynulo skutečně tolik času?“

Scapa nedokázal odpovědět. Nevěděl, co má říct.

Ariana sklonila hlavu a rozepnula mu kazajku. Pak mu odepjala opasek, za kterým měl dýku a kamenný hrot. Zvedla oblečení a odnesla ho k lavici. Scapa sledoval, jak po krátkém zaváhání sáhla po kamenném hrotu – ale stáhla ruku nazpět, když ucítila, jak kámen žhne.

„Já… nechám ti vyprat plášť,“ řekla a opatrně ho poskládala vedle opasku a kamenného hrotu. Scapa si mezitím vysvlékl kazajku a kalhoty, zul boty a ponořil nohu do vody.

„Ta voda je teplá!“ vykřikl překvapeně.

Ariana s úsměvem zakroutila hlavou. „A co sis myslel, ty hlupáčku? Že se z ní kouří, protože je studená?“

Když se otočila, Scapa se s hlasitým žbluňknutím ponořil do lázně. Přes okraj vyšplouchly vlny a zaplavily podlahu. Potopil se pod hladinu, pak s kašláním vystrčil hlavu z vody a odhodil vlasy z čela. Když otevřel oči, spatřil Arianu stojící na okraji lázně.

„Ještě nikdy jsem se v ničem podobném nekoupal,“ řekl a přičichl si k ruce. „Ta voda dokonce voní!“

„Já vím,“ odpověděla Ariana. „V Kotlově jsme v létě plavali v kanálech, pamatuješ? Jednou, u Grejonnského mostu, se na vodě vznášela hlava nějakého zločince. Strašně jsem se jí štítila. Tys ji odsunul stranou kusem dřeva, abych mohla proplavat.“

Chvíli se beze slova dívali jeden na druhého. Scapa si na ten den velice dobře vzpomínal. Pamatoval si ještě, jak se na něj ta odulá hlava dívala. Pamatoval si, jak se Arianiny divoké kadeře zlatě leskly ve slunci a jak měla hnědá záda. Najednou zatoužil, aby jí mohl rozcuchat náročný účes a ona se znovu proměnila v ušmudlanou opálenou Arianu, jakou bývala kdysi.

„Dnes už v mé lázni hlavy neplavou,“ poznamenala Ariana s úsměvem.

Scapa sklonil hlavu a zatvářil se vážně. „Víš to jistě?“

Prudce natáhl ruce po její sukni. Ariana polekaně vykřikla a spadla oblečená do vody.

Výkřik byl tak hlasitý, že se do místnosti vřítil zástup služebných.

„Výsosti!“ křičely vyděšeně. „Výsosti! Je všechno v pořádku?“

Ariana se vynořila z vody a zalapala po dechu. Sukně tvořená několika vrstvami látky se jí nafoukla a vyplnila takřka celou lázeň.

„Ano,“ vyhrkla. „Ano… všechno je v pořádku.“ A z plných plic se rozesmála. Služebné se bezradně uklonily a vyšly z místnosti. Bylo to poprvé, co je Scapa slyšel promluvit. Uvědomil si, že služebné jsou ženy, ne elfky.

Ariana se otočila k němu a uhladila si vlasy. Scapa se rozesmál, když viděl, jak je bezmocná.

„Nemůžu se ani hnout!“ huboval a plácal do její nafouknuté sukně. „Všude jsou tvoje šaty! Nemáš náhodou na sobě celý stan?“

„Ty ses zbláznil,“ prskala Ariana. „Tobě muselo úplně přeskočit!“ A natáhla ruce, jako by se k němu chtěla přitáhnout. Pak ho ale objala kolem ramen a přivinula se k němu. Voda jí kapala z brady. Z vody stoupala pára. Scapa jí lehce položil ruce kolem pasu. Cítil, jak oddechuje. Opatrně narazil špičkou nosu do její tváře a políbil ji.

Na chviličku měl pocit, že znovu stojí v kanalizační šachtě Liščího doupěte. Ariana byla promočená a chvěla se, on také. Jenže tentokrát nebyly její rty opětující polibek studené, ale teplé. Horká pára je halila jako přikrývka. Scapa stáhl Arianu hlouběji do vody.

Uvolnil zlatou síťku s perlami pokrývající její vlasy. Mokrý účes se rozpadl. Kadeře jí sahaly až na záda. Scapa se dotkl kamenného diadému a chtěl jí ho sejmout z čela.

Ariana odtrhla ústa od jeho a prudce couvla. Na okamžik se v jejích očích objevil chlad – ale zmizel tak rychle, že si Scapa nebyl jist, zda ho skutečně spatřil. Rozčileně se na něj podívala.

„Co se děje?“ zamumlal. „Dej tu věc pryč. Je tak… velká.“

„Ne!“ Ucouvla před ním. Rukama sevřela korunu. „To, to je hloupost. Nesmím ji odložit. Nikdy ji neodkládám!“

Scapa svraštil obočí. „Nikdy ji neodkládáš?“ opakoval tiše.

„Je to koruna Elrysjar! Jsem její paní. Nemohu ji odložit jako část oblečení!“

Když na to nic neřekl, Ariana se zvedla. Otočila se a těžce – její šaty teď vážily určitě víc než ona – se potácela z vody.

„Ariano!“ vykřikl Scapa. „Ariano! Počkej přece, zůstaň tu se mnou. Musíme si promluvit.“

Přistoupil k ní a uchopil ji za ruce. Otočila se. Vypadala podivně uzavřená a stíny pod jejíma očima potemněly.

Scapa sklonil hlavu. To, co chtěl říct, nebude snadné. „Jde mi o tu dívku, se kterou jsme sem přišli. Musíš mi slíbit, že se jí nic nestane.“ Zatímco si on užíval, Nill už je možná… Ne, na to nechtěl ani pomyslet. Tišeji než předtím zamumlal: „Prosím, nechej ji odejít. Nic neudělala.“

Ariana se podívala stranou a vysunula bradu. „Ráda bych to udělala, už jen proto, abych splnila tvé přání. Ale nejde to. Řekla, že mě máš zabít. Měla u sebe magický nůž svobodných elfu. Plánovala atentát! Nemohu ji propustit, Scapo. Nejde to.“

„Ale ona si myslela, že jsi králem Korru!“

„Já jsem králem Korru!“ odvětila Ariana. „Já jsem paní koruny, Scapo! Jiný král než já neexistuje!“

Teprve teď si Scapa uvědomil, kdo vlastně před ním stojí. Vzpomněl si na řadu oběšenců v bažinách… Najednou se mu udělalo špatně. Tlak jeho ruky se zmírnil.

„Ta prokletá holka mě chtěla zabít – a vůbec nezáleží na tom, kdo vlastně je.“

„Já jsem chtěl také zabít krále… Abych tě pomstil.“

Položila mu ruku na tvář, ale její dotyk jako by přicházel z velké dálky. „Tebe ke mně vedl náš společný osud,“ zašeptala. „Tvoje věrnost. Ale ta dívka je vražedkyně. A jestli byla tvou přítelkyní,“ Ariana zatajila dech. „Jestli jsi ji dobře znal, tak je mi to líto.“ Scapa si všiml, jak zaťala zuby stejně jako dřív, když byla uražená nebo nespokojená. Pak naklonila hlavu a oči se jí zúžily. „Není to elfka? Připadala mi jako malý špinavý elfí bastard…“

„Je to…“

Ariana mu přejela prsty přes rty, aby ho přiměla zmlknout. „Vlastně na tom nezáleží. Každému kromě nás je úplně lhostejná, že? Uvědom si, co je pro tebe důležitější: její život, nebo můj?“

A jako by už předem znala odpověď, pustila ho a odvrátila se.

Když vystupovala z lázně, vzala do náruče těžkou látku svých šatů a zavolala služebné.

Shledání

Nill se ocitla v naprosté tmě. Narudlá záře pronikající mřížemi vězení pohasla. Pochodeň nejspíš dohořela.

Nill na tom nezáleželo. Seděla u špinavé kamenné zdi, rukama objímala pokrčená kolena a tvář schovávala do sukně. Byla úplně sama. Ani na tom jí nezáleželo. Stejně svět s Šedými bojovníky zanikne! Proč by to mělo Nill zajímat? Ona už beztak z tohoto žaláře nevyjde.

Před očima se jí znovu a znovu odehrávala tatáž scéna – scéna, kdy magický nůž vyklouzl ze Scapových prstů. Stále na sobě cítila jeho pohled, když před ní couval.

Porušil svou přísahu kvůli dívce s korunou. Ariana jí říkal… Byla to skutečně ona? Nill pevněji sevřela ruce kolem kolen. Nechce už o tom přemýšlet, je jí to jedno, jedno, úplně jedno! Chce na toho zloděje a zrádce Scapu zapomenout, chce zapomenout na tajemnou královnu a na Bílé dítě!

Nill tiše zavzlykala. Byla za blázna. Celou tu dobu.

Byla za blázna, když ji Celdwyn vyslala na cestu. Elfové ji měli za blázna, když jí říkali, že je Bílé dítě. Scapa ji měl za blázna více než ostatní, protože přísahal a ji nechal přísahat, protože jí vyprávěl o Arianině smrti, protože jí vpadl do zad. A nejhorší je, že mu všechny ty hanebné lži uvěřila…

Po tváři se jí řinuly slzy, ale na tom nezáleželo. Nikdo je přece nevidí! Kdo by se o nich mohl dovědět? Už není nikdo, kdo by si na Nill vzpomněl. Doma, u hykádských kmenů, na ni určitě dávno zapomněli. Kaveh a jeho rytíři jsou nejspíš mrtví. A Scapa… od samého začátku Nill považoval jen za nástroj své pomsty. Uvědomovala si to, ale potlačila tu myšlenku, protože toužila, aby to nebyla pravda. Přitom zář, kterou v něm spatřila, nebyla nic jiného než odraz jeho lásky k Arianě.

Nill byla sama, vždycky bývala sama, a tak to navždy zůstane. V ničím srdci a v ničích myšlenkách neměla místo. Existuje jen zde, v temnotě.

„Jsem tak sama,“ zavzlykala. Když zaslechla ozvěnu svého hlasu, připadala si ještě osamělejší. „Nikdo mě nemiluje. Nikdo mě nikdy nemiloval…“

Náhle zvedla hlavu a zajíkla se leknutím. Co to bylo? Neodvažovala se ani pohnout, když ze tmy zazněl nějaký zvuk, jako by něco zaškrábalo na zeď. Pak uslyšela padat kamení.

Někde poblíž zacvakala o zem kopýtka. Když se ze zdi vynořil vlhký měkký rypák, Nill vykřikla. Žalář naplnilo chrochtání a zvuk se odrážel od stropní klenby.

„Bruno!“ zvolala nadšeně.

Nebylo pochyb. V její kobce čenichal a chrochtal Kavehův divočák! Nill se k němu sklonila a podržela mu ruku u rypáku, aby ji poznal. Pak zaslechla, jak se na druhé straně zdi ztrácí v dáli klapot jeho kopýtek.

„Bruno!“ Nill protáhla ruku dírou. „Počkej, Bruno! Neutíkej!“

Všude bylo ticho.

„Bruno?“

Ani hlásek. Nillino srdce bilo tak prudce, že slyšela vlastní tep v uších. Byl tu Bruno a žije! To znamená, že Kaveh a dvojčata jsou někde poblíž! Rychle oddechovala. Kaveh! A ona si už myslela, že ho nikdy neuvidí!

Přitiskla se k díře ve stěně. Chvějícíma se rukama nahmatala úlomky kamení. Za nimi bylo prázdno.

„Vrať se,“ prosila tiše. „Vrať se!“

Bušila do zdi, nejprve pěstí, pak loktem. Podařilo se jí uvolnit několik drobných kamenů. Když udeřila zvlášť silně, projela jí rukou prudká bolest. Nill zasténala a klesla s hlavou u zdi. Sama to nedokáže. Možná kdyby pracovala několik hodin, podařilo by se jí díru rozšířit tak, aby se dostala ven… Ale kdo ví, zda se jí podaří v té tmě Bruna najít? Zachvátila ji panika. Co když se nevrátí?

Nill klečela s divoce bušícím srdcem několik minut před dírou a naslouchala. Z dáli se ozývalo jen bubnování deště.

Pak se objevilo světlo. Ale nevycházelo z otvoru ve zdi – matné paprsky světla pronikaly do její kobky z chodby. Ačkoli byly tak slabé, že sotva dokázaly vykreslit stín mříží na podlahu, Nill přivřela oči. Na druhé straně dveří zaslechla šouravé kroky. Vězeňský dozorce venku znovu zapálil pochodeň. Světlo vyvolalo v Nill pocit, že procitla ze sna. Najednou začala pochybovat. Opravdu tu byl Bruno? Skutečně cítila jeho rypák vyčnívající z díry? Při myšlence, že nemůže důvěřovat vlastním smyslům, se jí udělalo špatně. Neměla ani potuchy, jak dlouho už sedí ve vězení. Alespoň tu díru že si nevymyslela.

Najednou se znovu něco ozvalo ze tmy.

Zatajila dech. Z druhé strany za zdí zaslechla tupou ránu. Stěna se zachvěla. Na Nill se sesypal prach a kamínky.

Bum!

Nill ucouvla. Kameny zaskřípaly. Náhle ze zdi vypadl velký balvan a hned za ním v oblaku prachu několik menších.

Ze tmy vystoupila tvář. Chabé světlo pochodně ozářilo modré oči.

Chtěla vykřiknout jeho jméno, ale leknutí ji připravilo o hlas: z díry ve zdi vyklopýtal Kaveh.

„NILL!“ Zakopával o kameny, ale dovrávoral k Nill přitisknuté k protější zdi a pevně ji objal.

Konečně znovu našla hlas. „Jak… jak jste mě našli! Kavehu, ty žiješ, ty žiješ!“ Sevřela ho v náručí, pak se na něho podívala a znovu ho objala. Jak to vypadá… Tvář měl pokrytou špínou. V příšeří Nill pořádně neviděla, ale připadalo jí, že jeho obličej nese stopy i něčeho mnohem horšího… Pak někdo zavolal její jméno a z díry se vynořily další dvě zaprášené postavy – Mareju a Arjas.

Dvojčata utíkala k Nill a padla jí kolem krku. Chvíli si leželi v náručí a nedokázali nic jiného, než smát se a vzlykat. Pak dorazil Bruno a začal do nich strkat rypákem. Kaveh se vymanil z Nillina objetí a přitáhl si divočáka tak vysoko k sobě, že Bruno s nelibostí zachrochtal.

„To on tě našel. Když mi řekl, že jsi tady, nechtěl jsem mu věřit. Ale nepletl se. Měl jsem vědět, že čich divočáka se nemýlí!“

Nill se rozesmála. „On mě vyčenichal?“ Pak svěsila ruce a podívala se na sebe: navzdory slabému světlu bylo znát, jak je špinavá. „Najít mě podle pachu asi nebylo moc těžké.“

Kaveh se dotkl jejího ramene a pronikavě se na ni podíval. „Proč jsi sama? Kde je Scapa a Fesco? Jak jste se sem vlastně dostali?“

Nill nevěděla, co říci. Slzy jí vstoupily do očí, ale usmála se a usedla na bobek.

„Scapa a Fesco tu jsou taky,“ řekla nakonec. „Ale ne v žaláři.“ Uslzenýma očima se podívala na Kaveha. „Není žádný král Korru. Korunu nosí dívka.“

„Já vím.“

Nill ztuhla. „Odkud to víš?“

„Byla tady,“ zašeptal Kaveh. „Přišla k nám, když nás Šedí bojovníci uvrhli do žaláře, a prohlásila, že to ona je Bílé dítě.“

„To mi také říkala…“ Nill se kousla do rtu. „A je to pravda?“

Kaveh sklopil oči. „Musela krále přelstít, přesně jak se praví v legendě o Bílém dítěti. Jenže…“ Ve tmě si Nill nebyla jistá, jestli se usmál, nebo zamračil. „Všichni jsme to proroctví špatně pochopili. Já jsem věřil, že Bílé dítě porazí krále a vezme mu korunu. To se také stalo. Jenže jsem nepomyslel na to, co bude následovat. Byl jsem přesvědčený, že Bílé dítě zachrání elfy před porobou – nikdy mě nenapadlo, že by Bílé dítě mohlo být nebezpečné… a stát se následníkem krále. Jenže proroctví skutečně nemluvilo o tom, že Bílé dítě zachrání elfy před nadvládou člověka.“

Nill poklesla ramena. Pak tedy jako Bílé dítě neselhala. Nikdy Bílým dítětem nebyla. Osud, který jí všichni celou dobu přisuzovali, nebyl jejím osudem. Ve skutečnosti byla oním Bílým dítětem Ariana. Ta dívka, kterou Scapa… Ne, Nill tu myšlenku zahnala.

„Scapa a Fesco jsou s ní,“ vydechla. Kaveh a dvojčata se naklonili dopředu, aby ji slyšeli. „Víte, proč se chtěl Scapa králi pomstít? Myslel si, že je mrtvá.“

Kaveh se zamračil. „Královna Scapu zná?“

Nill pomalu přikývla.

„Pak je Scapa zrádce!“ vykřikl Mareju. „A celou dobu nás zrazoval!“

„Věděl o té tajemné královně!“ Arjas sevřel ruku v pěst. „Ten zbabělec nás vlákal do pasti!“

„Ne,“ odpověděla Nill a současně se zastyděla, že ho ještě obhajuje. „Ne, nevěděl to. Skutečně si myslel, že je dávno mrtvá.“

Kaveh se na ni naléhavě podíval. „A postavil se na její stranu, ačkoli právě ona stojí za Šedými bojovníky a vším neštěstím? A neudělal vůbec nic, když tě nechala uvrhnout do žaláře?“

Nill zaťala ruce v pěst. „Ne.“

Kaveh stiskl rty a neřekl ani slovíčko. Nill mu za to byla vděčná. Chvíli mlčeli. Scapa byl jejím přítelem, a přesto neměl dost cti a odvahy, aby stál při ní.

Nill posléze rozevřela pěsti. Tupě se zadívala na ruce. „Myslela jsem, že bych mohla něco změnit,“ zašeptala. „Doufala jsem, že… Ale teď už vím, že člověk nemůže být ničím jiným než tím, čím je.“ Kousla se do rtu. Co si to jen celou dobu myslela? Že by právě ona mohla být něčím zvláštní? Že by mohla sehrát nějakou roli v historii světa? Že by byla pro někoho důležitá? „Člověk nemůže být ničím jiným než tím, čím je. Já jsem a zůstanu… Nill.“

Spatřila, jak Kaveh opatrně a jemně položil své ruce na její. Prsty měl stejně špinavé jako ona.

„Víš,“ začal pozvolna. „Máš pravdu. Člověk nemůže být ničím jiným než tím, čím je. Jenže si může vybrat, jaký bude. Zda se vzdá, nebo se zvedne a půjde dál. Ty jsi jen Nill, takový je tvůj osud, ale kdo říká, že – že tahle Nill nemůže dokázat nic velkého? Osud určuje naše cíle, ale je na nás, zda jich dosáhneme! V každičké vteřině svého života!“

Nill se na něj podívala uslzenýma očima. Ještě štěstí, že má někoho, jako je Kaveh. Zatoužila zůstat navždy ve vězení, jen aby se mohla dívat do jeho optimistické tváře. Byla vždycky tak naplněná nadějí. Jeho pohled dokázal pokaždé zmírnit její pochybnosti. Stejně jako teď.

„Ach, Kavehu,“ napřímila se Nill. „Ty mně nebudeš věřit, ale jsi mnohem moudřejší, než myslíš.“

„Cože?“ rozesmál se Kaveh. „Já rozhodně nejsem moudrý!“

„Ale ano. Tvoje srdce ti toho prozradí víc než všechny moudré hlavy na světě. Víš…“ Chvíli hledala slova, aby vyjádřila, co k němu cítí. „Svěřila bych ti i svůj život.“

„Skutečně?“

Nill prudce přikývla. Chvíli se na ni díval. Pak se k ní naklonil blíž a rukou objal její zápěstí. „Tak mi ho teď svěř!“

„Cože?“

Kaveh postavil Nill na nohy a zašeptal. „Vyrazíme. Dva týdny jsme si prohrabávali cestu ze žaláře a teď Bruno našel několik štol, které nás odtud možná dostanou. Máš ještě ten magický nůž?“

Nill zakroutila hlavou.

„To je jedno,“ pokračoval Kaveh. „Seženeme si ho.“

„Ale…“

Než mohla Nill promluvit, Kaveh ji popadl za ruku a táhl ji k díře ve zdi. O chviličku později liž tápala s elfy a Brunem neproniknutelnou tmou.

Tmou

Byla pozdní noc, když Scapa uléhal do postele, k níž ho zavedly služebné. Sametově modré závěsy zakrývaly podušku a vyšívané přikrývky. Scapa ležel nehybně ve tmě s rukama za hlavou a očima upřenýma na baldachýn, když se najednou dveře pokoje nepatrně pootevřely. Po koberci přeběhla bílá postava. Před postelí se zastavila a odhrnula závěsy. Scapa se opřel o loket.

Byla to Ariana. Stála před ním v dlouhé noční košili. Korunu měla stále na hlavě.

Bez jediného slova se posadila vedle něj na postel a nohu si přehodila přes nohu.

„Ten prokletý nůž celou dobu žhne.“ Řekla to tak tiše, že ji sotva zaslechl. „Když se k němu přiblížím, začne pálit i koruna.“

Scapa vzhlédl ke kamennému diadému, ale ten byl stejně černý jako předtím. „Tak si tu věc z hlavy sundej.“

Ariana ho uchopila za ruku, aniž na jeho slova zareagovala. „Odnesla jsem ho pryč.“

„Kam?“ zeptal se překvapeně.

„Leží v klenotnici pod mým lehátkem v korunním sále,“ zašeptala. „Tam bude před mými služebnými a strážemi v bezpečí. Víš, neustále mě sledují. Nevěřím jim. Mohli by přijít a nůž sebrat… Víš přece, jak je pro mě nebezpečný. Ale teď… Mám pocit, že koruna je stále teplejší! Co když někdo ten kamenný hrot ukradl a je s ním někde poblíž…“ Arianiny prsty sevřely Scapovu ruku. „Scapo, musíš zkontrolovat, jestli je magický nůž ještě v té skříňce!“

Chvíli se na ni mlčky díval. „Proč tam nejdeš sama?“

Noční košile zašustila, jak se k němu naklonila a objala ho. Čelem se opřela o jeho rameno. Cítil korunu na zátylku, ale nepřipadala mu teplá, naopak: naskočila mu z ní husí kůže.

„Bojím se tam jít. Co když tam někdo číhá s nožem v ruce a já tam vejdu… Bojím se zůstat sama ve své ložnici.“

„Tak len nůž zahoď. Znič ho.“

Ariana se tiše zasmála. Znělo to jako povzdech. „Nic nechápeš, Scapo. Musím ti toho hodně vyprávět. Hodně… Ale napřed se podívej po tom noži. Hrozně mě to bolí. Celá hlava mi… hoří.“ Zvedla ruku ke spánkům. Scapa polkl, když viděl, jak jí se chvějí prsty. „Tak dobře,“ zamumlal rychle. „Počkej tady.“ Vyklouzl z postele, popadl novou košili, kterou mu služebné připravily, a oblékl se. „Hned se vrať,“ zašeptala Ariana. Scapa otevřel dveře a vešel do tmavé chodby. Potichu jako zločinec utíkal chodbami. Občas narazil na elfy střežící dveře, ale žádný z nich chlapci z rodu lidí nezastoupil cestu. Měl pocit, že ho někdo sleduje, ale současně si připadal tak opuštěný, jako by kromě něho nebylo ve věži ani živáčka. Všude vládlo ticho. Těžce viselo nad nábytkem, sochami, opíralo se o dveře a tmavá okna, prosakovalo ze země a proudilo stěnami. Právě ono ticho Scapu pozorovalo – to v něm se cítil tak osamělý.

Dorazil k vysokým dveřím, kterými ho předtím Ariana odvedla ze sálu, a dva strážní je otevřeli.

Před ním ležel v příšeří velký korunní sál. Pochodně visící po stěnách nedokázaly osvětlit schody ke stupínku. Dveře se za Scapou se zaskřípáním zavřely a on najednou stál ve velké místnosti úplně sám.

S roztřesenými koleny vystupoval po schodech na stupínek Ještě před několika hodinami věřil, že se za závěsem skrývá král Korru, Arianin vrah. A teď…

Když Scapa vyšel po schodech, závěs se zachvěl, jako by se ho dotkli neviditelní duchové. Možná to ale byla jen záře pochodní tancující po látce. Scapa prošel mezi závěsy. Spatřil červené sametové lehátko obklopené dřevěnými stolky a stoličkami. Všude kolem stály stříbrné misky plné hroznového vína, broskví a jiných lahůdek. Po zemi se válely nedbale odhozené pecky a zrníčka.

To je celá Ariana, pomyslel si Scapa. A připadalo mu to neskutečné jako sen.

Před lehátkem poklekl, vsunul prsty pod látku a vytáhl širokou dřevěnou krabičku. Musel otočit zlatým háčkem, aby ji otevřel. Navzdory šeru se uvnitř něco zalesklo: na sametovém loži spatřil dlouhý řetěz z perel a mušlí, bronzový gravírovaný náramek a zářící rubínový prsten. Scapa opatrně odsunul šperky stranou a objevil magický nůž. Kámen spočívající v krabičce vyhlížel vedle třpytivých ozdob zvláštně. Špička narudle zářila. Scapa si uvědomil, že nůž vypadá nádherně a nebezpečně zároveň.

Musel se donutit, aby šperkovnici znovu zavřel a zasunul pod lehátko. Říkal si, proč Ariana zvolila právě tohle místo za úkryt. Ale určitě mu to ještě prozradí.

V bledém světle pochodní si najednou všiml malé kuše zastrčené mezi polštáři. Uchopil ji do ruky. Kuše sice nebyla natažená, ale šíp v ní byl připravený. Ariana se zjevně dokázala bránit před nebezpečím.

Scapa chvíli svíral zbraň v ruce. Vzpomínal na dobývání Liščího doupěte, na kuši, která mu vypadla z ruky v temné kobce, kde zemřel Torron. Přepadly ho zvláštní pocity, ale nedokázal je rozluštit. Byl zmatený jako ještě nikdy. A ten zmatek možná nikdy nepřejde.

Ve tmě neexistoval čas. Nill následovala Kaveha, dvojčata a Bruna chodbami žaláře a nikdo z nich nevěděl, jak dlouho se už takhle trmácejí. Občas byly neviditelné stěny tak úzké, že Nill propadala panice. Někde se jejich kroky tajemně rozléhaly do výše, jinde se zase museli sehnout, aby si nerozbili hlavy o hrbolatou skálu.

Nill neměla tušení, jak se odtud dostanou. Divočákův rypák pro ně byl už mnohokrát požehnáním, ale jak by mohl Bruno z téhle nesmírně rozlehlé stavby z kamene a skály vyčenichat cestu ven?

„Sehněte se,“ zaznělo ze tmy. Nill sklonila hlavu a zvedla ruku nepatrně do výšky. O krok dál narazila prsty na drsnou skálu. Nebylo to poprvé, co je Kaveh varoval, aby si neublížili. Skloněná utíkala za ním a hmatala po nízkém stropě. Kdo tyhle chodby vybudoval? Někdo je postavil nebo se prostě ocitli ve štole vyhloubené přírodou? Nill o tom moc nepřemýšlela, dlouhé úvahy jí strach nedovolil. Ještě že tak. Alespoň na chvíli zapomněla na všechno, kvůli čemu prolila v poslední době tolik slz.

„Počkejte,“ zašeptal Kaveh.

Bruno si odfrkl. Jeho kopýtka škrábala o podlahu. Kameny zaskřípaly pod Kavehovými kroky.

„Co se děje?“ vydechl Mareju za Nill.

Také ona napjatě čekala na odpověď – ale Kaveh mlčel. Netušil, co má říct ani co si má myslet: cesta před nimi najednou končila. Ohmatával kameny čnící ze stěny před nimi, ale Bruno měl pravdu. Tudy se projít nedá. Stáli před sesutou zdí.

Bruno netrpělivě zadupal.

„Tak dobře.“ Kaveh zaťal zuby. Pak začal rvát kameny, vytahovat je a namáhavě odkládat stranou. Ulomil si nehet, zaklel a udeřil do stěny loktem.

Kameny se rozdrolily. Když se mu podařilo vytáhnout jeden obzvlášť velký, uskočil stranou. Málem mu upadl na nohy. Tmou pronikl úzký paprsek světla. Kaveh se oběma rukama opřel o zeď a tentokrát do ní kopl. Bylo to méně bolestivé a účinnější.

Všude kolem vířil prach a bral jim dech. Kaveh kopl ještě několikrát do zdi, pak kameny konečně začaly vypadávat. Tmou prokmitly další paprsky. Zeď se s každým úderem drolila víc a víc. Pak už byly kameny natolik uvolněné, že je Kaveh mohl odstranit rukama.

Kašlající Nill vstoupila s dvojčaty v patách do světla pochodně. Kaveh si unaveně otřel prach z vlasů a obrátil se k nim. Konečně Nill spatřila jeho tvář. Zajíkla se.

Pod levým okem viděla modrozelené stopy úderu. Na nose měl slabou vrstvu krve a pod špínou na krku modřiny.

Chtěla něco říct, ale hlas jí selhal. Mareju a Arjas, stojící s užaslýma očima vedle ní, nevypadali o nic lépe. Měli šrámy na tvářích a krvavé strupy v obočí a na rtech.

„Kde jsme?“ zamumlal Arjas.

Ocitli se v klenuté kamenné chodbě. Světlo smolných pochodní barvilo zdi do červena. Sotva o deset kroků dál se zvedalo úzké schodiště. Bruno si to namířil přímo k němu a elfové s Nill ho rychle následovali. Tiše kráčeli po kamenných schodech, až dorazili k okrouhlé chodbě. Kaveh nakoukl za roh.

Chodbu vroubila řada zamřížovaných dveří. Na podlaze byla rozházená sláma. Vlhký vzduch páchl hnilobou. Zprava se blížila skupina Šedých bojovníků.

Tvořilo ji pět mužů. Za sebou vlekli kopí, jejichž rachot se rozléhal v úzké chodbě. Muži s tvářemi pokrytými hnědým tetováním si spolu nevyměnili ani slůvko.

„To jsou Tyrménové,“ zašeptal Mareju, který se stejně jako Nill naklonil ke Kavehovi.

Nill si vzpomněla, co jí kdysi Kaveh o Tyrménech vyprávěl: byli to odrodilci. Kmeny bahenních elfů, které odmítly ctít tradice, a proto si jich ostatní elfové přestali vážit a odvrhli je. To ale znamená, že nemusí nositele koruny Elrysjar poslouchat… Šedí bojovníci s tetováním v obličeji tu musí být z vlastní vůle!

Kaveh sevřel pěsti. „Připravte se!“

Nill vytušila, co se princ chystá udělat – ale nemůže přece přepadnout pět ozbrojených mužů!

Chtěla chlapce zadržet, ale už bylo pozdě.

Kaveh popadl prvního elfa kolem boků a mrštil jím ze všech sil o zem. Šedý bojovník vykřikl a zřítil se ze schodů. Kaveh mu ještě stačil vyrvat z ruky kopí a bodl jím druhého bojovníka.

Zatímco se chlapci vrhli na překvapené Tyrmény, Nill se přitiskla ke zdi a s hrůzou v očích sledovala, jak elfové padají ze schodů. Náhle jeden z nich strhl Kaveha s sebou. Princ uklouzl a tvrdě se udeřil do zad. Šedý bojovník na něj skočil. Jeho ruce se jako železné pařáty sevřely kolem Kavehova hrdla. Potom ho nadzvedl, aby mu hlavou udeřil o hranu schodu. Kaveh přivřel oči.

Pak měl najednou všude vlasy. V obličeji, v očích i v zubech. Zazněl výkřik. Nebyl to však on, kdo křičel, ale Tyrmén: Nill mu oběma rukama svírala krk.

Vší silou ho rvala od zmítajícího se Kaveha. Tyrmén ho nakonec pustil a vrhl se na ni. Škubal jí tak prudce za vlasy, že vykřikla. Do tváře se jí zavrtal dlouhý prst. Vzápětí se vzpamatovala a její pěst zasáhla s tupým úderem bojovníkovu tvář. Pokud ho nos bolel jen z poloviny tak jako ji ruka, pak tenhle souboj vyhrála!

Tyrmén se zapotácel a zřítil se ze schodů. I Nill ztratila rovnováhu – schody byly najednou nad ní, spatřila vlastní nohy ve vzduchu, zátylkem se bolestivě uhodila o zeď – a pak ji dvě paže uchopily za ruce a pevně ji sevřely.

Těsně u ní stál Kaveh. Nohou se opíral o stěnu, aby oba nesklouzli ze schodů. Nill na něj zírala a lapala po dechu.

„Byla jsi opravdu dobrá,“ vypravil ze sebe Kaveh. A roztáhl ústa k pokřivenému úsměvu.

„Ty taky,“ zašklebila se Nill napůl ohlušená dunivými údery svého srdce.

Útěk

Oblečení Šedých bojovníků jí bylo příliš velké. Široký šedý plášť se jí pletl mezi nohy a rukávy si musela natřikrát ohrnout. Jen za velkou kapuci byla Nill opravdu vděčná – její tvář se v ní dokonale ztrácela. Kavehovi a jeho rytířům sedělo oblečení, o které připravili bojovníky ležící nehybně u paty schodiště, mnohem lépe. S kopími od prvního okamžiku zacházeli tak jistě a samozřejmě, jako by nikdy jiné zbraně nepoužívali. Když se oblékli, Kaveh se obrátil k Nill a prohlédl si ji od hlavy k patě. Pak zakroutil hlavou, stočil plášť a nacpal jí ho jako klobásu kolem ramen. Vypadala teď jako malá skříň, ale přece jen připomínala Šedého bojovníka o trochu víc. Nakonec zvedli Tyrmény a odtáhli je za schody. Tam je alespoň hned tak někdo nespatří.

Nill, Kaveh, Mareju a Arjas se trochu zamaskovali, ale z Bruna ani při nejlepší vůli Šedého bojovníka udělat nemohli. Proto se rozestavili kolem něj, aby ho v případě potřeby ukryli ve svém středu, a vykročili.

Kaveh postrkovaný divočákem je vedl chodbami žaláře, vzhůru po schodech a kolem tmavých bran. Nill měla pocit, že se ocitla v labyrintu – všechny rohy vypadaly stejně. A východ nikde. Za každým schodištěm a za každou chodbou čekaly další schody a další chodby.

Konečně spatřili na konci jedné chodby vysokou železnou bránu. Za ní stoupaly do výše další schody. Bránu střežilo několik Šedých bojovníků.

Mareju zaklel. „Jak kolem nich provedeme Bruna?“ zanaříkal. Ve stejné chvíli dostal nápad. Rychle si vysvlékl vlastní plášť, který měl pod ukořistěným. „Podej mi svůj, Arjasi!“

Arjas se váhavě svlékl. Mareju popadl i Arjasův plášť a oba roztáhl na zemi.

„Kavehu, dokážeš Bruna přemluvit, aby se na ně postavil?“ zeptal se Mareju.

„Navíc musí být úplně potichu. A nesmí se ani pohnout.“

Kaveh se bezradně podíval na kance, který jeho pohled neméně zoufale opětoval.

Nill bylo jasné, že dospělý divočák musí být důkladně těžký. Ale že je tak těžký, to by ji ani v nejtemnějším snu nenapadlo.

Bruna zabalili do obou plášťů a na jeho hřbetě zauzlovali rukávy. Divočák souhlasil s jejich plánem až po velkém prošení a přemlouvání. Když ho ve čtyřech nadzvedli, přes pláště zaslechli zoufalé odfrknutí. Nill se málem podlomila kolena, jak jí zadek divočáka připadal těžký. Ale dvojčata ani Kaveh na sobě nedali nic znát, a tak Nill zaťala zuby – nemůže přece klopýtat k Šedým bojovníkům s nářkem. Sklonila hlavu, aby jí kapuce sklouzla víc do obličeje, a pak už zvolna pochodovali rovnoměrným krokem vpřed.

Šedí bojovníci stojící před železnou bránou je spatřili už z dálky a pozvedli kopí. Nedůvěřivými pohledy si měřili skupinku i těžké břemeno v jejím středu. Když Kaveh s přáteli dorazili k bráně, jeden ze strážců napřáhl špičku kopí. Nill tlouklo srdce až v krku. Neodvažovala se zvednout hlavu, natož narušit to strašlivé ticho.

„Mrtvý?“ zeptal se Šedý bojovník a ukázal kopím na Bruna.

Kaveh se podíval na Marejua. Ten rychle přikývl. Odkašlal si a s napodobeným přízvukem potvrdil: „Mrtvý.“

Šedí bojovníci ustoupili a otevřeli bránu, aby skupinka s těžkým břemenem mohla projít. Nill slyšela, jak za nimi zámek znovu zapadl. Pot se jí lil po zádech. Schod za schodem vlekli Bruna výš.

Schody vedly do chodby z černého kamene, která se naprosto lišila od všech chodeb, které doposud spatřili. Její strop byl čtyřnásob vysoký. Na podlaze neležela sláma ani drobné kamínky a pochodně na zdech byly zastrčené do pozlacených držáků. Znovu se ocitli v králově říši.

V královnině, opravila se v duchu Nill. Kousek za schody Nill a tři chlapci ustoupili stranou a s úlevou položili Bruna na zem. Dokázali to! Skutečně se jim podařilo uniknout z vězení! Bylo to neuvěřitelné.

Pláště se okamžitě začaly hýbat, divočák chrochtal a vztekle odfrkoval. Sotva Mareju rozvázal zauzlované rukávy, Bruno vyskočil na nohy.

„To byl dobrý plán,“ konstatoval Kaveh a pohladil ho po hlavě. Bruno jen uraženě zachrochtal.

Mareju se usmál: „Možná ze mě jednou bude tvůj královský rádce.“

„Tedy pokud nějaké jednou bude,“ dodal Arjas. „Napřed bychom se měli někam schovat, a to rychle.“

Znovu obstoupili Bruna a kráčeli tichými chodbami. Nill se snažila vzpomenout si, kudy šli Šedí bojovníci, když ji vedli z korunního sálu do žaláře. Ale připadalo jí, že všechny chodby a sály vidí poprvé.

Ale přece – něco poznávala. Cítila to ve vzduchu: přítomnost kamenného nože. Byl tady. Někde blízko. Když se Nill rozhlédla po temné klenbě; měla pocit, že vnímá jeho přítomnost z každé zdi, z každičkého kamene.

„Magický nůž,“ zašeptala. „Musíme ještě najít magický nůž. Bez něj odejít nemůžeme.“

Kaveh se na ni ohlédl. „Ty víš, kde je?“

Nill na poslední chvíli zamrzlo její „ne“ v hrdle. Vzpomněla si na kamenný nůž a na okamžik měla pocit, že ho znovu svírá v rukách. Cítila hladký, studený kámen, jeho tvar…

„Vím, kde je.“ Ta slova ji překvapila více než ostatní. „Vlastně to spíš umím vycítit.“

Nill se vyhnula Kavehově udivenému pohledu a podívala se před sebe. Musí se soustředit. Dokáže to.

Kamenný hrot!

Její myšlenka jako by zaduněla celou věží. Z dáli zaslechla odpověď, bušení, které vibrovalo zdivem jako slabý tlukot srdce…

Nyní to byla Nill, kdo elfy vedl. Zahýbali do různých chodeb, stoupali po točitých schodištích a kráčeli stále dál do ticha gigantické věže. Zdálo se, že Nill táhne vpřed neviditelné vlákno. Cítila to naprosto jasně. Bylo to stejné tušení, jaké mívala dřív, když věděla, že přijde bouře nebo povodeň dlouho předtím, než k tomu došlo. Stávalo se jí to, když k ní promlouvaly stromy. Nill myslela, že za tenhle zvláštní dar děkuje svému elfímu původu. Ale když viděla, jak na ni Kaveh a dvojčata užasle zírají, pochopila, že s tím nemá elfí původ nic společného. Souvisí to jen a jen s ní… Ale ani na to teď Nill nechtěla myslet. Snažila se soustředit výhradně na cestu – a na šepot kamenného nože.

V dáli spatřili vysoké dveře. Když přišli blíž, Nill si uvědomila, že za nimi se skrývá korunní sál: dostali se do chodby, která vede přímo k němu! Skupinka zrychlila krok.

Může to být pravda? Je magický nůž skutečně stále ještě tam, kde Scapovi vyklouzl z prstů?

Ve stínu vysokých dveří se zastavili. Rozhlíželi se po obrovském sále, ale žádnou stráž nespatřili. Jen poblikávající pochodně. Po noční obloze se hnaly cáry mračen a vysokými okny vrhaly stíny na podlahu.

„Ten nůž musí ležet někde u stupínku,“ zašeptala Nill. Pohlédla na tmavočervené závěsy a pokoušela se nemyslet na to, co se tu odehrálo. Ale nešlo to. Bolest, kterou tu prožila, propukla znovu v plné síle. Musela myslet na Scapovy oči, které na ni hleděly tak cize a ledově…

Nechal ji hanebně na holičkách. Kvůli své Arianě se na ni prostě vykašlal.

„Nill a já půjdeme hledat nůž. Vy dva budete držet stráž, ano?“ Mareju a Arjas zvedli kopí a přikývli.

„Tak rychle,“ zamumlala Nill a vstoupila s Kavehem do korunního sálu.

Při každém kroku jí podklouzly nohy, protože kamenná podlaha byla hladká jako zrcadlo. Pak došli k dlouhému koberci. Nill se nedívala na místo, kde klesla k zemi. Teď ne, pomyslela si. Později… později.

Vyběhli po schodech na stupínek. Třesoucími se prsty Nill odsunula závěsy. V pološeru spatřila lehátko a několik stolků, taburetů a podnosů. Poněkud stranou stála u závěsů harfa. Všude po zemi ležely pecky a zrníčka z ovoce. Přítomnost kamenného nože se vznášela ve vzduchu jako silná vůně.

Nill si odhodila vlasy z čela a napjala zrak, aby prohledala podlahu.

Tady stáli.

Soustřeď se! poroučela si. Kaveh se neklidně otočil na Arjase, Marejua a Bruna. Přes závěsy viděl jen jejich obrysy.

Nill padla na kolena. Ohmatávala polštáře na lehátku, prsty přejela přes lehátko a sáhla pod ně. O chvíli později vytáhla krabičku.

Zlatý uzávěr snadno otevřela. Spatřila šperky. Uprostřed diamantů, perel a rubínů vypadal kamenný nůž jako přelud.

Nill se ulevilo.

Magický nůž je tady! Rozhodným pohybem ho vytáhla ze šperkovnice a potěžkala ho v ruce. Vycházelo z něj slabé, pulzující teplo. Nill na okamžik přepadla absurdní myšlenka, že nůž je živý. Pak krabičku rychle zavřela a vrátila pod lehátko.

„Ty ho máš!“ zašeptal Kaveh překvapeně.

Nill uschovala nůž pod velký plášť do kapsy sukně. Ano, má ho. Ale nedokázala pochopit, jak to, že ho našla.

Závěsy za nimi zašustily. Nill a Kaveh se současně otočili – ale nic neviděli. Závěsy lehce povlávaly. Okno bylo pootevřené a sálem šeptal noční vítr.

Pak se závěsy znovu pohnuly, tentokrát víc než předtím. Jako by je rozhrnuli neviditelní duchové. Před Nill a Kavehem, tam, kde vedly velké dveře z korunního sálu, někdo stál.

Scapa se nehýbal. Jeho oči ozářené pochodní ani nezamžikaly. V rukách držel kuši a mířil na ně.

Nill zatajila dech. Nehybně stála a čekala, až ji šíp provrtá.

Ale Scapa nevystřelil. Stál jako přimražený, jako by při pohledu na Nill a Kaveha zkameněl. Jen brada se mu chvěla.

Závěs se znovu pohnul. Nill ucítila chladný průvan na tváři. Kaveh ji lehce objal rukou kolem ramen.

„Pojď!“ zašeptal, ale ona vnímala jeho hlas jako z velké dálky. Ucítila, jak se jí nohy začaly pohybovat. Lehká tmavočervená látka ji pohladila po rameni.

Když vítr znovu rozevlál závěsy, Nill a Kaveh byli pryč.

Nill byla nesmírně daleko od skutečného světa. Kaveh ji mlčky táhl tmou, temným tichem – běželi chodbou a utíkali nazpět, dolů po schodištích a vzhůru, a zase nazpět, utíkali, utíkali a utíkali před ozvěnou vlastních kroků.

Když Kaveh zastavil, měla Nill na okamžik pocit, že procitla ze spánku. Ucítila slámu a koně. Kavehova tvář se zablýskla v záři ohně přímo před ní. Na čele se mu třpytil pot. Víčka se mu chvěla. Přitiskl si ukazovák ke rtům.

„Umíš jezdit na koni?“ Slova pronikala k Nill nesmírně dlouho… Všimla si, že zakroutila hlavou. Kaveh něco řekl, ale neslyšela ho, nebo jeho slova ihned zapomněla. Kaveh, Mareju a Arjas před ní pobíhali sem a tam. Pak se otevřely široké dřevěné dveře. Najednou před ní stál kůň. Nill ovanul jeho teplý dech.

Kaveh jí pomohl na koňský hřbet – sedlo neměli. Sevřel jí ruce kolem tmavé hřívy a řekl něco naléhavého. O chvíli později se na koně vyšvihli i elfové. Patami je udeřili do boků. Když se bojoví oři Šedých bojovníků vyřítili z dlouhé stáje do noci, Nillin hřebec je následoval.

Nill se rukama i nohama pevně přimkla ke koni. Chvíli trvalo, než si zvykla na jeho pohyby. Do tváře jí foukal studený vítr a chtěl jí strhnout kapuci. Nill sklonila hlavu a sehnula se tak hluboko, že jí koňská hříva hladila obličej.

Kolem nich se míhala jasná světla. Ujížděli tak rychle, že Nill jen nejasně vnímala hluk vycházející z dolů. Hlasitý klapot podkov se proměnil v tlukot Nillina srdce, narůstal a byl stále silnější, stále rychlejší. Když nechali za sebou krvavě rudé skvrny světel, neslyšeli už nic jiného. Země se pod nimi chvěla. Nill cloumal vítr, jako by ji chtěl zadržet, jako by ji chtěl zradit. Hlavu jí zvrátil dozadu. Před obličejem se jí zmítala kapuce. Nad ní se otevřelo jiskřící nebe plné roztančených hvězd.

Pak ji opustily smysly.

Sen lidí

Když se rozednilo, princ z Dhrany opustil temný hostinec i Maferise.

Byl na cestě plné tři týdny. Přes den putoval bažinami jako stín. V noci ležel mezi bahnem a rákosím a opakoval si věty v jazyce elfů, které si připravil. Když zavřel oči, viděl před sebou zářící poklady, desetitisícihlavou armádu, vojsko provolávající jeho jméno, kamennou korunu… A zatímco se válel ve špíně, třásl se radostí a touhou po moci.

Když dorazil do elfí vesnice, byl pokrytý špínou, ztuhlý chladem a omámený hladem. Jeho lidské rysy skrylo bahno, kterým si potřel obličej.

Hlídka ho vedla mezi chýšemi přikrčenými v houfu jako bojácné děti. Mžilo. Kdesi za bledými stěnami z mlhy krákorali havrani.

Král žil ve stejné chýši jako všichni elfové. Ubohá špinavá postava, kterou strážní považovali za bezvýznamného posla svobodných elfů, získala sebedůvěru. Král, který žije v takové noře, se dá snadno přelstít.

Zapuzený princ stoupal po kluzkých kamenných schodech k chýši. Pak odsunul stranou závěs ve dveřích a vstoupil.

Chýši naplňovala vůně z dýmajících bylinek V krbu praskal oheň. Na nízké stoličce pokryté vlčími kůžemi seděl král, zamyšlený a s odmítavým pohledem. Zvolna vzhlédl. Čelo mu zdobila koruna Elrysjar, která se rudě leskla v záři plamenů.

„Jsem prorok“ Princ mluvil tiše s pohledem upřeným na korunu. Pozvolna napřímil záda. Královi se rozzářily oči. Princ věděl, že je pověrčivý. Maferis mu vyprávěl o králově slabině s takovou nenávistí a odporem, že se mu nezapomenutelně vtiskla do paměti.

„Mohu ti prozradit, jak zbavíš svou sestru Xanyu zlého ducha, jehož smrtelné jméno zní Maferis.“

Král se těžkopádně narovnal a rukama sevřel opěradla své lenošky. Upřeně se zahleděl na cizince.

„Kdo jsi? Odkud o tom víš?“

„Jsem věštec z hlubokých bažin,“ zašeptal princ. „Skrývám se v každém stvoření jako zmije ve svém úkrytu.“

Král zbledl – ano, ano! – zbledl úctou! „Ty víš o Xanye?“ vydechl. Brada se mu chvěla. „Ty víš o Maferisovi…? Pak musíš být zajisté věštec, cizince. Xanya už nemluví. Přes její rty nepřejde jediné slovíčko. Z jejích očí nelze vyčíst jedinou myšlenku! Od té doby, co ten zrádce Maferis odešel! Naši korunu nedostal, ale ukradl Xanyino srdce!“ Královy ruce se sevřely v chvějící se pěsti. „Vychází z vesnice jen v noci. Bosá se plíží do bažin a vrací se až za svítání, když ji vyleká denní světlo.“

„Je… posedlá,“ zašeptal princ. „Posedlá Maferisovým zlým duchem. Zbavte svou sestru Maferisova ducha. A zbavte Maferisova ducha jeho chtivosti…“

Král se nehybně zadíval na prince. „Ale jak se to dá udělat?“

„Přejete si to nadevše?“

„Ano.“

„Uděláte pro to všechno?“

„Ano.“

Princ hlasitě vydechl. „Tak poslouchejte: musíte Maferisovu duchu odpustit! Až poté opustí Xanyinu trýzněnou duši. Musíte ho zbavit prokleti koruny Elrysjar…“

Po tváři krále bahenních elfů skanula slza. „Jak?“

Princovy oči náhle připomínaly dva křemeny. Dokázal to. Skoro to dokázal, skutečně to vyjde! Ruce se mu chvěly, ale donutil se zůstat stát bez jediného pohybu. Počkej, poroučel sám sobě. To slovo se mu rozpustilo v myšlenkách jako teplé máslo. Ještě počkej…

„Sejměte korunu Elrysjar,“ poručil. „Položte ji před sebe. Na zem! A pak třikrát zopakujte jméno své sestry. Zopakujte její jméno, a pak se Maferisova chtivost rozplyne jako dým v dešti.“

Vzlykající král klesl na kolena před svou lenoškou. Rukama sevřel černou korunu. Zvedl ji z čela. Najednou ležel kamenný diadém, polovina královské koruny elfů, na zemi mezi králem – a novým králem.

„Xanyo!“ zasténal král. „Xanyo! Xanyo! Maferisi, odstup od Xanye!“

Princ se vrhl vpřed. Jako černý stín padl na korunu a zakryl ji celým tělem. Král vykřikl – a pak jeho výkřik umlkl. Zděšeně hleděl do špinavé tváře člověka, který mu zabořil nůž do prsou.

Král bahenních elfů překvapeně zíral na krev tryskající z rány. Tolik let už neviděl svou vlastní krev… Bylo to tak neskutečné! Kdo nosí korunu Elrysjar, nekrvácí. Král vzhlédl. Člověk, který pevně svíral kamenný diadém v prstech, náhle propukl v smích, prudký, posupný, šílený. Za zvuků jeho smíchu král zemřel. A nový se zrodil.

Ze všech domů vycházeli do deště muži, ženy a děti. Třesoucí se bahenní elfové se blížili k chýši svého krále. Na jejich šedé pokožce se třpytila voda, takže připomínali kamenné sochy. A jako sochy ztuhli, když jejich král vyšel z chýše.

Déšť, který teď bubnoval do kaluží silněji, stékal v potůčcích po jeho ušpiněném plášti. Nový král stál chvíli nehybně před elfy. Pak zvedl ruce a odhrnul kapuci: kamenná koruna Elrysjar zdobila jeho čelo a blýskala se. Déšť skrápějící jeho obličej smyl bahno a špínu a odhalil usmívající se tvar člověka.

„Následujte mě,“ pronesl člověk tiše slavnostním hlasem zkomolenou elfštinou. A když vykročil ze vsi, kráčely za ním v němém průvodu čtyři stovky bledých postav.

„To je všechno?“ vydechl dívčí hlas.

Králova víčka se zachvěla. Zdálo se, že procitl ze vzpomínek… Pohlédl napřed na Arianu, pak na své chvějící se ruce, jako by viděl krev, která na nich ulpěla. Krev krále bahenních elfů, jehož probodl, když před ním klečel na zemi.

Ariana zkoprněle pozorovala, jak se královy ruce začínají třást. Všimla si na kratičko ostříhaných nehtů. Všude po rukách měl jemné rudé šrámy, jak si je prudce drhl.

„Vrazil jsem mu do prsou nůž“ zachichotal se. „To nůž ho zabil!“

Ariana těžce polkla. V ústech měla sucho. Teď, nebo nikdy!

„Vás, můj králi, žádný nůž nezabije!“

Králův pohled se upřel na dívku.

Arianina tvář neprozrazovala nic z jejího rozčilení, nic z jejího plánu. „Poslechněte si mou vizi,“ vydechla. „Poslouchejte, co musíte udělat, abyste zničil magický nůž svobodných elfů. Je to kouzelné zaříkávadlo. Když ho vyslovíte, magický nůž se rozlomí v půli – praskne a shoří jako kus uhlí“

V očích krále to zajiskřilo. Zaťal zuby tak silně, až zaskřípaly.

„Shoří jako kus uhlí,“ opakoval.

„Ano, jako kus uhlí. Bude zničený.“

„A rozpadne se na popel!“ Král se rozesmál tak hlasitě, že se Ariana lekla.

Pak vstala. Její pohled se zamlžil. Za slova, která teď vyřkne, buď přijde o hlavu, nebo… nebo se stane nejmocnější královnou, jakou kdy svět viděl.

„Uposlechněte vizi, kterou jsem měla, můj králi, a budete neporazitelný jako Bůh. V noci vystupte na nejvyšší bod věže, až tam, kde si vítr šeptá s mraky. Tam si položte korunu k nohám, položte ji na zem! A třikrát zopakujte své jméno, zřetelně a nahlas!“

„Své jméno?“ zeptal se král.

Ariana se dívala nad něj. Neviděla jeho zděšenou tvář. „Jméno je největší slabinou, kterou člověk má,“ řekla. „Jméno se dá proklít. Vaše jméno je poslední slabinou, kterou máte. Na vašem jménu lpí vražda krále bahenních elfů. Stejně jako krev na vašich rukách.“

Zdálo se, že její slova krále zasáhla jako rána palicí.

Ariana pokračovala. „Až třikrát zopakujete své jméno, nebeské větry je rozpustí, stejně jako se kouř rozpouští v dešti. A s vaším jménem se rozplyne i vaše poslední slabina, magický nůž svobodných elfů.“

Král se na ni díval pohaslýma očima. Hřmění už ustalo. Ticho naplnilo věž jako prachové peří.

Král neustále pozoroval Arianu. Nač myslí? Chce ji nechat zabít za slova, která vyřkla? Myslí vůbec na něco?

Arianě připadalo, že ji sleduje už celé hodiny…

… Ariana s úlekem procitla. Na okamžik měla pocit, že před ní pořád ještě stojí šílený král – ale pak poznala jemně vyšívaná nebesa své postele.

Těžce polkla, posadila se a rozhlédla kolem sebe. Scapa vedle ní neležel. Chvíli trvalo, než se jí po onom snu podařilo najít hlas.

„Scapo?“

V místnosti nebyl. Vysokými okny už pronikalo jasné denní světlo. Ariana vstala a zavolala služebné. S nataženýma rukama se nechala obléct do zelené róby a učesat; protože nechtěla ztrácet čas, rozhodla, aby jí vlasy spletly do volného copu. Pak odešla z místnosti a vydala se hledat Scapu.

Ještě nikdy neslyšel tak pronikavý výkřik. Scapa sebou škubl, a když Ariana nepřestávala křičet, pozpátku vycouval ze schodů.

Ariana držela klenotnici v obou rukách. Magický nůž byl pryč. Prsty se jí křečovitě sevřely. Vší silou mrštila krabičkou o zem. Dřevo se rozskočilo a šperky se rozletěly po podlaze. Ariana seběhla po schodech s podkasanou sukní.

„JE PRYČ!“ vykřikla. „NŮŽ JE PRYČ!“

Služebné stojící se snídaní vedle stupínku vytrhla podnos z ruky. Jídlo vyletělo do vzduchu. Služebná se přikrčila a Ariana ji udeřila. Znovu pronikavě vykřikla a roztrhla látku, ze které měla šaty.

„JE PRYČ! NŮŽ HNED PRVNÍ NOC ZMIZEL! KDO HO UKRADL?“

Rozběhla se k Šedým bojovníkům s hnědým tetováním ve tváři. S chvějícími se nozdrami kráčela kolem Tyrménů.

„Kdo ho vzal?“ zaburácela.

Bojovníci se na sebe neklidně dívali. „Ta, ta… V noci zmizel princ svobodných elfu a… ta dívka,“ vykoktal ze sebe jeden z nich.

Ariana těžce oddechovala. Pak se její sípavý dech změnil ve vzteklý řev. Chytla Šedého bojovníka za rameno a strčila do něj. Spadl na zem, spíš dobrovolně než následkem jejího úderu. Druhému vytrhla kopí z ruky a mrštila jím pryč.

„ZAJATCI UTEKLI A Z MÉHO KORUNNÍHO SÁLU ZMIZEL NŮŽ! A CO JSTE DĚLALI VY? NIČEHO JSTE SI NEVŠIMLI? A NAVÍC ANI NEUMÍTE MLUVIT!“

„Ariano!“ vykřikl Scapa. „Ariano!“ S jiskřícíma očima se otočila. „To byli elfové. Já je znám. Nejspíš použili nějaké kouzlo nebo… ano, mají divočáka. Divo-čáka, který všechno vyčenichá!“

Přimhouřila oči: „To ten divočák!“

„Nejsou to obyčejní zajatci. Jsou…“

„Jsou rozhodnuti mě zabít,“ vydechla Ariana. Její pohled bloudil sálem. „Ano, proto jednají tak cíleně: chtějí mě zabít. A vědí, kdo jsem.“

Napřímila se a znovu zaujala královský postoj. „Ale já po nich nechám vyhlásit pátrání. A pak…“ Křečovitě se zasmála: „Pak bude kančí pečínka.“

Pevnými kroky prošla sálem. Scapa jí zastoupil cestu.

„Prosím, neubližuj jim, Ariano! Prosím tě!“ Popadl ji za ruku. „Vždyť ten nůž je jim stejně k ničemu. Nemají sebemenší šanci!“

Ariana přimhouřila oči a podívala se na Scapu, kterému zatrnulo. Zdálo se mu, že jí po tváři přeletěl stín. Její rysy se nezměnily, a přesto ji Scapa na chviličku nepoznával.

„Nic nechápeš, Scapo.“ Její hlas připomínal syčení zmije. „Nemáš ani potuchy, co to znamená, že se zmocnili toho nože!“ S hořkým úsměvem se otočila, chvějící se rukou si přejela po obličeji a vyběhla ze sálu.

Nový svět

Scapa našel Arianu na balkoně, který byl větší než místnost, z níž vedl. Podlahu pokrývaly černé kamenné desky a do sloupků zábradlí byly vytesány lví hlavy, draci a démoni.

Tady nahoře hladil věž chladný vítr. Přinášel pach ohně z dolů, které se třpytily hluboko pod balkonem – jednotlivé dělníky se odtud vůbec nedalo rozeznat. Zdálo se mu, že si prohlíží vzdálené pole plné mravenišť.

Scapa přistoupil k Arianě. Upírala pohled do dáli, tam, kde se zvedal obrovský kráter a horizont mizel v mlze vystupující z bažin. Chvíli Scapa a Ariana stáli mlčky vedle sebe a pozorovali šedou krajinu. Věčně trvající opar nad bažinami ji halil jako prostěradlo a skrýval před světem.

„Máš pravdu,“ přiznal Scapa. „Nic nevím. Opravdu nevím, proč je ten nůž tak důležitý.“

Chvíli si prohlížel její profil. Vítr si pohrával s kadeřemi uvolněnými z copu. Výbuch vzteku jí vehnal lehkou červeň do obličeje. Ale ten zvláštní, děsivý stín, který jí přeletěl po tváři v korunním sále, se už dávno ztratil.

„Nechápu tě.“ Scapa se obrátil tváří k větru. Ignoroval pach ohně a pokoušel se ucítit příjemně svěží vzduch. K tomu potřeboval veškerou svou představivost. „Nic jsi mi totiž neřekla.“

Ariana se k němu pozvolna obrátila a začala klidným hlasem vyprávět.

„Nůž je druhou polovinou koruny. Býval korunou svobodných elfů. Ti ho proměnili v nůž, který může zabít pána koruny Elrysjar… a tím jsem já. Je totiž zhotoven z téhož magického kamene jako koruna. Musím ho mít, ale ne kvůli nebezpečí, které pro mě představuje. Tady mi žádné nebezpečí nehrozí.“

Ariana se znovu zadívala do dáli. Vítr jí rozevlál šaty.

„Obě poloviny koruny kdysi tvořily jedinou korunu stmelující bahenní elfy a svobodné elfy v jediný národ. Kdyby se mi nějak podařilo nůž a korunu Elrysjar spojit, bylo by všechno jako dřív. A všem elfům by znovu vládl jeden král.“

„Ty se chceš zmocnit vlády i nad svobodnými elfy?“

Arianiny oči se matně zaleskly. „Chci ovládat celý svět. Elfy, lidi… Že jsem královnou elfů, to je jen dílčí krok.“

Scapa se na chvíli odmlčel. Někde v dáli, za mlhou, je Nill a elfové. A magický nůž.

„Prosím, nezabíjej je,“ řekl naléhavě. „Prosím tě, Ariano. Je to moje jediné přání.“ Když na sobě ucítil Arianin pohled, sklonil tvář a opřel se pažemi o široké kamenné zábradlí.

„Myslíš na tu dívku? Co je zač? Tvoje blízká přítelkyně? Tys ji… měl jsi ji rád?“

„Netuším… Já, vlastně jsem ji ani pořádně neznal. Myslím, že do mě byla zamilovaná.“ Scapu zalilo horko, ale překvapilo ho, jak snadno dokázal potlačit výčitky svědomí. Byla to hračka…

„Musela tě hodně milovat, když tě následovala až sem. Ale lidem na tobě vždycky záleželo.“

Na chvíli zavládlo ticho. Pak Scapa požádal: „Řekni mi všechno. O sobě, o věži a tvé říši. Třeba tvé služebnice: to přece nejsou bahenní elfky. Co jsou vlastně zač?“

„Jsou to šlechtičny. Než se královské koruny zmocnil člověk, vládli v Korru bahenní elfové a čtrnáct knížat z rodu lidí. Ale to přece víš. I v Kotlově dříve vládl kníže. Král pak nechal všechny zavraždit nebo zajmout. Když jsem získala korunu já, nechala jsem prohledat žaláře. Netušíš, jak jsou obrovské! Rozkládají se i hluboko pod zemí, kde existují nekonečné labyrinty a slepé uličky. Našla jsem tam děti knížat, hraběcí dcerky a syny vévodů – a stále ještě pátrám po dalších, protože se mi zdaleka ještě nepodařilo objevit všechna zákoutí žaláře. Stali se mými sloužícími. Nesnáším elfy, nechci je mít ve své blízkosti, když se tomu dá vyhnout.“

Scapa se zamračil. „A to ses stala královnou elfů?“

„Ne proto, abych je měla u sebe,“ odpověděla Ariana rázně. „Chci jen využít jejich sílu – nebo lépe řečeno jejich slabiny.“

Teď se odmlčel Scapa. Ariana se zhluboka nadechla a znovu se rozhlédla po okolní krajině. „Musím tu dívku a elfího prince najít. Už proto, že vědí o mé existenci.“

„Proč se vlastně skrýváš? Kdyby každý věděl, že existuješ, tohle všechno se nemuselo stát. Přišel bych za tebou, protože bych se dověděl, že ještě žiješ a že se ti vede dobře. Už dříve ses neustále bála, že někdo ví, kdo vlastně jsi.“

„Že jsem se bála? Já se nebojím! Ale myslíš si, že by mě tenkrát někdo poslouchal: Někdo z těch pitomců žijících na ulici v Kotlově‘“ Obrátila se k němu. Jemněji pohladil po tváři, ale její hlas zněl hořce. „Ty jsi takový snílek, Scapo. Myslíš si, že svět je nespravedlivý jen v jednom: že se jeden narodí chudý, a ten druhý bohatý. Ale to není tak snadné. Jak bys to mohl vědět. Nevíš, jaké to je, když chceš něco říct a nikdo tě neposlouchá. Když něco umíš a znáš a nikdo ti nedůvěřuje – nikdo o to nestojí. Tobě vždycky každý naslouchal. A důvěřoval ti.

Víš, jsou věci, které každý považuje za samozřejmé: chudí potřebují velitele, který za ně rozhoduje. Ženy nemohou vládnout. Děti se nemohou chopit vlády nad městem… A když jsi všechno najednou, prostá, chudá, malá holka, určitě nemůžeš dobýt svět. Kdo by se bál malé holky? I když nosí kamennou korunu, poroučí padesátitisícové armádě, v očích světa to je pořád jen holka. Dítě.“

Když jí vítr pohladil tvář, vypadaly její oči starší a krásnější než kdykoli předtím. Scapa bezmála nevěřil, že je člověkem z masa a krve. Byla mnohem víc. Byla dokonce i víc než královna.

„Nejsi jen holka.“

„Ale ano, jsem!“ povzdechla si. „Ani ty to nechápeš! I ty si pořád myslíš, že musím být víc než obyčejná holka, protože ta by tohle všechno dokázat nemohla! Scapo, jsem jen tím, kým jsem. Je to snadné. Jediné, co jsem udělala, je, že jsem světu nedovolila, aby mi dal jméno. Vybrala jsem si je sama. Sama jsem si stanovila své meze! Nikdy jsem nevěřila, že chudí lidé existují jen proto, aby jim někdo vládl, že ženy mohou být jen manželkami mužů a že děti nic nechápou! Sama jsem určila, co holka dokáže.“ Přimhouřenýma očima pohlédla na Scapu. „Holky jsou chytré a ctižádostivé, mají své sny a touhy, pracují, když to musí být, bojují a nenávidí a milují…“ zvedla hlavu a pohledla vstříc větru. „Až dosáhnu všeho, co jsem si předsevzala, všem se představím. Pak se moje jméno stane symbolem pro všechny lidi. Každého budou posuzovat podle toho, co dokáže, ne podle toho, čím je. Už nebudeme děti, ženy a muži, budeme tím, čím skutečně jsme. Pak změním svět podle svého gusta. Ještě se uvidí, jestli jsem skutečně jen nicka. Jen ať každý pozná, že jsem vším!“

U oběda se Scapa znovu potkal s Fescem. Vypadal úplně jinak; byl čistý a měl učesané vlasy. Jeho oblečení bylo tak jemné, že by je mohl nosit i princ. Scapu napadlo, že on vypadá ve vyšívané kazajce a čisté košili nejspíš stejně.

Většinou mlčeli, protože Scapovi nebylo do řeči. Nebylo o čem mluvit. Hlavou mu táhla taková spousta myšlenek, že se v nich sám pořádně nevyznal. Věřil Arianě a obdivoval ji. Ale pak začal vzpomínat. Pomyslel na Nill, na elfy, na doly a na utrpení šířené Šedými bojovníky…

Po jídle ho Ariana zavedla do malého kamenného sálu s loutkovým divadlem. Při pohledu na červené jeviště se usmál: vypadalo na vlas stejně jako loutkové divadlo tenkrát v Kotlově. Scapa měl na okamžik pocit, že se vrátil v čase. Usadil se i s Arianou na červeně polstrované židle a zatímco se na jevišti odehrávalo představení určené jen a jen jim dvěma, Ariana opatrně položila dlaň na Scapovu ruku.

Na večer byla připravena hostina. Stolovali v sále ozářeném velkým kolovým lustrem a na tabuli se před nimi vršila spousta lahodných pokrmů. Nejprve předvedli své kousky akrobati a polykači ohně, pak nastoupili hudebníci s flétnami a bubínky.

„Nezatancuješ si se mnou?“ zeptala se náhle Ariana Scapy.

Zamračil se. „Jenže já neumím tancovat.“

Zasmála se. „Co to má znamenat? Myslíš, že královna tancuje jinak než holka z Kotlova? Zatancujeme si tak jako dřív, Scapo! Dobře si vzpomínám, jak jsme dřív na ulici poskakovali za zvuků hudby z hospod.“

Vstali a Ariana si podkasala sukni. Hudba hrála a oni se točili dokola a spíš klopýtali o Arianinu sukni, než skutečně tancovali. Ariana zavolala služebné a poručila jim, aby jí rozepnuly šaty. Přímo uprostřed sálu vyklouzla z té záplavy látky a stála tam jen v bílé spodničce. Hudba znovu spustila. Scapa a Ariana se točili stále rychleji. Kroužili sálem a rozesmátý Scapa padl po zádech do Arianina náručí. Pevně ho přitiskla k sobě, pak ustoupila zpět a vztyčila ruce do výšky.

„Jsme volní!“ Hudba skoro přehlušovala její hlas. „Jsme volní a do konce života už můžeme dělat, co se nám zlíbí!“

Vesele se smála a sáhla oběma rukama do mísy plné rozinek. Se smíchem je vyhazovala do vzduchu a otáčela se v jejich dešti. Když se dotočila, přistoupila ke Scapovi a sevřela mu oběma rukama tvář. „Mám pocit, že všechno moje bohatství přišlo až s tebou. Prožijeme minulost znovu, tady a teď a na věky!“

„Ty jsi úplný cvok,“ poznamenal Scapa s úšklebkem.

„Ale to jsem byla vždycky…“ zasmála se Ariana. Vzala ze stolu mísu rozinek a zvolna si je sypala na hlavu.

Pod padajícími rozinkami ji Scapa objal. „Máš pravdu. Oba jsme cvoci.“ A políbil ji napřed na tváře, pak na rty.

Dny míjely. Scapa se pomalu seznamoval s věží. Když s Arianou nesledovali představení loutkového divadla, nehodovali, nenaslouchali hudbě nebo královským vypravěčům, nebo když nemusel na zkoušku nových šatů, procházel obrovskými sály a chodbami. Mohl se všude volně pohybovat a žádný Šedý bojovník ani jiný poddaný královny se mu neodvážil zastoupit cestu.

Ve věži bylo tolik místností, pokojů, chodeb a skrytých sálů, že je všechny nedokázal prozkoumat. Celá křídla byla úplně prázdná; Ariana ještě nestihla naplnit celou věž. Scapa si neuměl představit, kde míní sehnat tolik nábytku, koberců a soch, aby věž zařídila podle svého vkusu – chtěla totiž, aby na vybavení bylo na první pohled vidět, že je určené pro královnu.

Scapovi někdy připadala Ariana a její moc tak neuvěřitelná, že stěží chápal, že to je skutečně pravda. Arianina minulost – Ariana sama – byla podivuhodná…

Lilo. Tmou šlehaly blesky a hrom otřásal bažinami. Nasáklá země jako by reptala nad přívaly deště.

Z nejvyššího cimbuří věže stékala širokým proudem voda. Když na špičku věže dopadl svit pochodně, déšť se zatřpytil jako kapky roztaveného skla. Král stoupal po schodech vzhůru a chvíli stál nehybně ve tmě. Všude kolem něj zela nesmírná hloubka. Slyšel šumění deště, ale ne dopadání kapek na zem.

Chvěl se po celém těle, ačkoli mu v kožešinovém plášti nebyla zima. Pak odložil pochodeň na zem. A vedle ní korunu Elrysjar.

Chvíli naslouchal šumění padajícího deště a pak vyslovil své jméno. Jeho zvuk mu naháněl husí kůži.

„I– If– Ifredes,“ vydechl do noci drsným hlasem. „Ifredes. Ifre… Ifredes!“

Slzy mu stékaly z očí. Co všechno bylo s tím jménem spojeno! Všechny ty děsivé vzpomínky na život předtím, než se stal králem Korru! Před králem plynulo ve tmě jeho dětství… Ifredes byl tím, kdo chtěl zabít svého otce krále a bratra. Ifredes byl tím, koho museli vyhnat. Ifredes probodl dýkou krále bahenních elfů. Krev, ostuda a nenávist lpí na tomto jméně.

„Ifredes,“ zavzlykal král. „Ach, bohové… bohové…“

Náhle za sebou zaslechl nějaký zvuk. Otočil se.

Na podestě schodů stála světlovlasá dívka z Kotlova. V jejích vylekaných očích hořelo slabé světlo pochodně. V pravé ruce držela sekeru.

Král přivřel oči. „Ty!“ zasyčel, natáhl ruce, aby zvedl korunu ze země.

„Ifredes!“ vykřikla dívka.

Král se zachvěl, jako by ho zasáhl bič. Ariana udělala krok a napřáhla sekeru. Nocí zaznělo hromobití.

„Ifredes! Jmenuješ se Ifredes! IFREDES!“

„Ne, NE! Ariano! A ty se jmenuješ Ariana!“ Z jeho hrdla zazněl zvonivý smích.

V dívčině obličeji tancoval odraz plamene. „Já… já nemám jméno.“

Zvedla sekeru. Krok za krokem se blížila. Král klopýtal dozadu.

„Ifredesi,“ zasyčela. „Jsi prokletý, IFREDESI!“

Nohy mu uklouzly na mokrých kamenech. Pažemi máchl do vzduchu. Když začal padat, otevřel ústa k dlouhému výkřiku…

Pak se jeho hlas i postava rozplynuly v černé hloubce. Zůstalo jen šumění deště.

Sekera vypadla Arianě z ruky. Poklekla. Její prsty ob-jaly chladný, hladký kámen koruny Elrysjar. Když si ji poprvé nasadila, měla pocit, jako by na ni padla neviditelna tíha. Klesala z jejího čela přes její hlavu až do jejího srdce, byla to moc koruny, která jí proudila a naplňovala ji takovou energií, že jí žádné lidské tělo nedokáže dlouho odolávat. V tom kratičkém strašlivém okamžiku cítila, že i ona se jednou rozskočí jako sklo, až ten černý tlak v jejím nitru bude příliš silný.

Zaslechla šramot a otočila se. Na schodech se objevil Šedý bojovník. Němě zíral na Arianu a pak vydechl: „Bílé dítě!“

„Cože?“

„Vy Bílé dítě! Vy lstí porazit krále!“

„Jak to, že mluvíš lidskou řečí?“

Bojovník se před ní uklonil. „Příkaz starého krále: žádný elf už nesmět mluvit svou řečí!“

Ariana těžce polkla. „Dobře,“ zamumlala. „To je dobře. Ten příkaz trvá i nadále: všichni budete dál mluvit lidskou řečí.“

Narovnala záda, ačkoli se jí ještě točila hlava z toho, co se právě odehrálo. A z toho, co bude následovat. „Ano, jsem Bílé dítě. A jsem vaše nová královna. Královna všech bahenních elfů, rozumíš? Tohle je začátek nových časů. Za mé vlády se všechno změní k lepšímu. Uvidíš sám.“

Naznačila úklonu a chvějícím se hlasem poručila: „Teď jdi. Ale nikomu neprozrazuj, cos viděl. Jinak – jinak přijdeš o hlavu.“

Zdálo se, že bojovník bere výhružku skutečně vážně. V předklonu vycouval.

Tu noc stála Ariana dlouho ve tmě, v šumění deště, který slyšela padat, ale ne dopadat, a necítila nic než váhu kamenné koruny.

„Nový svět,“ zašeptala do tmy.

Král Dhrany

Ujížděli až do svítání. Pod ochranou mlžného příkrovu vklouzli do trávy a usnuli. Ale i ve snu je stíhali Šedí bojovníci, a tak po několika hodinách znovu vstali a ujížděli dál, stále dál do hlubokých bažin na jihozápad, směrem k Temným hvozdům.

K večeru se země zachvěla pod cválajícími kopyty oddílů Šedých bojovníků. Za jednotvárnou mlhou Nill spatřila skupinu jezdců uhánějící krajinou, slyšela práskání bičů a řehtání koní; jen muži zůstávali němí jako mrtvoly. Zdálo se, že se bažiny hemží duchy. Za každým uzlovitým stromem mohl číhat střelec. Závojem mlhy mohlo zasvištět krupobití šípů. Smrt měli v patách. Bažina je sledovala studenýma a vodnatýma očima – kdekoli rozbili tábor, tráva zrádně šustila a tůně bublaly hlasitěji.

Takřka nespali. Zastavovali, jen když byl Bruno pádící vedle koní příliš vyčerpaný. Přes den, když slunce stálo nejvýš a mračny pronikalo bledé světlo, odpočívali a skrývali se v rákosí, v prohlubních a mezi stromy, jejichž větve čněly z kmenů jako pařáty. Za soumraku, když se bažiny zahalily do mlhy, znovu vyráželi a ujížděli většinou celou noc.

Začala je trápit žízeň a hlad. Jednou se Kavehovi a Arjasovi podařilo zastřelit zajíce. Bruno je vodil k místům, kde rostly jedlé kořínky a ořechy. Z vlhké černé hlíny vyhrabávali všechno, co se dalo sníst, a pili z blátivých tůní. Nikdo si nestěžoval. Jen jejich pohledy byly stale otupělejší. Když je neochromovala hrůza, oddávali se myšlenkám, které nedokázali vyjádřit slovy. Jen občas Kaveh do ticha zamumlal: „Už tam brzy budeme. V Temných hvozdech. A pak u svobodných elfů…“ Obličejem mu přeletěl záblesk, jako by už viděl, jak se před ním vynořuje domov jako denní světlo na nočním obzoru.

Na koních dorazili k horám brzy. Vrcholky rýsující se na horizontu se k nim překvapeně skláněly jako kmeti. Působily mnohem přátelštěji a mírněji než pohoří, kde se setkali s Maferisem.

Úleva jim dodala nových sil. Poslední úsek cesty v bažinách překonali, aniž by odpočívali déle než několik hodin, a poté dorazili k prvním horským výběžkům. Když se tůňky proměnily v říčky, mlha ustoupila slunečním paprskům a uprchlíky objaly vysoké zelené pinie, zůstaly bažiny Korr za nimi jako dávná noční můra.

Přechod pohoří jim zabral tři dny. Ujížděli táhlými údolími a jejich putování bylo poměrně snadné, i když se vyhýbali zarostlým cestám a stezkám.

V lesích konečně našli dostatek potravy. Mareju chytil koroptev, ale většinou se živili planými jablky a kořínky, které vyčenichal Bruno. Uplynuly tři tiché a klidné dny, během nichž Nill vychutnávala teplé sluneční paprsky a šumění stromů. Naplnila ji všudypřítomná zeleň, uklidnila její rozbouřené nitro, na chvíli dokonce pohltila i její minulost a vše, co se odehrálo…

Jenže v noci ji sužovaly divné sny a ráno ji budilo šumění stromů, které jako by dávalo za pravdu jejím neurčitým zlým předtuchám.

Pak se i hory ocitly za nimi. Lesy zřídly a brzy uprchlíci spatřili vesnice a pole. Úrodné lány se táhly krajinou až k obzoru. Krajinu pokrýval pestrobarevný koberec s tu a tam rozesetými hnědými chýšemi, jimž se přívětivě kouřilo z komínů. Úzké štěrkové cesty vroubily ovocné stromy a zlaté klasy pšenice.

„Jak se jmenuje tahle země?“ zeptala se překvapená Nill. Vesnice a pestrá pole jí připadaly tak pokojné, jako by s nimi nedokázala otřást žádná pohroma. A přitom sotva několik dnů cesty odtud raší hrůza jako zhoubný vřed! Zmar, který se šíří hlubokými bažinami, zaplaví i tuto zemi… A jak se zdá, nikdo o tom nemá ani potuchy.

„To je království Dhrana,“ odpověděl Kaveh. Nill tázavě vzhlédla a on dodal: „Dhrana je tak malá a bezvýznamná, že ji skoro nikdo nezná. Netušil jsem, že jsme se dostali tak daleko na sever.“ Kaveh se zamyslel. „Jinak… ale ne, dobře, že jsme dorazili právě sem. Pojďte!“ A bez jediného slova vysvětlení popohnal koně.

Při západu slunce se obloha zbarvila doruda. Zdálo se, že rozlehlá pole krvavě žhnou. Nad žitnými lány kroužila hejna havranů, pak lehký vánek přinesl k uprchlíkům vůni vlčích máků vroubících cestu. V místě, kde slunce zapadalo za obzor, se něco zablesklo: bylo to hradní cimbuří.

„Tam musí žít král Dhrany,“ podotkl Kaveh.

„Král? Co máš v úmyslu?“ Arjas popohnal koně těsně ke Kavehovu hřebci. Aniž odvrátil pohled od hradu trůnícího na mírném kopci nad ostatními domy a chýšemi, Kaveh odpověděl. „Válka proti královně Korru je za dveřmi. Vím, že zaútočí. Už brzy. Musíme hledat spojence.“

„Cože?“ zeptali se Mareju a Arjas současně. Bratři se na sebe zoufale podívali. Pak Mareju naklonil hlavu, aby viděl Kavehovi do tváře. „Je to král lidí! Co když je to nějaký šílenec, který nás nechá upálit na hranici jako zlé čaroděje! Nebo by mohl… mohl by prostě udělat cokoli! Nemluvě o tom, že nás může prozradit Šedým bojovníkům!“

Kaveh se usmál. „Prozradit nás Šedým bojovníkům?“ Nasadil si na hlavu kapuci šedého pláště a jeho tvář v ní okamžitě zmizela. Byly vidět jen jeho rty. „My jsme Šedí bojovníci!“

Dvojčata zaraženě mlčela. Ani Nill netušila, co si má o Kavehově plánu myslet – u Kaveha člověk nikdy nevěděl, co si má myslet. Připravovat se už nyní na válku s Korrem a zasvětit do hrozící situace cizince, to bylo buď nesmírně prozíravé, nebo naprosto šílené.

Král Ileofres byl osamělý. Měl pocit, že štěstí ho už dávno opustilo, ale přitom uběhly sotva čtyři roky, co zmizelo jako krásné léto. Ano, býval šťastný. Tenkrát před čtyřmi roky, které mu teď připadaly jako čtyři staletí, kdy žil se svými dvěma syny. Starším Norfedem, následníkem trůnu, a mladším Ifredesem. Byli tak šťastní a pak… Král Ileofres se dozvěděl o vražedných plánech mladšího syna a navěky ho vyhnal z Dhrany. „Však uvidíš!“ zasyčel Ifredes. „Já budu králem! Dobudu si říši mnohem větší, než je Dhrana!“ Král Ileofres mu odpověděl ranami biče.

Brzy nato se král a jeho starší syn doslechli, že se nějakému člověku podařilo zmocnit koruny bahenních elfů. Ileofres od prvního okamžiku věděl, že tím člověkem je jeho zapuzený syn. Věděl, že staví hluboko v bažinách mohutnou věž, z níž chce vést válku, jakou ještě tento svět nezažil. Věděl, že jeho zapuzený syn si jednou podrobí všechna království. A zmocnila se ho hrůza. Začal litovat, že vyhnal vlastního syna a proklel ho. Jak se asi král Korru bude mstít svému otci, Dhraně…

Starší Norfed ho utěšoval. „Ifredes je pořád tvůj syn. A můj bratr. Půjdu za ním a poprosím ho o milost.“

Jenže Ileofres věděl, že v Norfedovi doutná stejná touha po moci jako v jeho mladším synovi. Že Norfed chce opustit Dhranu i otce jen proto, aby se připojil ke Korru a ke svému mocnému bratrovi! Přesto ho nechal odejít. Od té chvíle uplynuly dlouhé čtyři roky.

Nepřišla od žádného z nich ani jediná zpráva. Vůbec nic. Až nyní.

Úzká cesta, která se kroutila mezi lány, se proměnila v širší dlážděnou silnici. Uprchlíci dorazili do vesnice, ještě než na západě uhasly poslední paprsky slunce. Kolem královského hradu se choulily domky s křivými kouřícími komíny. Když projížděli ulicemi, ve vzduchu se chvěl smích a pokřikování dětí. Mladík s károu taženou osly se jim vyhnul s užaslýma očima, skupinka chlapců a dívek, která se vracela domů s koši naplněnými ovocem, si začala rozčileně šeptat.

Než cesta prokličkovala vesnicí, elegantně zatočila, aby si každý návštěvník mohl znovu prohlédnout hrad z obou stran. Byla to prostá, ale masivní stavba z tmavého kamene. Z malé strážní věže se ozval zvon. Přímo před klenutou branou, kterou zrovna zavírali, zapalovalo několik vojáků pochodně. Když spatřili Nill, Kaveha, rytíře a Bruna, zarazili se a shlukli se před branou.

„Kdo jste? Co vás sem vede?“ vykřikl jeden z vojáků.

„Jsme poslové z Korru!“ odpověděl Kaveh a po krátkém zaváhání shrnul kapuci z čela. Tím však nedůvěru vojáků nezaplašil. Když poznali, že Kaveh je elf, pevněji sevřeli kopí a podezíravě se na něj zadívali. „Jsme poslové krále bahenních elfů. Prosíme o dovolení, abychom mohli předat naši zprávu králi Dhrany.“

Vojáci na sebe pohlédli. Po chvíli překvapeného šeptání sklonili zbraně a ustoupili stranou.

„Vstupte!“

Uprchlíci projeli hradní branou a ocitli se na úzkém nádvoří přecpaném vozy naloženými slámou, husami, slepicemi a vojáky. Odněkud se ozývalo bušení kladiva. Mladý štolba za sebou vedl dva tažné koně.

„Hej, štolbo!“ vykřikl voják, který vešel na nádvoří s příchozími. „Odveď jejich koně do stáje a postarej se o ně!“

Pacholek přikývl, rychle odvedl oba koně a po chvíli se vrátil.

„Co bude s tím divočákem?“ zeptal se voják zmateně a podíval se na Bruna. „Mají vám ho připravit k večeři?“

„To ne!“ vyrazil Kaveh prudce a klidněji dodal. „Postaráme se o něj sami. Díky.“

Voják si ho změřil nedůvěřivým pohledem, pak ukázal na široké schodiště a řekl: „Odvedu vás ke králi. Následujte mě.“

Vystoupili po širokém schodišti a prošli temným kamenným sálem. Pak jim cestu zkřížil houf štěbetajících pradlen. Zatočili do úzké chodby zakončené dvoukřídlými dřevěnými dveřmi.

„Ohlásím vás. Počkejte chvíli.“ řekl voják a zmizel za dveřmi.

Nečekali dlouho, a přesto to Nill připadalo jako celá věčnost. Mlčky stáli v hloučku a nejisté se rozhlíželi. Jen Kaveh zíral ledovým pohledem na dveře.

Pak se voják vrátil. Uctivě ustoupil stranou a s lehkou úklonou prohlásil: „Račte dál.“

Kaveh vystoupil jako první po třech schodech do malého sálu. Ve velkém krbu se nad plápolajícími plameny peklo hovězí maso. Pach pálícího se tuku se mísil s kouřem. Obloukovité dveře z těžkého dřeva po stranách sálu vedly do neznámých místností. Uprostřed sálu stála dřevěná tabule, u níž seděl král Dhrany.

Byl starý. Na jeho vlasech bylo ještě znát, že kdysi mívaly stejně žhavou barvu jako oheň v krbu, ale dnes už zvlněné kadeře vlasů a vous spíš připomínaly popel. Z vráskami rozbrázděné tváře ostře vyčníval nos. Nad očima se mu už rozložily nažloutlé závoje stáří. Plášť z liščích kůží, který měl přehozený přes ramena, ho dělal mohutnějším, než ve skutečnosti byl. Dokonce i úzká zlatá koruna na jeho čele vypadala nějak matně.

Kaveh si položil ruku na hruď a krátce poklekl. Ostatní ho napodobili.

„Buď pozdraven, králi…“

„Vy jste vyslanci z Korru?“ skočil mu král do řeči. Kaveh sklonil hlavu.

„Ano, pane.“

Dřevo trůnu zasténalo, když se král Ileofres napřímil. „Posílá vás vládce bahenních cílu?“ zeptal se ostrým hlasem.

Kaveh polkl. Nejen král, ale i Nill a dvojčata čekali napjatě na jeho odpověď. Když řekne pravdu – což musí dříve nebo později stejně udělat, pokud chce krále požádat o pomoc – pak riskuje život všech.

„Můj pane, neobelhal bych prostého muže, nebudu obelhávat ani krále. Jsme vyslanci a přinášíme ti důležité poselství z bažin. Ale vládce bahenních elfů nás neposílá.“

Královy oči se zúžily. Zvedl ruku a pokynul jim. „Posaďte se ke mně. Sedněte si, elfové, a vyprávějte.“

Všichni přistoupili blíž. Po králově boku stály jen dvě židle. Kaveh se posadil na jednu a dvojčata druhou přenechala Nill.

„Můj králi,“ pokračoval Kaveh vážně. „Přicházím s varováním. A přicházím… s nadějí. V hlubokých bažinách Korr sílí nepřítel. Brzy vypukne válka. Válka, která se dotkne všech království – i Dhrany. Proto se na ni musíme už nyní připravit. Musíme se spojit. A musíme vědět, komu můžeme důvěřovat.“

Král Ileofres sledoval Kaveha, který se lehce předklonil a opřel se pěstmi o stůl. „Mluvíš o válce… proti králi Korru?“

„Ne proti králi Korru, pane. Proti královně.“

V sále se ozývalo jen praskání ohně a syčení tuku praskajícího v plamenech. Pak se král Ileofres rozesmál. Supěl, pak se rozkašlal a ústa skrytá za šedivým plnovousem se roztáhla. „Královna? To ne!“ Král se stále smál, ale jeho oči ne. „V bažinách nevládne královna…,“ pronesl nepřítomně, takřka zasněně. „Moc nad národy elfů a nad bažinami si přisvojili královští bratři. Podrobí si celý svět…“

Kaveh svraštil čelo. „Cože královští bratři? Ne, vládne tam královna. Bílé dítě. Přelstila krále Korru a nastoupila na jeho místo. Musíme rychle jednat, než vypukne válka.“

Králův smích zmlkl. Rukou si probíral vous a díval se na kaveha. „Jak chceš bojovat proti moci Korru, elfe? Králi Korru, pánu koruny bahenních elfů, se nemůže nic postavit do cesty.“

„Ještě existuje naděje,“ zašeptal Kaveh. „Magický nůž svobodných elfů je…“

Nill mu pod stolem stoupla na nohu tak prudce, že se Kaveh zarazil. Král Ileofres se na ni překvapeně obrátil.

„Dokud existuje odpor, existuje i naděje,“ řekla. „Šedí bojovníci zaplaví celý svět, jestliže se království vzdají do rukou královny. Ale když se jí postavíme… Možná se naše síly, naše odvaha, mohou měřit s jejich přesilou. Jediné, co nás může zachránit, je soudržnost. A důvěra. Především důvěra.“

Zastřený pohled krále ulpíval na Nill. Nedokázala odhadnout, nač král v té chvíli myslí – pokud vůbec na něco myslel.

„Tak tedy…,“ zamumlal nakonec. „Zjevně se najdou zbraně namířené proti královským bratrům v Korru.“

„Ne. Korru vládne královna…“ Nill znovu stoupla Kavehovi na nohu a takřka neznatelně zakroutila hlavou. Kaveh zmlkl. Na chvilku se odmlčel, ale pak ho poplašil naléhavý pohled krále upřený na Nill. „Výsosti, můžeme počítat s vaším spojenectvím? Chcete, chce se Dhrana postavit společně s národy Temných hvozdů proti Korru?“

Králův pohled se pozvolna stočil na Kaveha, jako by si teprve teď uvědomil, že tu stále ještě je. „Ano,“ odpověděl zamyšleně. „Uvidíme. Uvidíme…“

Když svit hvězd zalil lány Dhrany, bloumal král Ileofres opuštěnými chodbami svého hradu. Připadal si jako náměsíčný. Byl stínem, který klouže mezi stíny své vlastní říše. Co si má myslet o elfech, kteří mu dnes vyprávěli o válce proti jeho vlastním synům? Jeho synové… Společně vládnou Korru jako královští bratři. To oni si chtějí podmanit svět. Jeho vlastní krev! To oni vládnou hlubokým bažinám, tím si byl Ileofres jist. Už tři roky dodával Korru dřevo z Temných hvozdů.

To díky obchodu se dřevem se Dhraně vedlo tak dobře – dnes Dhrana dodávala dřevo výhradně bratrům v Korru. Co záleží na tom, co mu vyprávěli elfové? Že bude válka? To přece Ileofres věděl! Byl do všeho zasvěcený, byl spojencem. Přísahal věrnost svým synům, aniž si navzájem vyměnili jediné slovíčko. To nebylo třeba. Věděl o jejich plánech. Každý všímavý otec přece zná všechna tajemství svých synů. Dodával jim dřevo tolik potřebné k válce, kterou si podmaní celý svět.

„Vím všechno, vím všechno,“ mumlal si král sám pro sebe, zatímco bloudil úzkými chodbami. „Jsem do všeho zasvěcený! Pche! Jsem přece jejich otec! Vím všechno…“

Nejspíš to byla náhoda, která Ileofrese přivedla přímo ke dveřím místnosti elfů. Nebo osud… Kostnatou rukou stiskl kliku a vstoupil, aniž dřevo zrádně zasténalo nebo zavrzalo. Byl jako stín…

Na čtyřech pryčnách pokrytých slamníky leželi elfové a spali. V bledém měsíčním světle pronikajícím oknem se rýsovala jejich těla. Král prošel kolem nich až k dívce. Věděl, že má magický nůž, o kterém se elf s dlouhým copem zmiňoval. Každý její pohled, každý pohyb prozrazoval, že skrývá tajemství.

„Musím ten nůž zničit,“ vydechl král. „Musím ho poslat královským bratrům vládnoucím v Korru!“

Když však natáhl ruku k dívce, která pevně svírala kapsu sukně, napadlo krále něco jiného. Vyrazí s nožem do Korru sám. A zabije oba vládce. Ano, usmrtí své nepodařené syny! Na kratičkou chvíli jím projela ještě jedna představa: probodne svého mladšího syna, toho zrádce, který určitě svého staršího bratra Norfeda zabil, Ileofres si byl najednou jist: v Korru nevládnou oba bratři! Ten mladší nechal staršího zabít! To proto od něj nikdy nedostal sebemenší zprávu! Proto se nikdy nevrátil! Zrádný Ifredes číhá v bažinách jako vypasený jedovatý pavouk na svou vlastní rodinu, na svou vlastní krev, aby bratra a otce otrávil, jakmile se přiblíží v naději na smíření! On, král Ileofres zničí vlastní odporné plémě, jakmile se zmocní magického nože. Po rtech mu přeletěl úsměv. Pak pevně uchopil Nillino zápěstí, odtrhl jí ruku od kapsy a sáhl do ní.

Nill vykřikla. Ve tmě se hned nedokázala zorientovat, ale pak spatřila královu tvář. V očích mu žhnulo šílenství. S chroptěním sahal po kamenném hrotu.

Nill se zaklonila a oběma nohama ho kopla. Vyrazila mu dech.

„Pusť ji!“ zazněl Kavehův hlas. „Ihned ji pusť!“

Uslyšela tupou ránu a pak král klesl nehybně na zem. Současně Kaveh tlumeně vykřikl; Nillino chodidlo ho zasáhlo do hrudi.

„Kavehu! Bohové, já… Jsi v pořádku?“ Nill se zděšeně vymotala zpod přikrývky a natáhla se ke Kavehovi.

Princ si třel hrudník a namáhavě lapal po dechu, „To je dobrý,“ vydechl. „Tady máš…“ A podal Nill kamenný nůž.

Rychle ho vrátila do kapsy a lehce ustoupila stranou, aby si nehybného krále prohlédla. Ležel zhrouceny na podlaze. Z nosu mu tekla krev. Mezitím se probudila i dvojčata s Brunem a klopýtala ke Kavehovi a Nill.

„Co se stalo?“ ptal se Mareju.

„Já jsem to věděla,“ vydechla Nill. „Věděla jsem, že úplně zešílel!“

Arjas všem rychle podával jejich pláště. „Vy… vy jste zmlátili krále Dhrany! U všech dobrých lesních duchů! Musíme zmizet!“ Arjas popadl kopí a pospíchal ke dveřím.

„Nedá se nic dělat, má pravdu!“ zakoktal Mareju, přehodil si plášť přes ramena a v poklusu se oblékal. Nill, Kaveh a Bruno vyběhli současně s ním.

Svobodní elfové

Scapa nemohl spát. Když v noci ležel v měkkých polštářích a přikrývkách a na tváři ho lechtaly světlé kadeře, probouzely ho sny, které ho odváděly daleko od věže. Zpět na zelené louky, k dívce s nazelenalými vlasy a zelenýma očima. Cloumaly jí prudké poryvy větru, ale stála pevně s očima upřenýma na Scapu. Viděl i doly, kterými kdysi proklouzli. Pach potu, smrti a ohně mu bral dech, chtěl klesnout k zemi, ale dav kolem něj mu to nedovolil. Často procital a lapal po dechu, jako by ho někdo škrtil.

Scapa potichu vyklouzl z velké posteli‘. Přehodil přes sebe kazajku, aniž se snažil pozapínat všechny háčky a poutka, a protáhl se vysokou místností na balkon.

Venku vál ledový vítr. Scapa zhluboka nabral dech do plic a poprvé po mnoha hodinách měl pocit, že konečně zase dýchá. Zatímco se nadechoval, ucítil znovu nějaký zápach, jenže tentokrát to nebyl sen. S roztřesenými koleny přistoupil ke kamennému zábradlí lemujícímu balkon a vyhlédl do noci.

Doly pod věží svítily jako žhavá mraveniště. Jejich dýmání stoupalo ke Scapovi a on znovu ucítil zápach všech, které spolykaly. Vzpomněl si na zbídačené postavy, které se pohybují v těch hemžících se mraveništích, taví železo a vylévají těžké kotle, přenášejí zbraně, těží motykami rudu, pracují a pracují jako mravenci. Zatočila se mu hlava. Musí jich být přes deset tisíc. Mnohem víc. Rudá zář dolů totiž rozkvétala všude kolem věže jako nekonečný lán vlčích máků.

Když za sebou Scapa zaslechl kroky, neotočil se. Věděl, kdo je to.

Ariana se mlčky postavila vedle něho.

„Kdybych byl tam dole, připravoval bych všemi těmi zbraněmi, které den co den kovám, povstání.“ Scapa si myslel, že jeho slova Arianu rozzlobí, ale ona se jen opřela vedle něj o kamenné zábradlí.

„Ty ano. Ale tamti ne.“ Potlačila úšklebek a přitáhla si těsněji k ramenům kožešinovou pelerínu. „To nejsou lidé, to jsou elfové.“

„A co má být?“ zeptal se Scapa tvrdošíjně.

„Co má být? Elfové jsou přece úplně hloupí.“ Ariana se vyhnula jeho pohledu a zadívala se k dolům. „Svazuje je strach. Každého, kdo se vzepře králi, kdo proti němu něco řekne, nebo dokonce urazí korunu, toho musí nejbližší elf udat, a viník je postaven před královský soud. Proto se žádný elf neodváží proti koruně něco podniknout, nemohou si totiž navzájem důvěřovat – a tak mlčí.“

„V tom to je?“ zeptal se Scapa.

„Ano, právě v tom. K dobytí světa stačí jediný vůdce a stádo mlčících. Samozřejmě: člověk se napřed musí trochu snažit, aby dav opravdu mlčel,“ podotkla Ariana.

„Snažit?“ Scapa se na ni podíval. „Máš na mysli smrt?“

Ariana se zasmála. „Ano, i smrt. Ale vlastně jsem myslela na moc. Stačí malé skupince ponechat nepatrnou moc, a ona ti zůstane věrná. Možná jsi už slyšel o Tyrménech. Dříve to byli vyhnanci bez jakýchkoli práv. Ostatní elfové je nenáviděli a znevažovali je. Dala jsem jim moc a za to mi budou navěky věrní – přestože je nesvazují žádná kouzla a přísahy. Jen si to představ! Řídit elfy je opravdu tak snadné. Stačilo využít nenávisti Tyrménů k ostatním bahenním elfům.“

„To je pěkná prohnanost.“

„Děkuji, Pane Lišek.“ Ariana se zasmála a položila dlaň na jeho ruku. Scapa odtáhl prsty.

„Odkud znáš to jméno?“ Najednou v něm vzklíčilo podezření. Co když Ariana věděla, že je naživu? Co když na něho prostě zapomněla? Nebo už o něj dokonce nestála?

„Fesco se o něm zmínil,“ řekla tiše.

„Kdy jsi s ním mluvila?“

„Nedávno. Bavili jsme se o všem možném.“

Ariana se oběma rukama opřela o zábradlí. „Třeba o ukradení magického nože.“ Do jejího hlasu se vloudila nedůvěra. Pak se hořce zasmála. „Vidíš, to je rozdíl mezi lidmi a elfy. Elfové žijí podle svých tradic. Jejich morálka a loajalita k tradicím je tak silná, že oddaně následují dokonce i krále z rodu lidí, jen aby měli krále! Kouzlo koruny Elrysjar a její moc spočívá v jediném: ve věrnosti elfů jejich zvykům! To je vše. Ale navzdory tomu, když nosíš korunu, patří ti celý svět.

Lidé si váží svých tradic jen proto, že jsou líní měnit každodenní běh života. Modlí se zabedněně ke svým bohům, večer hrají karty a ráno vysypávají odpadky. Jejich zbožnost je pokrytecká, a mnohdy to ani sami netuší. Morálka, soucit, láska k bližnímu, to je jen hezký pláštík, který nosí, když si ho mohou dovolit! Nežijí pro svůj národ, ale jen pro sebe samotné. Jsou sobečtí. A proto musí být prohnaní. A chytří. Posléze přežije jen ten národ, ve kterém se každý třese o svůj život.“

Scapa na ni zíral. „Přežije? Co myslíš tím přežitím? Co máš v plánu s…“

Ariana ho zarazila mávnutím ruky. „Kdybych chtěla nějaký národ vyhubit, řekla bych ti to. Ale k čemu by mi bylo vyhubení elfů? Právě oni jsou přece tou silou, která za mnou stojí! Jenže oni si sami kopou hrob… Takový je prostě chod věcí. Chytří přežívají. A hlupáci, snílci a zaslepenci umírají.“

Scapa se na ni nehybně díval. Co to vychází z jejích úst za slova? Mluvila tak vždycky? Byl už dřív její odpor k elfům tak velký? Proč nenávist zaráží až v doprovodu moci?

„Proč se na mě tak díváš?“ zašeptala Ariana. „Scapo, tvůj pohled by dokázal člověku nahnat strach.“

Překvapeně se usmál, ale v jeho úsměvu chyběla radost. „Ty se bojíš mého pohledu? Ačkoli je to tvůj pohled, který svítí v každém ohni hořícím pod námi?“

„Co tím myslíš?“ V jejím obličeji se objevilo tolik nejistoty, že se Scapa ihned cítil provinile. Mávl rukou a opřel se o zábradlí. „Ale nic, vůbec nic…“ Zaplavily ho výčitky svědomí, nedůvěra a zmatek. Už vůbec netušil, co si má myslet. Všechno mu připadalo jako jedna veliká lež, dokud to Ariana nevyslovila. A dokonce i pak…

„Tenkrát v Kotlově,“ řekl stísněně, „když jsi šla za Šedými bojovníky… Měla jsi opravdu vizi, Ariano?“

„Kdybych nemívala vize, byla bych už dávno mrtvá. Vždyť jsem se o tom zmiňovala už tehdy. Vize v lepší život nás chrání před záni…“

„Mlč!“ Scapa zvedl ruce a přitiskl si je ke spánkům. „K ďasu, Ariano! Řekni prostě, jestli jsi mi lhala. Viděla jsi ve své vizi, kde je magický nůž? Ano, nebo ne? Nevykrucuj se pořád.“

Ariana se na chvíli zaraženě odmlčela.

„Ano. Měla jsem vizi.“ Její hlas byl vroucnější. Polkla. „Viděla jsem, jak by mohl vypadat náš osud. A ne, když to chceš vědět: nikdy jsem nevěděla, kde je magický nůž. Nikdy, jinak bych se pro něj už dávno sama vydala! Neexistují totiž vize, ale jen plány,“ zasyčela. „Jasný?“

„Dobře.“ Scapa si přejel jazykem po suchých rtech a zadíval se na doly pod sebou. „Teď to tedy vím.“

Ariana chvíli mlčky stála a dívala se na něj. Pak mu položila ruce kolem ramen a přitiskla se k němu. „Udělala jsem to tenkrát pro nás! Pro nás… Všechno jsem dělala pro nás, netušila jsem, že se tři roky…“ Čekala, až se jí přestane chvět hlas. Zhluboka vydechla. „Ty jsi všechno, co mám, rozumíš? Svět je tak studený, jen ty ne… Přijď brzy dovnitř, ano? Ještě se nachladíš.“ Ariana opatrně vklouzla do místnosti.

Scapa naslouchal jejím krokům.

Čas letěl kolem nich. Noci trvaly jen okamžik, dny míjely jako vteřiny. Uprchlíci brzy nechali dhranské království za sebou. Vzdálena pohoří, která byla to poslední, co jim připomínalo Korr, bledla na horizontu a před nimi čekala říše Temných hvozdů.

Nill měla pocit, že svůj domov nespatřila celá léta. A jak fantasticky si připadala, když se jednoho rána probudila pod vysokými šeptajícími stromy, pod sebou ucítila měkký mech a vdechla sladkou vůni lesa! Věřila, že se vrátí ke svému dřívějšímu životu, že bude znovu snít své dávné mírumilovné sny – jenže všechno bylo jinak. Stejně prudce jako lásku k lesům pocítila i hrůzu, že všechno navěky ztratí. Vzpomínka na bažiny Korr byla příliš živá.

Ujížděli dnem i nocí. Koně byli u konce svých sil a Bruno okamžitě usínal, když zastavili. Nill, Kaveh a rytíři se necítili o nic lépe. Sáhli si na dno svých sil. Hlad byl jejich stálým průvodcem. Když se podívali jeden na druhého, viděli, jak jsou bledí a vychrtlí.

Už řadu dnů v lesích šuměly zlaté a rudé stromy. Nastal podzim. Les naplnilo šelestění listí, vysoko v korunách se to mihotalo, jako by ve vzduchu tancovaly tisíce nepatrných plamínků. Zoubkované listy se jim sypaly na hlavy a pokrývaly je svítivým zlatem. Ze všech stran k nim přicházela vůně odcházejícího léta; stoupala z měkké vyschlé půdy, proudila ze stromů i z pestrobarevného listoví.

„Cítíte to?“ zeptal se Kaveh do šepotu tančících listů. Obličej mu rozjasnil prchavý úsměv. „Jsme doma.“

Mareju a Arjas se rozzářili, jako by náhle spatřili něco nečekaného.

„Koukej!“ řekl Kaveh a otočil se k Nill, uchopil ji za ruku a přitáhl k sobě. Pak ukázal před sebe. Nill neviděla nic jiného než obyčejný les. Kaveh jemně pokynul rukou. Najednou z mihotavého reje listí v údolí vystoupily mohutné stromy. Ale jaké!

Nill zatajila dech, když spatřila vesnici svobodných elfů. Ze země vyrůstaly gigantické buky. Několikametrové kmeny se točily do spirály a vytvářely schodiště, místnosti a terasy. Visuté mosty spletené z ostřice, kořenů a lián spojovaly některé koruny stromů srůstající navzájem jako obří houby tak těsně, že by jimi určitě nepronikla ani jediná dešťová kapka: ačkoli i jejich listí bylo zbarvené dozlatova a doruda, vítr jím ani nepohnul.

„Jak to? Kde se to tu vzalo?“ koktala Nill. Kaveh se usmál. Pak všichni pobídli koně a vydali se do údolí.

Konečně je zpozorovali. Děti si přestaly hrát a rozčileně se rozběhly k domovu. Odevšad proudili elfové. Z davu vystoupila nějaká žena. Černé vlasy měla stočené do umného věnce. I s jemnými vráskami, které obklopovaly její oči a ústa, připadala Nill krásná jako obrázek.

Žena držela napůl upletený košík; když se k ní skupinka přiblížila, vypadl jí z rukou.

Kaveh seskočil z koně. Váhavým krokem k ní přistoupil. „Marúen,“ vydechl.

Aryjèn zírala na syna jako na přelud. „Mami?“ opakovala. Oči se jí topily v slzách. „To je všechno, co mi řekneš?“

Kaveh sklopil hlavu. Aryjèn mu dala pohlavek, ale příliš se chvěla, než aby ho mohla vážněji udeřit, a rána se změnila v pohlazení. O chvilku později ho sevřela do náruče tak pevně, že je její tunika oba zahalila.

„Ty jsi hrozný,“ vzlykala Aryjèn. „Co jsi to za syna, když dokážeš mámě udělat něco takového? Ty jsi prostě jen tak zmizel, Kavehu!“

„Mami… jsou tu ještě ostatní!“ Pozvolna ustoupil stranou a otřel si oči.

„Je s námi i host, marúen. Tady!“ Přitáhl k sobě Nill, která už stejně jako dvojčata sesedla z koně, a objal ji rukou kolem ramen. „Tohle je… Jmenuje se… jmenuje se Nill.“

Aryjèn se nepatrně zamračila, ale pak sklonila hlavu na pozdrav a opatrně Nill objala. Vycházela z ní zvláštní, sotva postřehnutelná vůně, při které bylo Nill těžko u srdce. Ještě ji nikdy nikdo tak mateřsky neobjal. A přitom ji ta žena vůbec nezná…

„Buď vítána, Nill,“ řekla žena s lehkým přízvukem. „Jmenuji se Aryjèn. Jsem Kavehova matka.“

Nill nedokázala než mlčky přikývnout. Aryjèn pronesla cosi elfsky, pak objala i dvojčata a poté si všechny změřila zvlhlýma očima. Její hlas zakolísal a Nill pochopila, že se ptá na Erijela. Kaveh sklopil hlavu. Odpověděl velice tiše a jeho oči přitom zmatněly. Aryjèn zvedla zděšeně ruku k ústům. Pak Kaveha pohladila po tváři.

„Jste tak bledí,“ zamumlala. „Pojďte… pojďte všichni se mnou. Jak to vypadáte! Co jste to provedli!“

Pokusila se všechny najednou obejmout, levačkou uchopila Kaveha a cípek Marejuova špičatého pláště, pravačkou Nill a Arjase a vykročila údolím elfů.

Všude postávali děti, muži a ženy a dívali se na ně s úlevou, obavami nebo zděšením. Davem se šířil šepot, ale Nill nerozuměla ani slovíčko. Aryjèn je vedla k obrovskému stromu, jehož kmen vedl jako zarostlé schodiště do výše. Větve, listí a různé šlahouny vytvořily nad jejich hlavami zlatou střechu, kterou prosvítalo podzimní slunce.

„Kavehu!“ Ještě než stačili vyjít na schodiště, vyběhl jim naproti nějaký muž. V první chvíli si Nill myslela, že vidí Kaveha ve starším provedení. To musí být určitě jeho otec, pomyslela si. Král svobodných elfů.

„Marhùt,“ zamumlal Kaveh.

Král vykřikl, otevřel náruč a objal Kaveha tak bouřlivě, že se princ musel postavit na špičky.

„Ty blázne! Ty neuvěřitelný tvrdohlavý blázne! Ty tvrdá palice!“ huboval král Lorgios, tiskl syna k hrudi a slzy mu kanuly na Kavehovu hlavu.

„Dange, baba,“ šeptal Kaveh do otcovy tuniky.

„Pojďte dál,“ vykřikl Lorgios a vytáhl Kaveha po posledních schodech. „U všech dobrých lesních duchů, u všech dobrých duchů, můj syn se vrátil! Je zpět!“

Dovlekl ho do prostorné místnosti plné kožešin s několika lehátky. Na dřevěné stěně vedle ohniště, nad nímž zel jediný otvor ve stropě, visely sušené bylinky. Nad hlavami se jim klenula jako pestrobarevná skleněná kopule střecha z listí.

„Do postele,“ zamumlala Aryjèn a doprovodila jednoho po druhém z velké místnosti do pokojíků, k nimž vedly malé schůdky. I Nill se ocitla v jednom z nich. Na zemi byly rozložené kožešiny a mechové koberec zvoucí ke spánku.

„Odpočiň si,“ vybídla Nill jemně královna elfů a pohladila ji po rozcuchaných vlasech. „Ještě se vrátím a přinesu ti něco k snědku, ano‘“

Nill stísněně přikývla. O chvíli později klesla do kožešin. Jsem příliš rozrušena, než abych usnula! pomyslela si. Ale mýlila se. O minulu později pevně a hluboce spala.

Tryzna

Nill probudila vůně. Vloudila se jí ve spánku do nosu a připomněla tupou bolest v žaludku: hlad. Bleskově otevřela oči. Vlasy měla rozcuchanější než ocas skunka, a tak si je oběma rukama uhladila, než vstala a vyšla z pokojíku.

S chvějícími se koleny sestoupila po schůdcích a váhavě se zastavila v prostorné místnosti.

Před ní vesele plápolal oheň. Nad plameny visel černý kotel. Na rozložených medvědích kožešinách seděli Kaveh, král Lorgios, Aryjèn a cizí mladík s tmavými vlasy, který měl stejně jemné rysy v obličeji jako královna. Kaveh postřehl Nillinu přítomnost jako první. Odložil misku, kterou držel v rukách, a rychle vstal. Pak si rozpačitě otřel dlaně o stehna.

„Nill! Jak ses vyspala? Posaď se k nám!“

Nill překonala ostych a přistoupila k nim. Kaveh se lehce odsunul a ona usedla se zkříženýma nohama vedle něho. Kaveh si odkašlal: „Chtěl bych ti představit svého staršího bratra – tohle je Kejael.“

Mladík s tmavými vlasy sklonil s přátelským úsměvem hlavu. Jeho úsměv Nill připomněl Kaveha, přestože Kejael vypadal úplně jinak.

„Dobrý den. Ty se jmenuješ Nill, že?“

Nill přikývla. „Ano… ano, jmenuji se tak.“ Znovu si uvědomila, co její jméno znamená a všichni elfové to vědí! Nill si připadala zostuzená. Co si o ní pomyslí, když se někomu představí a řekne: Ahoj, jmenuji se špinavá krev… Krátké ticho, které v místnosti zavládlo, jí pohled do tváří přítomných nijak neusnadnilo.

„Odpočinula sis trochu?“ zeptala se Aryjèn klidně.

„Ano, děkuji. Cítím se mnohem lépe.“

„Určitě máš hlad. Posluž si!“ Aryjèn se zvedla, přešla k ohništi a naplnila misku obsahem kotle. „Dej si. Kaveh se na to vrhl, jako by tři roky nejedl. Takže předpokládám, že nesníš o nic méně!“

„To se jí nemůže podařit!“ poznamenal král Lorgios s pobaveným úsměvem. „Ten kluk se cpal, jako by chtěl nakrmit celou vlčí smečku.“

Aryjèn napomenula Lorgiose: „Nech toho! Ještě ji polekáš!“ Královna elfů podala Nill s úsměvem plnou misku a dodala: „Sněz, kolik budeš chtít. Jen žádný ostych. Ty jsi u elfů poprvé, vid? Takže nejspíš nevíš, že u nás je zdvořilostí požádat o přídavek…“

„A proto je Kaveh nejzdvořilejší ze všech elfů,“ dodal Kejael s úsměvem.

Nill nedostala lžíci, a tak po krátkém zaváhání zvedla misku ke rtům. Byla naplněná tmavohnědou hustou polévkou vonící po houbách. Nill opatrně usrkla. V ústech ucítila nádherně krémovou chuť. Až teď si uvědomila, jak hrozný má hlad. Protože si jí nikdo nevšímal, Nill vyprázdnila celou misku, aniž ji odtrhla od úst. Sotva dopila poslední hlt, Aryjèn jí vzala misku z rukou a znovu ji naplnila.

„Zatímco jsi spala, Kaveh nám vyprávěl o vašem putování,“ řekl Kejael.

Nill se podívala na Kaveha. „Jak dlouho jsem vlastně spala?“

Kejael se zasmál. „Skoro dva dny. Už jsme si mysleli, že jsi mrtvá.“

Nill trochu pobledla a Kaveh strčil do bratra: „Nechej toho!“

„Ale vždyť je to pravda, opravdu jsme si mysleli, že jsi mrtvá,“ bránil se Kejael. „Kaveh chodil každé dvě minuty do tvého pokoje a kontroloval, jestli dýcháš.“

„Kejaeli!“ Kaveh se zamračil. „To vůbec není pravda!“

Kejaelův úsměv postupně vyprchal. „To, co nám Kaveh vyprávěl… Muselo to být hrozné.“

Nill sklopila oči. „Vlastně… Dokud jsme byli s Kavehem, Marejuem a Arjasem pohromadě, nebylo to až tak strašné.“

Už když to říkala, Kaveh upadl do rozpaků a Nill ucítila krátké píchnutí v hrudi: přepadly ji vzpomínky na cestu se Scapou a Fescem, ale rychle je potlačila. S poděkováním se natáhla pro misku, kterou jí Aryjèn podávala, a znovu se napila teplé polévky.

„Kde jsou Mareju a Arjas?“ zeptala se.

„Doma u rodičů,“ odpověděla Aryjèn jemně. Nill si rázem uvědomila, že ostatní lidé mají rodiny. Rozhlédla se po přítomných a poznala, že i ona sedí uprostřed rodinného kruhu, jenže do něj nepatří. Hořce si přiznala, že ona je sama.

„A Bruno?“ zeptala se tiše.

Z rohu místnosti zaznělo zachrochtání. Divočák totiž uslyšel svoje jméno a překvapeně zvedl hlavu.

„Ach, támhle je. Pak jsou všichni tam, kam patří.“

S podivným zvukem, který nejspíš u divočáka znamenal unavené povzdechnutí, Bruno sklopil znovu hlavu a opřel ji o přední nohy.

„Dáš si ještě jednu misku?“ zeptala se Aryjèn, když v místnosti zavládlo ticho.

Nill s ostýchavým úsměvem přikývla.

Kaveh pokrčil koleno a sklonil hlavu. „Dnes bude tryzna za Erijela. Až dojíš, měli bychom vyrazit,“ řekl.

„Ach… Ovšem.“ Když jí královna potřetí podala naplněnou misku, Nill najednou neměla hlad.

* * *

Než odešli z domu, Aryjèn dala Nill nové oblečení. Byl to zvláštní pocit, když odkládala plášť Šedého bojovníka, na který si tak zvykla. Aryjèn ho uchopila do rukou, zakroutila hlavou a poznamenala: „Ani ho nebudu prát. Nejspíš už ho nebudeš potřebovat.“

V zadní komůrce byla dřevěná káď, ve které se hromadila dešťová voda. Nill se v ní směla vykoupat (přesněji řečeno Aryjèn ji do ní nacpala) a smýt z těla špínu nahromaděnou v uplynulých týdnech. Už skoro zapomněla, jaké to je, když je člověk čistý!

Pak si oblékla lehounké světlé šaty a obula si měkké kožené boty. Přes ramena si přehodila tenký plášť, který velice připomínal ten Kavehův. Látka šatů se lehce třpytila ve slunečním světle, mohla být světlá, stříbrná nebo perlově šedá, a Nill vůbec netušila, z čeho je zhotovená. Společně s Kavehovou rodinou vyšla ze stromového domu a kráčela vesnicí. Elfové, které potkávali, si přikládali sepjaté ruce k čelu a ukláněli se. Jiní soucitně klopili oči. Nill se starostlivě podívala na Kaveha. Měl zarudlé oči a ona si byla jistá, že to nezpůsobila jen únava z cesty. Radostná světýlka, která obvykle vídala v jeho očích, jako by pohasla.

Společně s dalšími elfy, kteří se k nim připojili, opustili vesnici a kráčeli do mírného kopce. Když dorazili na okraj lesa a Nill se otočila, nespatřila ani jediný z těch pozoruhodných stromů, ani jedinou chýši. Údolí pod nimi vypadalo, jako by do něj nikdy nikdo nevstoupil.

Mlčky putovali lesem. Kromě Nill zjevně každý věděl, kam jdou. Za nějakou dobu stromy zřídly. Před nimi se objevilo velké jezero s dokonale hladkou hladinou černou jako broušený kámen. V dáli Nill postřehla ostrůvky. Ve vodě se odrážely smrky a jedle rostoucí na břehu jezera a mráčky na obloze.

Na břehu už stáli elfové. Nill mezi nimi postřehla Arjase a Marejua. Dvojčata jí smutně zamávala.

Také ve vodě stálo několik elfů. Mezi nimi plul velký vor pokrytý věnci ze suchých květin a pestrobarevného listí propletený šlahouny rostlin. Mrtvé tělo chybělo.

Když se objevili král Lorgios a královna Aryjèn, elfové současně sklopili hlavy, poklekli a položili ruku na zem. Také královská rodina poklekla. Nill je rychle napodobila a položila dlaň do trávy. Rozhostilo se ticho. I okolní les se odmlčel, ptáci přestali zpívat i šeptání větru v korunách stromů ustalo. Jen mráčky dál pozvolna putovaly nad jezerem. Elfové v jezeře také poklekli, takže jim vlnky omývaly hruď. Jen dvě ženy zůstaly stát, ta starší zahalená do závoje. Pak se ozval hluboký, suchý tón, dlouhý a těžký. Druhá, mladší žena se rozechvělým hlasem přidala. Jejich smuteční zpěv Nill ještě více rozesmutnil. Klečela s rukou přitisknutou k zemi a po tvářích se jí hrnuly slzy.

Mladší žena vytáhla z opasku dýku. Pak uchopila své dlouhé tmavé vlasy a odřízla si je. Dav na břehu zavzdychal. Starší žena vzala pochodeň a vor zapálila. Suché věnce ihned vzplály. Kouř štiplavě voněl. Chvějící se dívka hodila odříznuté vlasy do ohně. Pak elfové vor odstrčili, aby plul do středu jezera. Plameny byly stále vyšší.

Elfové postupně vstávali a dívali se za vorem. „Proč to udělala?“ zeptala se Nill. „Proč si odřízla vlasy?“

Kavehův pohled nepřítomně spočíval na hořícím voru. „Je to starý zvyk odříznout si vlasy, když miluješ někoho, kdo… zemřel,“ zašeptal.

Nill si vzpomněla na skrytou značku, kterou měl Erijel v podpaží. Najednou jí byl bližší než kdykoli předtím a ona si uvědomila, že dívka s odříznutými vlasy je Ylenja.

Dlouhé procesí elfů mlčky putovalo zpět do vesnice, jen několik z nich zůstalo na břehu jezera: Ylenja a žena zahalená v závoji, která – jak se Nill dověděla – byla Erijelovou matkou, král Lorgios a Kaveh.

„Už jdi,“ zamumlal Kaveh k Nill, když se začalo stmívat. Seděl na břehu, rukama objímal kolena a díval se směrem k voru. Na černém jezeře žhnul jako zbloudilá jiskřička.

Nill mlčky kráčela vedle Aryjèn a Kejaela do údolí. Královna svobodných elfů vztáhla ruku a najednou z lesa vyskočily obrysy příbytků. V údolí se rozsvítily ohně vydávající matnou záři. Uprostřed vesnice stála velká hranice, kolem níž se už vznášela vůně pečeného masa.

„Co se to tu chystá?“ zeptala se Nill.

Aryjèn uhádla její myšlenky: jak mohou připravovat oslavu, když právě skončila tryzna za Erijela? Královna se zádumčivě usmála: „Dnes je Noc duchů. Podívej se na oblohu.“

Opatrně položila Nill ruku kolem ramen a ukázala vzhůru. Nastal večer a noc se oděla do pláště z modrofialového sametu. Nill si zaraženě uvědomila, že je úplněk – a přesto se nad její hlavou třpytila záplava hvězd, jako by byl nov.

„To přece není možné,“ zamumlala a přivřela oči.

„Dvakrát ročně je. Jenže úplněk a současně všechny hvězdy můžeš spatřit jen z naší vesnice. Nikde jinde na světě.“

„Jak to?“ Nill nedokázala odvrátit oči od oblohy. Byla zvláštní, a přitom neuvěřitelně nádherná.

„Je to noc, kdy se nemožné stává možným,“ odpověděla Aryjèn. „Podívej se: úplněk se dělí o oblohu s hvězdami. Proto se konala tryzna za Erijela právě dnes. Přejít do říše mrtvých o Noci duchů přináší štěstí. Znamená to, že mrtvý může opustit podsvětí, když chce navštívit své milované. V tuto noc jsou brány všech světů dokořán. Smrt se setkává s životem a tančí spolu, aniž by se jeden pokoušel zvítězit nad druhým. Chlapci a děvčata z naší vesnice budou tancovat u ohňů až do svítání, protože Noc duchů je nocí, během níž se už podařilo získat mnohé nedobytné srdce.“

Nill pohlédla na Aryjèn. Během královnina vyprávění se nad nimi rozprostřela noc, tvář královny skryla tma a její pousmání odhalila jen zář velké hořící hranice.

„Pojď,“ řekla Aryjèn a vedla Nill k ohňům.

Všude kolem nich se usadili v chladné měkké trávě elfové, povídali si a jedli. Děti posedávaly s kývajícíma nohama na větvích, hrály si na honěnou na zkroucených kmenech stromu a visutých mostech. Z dáli se ozýval zvuk fléten a bubnování a po chvíli se k němu připojil ženský hlas. U ohně Nill objevila dvojčata. Zamávala na ni.

„Jen běž za nimi. Hned přijdu.“ Aryjèn zmizela v tmavomodré noci a Nill se rozběhla za Arjasem a Marejuem.

Krátce je objala a pak usedla vedle nich do trávy.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se.

Arjas ukázal hlavou směrem k ohňům. „Máš na mysli Erijela a teď tu oslavu?“

Nill stísněně přikývla hlavou.

Arjas vrtal větvičkou do hlíny. „Víš, u nás je to jiné než u lidí. Ale uznávám, že ti to může připadat divné…“

Mareju se smutně usmál a otřel si oběma rukama tvář. „Nikdo z nich nemá ani potuchy o tom, co se vlastně stalo. Tak dlouho jsem měl Erijela plnou hlavu, a navíc ta pozdní tryzna… Připadá mi, jako by mi po letech znovu jitřili ránu… Nevím, nechci o tom přemýšlet.“

„Doufejme, že se Kaveh nebude příliš trápit,“ zašeptala Nill.

Dvojčata se na sebe zoufale podívala. Nill věděla, jak blízcí si Kaveh a Erijel byli. Ale i dvojčata znala Erijela celý svůj život. Najednou si Nill uvědomila, jak je tu cizí.

„Bude v pořádku,“ zamumlal Arjas, ale neznělo to příliš přesvědčivě. Pak odhodil větvičku a vstal. „Přinesu něco k snědku.“ A s pousmáním dodal: „Manjam kher ti pořád ještě chutná, ne?“

Příběhy a jména

Když se Kaveh vynořil ze tmy, ti tři už dávno dojedli. Na temné obloze jasně svítil úplněk a hvězdy na ně shlížely jako oči bohů. Kaveh se zeptal: „Tak co, jak se bavíte?“ a přisedl k nim. Kolem ohňů se už začalo tančit. Muži, ženy i děti se točili ve velkých kruzích, zpívali za zvuku bubnů a tleskali. Jiní tancovali v párech a drželi se za ruce a za ramena. Do hudby se mísil tichý smích, který jako by přicházel odevšad z okolní tmy.

Kaveh chvíli seděl mlčky vedle nich a zíral do ohně. Oči měl sice zarudlé, ale jinak se zdálo, že je v pořádku. „Ještě je brzy,“ poznamenal. „Nebo snad už hry začaly?“

Mareju zakroutil hlavou.

Kaveh se pousmál a pak se zeptal: „Co je s Carjou, Mareju? Viděl jsi ji už?“

Mareju sklopil oči. „Ne… Víš, ona se hodně změnila.“

„Jak to víš, když ses s ní ještě neviděl?“ namítl Arjas a prohlížel si nehty. Mareju zrudl. Když si Arjas všiml rozhněvaného bratrova pohledu, překvapivě rychle vstal a s úsměvem prohlásil: „Dojdu si pro něco k snědku. Mareju s ní málem výskal radostí!“ A rychle zmizel za hořící hranicí.

Mareju chvilku vážně uvažoval o tom, že se za ním rozběhne, ale pak se uklidnil a otočil se na Kaveha.

Kaveh se pobaveně zeptal: „Takže se hodně změnila?“

„No, já… hned se vrátím,“ zakoktal Mareju a ještě něco dodal, ale to už odcházel k velké skupině děvčat sedících poněkud stranou.

Kaveh ho s úsměvem sledoval. Pak bubnování ustalo a ozvaly se hlasité výkřiky. Ze skupinky elfů posedávajících u ohně vytáhli starší ženu s prošedivělými vlasy.

„Kersha!“ volali nadšeně elfové především ti mladší a nadšeně se roztleskali. „Kersho, zazpívej nám!“

Žena se napřed nerozhodně usmála, ale pak zvedla na souhlas ruce. Rozhostilo si napjaté ticho.

„Kdo je to?“ zašeptala Nill.

„Nejlepší zpěvačka, jakou znám. Poslouchej!“

Žena začala zpívat. Její hlas byl měkký a hluboký a naplnil noc tesknou melodií.

„Ekh nesha meor soy…

Hydhén maer sarât…“

Nill se nadechla, ale nemusela nic říkat; Kaveh pochopil. Lehce se k ní naklonil a šeptem překládal píseň větu po větě. Byla to krásná píseň o lásce. Když žena poprvé zazpívala refrén, zvedla ruce, začala tleskat do rytmu a dav se k ní přidal. První flétna zopakovala melodii, druhá se připojila. Ze všech stran se ozývalo tleskání a proměnilo se v puls noci. Pak do melodie vpadl druhý ženský hlas, třetí. Tancující páry se zvedly a naplnily prostor kolem ohně.

„Chceš si taky zatancovat?“ zeptal se Kaveh.

Nill s úsměvem přikývla. Vstali, Nill podala Kavehovi váhavě ruce a jejich prsty se dotkly. Krok za krokem se otáčeli mezi ostatními tanečníky, aniž na sebe pohlédli.

Bubny doprovázely píseň. Rytmus bubnů nakazil tančící páry, ruce se pustily a uchopily partnera za ramena nebo kolem pasu. Páry se přitiskly blíž k sobě. Zpívající ženy procházely mezi tančícími, takže jejich zpěv zesiloval a slábl.

„Jak je ti?“ zeptala se Nill a zadívala se na Kavehovu levou polovinu tváře ozářenou plameny ohně. „Myslím… kvůli Erijelovi.“ Žár plamenu se přes ně převalil. Neustálé bubnování vibrovalo v jejím těle. Hlasy k ní pronikaly jako jemný šum.

„Ujde to,“ odpověděl Kaveh. Oči se mu zaleskly. Zaťal zuby. „Víš, byli jsme jako bratři. Ne, ještě víc. S Kejaelem jsem si nikdy tak nerozuměl jako s ním. Erijel byl stejně vážný a rozumný jako Kejael, ale hluboko v srdci… Byl tak statečný. Byl mnohem statečnější, než kdy budu já.“

Nill chtěla něco říct, ale netušila co. Opatrně se k němu přitiskla blíž, pootevřela ústa a čekala, že ji napadne něco, čím by Kaveha povzbudila – ale nic ji nenapadalo. Mlčela a vzpomínala: na Erijela, na bažiny, na hlad…

Zpěv se přiblížil k nim.

Život je jiný, než se zdá,

láska nám často uniká,

srdce jak zloděj uchvátí,

však zpátky nám ho nevrátí.

… na hlad, na bažiny… na Scapu. Ano, na Scapu!

Nill přimhouřila oči. Scapa, tisíckrát! Už to nedokázala. Nedokázala právě v tomhle okamžiku potlačit své myšlenky. Vzdouvalo se v ní zoufalství, láska a pocit nepopsatelné beznaděje, že pro člověka, který je pro ni vším, neznamená vůbec nic. Bylo jí těžko. Nechtěla už být sebou samou…

Marný boj, bitva prohraná,

a přece tolik žádaná,

hned je jí přespříliš a nikdy dost,

láska je nezvaný i vyhlížený host.

Kaveh jí jemně stiskl ruku. Nill se dívala do země, aby nespatřil slzy, které jí vhrkly do očí.

„O čem zpívá tahle sloka?“ zeptala se tiše Kaveha. Třetí sloku totiž ještě neznala. Kaveh jí verše plynule překládal. Cítila jeho dech na čele, ale možná to byl jen teplý závan od ohně.

To, co se láska jmenuje,

co všechna srdce spojuje

a po čem touží každý z nás,

toho je dnešní noci čas…

„Krásná píseň,“ zašeptala Nill. „Opravdu.“ Ani si neuvědomovala, co říká. I Kavehova slova vnímala jen jako z dáli.

Scapa… Je někde v bažinách, na druhém konci světa u té dívky. Zradil. Stal se jejím nejhorším nepřítelem. A Nill ho za to nedokáže ani nenávidět. Jediný, koho může nenávidět, je ona sama.

„Nill.“

Ucítila dotek na svém rameni. Otočila se a chvějícíma se rukama si otřela oči. Před nimi stál Kejael.

„Jsi v pořádku?“

„Ale ano, to byl jen kouř z ohně,“ zašeptala Nill a zvedla hlavu.

Kejael se usmál na Kaveha.

„Slyšel jsem toho o tobě spoustu, bratříčku, ale že jsi tak mizerný tanečník…“

Kavehovi zrudly uši. „Arah viet! Mlč!“

„Když už překládáš, tak aspoň překládej správně!“ S úsměvem řekl Kejael k Nill. „Přál bych si, aby používal jen ty výrazy, kterým rozumíš. Ve skutečnosti na mě vyštěkl něco úplně jiného.“

„Kejaeli, RUŠÍŠ NÁS!“ vykřikl Kaveh. „Prosím, odejdi. Ztrať se.“

„Máte jít se mnou,“ pokračoval odhodlaně Kejael. „Marhùt el branco dèr mior Nâddes, asi vám chce říct něco důležitého.“

Kavehovi chvíli trvalo, než z něj vyprchala zlost. Pak zamračeně řekl. „Dobře. Hned přijdeme.“

„Co říkal? Kdo chce s námi mluvit?“ zeptala se Nill

„Můj otec. Měli bychom jít s ním.“ Kaveh se na m zadíval, pak se obrátil a následoval svého bratra. Opustili ohněm ozářené prostranství a vyrazili ke stromovému domu. Kolem nich zněl smích a šepot elfů, v modré tmě sotva zaslechnutelný. Čím víc se vzdalovali od ohňů, tím hlasitější bylo cvrkání cvrčků. Ozývalo se ze všech stran. Z lesů vklouzl do údolí vlahý vítr.

Ve výšce, tam, kde se mohutný kmen rozrůstal ve stromový dům, byly na větvích rozvěšené lucerny kreslící do noci žluté kruhy. Bzučely v nich můry a hmyz a bylo slyšet, jak křídly tlučou do skla.

Ještě než vstoupili do prostorné místnosti, přivítalo je světlo ohniště. Halilo vnitřek stromu do třepotavého červeného hávu. U ohniště seděl se zkříženýma nohama král svobodných elfů. Když Nill, Kaveh a Kejael vešli, vzhlédl k nim.

„Konečně jste tady. Pojďte, posaďte se ke mně.“

Všichni usedli proti králi. Lorgios zamyšleně přihodil do plamenů cosi, co připomínalo sušené modré květy. Oheň zapraskal a vylétly z něj jiskry. Z uhlíků vystupovala jemná vůně, nasládlá a uspávající. Král se podíval na Nill.

„Když jsi spala, Kaveh mi vyprávěl o vašem putování a o tom, co jste zažili. Myslím, že nastala chvíle, kdy by ses měla dovědět pravdu o všem, co ti možná připadalo záhadné a tajemné. Už jsi byla příliš dlouho ve středu událostí, z nichž jsi mohla chápat jen nepatrný zlomek, a možná ani ten ne. Nyní ti všechno vysvětlím. Pokud o to ovšem stojíš, Nill.“

Nill rychle přikývla.

„Dobře“ Král Lorgios se pousmál a hodil do plamenů další okvětní lístek. Z ohně vystřelila namodralá jiskřička. „Myslím, že bych se měl vrátit až k té události, kterou všechno začalo. Do oněch temných dnů, kdy se koruna elfů rozpadla na dvě poloviny.“

Králův hlas se zachvěl a Nill náhle naskočila husí kůže. Zdálo se, že se v místnosti najednou ochladilo. Plameny neklidně zablikaly a rohy místnosti se prohnaly stíny.

„Od věků určovaly následníka krále, který poroučel národu elfů a zajišťoval jeho budoucnost, mocná věštba a kouzlo. Každý, kdo se měl stát pánem koruny, musel mít sílu, která se skrývá hluboko v srdci a neodhalí ji ani ty největší zkoušky – to dokáže jen proroctví. Je to síla, která nesouvisí se svaly, rozumem nebo odvahou. Je to síla unést moc. Moc, která je stejně těžká jako kamenná koruna, moc, která každého jiného oslepí a přivede k šílenství. Proto je tak zlé, že se koruny zmocnil člověk: většina lidí totiž moc neunese. Neustále ji potřebují dokazovat – a pokud moc spočívá ve statisících vojáků, pak už k válce chybí jen krůček.

Celé generace se koruna předávala pokojnou cestou. Často ji dostával potomek původního krále, ale mnohdy přecházela do rukou úplně jiné elfí rodiny.

Jednou se objevil král, který nedokázal navzdory všem věštbám, proroctvím a kouzlům rozhodnout, které z jeho dvojčat se stane budoucím králem: zda dcera Lezire, nebo syn Navael. Někteří jasnovidci tvrdili, že králem bude Navael, jiní věštci zase byli přesvědčení, že spatřili jako budoucí královnu Lezire. Zavládlo zoufalství. Když král zemřel, byla u jeho lůžka jen Lezire. Když vstala od mrtvého, oznámila, že jeho poslední vůlí bylo, aby se paní koruny stala ona.

Navael se s tím nedokázal smířit. Oba sourozenci se nesmírně pohádali a jejich pokrevní svazek se na věky naplnil jedem. Elfové se rozdělili: jedni následovali Lezire, druzí Navaela. Vypukla válka. Rukou vlastních bratří a sester zemřely tisíce elfů. I Lezire a Navael se spolu utkali, čepel proti čepeli, a navzájem se poranili. Když jejich krev skanula na korunu, když byla poprvé od počátků našich věků prolita krev kvůli moci koruny – a k tomu krev sourozenců, koruna se rozskočila na dvě poloviny: Elyor – světlo a Elrysjar – sílu.

Ačkoli válka puknutím koruny skončila, už nikdy se nepodařilo národ elfů sjednotit. Přívrženci Navaela se rozhodli, že opustí les, a odtáhli do bažin, čímž chtěl Navael dokázat svou lítost a odpykat vinu na rozštěpení koruny. To, co udělal, se nedá napravit. Národ elfů se rozdělil navěky a už nikdy nebude existovat král, který by ho sjednotil pod svou vládou. Lezire nazvala své poddané svobodnými elfy, protože byla přesvědčená, že na ní a na jejích poddaných žádná vina neulpívá. Do posledního dechu tvrdila, že ji otec skutečně jmenoval svou následnicí. Ale podle bájí a pověstí prý naše první královna Lezire na smrtelném loži přiznala, že krveprolití zavinila ona.

Nenávist, která dva sourozence proměnila v zaryté nepřátele, hnala elfa proti elfovi a navěky rozprášila jednotu našeho národa, dodnes doutná v obou polovinách koruny. Když se jedna polovina přiblíží k té druhé, minulost a někdejší nenávist se znovu rozhoří a připomenou nám ostudný čin našich předků. To je ten důvod, proč magický nůž v blízkosti královny Korru žhne jako roztavené železo,“ ukončil vyprávění Lorgios.

Nill nepozorovaně přitiskla ruku ke kapse, v níž ukrývala magický nůž. Byl hladký a chladný, a přesto se jí dlaň zpotila.

„Máš na srdci ještě nějaké otázky?“ zeptal se král mírně.

„Ano,“ odpověděla Nill po chvíli. „Já… pořád ještě netuším, proč jsem nůž našla právě já.“

„To já také nevím,“ zasmál se král, oči mu zazářily a najednou se podobal Kavehovi více než kdykoli předtím. „Elfové mají jedno přísloví: Myrrdhát soyjen Myrrdhát kor el nej myrrdhe. Kavehu, nepřeložíš nám to?“

„Osud je osud, protože se nedá vysvětlit. Doslovný překlad elfího výrazu osud do lidské řeči znamená nevysvětlitelný.“

„To je ale pěkně zmatené,“ zabručela Nill a elfové se zasmáli.

Potom král řekl. „Kejaeli, mohl bys nás na chvíli nechat o samotě? Já tě zavolám.“

Kejael ještě chvíli seděl, ale pak se beze slova zvedl a odešel. Zavládlo ticho. Zvenčí do místnosti pronikal hluk slavnosti hlasitěji než předtím. Bubny duněly do noci. Ve vzduchu se vznášela píseň:

Tancuj a zpívej půlnoční plameni,

do Noci duchů na březích řek,

ať tvoje záře nikdy se nezmění,

tancuj a zpívej do vzpomínek.

Tancuj a zpívej, žhni staletími,

a kdyby uvadnout elfů mel věk,

přivolej, plameni, zpět naše stíny,

v legendě staré jako sám svět.

„Mluvil jsem s někým o tobě,“ řekl Lorgios Nill. V očích mu zaplály plameny z ohniště. „S někým, koho znáš. Stejně jako ty jsme přemýšleli nad tím, proč osud rozhodl, že právě ty najdeš magický nůž v dutině stromu. Vysvětlení samozřejmě neexistuje. Ale přesto je tu možná jeden důvod, proč jsi byla právě ty předurčena, abys ho nalezla.“ Zdálo se, že se Lorgios nepatrně předklonil, ale přitom seděl stále stejně vzpřímeně jako dřív, jen jeho tvář jako by byla blíž. Tancovaly v ní stíny a světlo. Mluvil tiše a zvolna. „Ty, Nill, slýcháš šepot stromů…“

„Co to znamená?“ zeptala se Nill.

„To znamená, že slyšíš duchy, kteří si šeptají ve větru a promlouvají šuměním listí. Tušíš věci, Nill. Duchové nás obklopují v každičkém okamžiku našeho života. Občas jsou ochotni vyslyšet naše přání… Pokud je dokážeme v tu pravou chvíli jasně vyjádřit, splní je. Ty, Nill, umíš vycítit okamžik, kdy tě obklopují křehké tajemné síly a naslouchají tvému srdci. A umíš s nimi mluvit. To znamená slyšet šepot stromů.“

Nill se zatřpytily oči, ale její pohled dlel kdesi v dáli.

„Jsi tady, protože tě k nám přivedl tvůj osud,“ pokračoval král trochu hlasitěji a pevnějším hlasem. „Národ elfů zažívá éru změn a ty v ní sehraješ rozhodující roli. Proto ti chci nabídnout nové jméno, které zanechá minulé dny minulosti a daruje ti novou budoucnost. Přijmeš je?“

Nill polkla. „Ano,“ zašeptala vroucně. „Hrozně ráda.“

Lorgios se pousmál, ale možná se to Nill jen zdálo.

„Své nové jméno se dozvíš právě dnes v noci, aby ti zvěstovalo začátek nových časů,“ řekl Lorgios slavnostně. „‚Tvoje jméno znamená ta, která slyší šepot stromů. Znamená i ostražitá. Tvoje jméno zní Nijura.“

Nijura

Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho. Nijura, znělo ozvěnou v její hlavě. Nijura… Tak se má jmenovat? Tohle má být její jméno? Ona, Nill, se má jmenovat Nijura? Pohlédla na krále.

„Takový je běh věcí,“ zašeptal. Do jeho očí se náhle snesl závoj únavy a stáří. „Magický nůž byl objeven a vrátil se k nám. Ničeho se nepodařilo dosáhnout, ale nic nebylo ztraceno. Osud se pohybuje v kruhu, dokud nerozhodne – pro nás, nebo proti nám.“

Nill se pokoušela znovu ovládnout svůj hlas, protože na chvíli oněměla. „Proč svobodní elfové už dávno magický nůž nepoužili? Proč jste ho schovali do dutiny stromu? Mohli jste už krále porazit, kdybyste proti němu vyslali oddíl nejlepších bojovníků…“

„Kéž by to bylo tak snadné!“ Přes Lorgiovu tvář přeletěl úsměv, ale přesto v ní nebylo veselí. „Každé rozhodnutí je dvousečné, stejně jako čepel ostré dýky. Když se koruna rozskočila, byla na ni uvalena kletba. Pokud se nějaký král neprávem zmocní jedné z polovin koruny, promění se ta druhá v magický nůž, který dokáže nezranitelného krále zabít. A to se skutečně stalo.

Jenže my jsme váhali, zda máme nůž k tomuto účelu použít. Jakmile totiž nůž zabije pána koruny a obě poloviny koruny znovu zhanobí krveprolití, kouzlo koruny zanikne. A tím i největší kouzlo, které my, elfové, máme. Pokud zmizí moc obou korun, náš národ přestane být tím, čím býval, a magie, která dodnes naplňuje náš lid, vyprchá.

Pokud přestanou koruny existovat, elfové se už nikdy nesjednotí pod dvěma králi, stejně jako se před staletími už nedokázali semknout pod králem jediným. Vznikne řada knížectví a království. Elfové na tom budou stejně jako lidé; budeme bojovat mezi sebou a nakonec nás vypudí lidé, kterým dokážeme odolávat jen společně.

Takže vidíš, že jsem neustále riskoval zánik svého lidu – bez ohledu na to, jestli se rozhodnu použít nůž a nechat krále zabít, nebo nůž ukryji v dutině stromu. První řešení by sice zabránilo, aby člověk zneužíval naši korunu a degradoval nás na otroky, ale současně bychom pozvolna ztráceli vliv na svět a krváceli jako raněná zvěř po staletí. Druhé řešení znamenalo vyčkávat. Vyčkávat, protože i lidský král jednou zemře. A kdo ví, možná se příroda a samotný osud postarají, aby se koruna Elrysjar znovu vrátila do rukou některého bahenního elfa, který by jí byl hoden. Zvolil jsem druhé řešení. Nechci být zodpovědný za stejný zlom v osudu mého národa, jaký kdysi přivodili sourozenci Lezire a Navael.“

Nill přimhouřila oči. „Ty se královny Korru nebojíš, že? Ale já ano. Bojím se o Temné hvozdy. O sebe. O všechny. Ty se nebojíš toho, co může před svou smrtí způsobit? Život je dlouhý a může se stát spousta hrozných věcí.“

Král zvedl ruku a natáhl ji nad oheň. Do plamenů pršely malé sušené květy. Jiskry se rozletěly vzduchem, modře zazářily kolem nich a vznášely se ve vzduchu tak dlouho, že by se daly považovat za světlušky.

„Pohleď do ohně, Nijuro,“ vyzval ji král mírně. „My, smrtelníci, jsme jako jiskry vyletující z plamenů. Naše srdce jasně svítí do tmy světa, ale během okamžiku…“ Lorgios zvedl hlavu a zvolna sáhl po jedné z jisker, která zmizela v jeho dlani. „Během okamžiku zase zmizíme. Oheň, z něhož pocházíme, je náš národ. Plane dlouho a jasně a zahřívá nás. Jenže plameny jednou zeslábnou… budou menší a menší… a zhasnou. Všechno, co začíná, má i svůj konec. Určitě zaniknou i elfové, stejně jako Temné hvozdy. Zanikne i lidstvo, zanikne i svět, který známe. To je stejně jisté, jako že vyhasne oheň v tomto ohništi. Ale musíme doufat, že to hned tak nebude. A že během té doby ozáří tmu ještě mnoho zářivých jisker.“

Kolem usměvavé tváře krále Lorgia se vznášely namodralé body. Nill mlčela. Pak porušil ticho Kaveh.

„To zní strašně krásně,“ řekl a Nill překvapilo podráždění v jeho hlase. „Ale když tě tak poslouchám, otče, tak mám pocit, že bys raději proti Korru nic nepodnikal a vzdal to – znovu.“

Král Lorgios se zamračil. „Silou, která proti nám stojí, je lidská hamižnost a tu dokáže porazit jen čas. Ne řinčení čepelí a prolitá krev. Obzvlášť ne krev nerozvážných chlapců, kteří si hrají na hrdiny…,“ dodal sotva slyšitelně.

„Jak můžeš být tak lhostejný?“ vykřikl Kaveh. „Mluvíš, jako bys byl sám svět, který se znovu a znovu dožívá dalšího rána, a ne smrtelný muž, jenž má k dispozici jen omezenou dobu. A tu bychom neměli promarnit čekáním na lepší časy!“

„I když neuděláme vůbec nic a budeme mlčet, jsme silnější než lidé,“ skočil mu král hlasitě do řeči. Napřímil se a najednou vypadal ještě větší než dříve. Za ním se na stěně temně zmítal jeho stín namalovaný ohněm. „V našem nitru existuje svět, který nemusíme bránit meči a šípy, protože o ten nás nikdo nemůže připravit. Je to svět naší moudrosti a tradic našeho národa. Duševní svoboda je jediná svoboda, která existuje! Nemůžeš se jí dotknout a zůstane nám navěky, protože lidstvo ji nechápe. Mohou nás připravit o půdu, na které žijeme. Mohou prolévat naši krev. Ale to, co tajíme, to, co je skryto za branami našich očí, toho se nikdy nezmocní!“

Kaveh protáhl obličej. „Jenže co je platná nevyslovená myšlenka, otče? Co je platné slunce, které nikdy nezahřeje něčí tvář? K čemu je slovo, které nikdo neslyší? K čemu je svět, který může vidět jen jediný tvor a nikdo jiný? K ďasu, tati, netvrdil jsi vždycky, že svět může patřit jen tomu, kdo dokáže vyjádřit své myšlenky, a ne tomu, kdo jen přemýšlí? Kdo jedná, může zvítězit, kdo jen přihlíží, prohrává!“

„Mlč, Kavehu! Mluvíš jako jeden z nich – jako lidé!“ Lorgiovi se zablesklo v očích a Nill se při pohledu na něj zježily vlasy.

Jenže Kaveh se tak rychle nevzdal. „Mají pravdu! Možná jsou hloupí a samolibí a právě takoví, jak o nich tvrdíš, ale mají pravdu. Mají právo na celý svět, když tvrdí Svět patří nám! a nikdo jim neodporuje!“

„Co to říkáš, Kavehu? Na čí straně vlastně stojíš?“

„Na straně mého lidu! Na straně mého krále. A jsem ochoten obětovat pro národ elfů úplně všechno, to snad víš. Jsem ochoten vzdát se vnitřního světa myšlenek, přestat jen přemýšlet a jednat. Klidně stejně hlasitě a hloupě jako lidé, jestli tím zachráním svůj národ!“

Král si chvíli mlčky měřil svého syna. V jeho tváři se znovu mihl stín únavy a zdusil hněv. „Kavehu, jsi ještě strašně mladý. Tvrdíš, že chceš žít za každou cenu, i kdybys měl žít jako lidé. Ale řekni mi: k čemu je takový bezduchý život?“

„Myslíš si, že slepec by měl spáchat sebevraždu jen proto, že musí žít bez denního světla?“ odvětil Kaveh.

„Člověk dokáže žít bez vnitřního světa a slepý, ale my, elfové, jsme příliš hrdí na takový osud.“ Lorgios naznačil rozhodným pokynem Kavehovi, aby zmlkl.

Ale princ svobodných elfů se nedal zastrašit. „To znamená, že si my, elfové, dostatečně nevážíme života! Jestli jsme příliš hrdí než… Ne! Tomu nevěřím a nestrpím to. Jsem elf, v žilách mi koluje tvoje krev, otče! A chci žít, ne být hrdý a zemřít! A aby moje děti jednou mohly vyslovit právě tato slova, kvůli tomu jsem ochoten zemřít!“

„Vždyť ty nemáš žádné děti, Kavehu! Vůbec nevíš, co to znamená mít děti. Kdybys to jen tušil, nikdy bys žádné děti neměl!“

„Jsem ochoten zemřít v boji za všechny děti, které přijdou po nás,“ řekl Kaveh a pevně stiskl rty.

„Tak tam míříš,“ řekl král chladně. „Chceš, abychom se připravili na válku.“

Kavehovo mlčení bylo dostatečnou odpovědí. Lorgios přivřel oči a povzdechl si.

„Prošel jsem rudnými doly,“ zašeptal Kaveh. „Viděl jsem, co se skrývá v hlubokých bažinách Korr. Otče, je tam vojsko, které se přes nás přežene jak vichřice! A jestli tě to netrápí, protože tahle hrůza je pomíjivá, dělej si starosti alespoň o nás. O mě, svého syna. My totiž budeme muset v té hrůze žít a možná se jejího konce vůbec nedožijeme.“

Lorgios zamyšleně mlčel. Ale možná se odmlčel jen proto, že byl přesvědčený, že hádat se s Kavehem nemá smysl.

„Prosím,“ zašeptal Kaveh. To slovo ho stálo spoustu sil. „Prosím, tati. Prosím, nenuť mě, abych nečinně přihlížel…“

„Ty mě nenuť, abych ztratil syna! Kvůli tvému svévolnému jednání už přišla o syna moje sestra.“

Kavehovi se zachvěla brada. Když pomyslel na Erijela, oči mu potemněly. Ale přesto byla v jeho tváři vepsaná myšlenka, která mu vířila hlavou: Erijelova smrt neměla smysl, pokud teď něco nepodniknou!

„Dovol mi bojovat,“ zašeptal Kaveh.

„Nechci tě nechat zemřít!“

„Já ale zemřu, pokud nebudu smět něco udělat!“

„Žiješ ve světě hrdinů a legend. Nevíš, co tě čeká!“

„Už nejsem dítě!“ vykřikl Kaveh.

„Tak proč se tak chováš?“

„A proč ty se chováš jako vetchý kmet?“

Lorgios chtěl prudce odpovědět, ale vtom se přihlásila o slovo Nill. Kaveh a král se k ní překvapeně obrátili.

„I já jsem viděla Korr. I královnu. Jestli nic neuděláme, pohřbí nás pod kopyty svých válečníků. Nás i nekonečné Temné hvozdy. Měli bychom bojovat, jinak jsme už teď ztracení.“

Lorgios se zamračil. „Jak chcete bojovat? Parta horkokrevných rytířů se přece nemůže měřit s mocí, o které mluvíte!“

Nill uslyšela, jak říká: „Budu bojovat s nimi.“ Připadala si slabá jako moucha, když se na ni znovu obrátily pohledy obou elfů.

„Ty? Ale – už jsi někdy s někým bojovala?“ zeptal se zamračeně Lorgios.

„No…“

„Naučím ji to,“ skočil jí do řeči Kaveh. „Otče, víš, že jsem jedním z nejlepších elfích bojovníků. V naší vesnici určitě. Naučím ji bojovat. Než vypukne válka, bude připravená.“

Lorgios si znechuceně odfrkl, ale nic nedodal. Kaveh to vzal jako souhlas.

Po chvíli král zavrčel. „Ani všichni elfové z Temných hvozdů se nemohou měřit s bahenními elfy. Je jich mnohem víc. Spousta z nás se odstěhovala na pobřeží, daleko od lesů – navázat s nimi kontakt by trvalo strašně dlouho.“

„A co ostatní národy lesní říše?“ namítl Kaveh. „Nejde přece jen o nás, ale o všechny.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“ zeptal se Lorgios sarkasticky.

„Ne, ale přátele můžeme najít, jen pokud se je vydáme hledat.“

Lorgios se podíval na syna a najednou se mu v koutku úst objevil úsměv. Ale stejně rychle pohasl. „Zdá se, že ti ze všech tradic přešla do krve alespoň naše přísloví,“ řekl a odvrátil se od Kaveha.

Bylo pozdě v noci – nebo takřka brzy ráno – když se Nill zeptala, zda může odejít. Mezitím se už vrátil Kejael a dorazila i Aryjèn společně s dvojčaty a skupinkou dalších elfů, kteří Nill sledovali zvědavými pohledy a domlouvali se s králem a Kavehem na válečných přípravách. Pečlivě probírali všechny pochybnosti, obavy a nápady, a tak Kaveha její žádost překvapila.

„Přijdu za tebou později,“ řekl tiše. Ale Nill se rozhodla, že na něj nebude čekat. Kaveh byl zcela ponořený do diskuzí a potřeboval všechnu svou výmluvnost, aby zvrátil nedůvěru přítomných.

Ohně už dohořívaly. Bubnování utichlo, nad vesnicí se nesl jen tichý zpěv a zvuk fléten. Většina elfů už netancovala, jen posedávali nebo polehávali v trávě. Přesto se našlo pár nezdolných vytrvalců, kteří se vesele smáli a hráli hry. Nill zahlédla dívku, která stála se zavázanýma očima uprostřed skupinky elfů a chňapala po kamarádech rychle pobíhajících kolem ní. Ze tmy se ozývaly veselé výkřiky.

Nill nechala vesnici za sebou a zamyšleně kráčela do mírného svahu. Potřebovala být chvíli sama. Udála se spousta věcí a ona měla už delší dobu pocit, že se potřebuje zastavit.

Nad údolím ji přivítaly vysoké stromy. Nill klopýtala přes kořeny vyčnívající ze země jako prsty pohřbeného obra, pak prošla pod buky a duby, které ji tiše pozorovaly, a proklouzla mezi vějířovitými větvemi smrků. Pomalu se toulala zeleně se třpytící trávou a její kroky tiše šustily. Kdesi zahoukal sýček.

Mezi jedlemi Nill usedla do měkkého zelenkavého mechu a lehla si na záda.

Jak dlouho už takhle neležela! Měla pocit, že od té chvíle uplynula celá léta. Se zavřenýma očima naslouchala probouzejícímu se lesu. Tu zaskřípaly staleté kmeny stromů, jako by se svítáním znovu ožívaly… Onde se v podrostu zatřepotal pták. Pak se znovu lesem rozlehlo volání sýčka. V korunách stromů zapraskala větev. Něco zašustilo… Asi tráva. Ale vítr necítila.

Nill otevřela oči. Nad ní, tam, kde mezi stromy prosvital kousek oblohy, zářil sytě žlutý úplněk. Jen hvězdy mimo elfí vesnici nespatřila. Nad Nill se kolébaly větve stromů. V jejich větvích se vznášel šepot.

Někdo tu je.

„Nijuro!“

Nill vyskočila a otočila se. Mezi jedlemi se vynořila malá shrbená postava. Opírala se o uzlovitou hůl a její holá lebka se leskla v měkkém světle měsíce. Když Nill poznala hykádskou vědmu, napjaly se jí všechny svaly v těle.

„Neutíkej!“ Celdwyn zvedla kostnatou ruku, když před ní Nill začala couvat. „Neutíkej jako vyplašená srna, Nijuro. Já nejsem lovec.“

V příšeří si Nill nebyla jistá, zda se na ni vědma skutečně usmála.

„A jak vidím…,“ Celdwyn se oběma rukama opřela o hůl. „… Máš kamenný hrot stále u sebe.“

Nill zděšeně sáhla po noži, který nosila ukrytý v opasku pod pláštěm, a Celdwyn ho rozhodně nemohla vidět.

„Tak do toho!“ zasyčela Nill. „Klidně to řekni ve vesnici i všem Hykádům! Ne, nepředala jsem nůž královně!“

Celdwyn se zamračila. „Slyšela jsem, že Korru nevládne král, ale královna. Překvapilo mě to. Musí to být mimořádná dívka.“

Nill přimhouřila oči. Jak to vědma ví?

„Není mimořádná!“ odvětila Nill. „Je zlá až do morku kostí.“

Svítáním zazněl Celdwynin krákoravý smích. „Tak ty jsi přesvědčená, že zlí lidé nemohou být mimořádní?“

Nill zatnula zuby. Vstala, aniž spustila vědmu z očí. „Co ode mě chceš? K Hykádům se nevrátím. Lidé mi jsou lhostejní.“

Celdwyn se na ni pozorně zadívala. „Opravdu? Všichni lidé?“

Nill se zajíkla. Co všechno vlastně Celdwyn ví?

„Jak vidím,“ pokračovala Celdwyn, „už nejsi to bývalé ostýchavé děcko. Z tvých úst vycházejí žhavá slova a já jsem přesvědčená, že tvoje myšlenky jsou ještě žhavější.“ Naklonila hlavu a sledovala Nill jako pták, který zkoumá zvlášť zajímavé semínko. „Neříkala jsem ti, že brzy začnou šeptat i stromy tvého srdce?“

Nill se zachvěla brada. Stále ještě nevěděla, na čí straně vědma stojí – a co vlastně chce.

„Jen šeptej… Šeptej, Nijuro,“ zamumlala vědma, jako by mluvila sama se sebou. Pak sevřela hůl pevněji a obrátila se. Jediným krokem zmizela mezi hustými jedlovými větvemi.

A Nill stála uprostřed lesa úplně sama.

Kmeny se shromažďují

Při návratu do elfí vesnice byla Nill mnohem zamyšlenější a neklidnější, než když odcházela. Odkud vědma věděla, že je nazpět? Jak mohla znát jméno, které jí právě dal král Lorgios? Nill netušila, co si má o Celdwyn myslet. Povzdechla si. Nebylo to poprvé, co ji člověk zmátl.

Pak se před ní objevilo tiché údolí. Jenže – vesnice elfu zmizela. Nill se zarazila.

„Ach ne,“ zamumlala. Kouzlo iluze vesnici skrylo. Nill zachvátil strach. S roztřesenými koleny utíkala ze svahu. Nic. Žádné zkroucené stromy. Žádní elfové… Nill zmateně bloudila pohledem nad korunami stromu šumících ve větru na protější straně údolí.

Když vběhla do něčího náručí, překvapeně vykřikla. Najednou před ní stal Kaveh.

„Co to vyvádíš?“ zeptal se Nill a její zmatený výraz v obličeji ho rozesmál. Vyděšeně se rozhlédla kolem – najednou se všechno znovu objevilo. Buky s kmeny stočenými do spirály, visuté mosty, chýše, hořící ohně oslavující Noc duchů.

„Já… víš…“ koktala.

Kaveh se zasmál. „Myslím, že bychom ti měli ukázat, jak přivoláš vesnici. Jinak mě jednou porazíš!“

Společně došli na konec svahu a zvolna kráčeli kolem dohasínajících ohňů, v nichž už poblikávaly poslední jiskřičky a jen tu a tam se objevilo několik plamínků. Všude v trávě posedávali, polehávali a postávali elfové a ve vzduchu se vznášely tóny osamělé flétny.

„Tak co?“ zeptal se Kaveh. „Jak se cítíš se svým novým jménem?“

Nill pokrčila rameny. „Zatím ho ještě nikdo nepoužil,“ zalhala.

Kaveh se zastavil. „Nijuro!“ Váhavě se usmál. „Jsem tedy první, kdo tě tak oficiálně oslovil, Nijú.“

Nill svraštila obočí. „Co to znamená?“

„Když už máš nové jméno, potřebuješ i novou přezdívku,“ zabručel. „Proč ne Nijú…“

„Nijú.“ Usmála se. „Doufejme, že to zase není nějaká nadávka. Zní to skoro jako Nill.“

„Neboj se!“ začervenal se Kaveh. „No… Nijú… Ta koncovka znamená milou zdrobnělinu, něco jako…“ Chvíli pátral po vhodném přirovnání, „… jako květinka.“ Chvíli se na ni díval a pak i jemu ten příklad připadl divný. „U všech dobrých duchů…,“ zaklel, „musíš se prostě naučit elfsky.“

Nill se ušklíbla. „Tak mě uč!“

Znovu vykročili. Cvrkání cvrčků bylo tišší, z měkké modravé trávy se už ozývalo jen tiché drnčení.

„Naučím tě naší řeči, až tě budu učit bojovat. Jakou zbraň si vlastně zvolíš? Meč je těžký a vyžaduje velkou sílu. Jenže lukostřelba je zase obtížnější, než se zdá.“

„Víš, já nemám ani potuchy, do čeho se vlastně pouštím.“

Kaveh zakroutil hlavou. „Neboj, zvládneš to mnohem rychleji, než myslíš! Slibuji!“

Nill se pochybovačně usmála a Kaveh se na chvíli odmlčel. Zamyšleně kráčeli vedle sebe.

„Čeká nás spousta práce,“ poznamenal Kaveh. „Musíme vyslat posly k mnoha kmenům a národům… I já brzy vyrazím.“

„Za kým?“ zeptala se Nill, kterou vůbec nepřekvapilo, že se Kaveh chce hned vydat na cesty. Rozhodl se přece realizovat svůj záměr a byl mnohem odhodlanější než kdokoli jiný.

„Ještě netuším. Jeden nikdy neví, na koho v Temných hvozdech narazí.“

„Půjdu s tebou.“

Překvapeně se k ní obrátil, ale pak se usmál: „Doufal jsem, že to řekneš.“

V příštích dnech zavládl ve vesnici elfů rozruch. Když někdo procházel kolem buků a kulatých chýší, přecházel po visutých mostech nebo usedal k ohništím, odevšad slyšel šeptání o chystaných přípravách k válce. „Princ přemluvil krále Lorgia! Princ Kaveh byl v Korru a viděl tajemnou královnu, viděl Bílé dítě!“

Stateční bojovníci a Kavehovi přesvědčení přívrženci den co den vyráželi na cesty, aby roznesli po Temných hvozdech zprávu, že se chystá válka. Kaveh, král a jeho poradci dlouho do noci uvažovali nad velkými mapami, na kterých bylo ozdobným elfím písmem uvedeno, kde sídlí které kmeny. Rozesílali posly ke všem kmenům elfů oddaných králi, k obyvatelům vzdálených pohoří na severu, kteří prý jsou malí jako trpaslíci, a na dálný neznámý západ, jenž prý obývají obři.

Občas se vydával na cestu za spojenci i Kaveh. Nill doporučili, aby ho raději nedoprovázela, protože národ, k němuž cestoval, nemá lidi zrovna v lásce. Brzy to byl hlavní důvod toho, že Nill zůstávala většinou ve vesnici a čekala, až se Kaveh vrátí se zprávami.

Ale nenudila se. Většinu času trávila s Aryjèn, Kejaelem a ostatními elfy, se kterými se seznámila, a učila se elfí řeči. Zapamatovat si jednotlivá slova jí připadalo snadné, protože byla nesmírně melodická. Jen výslovnost byla obtížná. A když jen trošičku změnila slovosled ve větě, okamžitě se změnil její význam. Přesto se Nill učila s nadšením. Brzy se dokázala lámaně domluvit a byla na to patřičně hrdá.

Jednou společně s Marejuem a Arjasem doprovázeli Kaveha. Jenže Kaveh jim nechtěl říct, ke kterému národu se vlastně vydali. Když se zastavili na okraji řídkého piniového lesíka, objevil se mezi stromy velký jelen. Kaveh se tiše přikrčil, dvojčata a Nill kráčející za ním ztuhli jako přimražení.

Za jelenem se objevilo – dvě, čtyři, sedm, devět laní. Pak se vynořili i další jeleni, až před nimi stálo celé stádo. Zvířata odfrkovala a bušila kopyty do měkké půdy.

„Co to dělá?“ zasyčela Nill na Arjase a snažila se přitom nepohnout rty.

Stejným způsobem jí odpověděl: „Kaveh se snaží o nemožné.“

„On se s nimi domluví?“

„Má přece Bruna, ne?“ Arjas si rázem uvědomil, že pohnul rty, protože jeden z velkých jelenů se po něm otočil. Stáhl hlavu mezi ramena a dodal: „Bruno ho to naučil.“

Nill přihlížela se zatajeným dechem.

Ale v podstatě se vůbec nic nedělo. Kaveh zůstal stejně mlčenlivý a nehybný jako většina laní a jelenů. Pak se stádo obrátilo a zmizelo v lese. Když se Kaveh otočil k bezmocně přihlížejícím přátelům, zářil.

„Dokázali jsme to!“ vykřikl. „Jeleni jsou na naší straně.“

Nill se vzhledem ke Kavehovu nadšení neodvážila podívat na dvojčata. Ale přísahala by, že koutkem oka zahlédla, jak se Mareju a Arjas štípli do ruky.

A pokud si Nill myslela, že bojovat proti královně Korru s jeleny po boku je šílenost, nebylo to nic proti tomu, když jí o tři dny později Kaveh představil jako spojence sedmdesát mohutných divočáků.

Celé dva týdny svítilo na elfí vesnici teplé podzimní slunce barvou připomínající žloutek vajíčka. Ale pak se ochladilo. V noci Nill probudilo bubnování deště dopadajícího na střechu z listí. Následujícího dne byl les šedý, po obloze táhla těžká břichatá mračna a vítr zmítal posledními zbytky listí visícího na větvích stromu. Jen buky v elfí vesnici neopadaly, i když se jejich listí zbarvilo do ocelově šedého odstínu stejně jako jejich okolí.

K večeru déšť ustal a ještě více se ochladilo. Ráno mrzlo Na kuře stromů se třpytila jinovatka. Pokrývala i stébla trávy. Nad lesem se honily cáry šedivých mračen, každou chvíli zapršelo a mezitím se opět objevilo sluncí

Kaveh si obstaral zbraně a společně s Nill vyrazil z vesnice. Znal poblíž malou mýtinu skrytou mezi jedlemi. Mech zmrzl a skřípal pod nohama. Také jedlové větve tu a tam pokryla třpytivá jinovatka. Kaveh s Nill se navlékli do teplých kožených kazajek a košil s dlouhým límcem, který si několikrát omotali kolem krku. Šedomodrá látka byla silná a příjemná na dotek, ale Nill nedokázala ani při nejlepší vůli říct, z čeho je utkaná. Přes ramena si přehodili světlý plášť s kapuci. Ačkoli byl tenký, dokázal zadržet nejen vítr, ale dokonce i déšť. Když dorazili mezi jedle, Kaveh vysvlékl plášť a položil ho na zem mezi zbraně.

„Neboj se,“ řekl Nill a natáhl ruku po jejím plášti. „Zima ti nebude. Slibuji!“

Nill vysvlékla neochotně plášť. Kaveh vzal do ruky dvě dřevěné tyče, které byly zhruba stejně vysoké jako Nill a silné jako její předloktí. Když jí Kaveh hodil jednu z tyčí, pevně ji objala oběma rukama. Její vůle převládla nad pochybnostmi a ona se zatvářila vážně. Chce se naučit bojovat! Musí se to naučit. Tohle je i její válka.

„Na rozehřátí,“ vysvětloval Kaveh a zvedl dřevěnou tyč k hrudníku. „Tyče zpočátku nahrazují meč. Ale ten váží mnohem víc.“

Nill se pokusila nenápadně polknout, protože jí tyč připadala hodně těžká.

„Navíc meč může způsobit mnohem těžší poranění než tyč, ale to je přece jasné. I když správný úder tyčí dokáže pořádně… dávej přece pozor! Nemusíš se bát.“ Kaveh se zasmál a Nill se ulevilo. Ale úsměv trval jen chvilku. Pak se Kaveh znovu zatvářil vážně. „Tyč se drží takhle.“ Přistoupil k Nill, sevřel tyč v rukou zespodu tak, aby mezi oběma rukama zůstala mezera na šířku dlaně, a znovu zvedl tyč k hrudníku.

Nill ho napodobila.

„Nohy,“ řekl Kaveh a ukázal bradou k zemi. „Víc se rozkroč. A pokrč kolena. Musíš stát pevně na obou chodidlech. Nic tě nesmí vychýlit.“

„Nic mě nesmí vychýlit,“ opakovala Nill.

Kaveh přikývl. „Správně.“ Přistoupil k ní. Pak zvedl tyč nad její hlavu. Nill se na něj nehybně dívala. Kaveh jí vysvětloval: „Když na tebe zaútočím shora, bráníš se takhle!“ A ukázal jí, jak má zvednout tyč nad sebe. Zpomaleně si vyzkoušeli první útok Tyče na sebe s tupým zaduněním narazily.

„A teď úder ze strany.“ Kaveh znovu zpomaleně zaútočil na Nill zprava a ona jeho úder odvrátila. „Dobře! Ale drž tyč takhle. Nekrč paže. Stůj zpříma, jinak upadneš. Ruce dál od sebe, abys držela tyč pevněji. Ano, tak. A teď to zkusíme z druhé strany.“

Kavehovy údery se postupně zrychlovaly. Samozřejmě byly stále tak pomalé, aby Nill dokázala sledovat každý pohyb, ale vše probíhalo rychleji a reálněji. Pak udělal Kaveh krok směrem k ní a Nill musela ucouvnout. Začali se točit v kruhu. Tyče se srážely stále rychleji. Nillina obrana už byla plynulejší a pohyby ne tak nejisté. Když Kaveh přestal opakovat útoky ve stejném pořadí a zasypával Nill náhodnými ranami, dostala se do tempa. Paže jí postupně slábly, nohy ztuhly chladem, ale v oblečení bylo teplo a dech se jí poněkud zrychlil.

Zatímco cvičili s tyčemi, začalo lehce sněžit. Mokré vločky propadávaly jedlemi a vsakovaly se do zmrzlého mechu. Brzy pokryly i Nillin a Kavehův obličej a zchladily jim zrudlé tváře.

„Stačí,“ řekl konečně Kaveh, spustil tyč k zemi a odhodil dlouhé copy. „To vůbec nebylo špatné. Vážně!“

Nill těžce oddechovala a hřbetem ruky si otřela čelo. Bylo mokré od sněhu a potu. Ramena ji brněla.

„Tak a jdeme na to.“ Kaveh znovu uchopil tyč do obou rukou a připravil se k boji.

„Znovu?“ Nill se zamračila a snažila se nedat najevo únavu.

„Ne. Teď zaútočíš ty, Nijú,“ řekl Kaveh elfí řečí.

To bylo poprvé, co Nill rozuměla elfštině a přála si, aby se ji nikdy nezačala učit.

V následujících dnech padal takřka bez přestání sníh s deštěm. Občas ho přerušil rezavý vítr ženoucí ledové vločky lesem, ale slunce ani jedinkrát neproniklo příkrovem mraků. Večer král elfů zíral kalnýma očima do ohně a mumlal si: „Mokrý sníh na podzim… to je špatné znamení. Když zemi na podzim pokrývá rozmáčený sníh, bude v zimě pít krev.“

Aryjèn jen sklonila tvář a mlčela.

Venku se ve sněhu zmáčeli, ale ne natolik, aby se mohli vymluvit na špatné počasí a zůstat doma. A tak Kaveh a Nill den co den pokračovali v bojových lekcích. Když se za setmění vraceli, pálily Nill dlaně od tyče a měla pocit, jako by jí někdo vykloubil ruce. Každé ráno vstávali a odcházeli na další trénink. Nevzdala to. Byla zarputilou žačkou.

Pak Kaveh zaměnil tyče za meče. Nill lehce poklesla na mysli, protože meč byl mnohem těžší – jen zvednout ho ji stálo spoustu sil.

„Nic si z toho nedělej,“ povzbuzoval ji Kaveh. „Když je zbraň těžší, dokáže zasáhnout protivníka mnohem větší silou.“

Dal jí několik rad, jak má meč držet, a pak se při pravil k boji. „Tak Teď zaútočím. Ale doopravdy, jasné?“

„Jasné,“ přikývla Nill, i když se jí třásla kolena.

Kaveh na chvíli strnul; pak vyrazil přidušený výkřik a najednou stál přímo před ní. Meč zasvištěl vzduchem – a sekl.

Nill zvedla meč k obraně, ale nepočítala se silou úderu. Překvapeně upadla a meč jí vyklouzl z rukou.

Kaveh zarazil meč do zmrzlé půdy a pomohl jí vstát.

„Kdybych byl Šedý bojovník, byla bys mrtvá.“

Nill se postavila a zvedla meč. „Zkusíme to znovu.“

Kaveha potěšila Nillina rozhodnost a znovu zaútočil. Tentokrát se Nill jeho úderu vyhnula obrátkou tak, jak ji to Kaveh naučil, a pak na něj zaútočila. Kaveh její úder šikovně zablokoval a oba zůstali překvapeně stát se zaklíněnými zbraněmi.

„Tys můj útok neodvracela,“ vydechl obdivně Kaveh.

„Ale to přece nemusím, nebo snad ano?“

Usmáli se na sebe. Kaveh se otočkou dostal z nevýhodné polohy a znovu stali proti sobě. Znovu a znovu cvičili útok, vykrytí úderu a úhybné manévry, aniž vkládali do úderu mnoho síly. Meče řinčely, kdykoli na sebe narazily.

„Kolik – kolik spojenců už máme‘“

„Moc ne,“ vydechl Kaveh, který se právě sklonil před úderem a pak přiskočil blíž, aby Nill položil meč na krk. Ale ta uskočila a meč odrazila.

„Bojím se, že příliš málo.“

Nill se odmlčela. Kavehovy útoky byly stále rychlejší. Nill postřehla, že ji zahání stále dál. Po dalším zkřížení zbraní se už špička Kavehova meče opřela o její hruď.

„Sama víš, kdo nám ještě chybí,“ dodal.

Nill o krok ustoupila a rozepjala si límec. Bylo jí horko. „Nepůjdu k nim. Prostě nemůžu,“ odvětila.

Kaveh se opřel o meč a krátce vzhlédl k tmavé obloze. Ve vzduchu se stále vznášely vločky připomínající bílá zrnka pylu v létě. „Hykády potřebujeme,“ řekl tiše a důrazně. Dlaní si otřel nos.

Nill se k němu obrátila zády a přemýšlela o tom, jak by jeho větu přeložila do elfštiny. Aruèn ber sân el Hykaed. Znělo to mnohem lépe… K čemu potřebují lidi? Nill pevně sevřela rty.

„Uvidíme,“ zamumlala. Pak se otočila a zaútočila na Kaveha tak rychle, že zvedl meč příliš pozdě. Prudkost Nillina úderu mu ho vyrazila z ruky, Kaveh klopýtl a měl co dělat, aby neskončil na zemi.

Ale zářil. „Uvidíme… to jsi řekla už jednou!“

Opravdu: toho rána v Liščím doupěti, kdy princ skládal všechny naděje jen v ni. Stejně jako teď.

Šepot stromů

Vítr nesl poryvy deště po krajině. Bažiny se nořily do vlhka a bláta. Světla dolů zářila k věži. Scapa postával u okna s rukama opřenýma o sklo. Ariana proklouzla kolem něj. Tenké proudy deště narážely do Scapových dlaní, ale necítil je. Jak také? Mezi ním a venkovním světem byla skleněná tabule.

„Pořád koukáš na ty doly,“ poznamenala Ariana stojící za ním. Její prsty si hrály se zlatým prýmkem na Scapově plášti. S povzdechem mu položila bradu na rameno a také vyhlédla z okna.

„Hrozný nečas. Nenávidím tohle počasí! Nebe tu bývá pořad tak šedivé. Vzpomínáš si ještě, jak vypadá la obloha v Kotlově? Občas jsme ji zahlédli nad střechami domů a byla úplně modrá. Modrá jako moře za jasného dne.“

„Já jsem moře nikdy neviděl, Ariano.“ Cítil, jak mu její brada sklouzla z ramene. Překřížil ruce a opřel se o okno.

„Proklatý déšť a zima,“ zamumlala. „Brzy opustíme bažiny a půjdeme někam, kde je teplo a kde svítí slunce. Co ty na to?“

„Kam chceš jít?“

Na Arianině obličeji se rozprostřel něžný úsměv. V sedavém ranním světle pronikajícím oknem vypadala velice bledá, jako duch. „Něco ti chci ukázat, Scapo.“

Otočil se a sledoval, jak Ariana přešla doprostřed místnosti a zavolala služebné. Stroze jim nakázala, jaké šaty mají přinést. O chvíli později jí už splétaly vlasy do umného věnce a přes spodničku navlékaly prosté tmavočervené šaty s prýmky vyšívanými zlatem. Ariana si přehodila přes ramena silnou černou sametovou pláštěnku, navlékla červené kožené rukavice a s úsměvem se podívala na Scapu: „Půjdeš?“

Projížděli kolem dolů. Scapa už dokázal rozpoznat jednotlivé postavy pobíhající s břemeny, slyšel údery palic a hlasité výkřiky. Proti nim se vlekla skupina dělníků. Vzhlédli ke kočáru prázdnými tvářemi, pak Scapa spustil záclonku a opřel se o opěradlo.

Kočár rachotil a poskakoval po cestě. Ariana seděla proti němu a neurčitě se usmívala. Scapa ji zamyšleně sledoval. Vzpomínal na dívku s krátkými kadeřemi. Na to, jak se kdysi připlížil ke stánku jednoho bahenního elfa přilákaný neobvyklým křikem prodavače, který chytil zloděje. Zatímco Scapa chvatně shrnoval nestřežené zlaté šperky do košile, bahenní elf udeřil zloděje do obličeje. Ten s výkřikem upadl na zem a Scapa poprvé spatřil Arianiny oči, jasné a žhnoucí. V myšlenkách se vrátil zpět do Kotlova. Bylo horké léto a město se dusilo ve vlastních žhavých výparech, v omamujícím zápachu barviv, ve sladkokyselém pachu piva linoucím se z hospodské čtvrti a v pachu škvařícího se tuku z vývařoven. Ať šel Scapa kamkoli, kudrnatá dívka ho provázela. Utíkala bosá vedle něj uličkami, její pleť byla dozlatova opálená. Když se zasmála, v denním světle zablýskly zkřivené zuby.

„Kam jedeme?“ zeptal se Scapa ponořený do vzpomínek.

„Jedeme vstříc budoucnosti,“ vydechl její hlas.

„A co nám ta budoucnost přinese?“

Ariana se opřela hlavou do polstrované stěny kočáru a usmála se. „To se mi na tobě vždycky líbilo, Scapo. Vždycky jsi říkal správné věci a kladl správné otázky… Budoucnost přinese éru lidí. Začínají nové časy, svět se mění. Ne naším přičiněním – ale přičiněním přírody padne svět do rukou lidí.“

Škvírou v okenních záclonkách dopadalo matné světlo, ale Arianinu tvář halil stín.

„Svět má patřit jen lidem?“ zopakoval tiše. „Jestli… jestli pak bude krásnější a lepší, tak to tak asi má být. Pak ať zůstane osud takový, jaký je, a ty si vytvoř svět podle své vůle.“ Scapou projela zvláštní hrůza, když to vyslovil. Připadalo mu, jako by to neřekl on, ale nějaká část jeho já, kterou předtím neznal. Ariana zavřela oči a ostýchavě se usmála.

Scapa neustále znovu odsouval záclonku a vyhlížel ven. Ale okolí se neměnilo. Všechno halila mokrá šeď, míjeli černé stromy bez listí, tůně a vodopády. Hodiny plynuly. Čas od času oba upadali do lehkého polospánku a Scapovy vzpomínky se mísily se skutečností a sny. Kočár se kodrcal stále dál a bič práskal. Doprovázelo je na čtyřicet Šedých bojovníků na koních. Cestující přemohl ochromující a příjemný spánek.

Scapa procitl, když ho chladná ruka pohladila po tváři. Překvapeně si uvědomil, že kočár už neposkakuje. Vedle něj stála Ariana.

„Pojď,“ řekla jemně. „Jsme na místě.“

Vystoupili z kočáru. Aniž se jedinkrát otočila po svém doprovodu, Ariana uchopila Scapu za ruku, podkasala si sukně a pak se vydali vzhůru do rozeklaného svahu.

Vstříc jim vál svěží vítr. Ve vzduchu se vznášel pach soli. Ve skalních výklencích a spárách se usadil písek. Kolem nich vířily sněhové vločky jako bílé lístky. V rozsedlinách špičatých útesů vyl vítr. Ale do hučení větru se mísilo ještě něco jiného.

Ariana a Scapa se vyšplhali na vrcholek svahu a zastavili se na velkém skalním útesu. Vyčníval přímo – nad širé moře.

Scapa zalapal po dechu. Ještě nikdy moře nespatřil. A teď se vlnilo všude, kam dohlédl. Sahalo až ke vzdálenému obzoru a na obou stranách se rozplývalo kdesi v dálce vroubené rozeklanými skalami a písečnými dunami. Dobrých padesát metrů pod nimi bičovaly útesy vlny dosahující výšky člověka, burácely, klokotaly, pěnily a navzájem se proplétaly. Zdálo se, že svádějí věčný boj proti sobě i skalám.

Dál na moři byla voda ještě bouřlivější a vlny ozdobené bílými čepičkami z pěny. Moře vypadalo jako nekonečná šedá poušť, jež pohltí vše, co se k ní přiblíží. Pak Scapa koutkem oka něco zahlédl a odvrátil pohled od oceánu.

V místě, kde se útesy svažovaly k pobřeží pokrytému dunami, vládl čilý ruch. Scapa si uvědomil, že to je staveniště: zdánlivě nesmyslně pobíhající dělníci budovali velké podivné konstrukce. Shora připomínaly žebra obřích zvířat. Když se Scapa rozhlédl kolem, uvědomil si, že některé konstrukce už jsou dokončené: na vlnách se pohupovaly dlouhé dřevěné veslice se staženými plachtami. Tvořily celou flotilu – Scapa odhadoval, že to bude tak dvacet, třicet, padesát lodí.

„Lodě?“ vydechl. „Proč stavíš lodě?“

Ariana k němu přistoupila. Sametová pláštěnka se třepotala ve větru vanoucím od moře a z dokonalého účesu se jí uvolnilo několik pramínků vlasů.

„Nechci dobýt jen Temné hvozdy. To není cíl, za kterým jdu, to je jen nezbytný krok k němu.“ Když mu Ariana prozradila své tajemství, zhluboka se nadechla svěžího mořského vzduchu a napřímila se. Oči jí zářily. „Jakmile mi budou patřit Temné hvozdy a odstraním nebezpečí, které mi z nich hrozí, chci vyslat do světa tyhle lodě. Na opačné straně, za mořem, existuje spousta neobjevených zemí a celé světy, do nichž ještě lidská noha nevkročila. Chci je nechat prozkoumat. Chci objevovat svět! A chci ho dobýt. Je tak obrovský… tak nesmírně obrovský, že si občas připadám jak mravenec… jako vločka v bouři…“

Scapa se na ni podíval. Hlavou mu bleskla otázka, k čemu jí budou světy, které nikdy nespatří. Ariana byla ochotná prolévat krev a obětovat životy jen kvůli myšlence. Kvůli touze po vítězství. Kvůli zemi, která sice ponese její jméno, ale na niž její noha nikdy nevstoupí. Po tomhle touží. O to usiluje po celý život: chce svět označit svým jménem, a když to bude muset být, i krvavou čepelí.

Zpod útesu svištěl vítr a kolem Ariany a Scapy tancovaly sněhové vločky. Scapovi se sevřelo srdce, když si uvědomil, jak se v téhle chvíli prolíná skutečnost s jeho snem. Ariana mu byla tak blízko a sníh, sníh vířil pod jejíma nohama a vznášel se k obloze.

„Kdo ví?“ pokračovala Ariana. „Možná je tam někde v dálce, kdesi v neznámu i zem, kterou hledáme. Kde svítí slunce a kde se rozkládají široké zelené louky sahající až k obzoru… Kde neexistují zlí lidé, hamižnost a zákeřní elfové. Jen to, co si tam přineseme s sebou. My dva.“ V jejích očích se zatřpytily slzy.

Scapa nevěděl, co vlastně Ariana chce: svět nebo dokonalý svět, vítězství nebo volnost, své cíle nebo jeho, Scapu…

Beze slova zavřel oči. Na druhy konce moře, do dáli – až tak daleko mají cestovat, aby našli svobodu a klid, po kterých Ariana touží. V Liščím doupěti je nenalezla. V bažinách Korr, v gigantické věži, mezi všemi překrásnými sametovými šaty a hedvábnými polštáři nebyly. I teď, když se před nimi rozprostírá nekonečná volnost moře, Ariana touží po vzdáleném snu.

Nill shodila kapuci z čela. Chvíli nehybně stála ve stínu vysokých stromů. Při pohledu na vesnici jako by zkameněla a nedokázala se pohnout. Domy s doškovými střechami a dřevěnými stěnami se samolibě krčily jeden vedle druhého. Tu a tam zahledla vesničany, jak plejí male zahrádky a políčka, pobíhají mezi domky a povídají si. V Nill se vzedmulo tolik vzpomínek, že se jí zatočila hlava. Sevřela pěsti. Jestli teď nesebere odvahu, tak už nikdy!

Ztuhlýma nohama vykročila. Stále se pohybovala ve stínu vysokých šumějících stromů. Vytřela si vločku z koutku oka, ale kapuci už přes hlavu nepřetáhla. Nebude se schovávat, vrátí se do vesnice zpříma a hrdě. Pod kazajkou v opasku skrývala kamenný hrot. I když byla stovky mil od Bílého dítěte, najednou měla pocit, že kámen je teplejší než jindy. Měla u sebe i krátký meč. Beze zbraně by se k hykádské vesnici nepřiblížila ani na sto metrů.

Stíny lesa nechala za zády. Ozářilo ji šedé denní světlo. Připadalo jí, že se brzy začne stmívat, i když bylo teprve odpoledne.

Nill kráčela kolem domů a chýší. Lidé, které míjela, se po ní překvapeně otáčeli. Někteří si šuškali a ukazovali na ni. Nill došla až na tržiště uprostřed vesnice. Před ní se tyčil dům vesnického knížete, který byl o něco vyšší než jiná obydlí. Mezitím Nill obklopil dav. Šepot sílil.

Nill pohlížela bez ostychu do chladných tváří. Jediné, co cítila, byla lítost, že tak dlouho, takřka celý svůj život, toužila být jako oni. Kdyby se tenkrát její toužebné přání někdy v noci naplnilo, Nill by dnes byla stejně nesnesitelná jako ti, kteří na ni ukazovali křivými ukazováky a pokřikovali: „Holka z trní je tady. Vidíte toho bastarda! Opravdu se vrátila! Co to má na sobě! Nějaké cizí oblečení! Koukejte na ten plášť! A nosí kalhoty, nosí chlapský kalhoty!“

Nill otevřela ústa a dav rázem zmlkl. „Hledám knížete Lhorgy!“ vykřikla. Její dech zmrzl v malý obláček, který se ihned rozplynul. „Ví někdo, kde ho najdu?“

Pomalu se otáčela. Všechny pohledy se upíraly na ni, některé byly stále ještě překvapené, jiné znechucené. Ale nikdo jí neodpověděl.

„Slyšíte to?“ vyštěkla náhle jedna stařena a podkasala si sukně. „Slyšíte, jak drze ten elfí spratek mluví?“

Nill se zachvělo chřípí. Dav souhlasně zabručel. „VÍ NĚKDO, KDE NAJDU KNÍŽETE LHORGY?“ překřičela okolní hluk.

Všichni zmlkli. Zjevně je šokovalo, že se Nill odvážila tak hlasitě a panovačně vykřiknout. Nill ucítila závan uspokojení. Ale pak si všimla, že dav nezmlkl kvůli ní. Otočila se. Před knížecím domem stál vysoký prošedivělý muž v těžkém kožešinovém plášti. Rázným krokem sestoupil ze čtyř schodů vedoucích k jeho domu a dav napjatě couvl.

Nill před ním sklonila lehce hlavu. „Buď pozdraven, kníže Lhorgy,“ pronesla.

Muž se zastavil několik metrů od ní a zahákl si palce za opasek. „Vítej nazpět,“ odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zněl přísně a potěšeně současně. „Máš za sebou dlouhou cestu, Nill, a za splnění svého úkolu si zasloužíš náš potlesk.“

„Úkol jsem nesplnila a už se nejmenuji Nill.“

Kníže, který už zvedal ruce k potlesku, je znovu sklonil.

„Slyšíte to?“ vykřikla opět stařena. „Ten spratek je ale drzý!“

Nill ji ignorovala. Rozhodně opět ovála pohled knížete. „Nevracím se jako úspěšný posel Hykádů,“ prohlásila vážným hlasem. „Přicházím jako vyslanec. Přináším Hykádům zprávu. A prosbu.“

Dav začal znovu šeptat, ale ihned zmlkl, aby mu neušlo ani slůvko, které dívka nebo kníže pronesou.

Pohled knížete byl najednou ledový. „Tak poselství a prosbu.“ opakoval. „A od koho, pokud se smím zeptat.“

„Poselství a prosbu ti adresujeme já a všichni ostatní obyvatelé Temných hvozdů.“

Dav sledoval se zatajeným dechem každičké hnutí ve tváři knížete a Nill pokračovala.

„Byla jsem v Korru. A viděla jsem věž královny Korru.“

Kníže se zarazil.

„Královny?“ opakoval dav.

„V hlubokých bažinách se sbírá armáda Šedých bojovníků. Brzy sem dorazí! A zaplaví všechno. Všechno. Královna Korru chce dobýt celý svět.“ Nill ztišila hlas. „A s pomocí obrovské armády, která čeká v Korru jen na její rozkaz, ho dobude. Proto jsem dnes přišla,“ pokračovala hlasitěji, aby ji všichni slyšeli. „Kmeny žijící v Temných hvozdech se spojily k boji! Připravujeme se na válku, jakou doposud svět neviděl. Ještě existuje naděje. Když se spojíme, všechny národy a kmeny lesní říše, když budeme bojovat bok po boku, máme šanci.“ Nill pohlédla na knížete. Zdálo se, že přemýšlí. Jeho oči vypadaly jako dva temné křemeny, nedůvěřivé a uzavřené.

„Proč bychom ti měli věřit? Tvrdíš, žes byla v Korru u královny? Ta přece poroučí elfům! A ty nás prosíš, abychom se spojili s elfy? O jakou lstivou hru se to snažíš?“

Nill se snažila odpovědět, ale hučící souhlas davu její slova přehlušil. „Je to jinak!“ vykřikla. „Šedé bojovníky váže ke královně kouzlo a ona je člověk!“

Najednou jí zápěstí sevřela nějaká ruka. Vylekaně couvla a spatřila Agwininu tvář. Zestárla o celá léta. Vypadala jako čarodějnice. Železným sevřením se snažila vtáhnout Nill do davu.

„Neví, co mluví!“ vykřikovala Agwin do všech stran a především na knížete. „Vždycky byla bláznivá!“

Nill se jí vytrhla. Agwininy oči se rozšířily překvapením. Pak ji udeřila tak prudce, že se Nill zatmělo před očima a hlava jí poskočila. Otupěle zaslechla, jak se davem šíří překvapené, souhlasné vydechnutí. Agwininy prsty se znovu zaryly do její paže. Nill nesmírně pomalu a klidně vytáhla meč. Ozvaly se výkřiky hrůzy. Agwin odskočila, jako by se spálila. Nill jí namířila čepel přímo na hrdlo.

„Už nikdy se mě neopovažuj dotknout,“ pronesla tiše, ale hrozivě.

Agwin se začala celá chvět: řasy, koutky úst, ruce. Jen bledé oči dál zíraly na Nill jako zamrzlé tůně.

„Dej pryč ten meč!“ Kníže udělal krok směrem k Nill. „Ihned dej pryč ten meč, děvče.“

Nill neustále sledovala Agwin. Pak odstoupila a pozvolna sklonila meč. Z očí knížeti sršely jiskry.

„Všichni víme, co se v Temných hvozdech odehrává,“ vydechl. „Elfové očarovali zvířata, že? Do všech údolí a lesíků se stahují stáda vysoké zvěře. Den za dnem jich je více, přicházejí odevšad. A divočáky taky… Při posledním honu jsem jich viděl v lese na tři stovky!“

Nill se na něj dívala bez jediného mrknutí. Tvář jí ještě žhnula, ale bolest už necítila. Jen zlost, omamující zlost… „Scházejí se, aby bránili Temné hvozdy. A s nimi i Hykády!“

„Pche!“ Mužovo chřípí se rozšířilo. „Tak o Temné hvozdy budou bojovat jeleni a divočáci? Zvířata?“

„Ano, zvířata! Zjevně jsou prozíravější než lidé!“

Pohled knížete potemněl. „Tak poslouchej, ty zrádné elfí plémě. Naše vesnice a ani žádná jiná se s divočáky, jeleny, elfy a bůh ví s kým ještě nespojí. Už jsi nám způsobila dost problémů…“

Když se kníže pomalými kroky blížil k Nill, zvedla meč. Byla připravena na všechno. Tady se mě už nikdy nikdo nedotkne. O ničem jiném nepřemýšlela.

„Dost!“

Shromáždění vesničané i Nill se překvapeně otočili. Z davu vystoupila ohnutá postava s holí a modře pomalovanou pleší. Celdwyn natáhla ruku a pospíchala k nim. „Dost, dost už, můj kníže! Nedotýkej se té dívky.“

Zastavila se za Nill. Ta ustoupila stranou, aby nestála mezi knížetem a vědmou a měla je oba na očích. Celdwyn sklonila ruku a s mírným úsměvem se podívala na Nill. Mezi domy a slaměnými chýšemi se rozlehlo zavytí.

„Národ elfů tuhle dívku zaklel a kdo se jí dotkne, tomu se přihodí strašlivé neštěstí,“ pronesla Celdwyn mírně.

Dav zděšeně zahučel a lidé začali ustupovat před Agwin, která ztuhla.

„Upřímnou soustrast, Agwin,“ poznamenala Celdwyn směrem k Agwin stejně lhostejným hlasem tak jako vždy.

Vesnici ochromilo ticho. Nill se znovu podívala na knížete, který zůstal stát jak přimražený, ale neustále ji sledoval očima.

„To je úplně beznadějné,“ řekla Nill tvrdě. Pak se otočila a s mečem v ruce odcházela. Za ní se ozval hlas.

„Slyšíš… stromy šeptají!“

Ale Nill se neotočila ani k vědmě.

Lidé před ní couvali. Tentokrát už na nikoho ne promluvila. Nikdo jí nevstoupil do cesty. Němě ji sledovali, dokud ji nespolkly šumějící stromy.

Rozloučení a odchod

Nill utíkala lesem jako omámená. Měla pocit, že tma kolem ní s každým úderem srdce houstne. V korunách stromů vyl vítr a shazoval na Nill větvičky a zvadlé listí. Sníh padal ještě hustěji. Vločky se sypaly z temné černi, která potáhla oblohu, a tancovaly v lese. Tu a tam se začaly na kořenech a na mechu tvořit jemné závěje.

„Nijuro!“ zaznělo lesem.

Nill se otočila. Nic. Jen temný soumrak a vířící sníh. Když se znovu obrátila, stála před ní Celdwyn.

Nill oběma rukama uchopila rukojeť meče. „Co ode mě chceš?“ vykřikla.

Vědma se usmála. „Jsi jako nenápadná rostlinka, na které najednou vyrašil květ.“

Nill se dívala na ohnutou postavu. Myslela to stařena vážně, má to být poklona?

„Jsi blázen!“ vydechla nakonec. „Nech mě konečně na pokoji!“ Chtěla odejít, ale Šedá postava ji svižně následovala.

„Ale kde, nenechám na pokoji in krásnou rostlinku, kterou jsem tak dlouho hýčkala a pěstovala.“

Nill cítila, jak ji zamrazilo v zádech. Celdwyn se pohybovala současně s ní, ale Nill pořádně neviděla, co vědma dělá. Zdálo se, že štrachá v kapse. Pak se ozvalo zasyčení a najednou se před nimi rozsvítila kulatá lucerna. Nill se překvapeně podívala na žluté světlo. Kde Celdwyn vzala tak najednou oheň? Je to vůbec oheň, co svítí v té lampě? Nill odtrhla oči od kuželu světla a podívala se do vědminy svraštělé tváře.

„Nezlob se na mě, Nijuro. Prosím,“ řekla vědma podstatně rozumnějším hlasem. „Ale pochop – muselo to tak být.“

„Co muselo tak být? Co vlastně víš? Kdo jsi?“

„Jsem důvěrnicí krále Lorgia.“

Nilliny oči už nemohly být větší. Proto vědma všechno věděla – proto znala její nové jméno.

„Takže ty jsi na straně elfů?“

Celdwyn přivřela oči a udělala zvláštní gesto – napůl přikývnutí, napůl pokrčení rameny – které mohlo znamenat stejně tak dobře „ano“ nebo „na tom nezáleží“.

Nill vycházela z první možnosti. „Tak proč jsi mi v hykádské vesnici nepomohla? Mohla jsi ty lidi přesvědčit!“ Nill cítila, jak v ní znovu stoupá hněv.

„V osudu lidí není psáno, že mají bojovat v téhle válec,“ řekla Celdwyn prostě.

Nill těžce oddychovala. „Ale Bílé dítě je člověk!“

Celdwyn znovu protáhla obličej do zasněného úsměvu, o kterém Nill nikdy nevěděla, co ve skutečnosti znamená. „Ano, to máš pravdu. Královna je dívka z lidského rodu. Ale přesto, že tuhle válku začne ona, je to válka elfů. Je to boj o další existenci jejich národa. Bez ohledu na to, kdo v ní bojuje. Rozumíš?“

Nill přikývla hlavou.

„Je mi to líto, Nijuro,“ zamumlala Celdwyn a znělo to upřímně. „Ale víc ti prozradit nemohu. Ale nechci, aby ses zlobila na všechny lidi. Je hloupost odsuzovat celý národ, protože celý ho nikdy nemůžeš znát, víš? Znáš jen jednotlivce.“

„Ti jednotlivci mi úplně stačili! Všichni lidé jsou zkažení. To myslíš opravdu vážně, že je mám mít přesto ráda?“

Celdwyn se na ni naléhavě podívala. „Ano.“

Nill se zatvářila znechuceně. V hlavě jí bušilo jediné jméno, zoufalý výkřik; ale zapudila všechny myšlenky na něj. Ano, dokonce i on – především on – byl zkažený.

„To přece není pravda, že nenávidíš lidi,“ zašeptala Celdwyn. „Hodně ti ublížili. A tak je chceš nenávidět. Nenávist bývá často teplým útočištěm… Ale ve skutečnosti lidé způsobili, že jsi smutná a nešťastná. Nebo snad ne?“

Nill na okamžik nedokázala odpovědět. Toužila se rozplakat, tady a teď, ve tmě. Místo toho o krok ustoupila. „Ano – a proto lidi nenávidím, jsou to tupci a bojí se všeho, co je jiné a – a…“

„Slyšíš vůbec, co říkáš?“ zeptala se Celdwyn a její hlas byl náhle řezavý. Všechna něha z něho zmizela. „Pronesl ta slova skutečně tvůj jazyk, Nijuro, nebo tě posedl zlý duch?“ Stařena přistoupila blíž a naklonila hlavu. „Říkáš, že je všechny nenávidíš. A co Grenjo?“

To jméno projelo Nilliným tělem jako nůž.

Myslela na něj. Určitě stokrát od té doby, co se vrátila do Temných hvozdů. Otevřela ústa, ale její hlas zněl přidušeně. „Jak se mu vede?“

„Grenjo je mrtvý.“

Meč jí vyklouzl z ruky a čepel tupě dopadla do sněhu. „Mrtvý?“ Překvapilo ji, že najednou vidí svět přes závoj slz. „Jak… jak to?“

„Odešel do lesa na lov a už se nevrátil. Stalo se to v létě. Možná se zřítil do propasti nebo se utopil v řece. Možná to tak chtěl, kdo ví.“

Mrtvý… Grenjo! A Nill to celou dobu nevěděla. Když umíral, bojovala někde v bažinách a nemyslela na nic jiného než na kamenný hrot a své dobrodružství.

Nill si rukávem otřela oči a nos.

„Byl… byl to můj otec?“ zašeptala.

Světlo lucerny sklouzlo po její tváři. „Když se dozvíš odpověď, změní se tím něco?“ zašeptala Celdwyn.

„Ne.“ Nill padla na kolena. Ruce jí zrudly, když se opřela o sníh, ale ona chlad necítila. Tvář jí zasypávaly sněhové vločky.

Světlo se přiblížilo. Drsná ruka ji pohladila po hlavě, jen zlehounka.

„Není pravda, že nenávidím lidi,“ vydechla Nill, aniž by otevřela oči. V myšlenkách viděla před sebou Celdwyn, která chápavě přikývla. Tenké rty zformovaly odpověď Já vím…

Možná už utekla spousta času. Možná ale Celdwyn pořád klečí vedle ní. Nill se nechtěla pohnout a vstát. Chtěla zůstat ležet přitisknutá k zemi. Hlavou jí táhly vzpomínky a pocity… Vzpomínky na Grenja, na teplé letní dny, když byla malá a ještě nevěděla, že je jiná než ostatní lidé. Když utíkala vysokou šumící trávou a přes pole k vysoké mužské postavě vycházející těžkým krokem z lesa. Myslela na všechny lidi, které znala a milovala a oni její lásku neopětovali. Agwin jí nikdy nebyla matkou. Grenjo se k ní nehlásil. V rozhodující chvíli ji opustil Scapa. Často ji lidé zklamali. Ale nenávist necítila. Chtěla je milovat. Chtěla, aby ji milovali.

Proč ji Scapa nechal na holičkách?

„Nijú… Nijú! Co je s tebou? Copak tě opustili všichni dobří duchové?!“

Když Nill otevřela oči, spatřila světlo. A nad sebou Kavehovu tvář. „Co se stalo? U všech lesních duchů! Ty jsi byla u Hykádů?“

Někdo ji pevně uchopil za ruce, až ji to zabolelo. Až poté si uvědomila, že stisk nebyl pevný, ale horký.

„Jsi úplně promodralá zimou!“

Dvě paže ji nadzvedly. Všechno se s ní zatočilo. Kavehův starostlivý hlas ji provázel, když ji odnášel domů. V jeho náručí vklouzla do spánku. Procitla až u ohniště ve stromovém domě krále elfů.

Jaké je tu ticho! Skleněnými okny korunního sálu pronikalo jen vytí větru ustavičně se prohánějícího kolem věže. Jako by se vzduchem nesl dlouhý povzdech, který byl tu hlasitější, a pak zase tišší.

Scapa stál před stupínkem a zamyšleně se rozhlížel. Ariana tu nebyla. Připravovala se k válce a trávila většinu dne ve svých pokojích zavřená s tyrménskými důstojníky a obrovskými mapami. Zatímco byl Scapa sám, měl spoustu času na přemýšlení. Když se díval na stupínek, myslel na noc, na kterou se neodvažoval v Arianině přítomnosti vzpomínat. Noc, kdy u stupínku stála Nill s Kavehem, na okamžik, kdy mohl vystřelit šíp, nebo utéci s nimi… Neslyšel, že by je Ariana znovu chytila nebo nechala zabít, ale to nemuselo nic znamenat. Možná mu to zamlčela. Nebo mu to prostě zapomněla říct, protože měla v hlavě mnohem důležitější věci.

Najednou Scapa zaslechl cupitání. Když se podíval k zemi, vyskočila mu na nohu šeda krysa a podívala se na něj korálkovýma očima.

„Ropucho!“ Sklonil se a vzal krysu do dlaní. Aniž se otočil, věděl, že za ním stojí Fesco.

„Jak se vede, Scapo,“ řekl Fesco. Jeho hlas se podivně chvěl. Scapa se obrátil.

„Fesco! Tak dlouho jsem tě neviděl. Jak se máš?“

Fesco byl nesmírně bledý. Úplně se ztrácel v jemném oblečení plném háčků a poutek a knoflíků a prýmku I hladce učesané vlasy mu příliš neslušely.

„Mám se dobře,“ odpověděl rychle. Pohledem neklidně bloudil halou. Když se ozval silnější poryv větru, ramena mu leknutím nadskočila. „Služky se o mě starají opravdu báječně. Já… nemusím dělat vůbec nic!“ Ale smál se příliš pronikavě. Ropucha vyskočila Scapovi z dlaní a vyšplhala se Fescovi na rameno.

„Ach, Fesco,“ vydechl Scapa. Vlastně ani nechtěl, slova mu vyklouzla z úst.

Fesco jako by zatajil dech. Brada se mu na chvíli zachvěla, pak zhluboka vydechl a ve tváři se mu objevilo čiré zoufalství. „Scapo, já, já skutečně nejsem nevděčný. Ne, opravdu ne, u všech bohů, u samotného kata!“ Fesco sebral všechnu odvahu a přistoupil ke Scapovi. „Scapo, já vím, že ty už na to nemyslíš,“ zašeptal. „Ale já… pokouším se zapomenout. Vím, že bych měl zapomenout, ale chápeš, já to prostě nedokážu! A Nill… Bojím se, že mě taky nechá uvěznit!“ V jeho velkých modrých očích se blýskaly slzy. „Já to vím!“ zašeptal. „Vím to, dívala se na mě tak podivně…“ Přistoupil ke Scapovi blíž, aby je nikdo neslyšel. „Myslí si, že jsem přinesl Nill a Kavehovi kamenný hrot a že jsem je osvobodil!“

Fesca jeho vlastní slova vyděsila tak, že se křečovitě usmál. „Ach, Scapo, neříkej jí o tom, přísahej, že nic neprozradíš! Ale já se bojím o svůj život! Strašně se bojím!“ Objal Scapu kolem ramen. „Mám hrozný strach!“

Scapa byl jako omámený. Neuvědomoval si, že i on má slzy v očích. Věděl, co musí udělat.

Vzal Fescovu tvář do dlaní a naposledy se příteli podíval do očí. Chtěl si je důkladně zapamatovat, aby na ně nikdy nezapomněl.

„Uteč, Fesco,“ zašeptal. „Opusť tuhle věž, než bude pozdě. Vrať se do Kotlova, jako bychom já a Ariana nikdy neexistovali. Zapomeň, cos viděl a zažil, a už nikdy si na tohle místo nevzpomeň!“

Oba se prudce objali.

„Ale co ty, Scapo? Scapo, já tě neopustím!“

Scapa zaťal prsty do látky na Fescových ramenou.

„Zmiz! Moje místo je tady… Ale tvůj svět leží na druhé straně bažin. Vrať se tam. A na mě zapomeň. Zapomeň, slyšíš!“ Políbil kamaráda na čelo, vyrazil zdušené „Hodně štěstí!“ a otočil se k němu zády.

Fesco chvíli postával s pískající krysou na rameni a mlčky kroutil hlavou. Pak se pohyb hlavy zpomaloval, až postupně ustal. Fesco váhavě couval, pak se otočil a rozběhl se. Pod vysokou klenbou zaduněly jeho kroky.

Scapa zůstal v korunním sále sám. Nepřipadal si osamělý. Osamělost důvěrně znal. Nic necítil. Byl prázdný, stejně prázdný jako ten velký sál.

Stejně prázdný jako ta obrovská věž.

Plameny tiše syčely. Nill omámeně otevřela oči. V rozích místnosti se míhaly stíny a světlo. Pak si povšimla Lorgia, který seděl u ohniště naproti ní, a zamyšleně se díval do plamenů. Vedle něj ležela Aryjèn, která si zjevně zdřímla. Černé vlasy rozhozené po kožešinách se blýskaly jako noční jezero.

„Jak dlouho jsem spala?“ Nill se posadila.

„Pokud vím, tak celou noc,“ odpověděl Lorgios. „Kaveh říkal, že tě našel včera večer ve sněhu. Musela jsi tam ležet alespoň hodinu.“

Nill si neklidně třela ruce. Byla králi vděčná, že se jí na nic nevyptává. „Byla jsem u Hykádů. Odmítli bojovat po našem boku.“

„Já vím,“ odpověděl Lorgios lhostejně. „Celdwyn mi to vyprávěla. Pak nám řekla, kde jsi, a Kaveh vyrazil za tebou.“

Nill se zadívala na krále vytřeštěnýma očima. „Odkud… myslím proč…“

„Celdwyn? Je velice moudrá.“ Král se usmál. „Je stejně moudrá jako popletená. Ale mluví vždy pravdu.“

Nill zmlkla. Znovu musela myslet na Grenja. Nedokázala si představit, že je mrtvý. A že se nevrátí. Nill nyní skutečně ztratila všechny lidi. Grenjo si vzal s sebou do hrobu odpověď na otázku, zda je její otec. Ale možná opravdu není důležité, zda jí v žilách koluje jeho krev, nebo ne… Grenjo byl jediný otec, kterého kdy Nill měla. A vždycky jím zůstane.

A její matka?

Nill pokrčila nohy a objala si kolena. „Lorgie?“

„Ano?“

„Víš, kdo byla má matka?“ Nill si prohlížela nehty a dívala se všude, jen ne na krále.

„Ne,“ řekl jemně. „Bohužel to nevím.“

Nill sevřela dlaně v pěst. Pohledem visela na Aryjènině tváři.

„Chceš slyšet, co vím?“ zeptal se Lorgios. „Vím, že rodinu nic nenahradí.“ Naklonil se k Nill a sevřel ji do náručí. „Proto bys teď měla patřit do naší rodiny, Nijú. Chceš? Ale proč se vlastně ptám, ty už k nám dávno patříš!“

Objala ho, smutně a vesele, stydlivě a šťastně. Lorgios ji svíral v náručí jako otec své dítě a Nill se smutně rozplakala.

„Nemusíš vědět, kdo jsou tvoji rodiče… Pokud víš, kdo jsi ty sama.“

„Možná ani to nevím,“ zašeptala.

„Ale víš to. Jsi Nijura. Jsi hlas, který slyšíš šeptat ve své hlavě a ve svém srdci.“

Vzal její tvář do dlaní a otřel jí slzy. „Jsi člověk a jsi elf. A teď jsi členem mé rodiny.“

Nill se usmívala a tiše posmrkovala. „Děkuji,“ zašeptala.

„To ne, mně děkovat nemusíš. Poděkuj Kavehovi.“ Po Lorgiově tváři sklouzl úsměv. „Když se s tebou včera vrátil, byl podle mého názoru na pokraji svých sil. Ale neříkej mu to.“

„Ještě spí?“

Lorgios ukázal hlavou na jeden z vchodů do dalších místností. „Támhle.“

„Děkuji,“ zašeptala znovu a rychle si otřela poslední stopy slz z tváří. Pak vstala a šla k otvoru ve stěně. Ostýchavě vyšla do schodů a odhrnula závěs upletený z výhonků rostlin. Ve světle lucerny uviděla Kaveha ležícího na lůžku z kožešin. Byl stočený do klubíčka a spal.

Nill přistoupila blíž, sedla si na bobek, sepjala ručena kolenou a opřela si o ně bradu. Netrvalo dlouho a Kaveh procitl. Když spatřil Nill, vyskočil a překvapeně si uhladil copy. „Nijú, co tu děláš? Vlastně jsem chtěl… Ahoj!“

„Chtěla jsem ti poděkovat,“ zašeptala Nill. „Také se omluvit. Za všechno. Že jsem nepřemluvila Hykády a že jsem tam včera ležela… jako mrtvá ryba.“

Usmála se, i když jí vůbec do smíchu nebylo. Kaveh se rozesmál. Pak sáhl po košili a kazajce a přetahoval si je přes hlavu. Ani nepočkal, až mu hlava vykoukne z tlusté látky, a zeptal se. „A chce si mrtvá ryba dneska trochu zatrénovat?“

Nill se usmála. „Ano, chce.“

* * *

Bylo to mnohem děsivější než vše, co Scapa doposud spatřil. Z vysokého balkonu na věži nevypadali jako živí muži a ženy, ale jen jako nepatrné body řadící se do nějakého vzoru. Z hlubin se ozývalo hlasité troubení rohů. Byl to jediný nekonečný alarmující zvuk. Už od rozednění se bez přestání nesl nad bažinami pokrytými mlhou. Scapa si stísněně sáhl k srdci a až nyní si uvědomil, jak on sám vypadá.

Měl na sobě černý prsní pancíř se špičatými nýty, ramenní pancíř připomínající krovky, opasek s dlouhou dýkou a kožené rukavice sahající takřka až k předloktí. Jeho černý plášť povlával ve studeném větru.

Vedle něj stála Ariana. Ohnivě rudý plášť měl ještě vyšší límec než všechny její dosavadní šaty a hruď jí zdobil matně se lesknoucí pancíř z tenkého zlata. Na předloktí si přes rukavice navlékla další pancíř. Protože ji čekalo cestování, byly její šaty kratší než obvykle, takže si při chůzi nemusela nadzvedávat žluté sukně.

Ariana stála u zábradlí ve své válečné výstroji panovačně a rozhodně jako nějaká bohyně a shlížela na hemžení hluboko pod sebou. Dole se řadily nekonečně dlouhé řady Šedých bojovníků. Muselo jich být přes padesát tisíc. Kdyby dnes svítilo slunce, Arianu a Scapu by na balkoně oslnila záře z odlesků nespočetných mečů, štítů, helmic a kopí. Jenže obloha měla barvu špinavého železa a gigantické vojsko kolem věže ji zrcadlilo jako kaluž hemžící se komářími larvami.

Scapa sledoval koutkem oka, jak se Ariana chvěje. Obličej měla stažený. Zrovna se jí chtěl zeptat, jak se cítí, když na něj pohlédla.

Scapa na zlomek vteřiny ztuhl. V jejích očích zahlédl strašlivé světlo. Stíny v její tváři se proměnily v hlubokou lesknoucí se čerň. Pod bílou pletí vystupovala tma jako inkoust prosakující tenkým papírem; Scapa si uvědomil, že to způsobuje koruna. Zalévala svou odpornou olejovou černí Arianinu tvář. A také celé tělo.

„Co to s tebou je?“ zeptala se Ariana, ale i její hlas zněl zdušeně.

„Ariano?“ zašeptal Scapa. Zatočila se mu hlava. Namlouvá si to? Nebo skutečně spatřil v Arianiných očích šílenství?

„Nekoukej tak na mě!“ vydechla. „Nechej toho, přestaň! Nekoukej pořád tak na mě, Scapo!“

Připadal si mizerně. On měl být šťastný, a nebyl – on, ne Ariana! On našel vše, po čem toužil, a přesto nedokázal být spokojený. Scapa se chtěl koktavě omluvit, ale Ariana couvla. Rukama sevřela kamennou korunu.

„Ty koukáš na ni!“ vykřikla. „Ty… ty koukáš na moji korunu, Scapo!“

Její krásné oči byly temnější než všechny bezměsíčné noci, které Scapa zažil. Chtěl se hájit, že to není pravda, že se na korunu nedíval, ale hrdlo měl sevřené. A pak náhle strašlivé světlo v Arianiných očích zmizelo jako spadlý závoj a ona se na něj něžně zadívala.

„Půjdeme,“ zamumlala zmatené „Čekají na nás nosítka.“

Bitva

Cesta bažinami byla obtížná i na koni, a tak Scapa a královna cestovali v nosítkách vyložených přikrývkami, kožešinami a polštáři, aby jim nebyla zima. Šest koní je vezlo bahnem a jílem. Obklopoval je zástup jezdců. Za nimi se jako moře valil nekonečný zástup pěšáků. Bažiny rozdupávaly tisíce nohou, všechno se topilo v marastu a tůně zasypala jílovitá hlína přinesená na botách. Vojsko Bílého dítěte udusalo terén, vytvářelo rozsáhlé roviny. Za ním zůstávala zdupaná tráva a zpěněné bahno. V bažinách Korr už nezbylo skoro nic, co by se dalo zničit.

Večer znovu zazněl ohlušující signál rohu. Pronikavý tón visel několik minut nad bažinami a pohltil dokonce i vyděšené krákorání vran. Obrovské vojsko zastavilo a začalo se připravovat na noc. Nosítka postavená na zem obklopily táborové ohně, všude jinde byla noc v bažinách temná a beze světel. Vysílení vojáci ihned usnuli.

Celodenní pochod vyčerpal i královnu, přestože od chvíle, kdy opustili věž, neudělala ani jediný krok. Otřesy a kolíbání nosítek ji unavily stejně jako vlhký a studený vzduch visící nad bažinami a věčné příšeří. Naštěstí byla zima, a tak zmizeli komáři a další bodavý hmyz žijící v bažinách.

Ariana ležela malátně mezi polštáři vedle Scapy a zírala ke stropu nosítek, kde visela červená lucerna.

„Je to tak nesmyslné,“ zamumlala. Znělo to, jako by už napůl spala. „Po čem neustále toužíme… co ve skutečnosti chceme? Nesmrtelnost. Uděláme vše, abychom byli nesmrtelní a aby se na nás nikdy nezapomnělo. Děti bojují, hledají slávu, obětují nás. Nakonec z nesmrtelnosti našeho jména nemáme my nic. Těží z ní ti, co přijdou po nás. Tuhle válku nevedeme kvůli sobě, Scapo. Ale pro budoucí lidstvo…“

„Obětujeme se?“ zamumlal Scapa.

Ariana se zasmála. „Ano, občas mám pocit, že se obětovávám.“ Zavrtěla se v polštářích a založila ruce za hlavou.

„Svět je totiž příliš malý pro dva národy. Může patřit jen jednomu, nebo druhému.“

Pak usnula.

Jejich cesta bažinami připomínala horečnatý spánek. Leželi v nosítkách, naslouchali dusotu a řinčení vojska, a přesto byli světu vzdálenější než kdy jindy.

Když se před nimi vynořily hory, Scapa s Arianou opustili nosítka a těšili se ze změny: očekávali je dva mohutní hřebci, nad které sluhové napjali širokou červenou látkovou stříšku, aby na ně nepadaly vločky, kdyby snad začalo sněžit. Pak vyrazili. Zem pod koňskými kopyty byla rovná a jelo se snadno, protože vojsko před nimi už odklidilo z cesty všechny překážky. Cesta byla příjemná, občas zahlédli poblíž vysoké tmavé lesy a tábor rozbili u široké a divoké řeky.

Na druhé straně hor leželo království Dhrana. Táhli přes jeho pestrobarevná políčka a rozdupali vše, co nestačil pohřbít sníh. Před královským hradem se shromáždilo na pět tisíc vojáků. Byli mezi nimi i prostí sedláci s motykami a vidlemi. Očekávali vojsko Bílého dítěte.

„Postaví se nám?“ zeptal se Scapa ustaraně.

Ale Ariana se usmála. „Jednám s nimi už dlouho. Dhrana mě tři roky zásobuje dřevem. Království je na naší straně.“

Když zástup Šedých bojovníků dorazil k dhranským vojákům, připojili se k němu a stali se součástí gigantického šiku.

Čas plynul. Nill bez přestání trénovala, dokonce i bez Kaveha. Brzy ovládala základní techniku boje s mečem, ale nevěděla, zda by obstála ve skutečném boji, a to jí nahánělo strach. Naučit se střílet z luku nebylo o nic snazší, ale Nill si s ním přesto připadala jistější. Jakmile se jí podařilo natáhnout tětivu a správně zamířit, zbytek byl hračka. Bohužel se jí míření příliš nedařilo, a tak chybila vše, co od ní bylo dál než deset metrů.

Pak se přiřítil nazpět první zvěd. Informoval je, že Bílé dítě dorazí do Temných hvozdů za deset dnů. Táhne s vojskem, které čítá více než padesát tisíc hlav, s vojskem, které pod sebou pohřbí lesní říši.

Do všech tváří vstoupila hrůza, především do tváře krále Lorgia.

V příštích dnech se formovalo jejich vojsko. Ze všech stran přicházely zástupy elfů. Byli mezi nimi ženy a muži v zářících brněních a světlých pláštích, zbrojení luky, kopími a meči. Rozbili tábor bezprostředně nad údolím elfů. Jejich stany spletené z rostlin byly vidět jen ze vsi – zbytku lesa zůstaly skryty. Den ode dne jich přibývalo. Přicházeli z hlubokých lesů na západě, ze severních hor, některé kmeny se ozdobily mušlemi, které si přinesly ze své vlasti ležící na vzdáleném pobřeží.

K elfímu vojsku se připojili i horští vlci ze severu. Jejich smečky sem tiše proklouzly s elfy, vždy ve skupince po patnácti až dvaceti. Vlci sledovali neklidnýma jantarovýma očima okolí a němě zdravili přítomné. Měli hustou šedivou srst a zuby blýskající se v jejich tlamách vypadaly, že klidně prokousnou i brnění. Byli větší než všichni vlci, které Nill kdy viděla, někteří z nich dosahovali výšky poníka. Věděli, že divočáci a jeleni jsou jejich spojenci, a tak mnozí nesli v tlamě mrtvé zajíce, aby dali najevo, že spojence lovit nemíní.

Pak dorazily kmeny Gurménů. Vypadali jako lidé, ale byli mnohem větší a silnější než Hykádi, které Nill znala. Ramena měli široká jako býci, jejich paže a nohy připomínaly kmeny stromů. Mluvili řečí, které Nill nerozuměla, ale někteří z nich lámali elfštinu. Nill o nich nevěděla nic, než že pocházejí z hlubokých a nebezpečných lesů na západě. Elfové je pojmenovali Gurmaén, což v elfštině znamená obři.

Jednoho rána Nill probudil neznámý hluk. Vklouzla do pláště a pospíchala ze stromového domu. Na návsi narazila na Marejua, Arjase a Kaveha. Všude rozčileně pobíhaly děti. I dospělí vyšli zvědavě z příbytků. Z vesnice vyrazil zástup elfů, aby pátral, odkud ten hluk přichází; a vtom z lesa vyběhlo vojsko dvou tisíc divočáků.

Oddíly se rozložily až k okraji Temných hvozdů. Elfové, jeleni, obři, horští vlci a divočáci – více národů nepřišlo. Přesto byl zástup bojovníku tak působivý, že se Nill při pohledu na něj zatočila hlava. Nedokázala si představit, že by je nějaká moc na světě dokázala porazu Jenže viděla rudné doly. A pokud je Šedých bojovníku jen z poloviny tolik jako dělníků…

Spojenecké kmeny rozbily tábor na okraji lesa a vyslaly zvědy na západ, kde se rozkládala široká step, aby pátrali po vojsku Bílého dítěte. Elfové, kteří v noci dokonale vidí, vyšplhali vysoko na stromy a pozorovali rozlehlou temnou krajinu. Několik vlků vyběhlo na pahorky, odkud mohli lépe větřit. Pach bojovníků se potáhne daleko před královniným vojskem.

Nill, král s rodinou a dvojčata si zřídili tábor trochu víc vzadu. Kolem jejich ohniště se shromáždila většina bojovníků z vesnice. Ve světle plamenů Nill viděla jen tváře poznamenané starostmi.

I jí se zmocnil sžíravý neklid. Byl to strach? Zlá předtucha? Nill nevěděla. Zdálo se, že nikdo přesně neví, co si myslí a co cítí. Dokonce i zvířata byla od chvíle, kdy dorazili na okraj lesa, nervóznější.

V noci, když už oheň dohoříval, se Kaveh posadil k Nill.

„Máš ještě ten magický nůž?“ zašeptal.

Nill přikývla a zasunula ruku do kapsy, aby ho vytáhla. V uplynulých hodinách ho takřka ustavičně svírala přes látku. Najednou zatoužila spatřit ho.

Ale Kaveh jí chytil za zápěstí. „Ne, nevytahuj ho. Chtěl jsem se jen ubezpečit, že ho máš.“

Nill přikývla. Kaveh měl zjevně něco na srdci. Chvíli se rozmýšlel, ale pak jen poznamenal. „Víš, co musíš udělat, že? Myslím s nožem…“

Nill znovu přikývla. I ona o tom neustále uvažovala. Musí někoho zabít, tak nebo tak. Vlastníma rukama zarazí kamenný hrot do prsou Bílého dítěte… Ovšem jestli se jí k tomu vůbec naskytne příležitost. Myšlenka na to ji ochromovala, ale zdaleka ne tolik jako dřív. Nic ji už neděsilo tak jako dřív.

„Pokusíme se prorazit ochranný val střežící královnu. Ty se budeš držet vzadu. Až uslyšíš volání rohu…“ Kaveh odsunul stranou límec košile a vytáhl dlouhý roh, který mu visel kolem krku na kožené šňůrce. „Až ho uslyšíš, znamená to, že cesta je volná a že jsme to dokázali. Pak přijdeš s kamenným hrotem a…“ Co musí následovat, to už nevysvětloval.

Chvíli seděli mlčky vedle sebe a dívali se do zmírajících plamenů. Ačkoli kolem nich v lese čekalo na ráno více než patnáct tisíc bojovníků, všude vládlo těžké ticho.

„Měla by sis na chvíli zdřímnout,“ řekl Kaveh, ale neznělo to příliš přesvědčivě. „Zítra musíme být všichni připravení.“

„Také bys měl jít spát,“ odvětila Nill tiše.

Pohladil ji po vlasech. „Nejde to. Spánek je to poslední, co bych teď mohl dělat.“

Sklopila hlavu a unaveně se usmála. „Já vím.“

A znovu se zadívali do zmírajících plamenů.

Krátce před svítáním se ozvaly rohy. Z velké dálky. Gurméni si malovali červeným jílem runová znamení na obličeje a ruce a ustavičně si broukali nějaké tajemné písně. Elfové si navzájem žehnali a dávali si ochranné amulety. Král Lorgios dal i Nill široký náramek s vyřezanými pádícími zvířaty, které Nill nejprve považovala za koně, než si povšimla dlouhých rohů a zahnutých ocasů. Nill mu poděkovala a nechala se pevně obejmout. Také Aryjèn, která byla ozbrojená velkým lukem, Nill objala a popřála jí hodně štěstí. Kaveh podal Nill krátký meč. Pak ještě naposledy zopakoval pár rad a pevněji sevřel dlaně kolem rukojeti. Nill měla pocit, že se jí tohle všechno vůbec netýká. Jako by stála vedle sebe a sledovala, co se děje. Zdálo se, že zmatek v lese nikdy neskončí. A pak, jakoby mávnutím kouzelného proutku, byli najednou všichni připraveni a vlci, divočáci, obři, elfové a jeleni čekali na bitvu. Kaveh obklopený oddílem bojovníků se prodral dopředu na okraj lesa.

„Kavehu! Kavehu, počkej!“ Lorgios udělal pár kroků k synovi.

„Zůstaň tady! Budeš čekat vzadu, dokud královnini bojovníci neproniknou do lesa!“

Kavehovi se zvedla hruď, jak se nadechl. „Ne, otče. Budu bojovat v první linii,“ pronesl tiše a rozhodně.

„Kavehu! Nedělej to! Kavehu!“

Ale Kaveh už bez ohledu na otcovo volání odcházel rozhodným krokem ke svým spolubojovníkům. Nill se znovu otočila na krále svobodných elfů a pak vklouzla do zástupu bojovníků kolem Kaveha. Musí přece vidět, co se odehrává na druhé straně lesa.

Stromy zřídly. Kaveh a jeho rytíři se protlačili davem až do první bojové linie a zůstali nehybně stát.

Také Nill strnula jak zasažená bleskem. Vítr divoce skučel a srážel sníh ze stromů. Na obzoru se objevilo vojsko královny.

Černá masa se táhla vzhůru do bílých kopců. Jako olej prosakovala do temných lesů, plížila se krajinou, blíž a blíž, pozvolna… Pak se hemžící příval zdvojnásobil, ztrojnásobil a ve stepi to začalo vřít. Nill se hrůzou udělalo špatně. Zbledli i elfové stojící poblíž, jeleni neklidně odfrkávali a divočáci rozčileně chrochtali.

„U všech bohů,“ zašeptala Nill. Nohy jí najednou ztuhly. Měla pocit, že stojí na vratkých chůdách. V nekonečné záplavě vojska spatřila jedinou červenou skvrnu. Byl to baldachýn napjatý nad Bílým dítětem a jeho tělesnou stráží. Červenou střechu zdobily gigantické bíločervené vlajky, které z dáli připomínaly nepatrné body v černi.

Vojsko se neuvěřitelně rychle blížilo. Ačkoli slunce nesvítilo, brzy se nad prvními řadami zablýskly ocelové helmice a kopí. Z masy se vylouply jednotlivé postavy.

„Lukostřelci!“ ozval se výkřik v první řadě na kraji lesa. Pak následoval další a po něm další.

Elfové s dlouhými luky sahajícími až k ramenům se protlačili dopředu. Těžkým příkrovem mraků pronikalo bledé světlo. Nad lukostřelci se klenuly stíny vysokých stromů. Elfové založili do luků dlouhé světlé šípy. Jen chvilka – pár vteřin a oddíly Bílého dítěte se ocitly na dostřel. Tváře bojovníků vystupovaly z brnění jako světlé skvrny. Šedí bojovníci zatím nepozvedli štíty. Les skrýval spojence před jejich zraky… Nill zatajila dech.

„Nijú!“ Kaveh objevil Nill až nyní. Sklonil luk, vrhl se k ní a uchopil ji za ruce. „Co děláš v první linii? Myslel jsem, že počkáš na zavolání rohu!“

„Chtěla jsem vidět vojsko,“ odpověděla zdušeným hlasem.

Kaveh něco řekl, ale jeho slova zanikla v ohlušujícím signálu rohu. Zem se rozvibrovala. Sníh se sypal z větví. Jediným obrovským pohybem všichni natáhli tětivy.

„Pal!“ zaduněly hlasy. Šípy zasvištěly. Kaveh a Nill napjatě sledovali, jak se záplava šípů zavrtala do oblohy, na okamžik zmizela v ocelově šedých mračnech a pak dopadla do řad Šedých bojovníků. Ozvaly se zděšené výkřiky. Znovu se rozezněly rohy. O chviličku později se tětivy znovu natáhly. Z lesa vyletěla další salva.

„Arivor!“ vykřikl čísi hlas. Nill ten výraz neznala. Ale jeho význam rázem pochopila, když se před ní zavrtal do země černý šíp. Elfové zděšeně couvli, někteří zvedli štíty, ale většina z nich se uchýlila pod ochranu stromů, zatímco do sněhu pršely černé střely.

Nill a Kaveh zvedli hlavy. Kaveh zaklel, ale větší část jeho slov zanikla v ohlušující vřavě. Pak do vzduchu vylétl další déšť šípů a tisíckrát zasáhl řady Šedých bojovníků. Za lukostřelci se zvedla vlna pohybu. To ukrytí bojovníci vyrazili do otevřeného boje. Koně řehtali, když elfové vyskakovali na jejich hřbety. I ke Kavehovi přiběhl tmavý hřebec a rozčileně zafrkal.

Všechno probíhalo nesmírně rychle. Okolo Nill se řítili bojovníci, ujížděli kolem ní vpřed a naráželi do ní opancířovanými rameny. První z nich už vyráželi proti královnině vojsku. Ve vzduchu se vznášel hluk boje. Kavehova ruka náhle Nill pustila. Myslela, že ho v té tlačenici ztratila, ale pak se najednou před ní znovu vynořil s velkým jelenem, jehož paroží čnělo do výše nebezpečně blízko ní. O chvíli později ji Kaveh vysadil na jelena a sám se vyšvihl na koně.

„Zpátky!“ vykřikl na Nill nebo na jelena. A potom tasil meč.

„Kavehu!“ Nill cítila, jak její hlas zanikl ve výkřicích a řinčení zbraní. Jelen pod ní se prudce obrátil. Nill se musela chytit parohů, aby nespadla. Kavehova tvář se vznášela uprostřed davu. Pak jeho kůň vyběhl z lesa – a jelen se také rozběhl, ale opačným směrem.

Všude kolem se míhali elfové na koních a jelenech, obři s válečnými sekyrami a palicemi, vyjící vlci a divočáci s vyceněnými tesáky. Nill se ještě pevněji chytila parohů, aby se neocitla pod dunícími kopyty. Jelen čas od času zpomalil, udělal široký oblouk a pak se znovu obrátil k útočícím bojovníkům. Nillino srdce bolestivě rychle bilo. Krev jí šuměla v hlavě. Zpoza stromů bylo slyšet zvuky bitvy, burácela jako oceán z krve, bolesti a nenávisti. Všechno se odehrávalo tak rychle; postavy klesaly k zemi, kopí, štíty a meče vylétávaly do výšky a zase padaly, koně se vzpínali, Šedí bojovníci vylétali do vzduchu provrtaní jeleními parohy. Vypadalo to tak neskutečně a současně tak strašlivě skutečně, že Nill už nedokázala myslet, nedokázala cítit.

Jelen pod ní frkal a tloukl kopyty do země. Jako by říkal Počkej. Počkej, než nastane tvoje chvíle…

A Nill pochopila, že jí nic jiného nezbývá. Byla jediná, kdo to může udělat. Musí čekat, než vojsko dorazí blíž. Nebo – o čemž teď stále více pochybovala – než v ohlušujícím hluku bitvy zaslechne Kavehův roh. Musí čekat, než dorazí rudý baldachýn královny… Její chvějící se ruka pevně sevřela kamenný hrot. Byl teplý.

Oběť

Ve Scapově hrudi se něco sevřelo. Připadalo mu, že se svět kolem něj rozplývá.

Obklopovaly je čtyři kruhy jezdců. Vojsko se rozevřelo a proudilo kolem nich jako příval kolem skály. Tam, kde v dáli vyčnívaly vysoké stromy na okraji lesa, vypukla bitva.

Válečná vřava odtud vypadala bezvýznamná – ve vzduchu visel strašný hluk připomínající vytí větru. Přesto se Scapovi chvěla ruka, která objímala rukojeť dýky tak pevně, že mu zbělely klouby. Všiml si, že Ariana, stojící hned vedle něho, na začátku bitvy pobledla stejně jako on.

Ale až teď postřehl, že se usmívá. Obdivuje snad nepřetržitý příval svých vojsk? Černá bublající masa míjející baldachýn se vřítí do lesů a udusí všechen odpor. A ona, Ariana, je tím, kdo zde velí. To ona poroučí padesáti tisícovkám Šedých bojovníků. Každý úder meče, který dnes srazí bojovníka Tmavých hvozdů, je jejím úderem. Každý výkřik, který dnes zazní, patří jí. Každý centimetr půdy, který se dnes dobude, dobude ona.

„Jak to vypadá vpředu?“ zeptala se s uspokojením.

„Výsosti, vaše oddíly jsou neporazitelné,“ řekl zasněně král Dhrany ujíždějící po jejím boku. Scapa se nedůvěřivě zahleděl na starce. Nevěřil mu, hlavně kvůli jeho způsobu vyjadřování. Mluvil tak divně pomalu. Jako by byl spíš mrtvý než živý. Navíc se chvěl tak, jako by nedokázal kontrolovat své tělo…

„Chci to vidět,“ poručila Ariana.

„Cože?“ Scapa se odvrátil od krále Dhrany. „To je příliš nebezpečné. Měli bychom počkat, než se podaří zlomit největší odpor. Nemyslíš?“

Ariana chvíli bojovala sama se sebou, ale pak znovu pohlédla k okraji lesa. „Dobře, počkáme, než vojsko zlomí největší odpor.“

Minula celá hodina. Do obličeje jim vanul studený zimní vítr a otřásal látkovou stříškou. Do tváří jim metal jemný sníh. Když si Scapa vytřel vločky z očí, povšiml si, že jsou zbarvené doruda. Vyděšeně si otřel ruku o plášť.

Hluk boje sílil a blížil se k nim. Některým válečníkům z Temných hvozdů se podařilo prorazit mezi Šedými bojovníky. Opustili les a bojovali na pahorcích. Ale i Šedí bojovníci pronikli do lesa, takže většinu z nich už nebylo vidět.

Koně byli stále vzrušenější. Cítili krev, slyšeli výkřiky a řinčení zbraní, které k nim přinášel vítr. Zvířata neklidně tancovala ve sněhu.

Ariana zvedla bičík a práskla jím ve vzduchu. „Vyrazíme! Chci přihlížet bitvě!“

Všechno se dalo do pohybu. Čtyři ochranné valy jezdců, které je obklopovaly, vyrazily vpřed s rudým baldachýnem ve svém středu.

Najednou se ozval výkřik pronikající až do morku kostí a koně zaržáli. Před osobní gardou Bílého dítěte se objevil obrovský muž, přímo obr. Jeho palice proletěla vzduchem a srazila jezdce ze sedla. Dalšího zasáhl do zad a ten se zhroutil dopředu. Ariana ostře vykřikla a pak se událo několik věcí najednou.

Jeden Šedý bojovník uťal obrovi jedinou ranou meče hlavu. Zazněl výkřik, ale nevydal ho muž, který klesl do sněhu jako padlý strom, ale král Ileofres.

Oči měl široce rozevřené. S rukama nataženýma jako pařáty se vrhl z koně na Arianu.

„Dej sem tu korunu!“ křičel. „Patří mně!“

Scapa vytrhl dýku, ale uprostřed pohybu se zarazil. Sotva se královy zkroucené ruce dotkly Arianiny sukně, Ileofres ucouvl jako tavící se vosk před ohněm. Zařval.

Jeho tvář vzplála. Pokryla ji ohnivá stěna. Král se pokoušel zakrýt si oči rukama. Z každého póru mu stoupal dým, kůže praskala. Vrhl se na kolena. Jeho zkroucené ruce zrudly, zasyčely a začaly se škvařit. Pak zčernaly. Nehybný král zůstal ležet zhroucený ve sněhu. Jeho kůže zuhelnatěla.

Scapa na něho zíral, i když bylo už dávno po všem. Pak začal zvracet. Nedokázal promluvit, nedokázal myslet.

Ariana těžce oddychovala. Konečně se vzpamatovala, přitáhla uzdu tak pevně, až se kůň vzepjal, a poručila: „Jedeme dál! Pokračujte!“

Scapa odtrhl pohled od spáleného krále. Zatímco ujížděli stále dál, směrem k vysokým šumícím stromům Temného hvozdu, ze všech sil se pokoušel překonat nevolnost.

Nill a jelen ustupovali dál do Temných hvozdů. Všude kolem zuřila bitva.

Nill bylo pod hřejivým oblečením a všemi pancíři teplo. Odhrnula si límec, aby jí chladný vzduch ofoukl krk a zátylek. Už jim zkřížili cestu dva Šedí bojovníci. Prvního probodla za jízdy mečem ona, druhého jelen parohy. Její smysly byly ostřejší než kdy předtím. Současně však měla pocit, že sní. Zatímco jí na opasku řinčel meč, pevně svírala v ruce kamenný hrot. Byl teplý, to ano. Ale jí se potila ruka. Nevěděla, zda necítí jen žár vlastního těla.

Pak je obklopil klid lesa. V korunách vysokých stromů se tlumeně nesly údery jeleních kopyt, výkřiky bojujících se proměnily ve vzdálené vytí ve větru. Byla sama. V bezpečí, jak jí šeptal hlásek v její hlavě. Ale jiná část jejího já nechtěla být v bezpečí.

„Prosím,“ zašeptala se zavřenýma očima. „Prosím… Dejte, ať najdu královnu… Duchové lesa, zaveďte mě k ní!“

Náhle se rozhodla. Zarazila jelena, seskočila z jeho hřbetu a po několika krocích padla do sněhu.

Chvějícími se prsty vytáhla kamenný hrot. Hlavou jí projela představa bitvy. Viděla nesmírnou vřavu. Slyšela výkřiky. Oba Šedí bojovníci, na které narazili, zemřeli před jejíma očima. Krev proudila do sněhu…

To vše může skončit, když královna zemře! Když se bahenní elfové zbaví prokletí koruny, skončí i tahle nesmyslná bitva! Nill musí naplnit osud, svůj osud i osud magického nože, jinak se tu hrůzu nepodaří zastavit.

Pevně zavřela oči. Pokud teď nesplní svůj úkol, jsou Temné hvozdy ztraceny. Spojené kmeny nedokáží přesile Korru dlouho odolávat.

„Duchové lesa, naslouchejte mně, jako jste mi vždycky naslouchali. Potřebuji vás, slyšíte mě? Doveďte mě k Bílému dítěti. Doveďte mě ke královně! Kde je? Je v našich lesích? Je tady? Prozraďte mi to, promluvte ke mně, jako jste to dělali dřív!“

Zoufale si vzpomínala na všechny předtuchy, které slýchávala šeptat v tichu lesa. Viděla před sebou kurník, který před pěti lety rozdrtila bříza vyvrácená bouří, z něhož se jí podařilo včas zachránit slepice. Vzpomínala si na pole zaplavené deštěm, o kterém Agwin vyprávěla již o čtyři dny dřív. Vzpomínala na Grenja, ke kterému ji tisíckrát přivedlo šumění lesa. Viděla ho rybařit v řece stovky metrů od vesnice. Utíkala mu naproti, když se večer vracel z lesa, vždycky tím směrem, odkud se vynořil.

„Promluvte ke mně, duchové,“ vydechla Nill.

Vysoko nad ní šeptal vítr ve větvích smrků a jedlí. Nill se čelem opřela o teplý kamenný hrot a zůstala nehybně klečet na zemi. Její dech se zklidnil. Les nad ní rozprostřel své ticho jako široké perutě. Nill se do něj ponořila, jak to udělala už nespočetněkrát. Odpovídala stromům jako po celý svůj život. Jenže tentokrát to poprvé udělala vědomě.

Prosím, šeptala v myšlenkách. Zaveďte mě k Bílému dítěti.

A lesy vydechly: Tudy…

Zastavili na malé mýtince. Terén kolem Ariany a Scapy stoupal vzhůru, takže byli ukryti v jakési prohlubni. Hlínu protkaly kořeny mohutných jedlí, které šuměly a skřípěly ve větru.

Červenou látkovou střechu nechali za sebou. Ariana poslala nazpět i svou tělesnou stráž. Když viděla, co se stalo s králem Ileofresem, přestala se bát. Díky koruně Elrysjar je nezranitelná – dnes se o tom sama přesvědčila. Může se objevit uprostřed bitevní vřavy, aniž by se musela bát o život! Každý, kdo se na ni odváží zaútočit, shoří.

„Je tu krásně,“ poznamenala Ariana do rezavě ledového vzduchu a pomalu se otáčela kolem vlastní osy. Lem jejích šatů klouzal po sněhu. Koně stáli na okraji mýtiny a spokojeně odfrkovali. Překvapil je náhlý klid po lesní štvanici.

Ariana se zhluboka nadechla. „Tady se uložíme na noc. A zítra bude říše Temných hvozdů moje.“

Scapa seděl ve sněhu. Dlouho projížděli lesem, než našli tohle skryté místečko. Na rozdíl od Ariany on se při každém šípu a každém bojovníkovi, kolem kterého se prohnali, musel bát o život. Ale teď už kupodivu strach neměl.

Lehl si na záda do měkkého sněhu. Nad hlavou se mu třpytily padající vločky. Špičky jedlí se kolébaly ve větru, jako by se na ně chtěly každou chvíli zřítit. Ale nestalo se tak. Jen hrozily a neudělaly vůbec nic. Zavládlo ticho…

Ariana stála před ním. Dívala se na něj, ale neusmívala se. Vypadala zamyšleně a měla ten temný pohled, který Scapu tak často lekal. Ale neřekl ani slovíčko a Ariana také mlčela. Ticho onoho zimního dne a předstíraný klid byly příliš dokonalé.

Nill se váhavě zastavila. V jedné ruce držela kamenný hrot, druhou tasila krátký meč.

Před nimi leželo opuštěné bojiště. Z trosek vyčnívaly cáry bíločervených vlajek a prostých korouhví svobodných elfů a třepotaly se ve větru. Tu a tam ze země vystupovaly sloupy dýmu. Všude, kam dopadly zapálené šípy, hořely požáry.

Nill se naposledy podívala do temných očí svého jelena. Mlčky mu poděkovala a tiše sklonila hlavu, jako to dělali elfové. „Teď už půjdu dál sama. Jsem tvým dlužníkem.“

Jelen jí zjevně porozuměl. Odfrkl a obláček jeho dechu se vznesl směrem k Nill. Pak přátelským gestem potřásl parožím. Nill se obrátila a sama odcházela na bojiště.

Po zemi byla rozeseta mrtvá těla. Nill se tajil dech, když viděla tu zkázu. Nohy křupaly na zmrzlé půdě. Vítr se s vytím proháněl nad polem. V jeho poryvech vlál roztrhaný plášť mrtvého elfa.

Nill se ponořila do lesa. Studené denní světlo se okamžitě ztlumilo, všude poletovaly neklidné stíny. Z kamenného hrotu v její dlani vyzařovalo pulzující teplo. Z prastarých kmenů stromu tyčících se kolem Nill se ozývaly šeptající hlasy… Vedly Nill dopředu, dál, stale dal a její nohy se pohybovaly, jako by měly vlastní vůli.

Později Nill neměla ani potuchy, jak dlouho kráčela lesem. Připadalo jí, že se v něm vznáší, neslyšela sebemenší hluk

Jen jedinkrát k ní pronikl vzdálený ohlas bitvy. Prudce změnila směr chůze a hlasy lesa ji táhly neviditelnými nitěmi dál a dál. Pak se před ní objevily temné jedle. Větve šuměly ve větru jako vějíře. Nill se rozbušilo srdce. Kamenný hrot v její dlani žhnul. Náhle se jeho přední část proměnila v ostrou špičku.

Scapa vycítil její přítomnost první. Leknutí mu projelo celým tělem. Zvedl se a postavil se vedle Ariany.

Nad mýtinou se objevila postava. Vlasy jí vlály ve větru. V jedné ruce držela krátký meč, v druhé kamenný hrot.

„Kohopak to tu máme?“ pronesla Ariana. Okamžitě přistoupila ke Scapovi a sledovala Nill přes jeho rameno.

Pomalými kroky se Nill blížila. Už je dělilo jen deset metrů.

Scapa cítil, jak se Arianě zrychlil dech. Po krátkém zaváhání tasil dýku.

Nill se zastavila. Tvář měla nehybnou.

„No tohle, to je ten elfí bastard!“ zasyčela Ariana. Když je Nill opatrně obcházela, Ariana se neustále otáčela tak, aby zůstávala za Scapou a nestála přímo proti ní. „Ty jsi skutečně zarputilejší než plevel.“

Nill polkla. Takřka neznatelně pozdvihla magický nůž. Sledovala jen Arianu, ne Scapu. Na něj se nedokázala podívat.

„Varuji tě, zmiz odtud!“ Arianin hlas se jasně rozlehl vzduchem. „Jinak tě nechám zabít, slyšíš?“

Nill se zachvěly řasy. „Ty jsi skoro ještě dítě.“

„A co jsi ty, nic než špinavé elfí plémě!“ ušklíbla se královna.

Nill pozvolna odpověděla. „Já jsem paní magického nože.“ A zvedla ho do výše a namířila na Bílé dítě.

Arianiny prsty se zaryly do Scapova ramene.

„Zabiju tě,“ vydechla Nill. Krátký meč jí vyklouzl z rukou a tupě zaduněl o sníh. Váhavými kroky se blížila k Arianě.

„Udělej něco!“ vydechla Ariana Scapovi do ucha. „Zabij ji! Zabij tu elfku!“

Ariana s klopýtnutím couvla a zírala na Nill. Pak sáhla po černé koruně. Její tvář zkroutil žal, když zvedala korunu Elrysjar ze své hlavy.

Nill zůstala nehybně stát. Ariana se dvěma skoky ocitla znovu u Scapy. Ten najednou ucítil, jak mu obrovská váha tlačí hlavu dolů. Ariana mu na ni nasadila korunu.

Hrůza ho ochromila. Před očima se mu všechno zatočilo, viděl jen černo. Něco prosakovalo jeho hlavou, něco neústupného a těžkého. Prostoupilo to celým jeho tělem a naplnilo hruď tak bodavým chladem, že nemohl dýchat.

„Tak co uděláš teď?“ vykřikla Ariana triumfálně na Nill. „Miluješ ho přece, nebo snad ne? Ubožačko!“

Ariana plíživě proklouzla kolem Scapy nehybně stojícího ve sněhu. Oči se mu blýskaly.

„Tak dělej, chceš přece zabít krále Korru! Tady ho máš! Dokážeš zabít Scapu? Scapu, kterého miluješ?“

Nillina ruka se prudce zachvěla

Scapovu tvář zahalily stíny. Prsty se mu sevřely, na krku mu vystoupily žíly. Proudila jím temná moc koruny. Se zasupěním se předklonil, jako by koruna byla příliš těžká, jako by se stále úžeji a úžeji tiskla k jeho hlavě. Současně se na jeho rtech objevil křečovitý úsměv šílence. Taková nesmírná moc!

„Ne,“ zajíkl se a chvějící se rukou si sáhl na prsa.

„Scapo,“ vykřikla Ariana stojící vedle něj. „Vezmi jí ten nůž! Zabij tu elfku!“

Scapa toporně přistoupil k Nill.

Klopýtavě před ním ustupovala. „Ne,“ zašeptala.

Neslyšel ji. Nill zaťala zuby tak pevně, až ji to zabolelo. Slzy jí stouply do očí. „Tvoje láska tě zaslepuje!“ vykřikla. „Nevidíš, co se děje kolem tebe, nechceš to vidět!“

Scapa mlčel.

Za ním se pošklebovala Ariana. „Láska zaslepuje tebe, ty elfí bastarde! Scapa kašle na elfy!“

Nill mlčky zakroutila hlavou. Scapův pohled byl studený a plný nenávisti. Nill napřáhla magický nůž a s každým Scapovým krokem ustupovala dozadu.

„Zabij ji!“ vykřikla Ariana. „Zabij ji přece! A přines mi ten kamenný hrot! Přines mi ho!“

Scapova paže se mihla vzduchem a uchopila Nillinu ruku.

Nill vzlykla. „Ne!“

Vytrhl jí kamenný hrot z ruky. Jeho vlastní dýka padla k zemi. Náhle viděla, jak mu do prázdných očí stoupají slzy.

Jeho rty se otevřely. Najednou jako by přeběhl přes jeho tvář úsměv, když se na ni zadíval. „Je mi to strašlivě líto, Nill.“

Zvedl žhnoucí nůž a podřízl si žíly.

Nill nestačila ani vykřiknout. Nevydala jediný zvuk. Jen oči se jí rozšířily a půda jí ujela pod nohama.

Scapa klopýtl, pak se mu podlomila kolena a on upadl na zem. Sníh něžně sál krev stříkající z jeho zápěstí. Z kamenné koruny proudily lepkavé stíny a vsakovaly se do půdy.

Nill se vrhla k němu. Temnota z jeho tváře zmizela. Byla bílá a jasná jako obloha nad ním. Lapal po dechu a jeho oči se dívaly, jako by viděl přicházet něco obrovského. Nill se dotkla jeho tváře.

„Ariano,“ vydechl. „Ari – Ariano, teď jsi volná!“ A jeho rysy se uvolnily, na rtech se mu objevil bledý úsměv.

Ariana vykřikla. Přiskočila ke Scapovi a odstrčila Nill tak prudce, až padla do sněhu.

„SCAPO!“ Objala ho a přitiskla svoji plačící tvář k jeho. Prsty mu sevřela ránu na zápěstí, ale krev stříkala nezadržitelně dál. „Ne, to ne! SCAPO!“

Zem se začala chvět. Nill to nepostřehla. Omámeně sledovala, jak Ariana křičí a objímá Scapu.

Z lesa se ze všech stran přiřítili jeleni. Jeden z nich proběhl kolem Nill a se zafrkáním ji pozdravil. Pochopila, že ji sledoval a přivedl posily.

Jeleni se hnali k Arianě. Ta ani nezvedla hlavu. Objímala Scapu. Jeleni je pohřbili pod svými kopyty.

Nill padla na kolena. Všechno zmizelo za hustým závojem slz.

Byl mrtev. Koruna je zničená.

Scapa…

Když našli královnu, ležela v rozdupaném sněhu. Šaty měla rozervané a vlasy rozhozené koleni hlavy jako paprsky vycházejícího slunce. Navzdory polámaným kostem a ranám, které utržila, naplňoval její tvář klid, po kterém vždy toužila. V dlaních pevně svírala ruku chlapce s korunou na hlavě. Jeho zkrvavené rty se usmívaly.

Elfí píseň

Bylo tiché zimní jitro. Na zářivě modré obloze se nevznášel ani jediný mráček Tu a tam probleskly mezi stromy paprsky vycházejícího slunce a rozzářily sněhovou přikrývku.

Nedaleko elfí vesnice se obloha odrážela v hladině jezera. U vzdálených břehů, kde rostlo vysoké vybledlé rákosí, potáhla vodu tenká vrstva ledu. Hejno divokých hus se s rámusem zvedlo a obloukem přeletělo jezero.

Elfové spustili vor na hladinu. Obě mrtvá těla, která na něm ležela, ozdobili věnci ze suchých výhonků a kořenů.

Zdálo se, že oba klidně spí. Navzdory všem zraněním bylo znát, že dívka musela být krásná. Mezi prsty, kterými pevně svírala chlapcovu ruku objímající tu její, jí někdo zastrčil uschlý vlčí mák

Král svobodných elfů vstoupil s pochodní v ruce do mělké vody. Když došel k voru, vlny mu omývaly kolena. Otočil se ke shromážděným. Nebylo tam mnoho elfů, zato tam stálo několik divočáků a jelenů. Kmeny vlků a Gurménů se už vydaly na cestu domů. Král chvíli sledoval přítomné pohledem. Pak promluvil. „Kéž na ty mrtvé nikdy nezapomeneme. Jejich skutky byly stejně hrůzné jako tragické. Kvůli jejich sounáležitosti, která vydržela až do smrti, mrtvá těla od sebe neoddělíme. Co chtěl jeden zničit, to druhý zachránil. Patří k sobě.“ Lorgios oněměl a obrátil se. Volnou rukou si lehce přejel po čele, předklonil se, podpálil vor a hodil hořící pochodeň na suché věnce. Okamžitě vzplály.

Nill se chvěla. Zachvátilo ji panické zoufalství. „Počkejte!“ řekla. Její hlas byl příliš tichý. „Ne… Počkejte!“

Rozechvěle se rozběhla k vodě. Vor už vyplouval na jezero. Ledovým chladem se prodrala k plamenům. Voda jí sahala až po stehna. Přivítaly ji vyletující jiskry. Přes oheň a slzy spatřila Scapu.

Nemůže být mrtvý. Spí, určitě jen klidně spí. Jeho tvář mizela v jiskřícím žáru.

Nill vytáhla dýku z opasku a uchopila své vlasy. Zástup elfů překvapivě zahučel, když si je odřízla – o jejím citu nikdo nevěděl. Nikdo kromě Kaveha.

Vzlykající Nill odhodila vlasy do ohně. Zkroutily se a s praskáním shořely. Vor odplouval. Nill naposledy ožehl žhavý vzduch. Kolem obličeje jí poletovaly krátké kadeře. Plameny stoupaly stále výš. Nic než oheň se už nedalo rozeznat.

Nill zůstala stát ve vodě a sledovala, jak vor hoří a mění se v jiskry.

Po smrti Bílého dítěte bitva rázem skončila. Šedí bojovníci nechali klesnout zbraně a padli na kolena. Plakali, protože byli volní, a plakali, protože koruna Elrysjar a magický nůž, koruna Elyor, ztratily svou moc. Největší kouzlo elfů se rozplynulo a zničilo, proměnilo se v dým a nikdy se už nevrátí

Král svobodných elfů teď držel obě poloviny koruny v rukách. V okamžiku, kdy kamenný nůž zabil pána koruny, proměnil se znovu v korunu Elyor. Jenže obě poloviny koruny elfů už nebyly nic než úlomky kamene.

Král si naposledy povzdechl a uložil je do jámy v zemi. Pak díru znovu zasypal a uhladil tmavou hlínu. Nad hlavou mu šuměly větve staré vykotlané břízy, na kterých už vyrážely první lístky. Korunami stromů se proháněl teplý vánek. Přicházelo jaro.

Lorgios s povzdechem vstal a očistil si ruce. Vedle něj stál jeho mladší syn. Ačkoli nikdy nebude nosit korunu Elyor jako Lorgios, stane se králem. Bude to pro něj tvrdá zkouška. Jeho vedení bude muset být natolik silné, aby mu všechny kmeny elfů zůstaly i bez kouzla věrné. Ale Lorgios byl klidný. Kaveh má dostatek temperamentu a srdce, aby jednota elfů z Tmavých hvozdů zůstala zachována.

Mlčky kráčeli lesem probouzejícím se po dlouhé zimě. Ptačí zpěv připadal Lorgiovi mnohem jasnější a krásnější než jindy. Zhluboka vdechoval svěží vzduch. Jako každý rok, když nastalo jaro. Všechno se zdálo čistší a nedotčenější než v předcházejícím roce.

„Už je to tak,“ poznamenal Lorgios, když kráčeli pod tmavozelenými stíny. „Čas je to největší kouzlo, které existuje. Vyléčí a zmírní všechno. To, co se zdá být nevyléčitelné, časem vybledne. Jediné, co po lásce, po nenávisti, po každé i sebevětší válce zbude, jsou vzpomínky. Vzpomínky jsou jediným dědictvím po všech událostech, které se v životě odehrály, byť byly převratné.“ Zavřel oči a usmál se. „Pokud zůstanou vzpomínky na naše časy, budeme existovat věčně. Bez ohledu na to, jaký osud čeká náš národ.“

Kaveh se zastavil. Když se na něj Lorgios obrátil a spatřil nespokojený výraz v jeho obličeji, měl pocit, že vidí sebe sama jako chlapce.

„Budeme existovat věčně, otče?“ zopakoval Kaveh nevěřícně. Pak se otočil a rázně poklekl. Zvedl hromádku prsti a vtiskl ji do ruky svého otce. „Cítíš tu zemi? Cítíš mou ruku? To je existovat! Jestli se na nás zapomene a náš národ se rozpadne, jak jsi prorokoval, ztratíme se v temnotě minulosti. V žádné myšlence a v žádné vzpomínce, i když budou existovat déle než náš národ, nemůžeš cítit to, co právě prožíváme!“

K překvapení mladého prince se Lorgios rozesmál, vysypal hlínu z dlaně a oběma rukama sevřel obličej svého syna. Kaveh se zmateně zamračil.

Lorgios mu se smíchem řekl. „Jsi mladý, Kavehu! Až prožiješ svůj život, až budeš svírat hlínu v rukách častěji, pak pochopíš. Do té doby si užívej všeho, co ti svět nabídne, a nechej starce jeho vzpomínkám!“

Pak Kaveha otočil opačným směrem. Kaveh chvíli neviděl nic než vysoké stromy. Ale pak si všiml, co mu chtěl král ukázat: kousek od nich kráčela podrostem Nill, aniž je postřehla. Nejspíš byla na cestě k jezeru.

Lorgios s úsměvem a nepříliš jemně otřel synovi hlínu z obličeje.

Stromy se znovu oblékly do šatu ze zářivě zelených listů. Jen tu a tam prosvítala mezi procitajícím životem holá větev. Jinak už nezbylo po zimě ani památky.

Čas plynul. Přesto, když Nill došla k jezeru a postávala na mírném břehu, měla pocit, jako by uplynul jen jediný den od pohřbu… od dnů strávených v Korru, od chvíle, kdy vyrazila na cestu, aby přinesla nůž králi, o kterém nikdy předtím neslyšela. Když se zadívala na Temné hvozdy, v duchu se ptala, zda to všechno skutečně prožila.

Za ní zapraskala větev. Když se otočila, ze stínu stromů se vynořil Kaveh.

„Ahoj. Jak se ti vede?“ Když spatřil její bledou tvář, rychle se zadíval na oblohu. „To je ale krásně, že? Konečně přišlo jaro… Za chvíli bude léto a budeme se koupat v jezeře!“ Kaveh polkl, když si uvědomil, co řekl.

Nill zaškubalo v obličeji a rychle se obrátila k jezeru. Pohladil ji vlahý vítr. Ačkoli nebylo chladno, schoulila se a zimomřivě zkřížila ruce na prsou.

Kaveh přistoupil blíž. Chvíli bojoval sám se sebou, pak si přejel jazykem rty a zamumlal. „Ach, Nijú! Víš, já jsem si jistý, že všechny rány se zhojí. Naučíš se s tím žít, každá ztráta a každá bolest je časem snesitelnější…“ A tiše dodal: „I ty nejkratší vlasy dorostou.“

Nill se smutně pousmála. „Kdepak,“ řekla stísněně. „Přišla jsem o všechno. Navždy.“

Kaveh dlouho mlčel. Nebyl si jist, co myslela tím „všechno“, ale tušil to. Nakonec vyhrkl. „Co když to není pravda? Jestli se všechno na zemi neustále vrací, jestli déšť stoupá ze země a znovu padá z mraků, jestli se mrtvé rostliny mění v zem a ze země rostou zase další nové rostliny, a jestli se nadechujeme a zase vydechujeme, pak – pak se musí vrátit i naše city a myšlenky, všechno, co cítíme a co jsme si vysnili a v co jsme věřili! Pak jsou i štěstí, láska, smutek a radost jen něčím, co začíná a končí a znovu roste. Nic na světě není ztraceno. To se nám jen zdá. Ale ve skutečnosti se všechno opakuje. Všechno odchází. A zase se vrací.“

Nill vzhlédla. Poprvé měl Kaveh pocit, že ho opravdu vidí. Zhluboka vydechl. Vítr mu uvolnil vlasy z copů a roztancoval je v jeho obličeji. Sklopil hlavu.

„Jestli nevíš kam jít…,“ začal. „Nechceš třeba zůstat u svobodných elfů? U mě?“ Při posledních slovech mu takřka selhal hlas, Nill je určitě nezaslechla.

Na chvíli zavládlo ticho. Kaveh zaujatě pozoroval své nehty. Tak vítr přinesl zvuky, které zněly jako melodie. Jemně a něžně visely ve vzduchu a Nill s Kavehem náhle poznali píseň přicházející z elfí vesnice:

Tancuj a zpívej, žhni staletími,

a kdyby uvadnout elfů měl věk,

přivolej, plameni, zpět naše stíny;

v legendě staré jako sám svět.

Píseň dozněla a ozval se jasný dětský smích. Kaveh svraštil čelo: Noc duchů přišla tak rychle! Vzhlédl. Nill se váhavě usmívala. A najednou se rozesmála. Vítr přinášející první vůně léta jí laskavě pohladil tvář.

„Ano, kdo ví, co se ještě stane. A zda zůstanu,“ řekla Nill a v duši se jí rozhostila nezvyklá radost. „Uvidíme – uvidíme…“

Epilog

V Kotlově kdysi žil zloděj, mistr nad mistry. Legenda vypráví, že byl zapuzeným synem vznešených rodičů, ale to se tvrdí skoro o všech hrdinech a taškářích. Spíš přišel na svět mezi spodinou, kde také žil a zemřel. Sjednotil nejmocnější bandy Kotlova, které spolu přestaly svádět kruté boje, a v temnotě nejhlubší čtvrti města založil velkou organizaci. Jmenoval se Jakos Torron.

Torron si našel učedníka. Stal se jím obtloustlý podsaditý gauner jménem Kaav Volrog. Když jednou Jakos Torron procházel Kotlovem, zasáhla ho dýka vržená neznámým vrahem a on na místě zemřel. Vraha nikdy neodhalili, ale také po něm nikdo nijak nepátral. Na Torronově smrti nezáleželo, ale na jeho dědictví ano. Ačkoli se Kaavu Volrogovi podařilo převzít většinu jeho obchodů, organizace, kterou Torron založil, se rozpadla a ve městě spolu znovu soupeřilo několik band.

Také Volrog si vzal učedníka: slibného chlapce jménem Vio Juness, který byl tak krutý, že se mu nevyrovnali ani ti největší hrdlořezové ve městě. Byl ctižádostivý ctižádostivější než Volrog. Vio chtěl dokázat to, co se kdysi podařilo Jakosu Torronovi: sjednotit pod sebou všechny bandy a stát se nejmocnějším mužem ve městě. Volrog mu překážel, a tak Vio svého učitele zabil. Vražda se odehrála v nejtemnější uličce města a mrtvolu hozenou do kanálu nikdo nikdy nenašel – a tak Vio mohl klidně prohlašovat, že Volrog prostě zmizel. Jediné, na čem teď záleželo, byl Volrogův odkaz.

Vio si přisvojil jméno svého vzoru, protože se chtěl stát jeho skutečným dědicem. Jako Vio Torron brzy patřil k nejobávanějším a nejuznávanějším mužům v Kotlově. Více než deset let ovládal Vio Torron temné městské čtvrti. Udržet si moc tak dlouho jako on, to se doposud nikomu nepodařilo, a po něm to mělo dokázat už jen několik lidí. Život banditů nebývá dlouhý.

Torron neměl učedníka. Nikomu nevěřil natolik, aby mu chtěl předat své zkušenosti. Proto si také udržel moc deset let. Jenže ze stejného důvodu, právě proto, že nikomu nic neprozradil, upadne jeho jméno v zapomnění.

Potom párek zlodějíčků shromáždil kolem sebe skupinku statečných sirotků z ulice. Společně dokázali nemožné: během jediné noci přemohli nejmocnějšího muže ve městě a převzali vládu nad temnou čtvrtí. Chlapec, který se jako Pán Lišek objevil jako kometa na obloze Kotlova – a zářil stejně krátce, se jmenoval Scapa. Tři roky ho považovali za strůjce všech vloupání, loupežných přepadů a zlodějen. Do jeho bandy patřily samé děti. Byl stínem klouzajícím tmavými uličkami, hlasem šeptajícím ze stovky zlodějských hrdel. Jednoho dne z Kotlova zmizel.

A nikdy se nevrátil.

Vynořil se nový vůdce bandy a věčný koloběh se opakoval. Nepojmenoval se Pán Lišek, přestože dál vedl obchody svého předchůdce a stejně jako on shromažďoval kolem sebe jen nejmladší zloděje.

Zloději postupně stárli. Z chlapců se stali muži, z dívek ženy. A tak se zapomnělo na časy, kdy v Kotlově vládly děti – zapomněly na to i samotné děti, které už dětmi nebyly. Čilý ruch ve městě, život sám, znovu spolkl minulost.

Kotlov se den za dnem měnil. Lidé si na to zvykli… Když ráno procitli, vůbec si neuvědomovali, že vstupují do nového světa. Napadlo je to jen občas, vzácně. Nový vůdce bandy si to uvědomil v den, kdy se vrátil z dlouhé cesty. Město mu tehdy připadalo o tisícovku let starší a současně o tisícovku let mladší než v den, kdy je opouštěl. Obličeje už nepoznával, obchodníciměli nové zboží, fámy se změnily, aniž to někdo postřehl. Ačkoli minulost nového vůdce bandy ve světle současnosti vybledla, zůstaly mu vzpomínky.

Často musel myslet na chlapce a dívku – párek zlodějíčků, který se kdysi stal v Kotlově legendou. S hřejivým pocitem u srdce vzpomínal na jejich přátelství, o kterém blouznily pradleny, a na noci, kdy nakukoval tmavočervenými závěsy prožranými moly do místnosti, kde ti dva společně sedávali – naplněni svými vizemi a sny. Na tohle všechno Kotlov zapomněl. Město si smylo z tváře legendu o zloději a princezně z ulice jako šminky, aby se znovu nalíčilo – den co den znovu Jejich jména se ztratila, jejich osud utonul v neustálých změnách světa.

Ale jednoho dne, když nový vůdce bandy procházel ulicemi města, narazil na loutkové divadlo. Překvapeně se zarazil. Představení vyprávělo příběh o princezně a válce. Princezna měla na hlavě překrásnou zlatou korunu ze žlutě pomalovaného dřeva. Měla jemný hlas, ale její slova byla působivá.

Fesco nedokázal uvěřit tomu, co se před ním odehrávalo. Loutkové divadlo uvádělo pohádku o Scapovi – o Scapovi a Arianě! Byl to jejich příběh! Vůdci bandy zalily oči slzy překvapení a dojetí.

Možná je to opravdu tak, uvažoval Fesco a musel se usmát. Lidé přicházejí a odcházejí, jejich jména a činy doutnají v temnotě světa a zhasínají stejně rychle jako jiskry za tmavé noci. Ale jejich příběhy… jejich příběhy se neustále opakují.

Děkuji!

Pokud ses třásl o osud Nill, hřál ses u ohně s elfy a ve věži ti naskakovala husí kůže…, musíš si přečíst tyto řádky. I když se ti tahle kniha nelíbila, stejně si je přečti, abys věděl, kdo to všechno zavinil.

Já. Jen a jen já. A několik lidí, bez kterých by Nijura zůstala němým šepotem mého srdce.

Tito pozoruhodní lidé jsou pilní, činorodí a talentovaní – patří k nim i můj literární agent Thomas Montasser, který ve mě věřil i ve chvílích, kdy moje vlastní víra zakolísala. Také moje lektorka Susanne Krebsová z nakladatelství cbj, která se o Nijuru nesmírně intenzivně starala a jíž jsem strašlivě vděčná. Děkuji všem pracovníkům nakladatelství cbj, kteří mi umožnili uskutečnit můj sen.

Posílám pusu mámě, protože vždycky milovala moje příběhy, tátovi, protože mě naučil, co znamená tvrdohlavost, Kim-Mai, protože jsem ji měla ráda, a Mikovi, jehož hudba mě inspirovala. Ille Middendorfová je mou uměleckou „matkou“ – díky za to! Děkuji Janet Bayerové za stovky hlubokomyslných rozhovorů, za všechny myšlenky, které jsme sdílely, a za budoucnost, jež nám patří. A samozřejmě i Lizzy Teuschové, mé „neoficiální“ lektorce a první čtenářce: díky za jemnocitné a pečlivé „profiltrování“ Nijury!

Od mých třináctých narozenin už uplynuly čtyři roky a já mám za sebou devět románů. Nedokážu vyjmenovat každého, kdo mně v téhle době dodával odvahu, pomáhal mi a upřímně mi říkal své názory. Vám všem dlužím poděkování. Nesmím zapomenout ani na ty, kdo mě náhodně a nechtěně inspirovali, občas jen úsměvem, slovem, nápadným nosem… Všem přeji další příjemné cestování metrem.

A co ještě zbývá? Ach ano, samozřejmě! Tobě, kdo sis koupil tuhle knihu nebo ji dostal darem, vypůjčil si ji (nebo třeba štípl?) – tobě děkuji za tvůj zájem! Doufám, že v ní najdeš to, co jsem i já našla při jejím psaní… Věř ve svoje sny – a prožij své vize.

S láskou a vděčností

vaše Jenny-Mai Nuyen,

květen 2006

Jenny-Mai Nuyen

NIJURA

Dědictví koruny elfů

Z německého originálu Nijura Das Erbe der Elfenkrone, vydaného nakladatelstvím cbj (Random House)

v Mnichově roku 2006

přeložila Alena Bezděková

Verše přebásnila Zuzana Holasová

Obálku navrhla Jana Šťastná

Redigovala Zuzana Holasová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub v Praze

roku 2007 jako svou 3978. publikaci

Odpovědná redaktorka Alena Peisertová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 488

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r.o., Banská Bystrica

Vydání první

Pro čtenáře od 12 let

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai