Obsah

Děj Eragona, Eldesta a Brisingru

Dobývání

Pád kladiva

Stíny na obzoru

Král koček

Dozvuky

Vzpomínky mrtvých

Co je to muž?

Cena moci

Těžký příchod na svět…

Ukolébavka

Vyčerpaný si neodpočine

Tanec s meči

Ani pocta, ani sláva, jen puchýře na nepříjemných místech

Pojídačka měsíce

Drby a psaní

Aroughs

Dras-Leona

Házení kůstkami

Přítel, nepřítel

Ohnivá mouka

Prach a popel

Mezivládí

Thardsvergûndnzmal

Cesta poznání

Slova od srdce

Objev

Rozhodování

Pod kopcem a kamenem

Nasytit boha

Bezvěrci na útěku

Vyzvánění

Trnitá-jeskyně-černého-ptáka

Kladivo a helma

A hradby padly…

Na břehu jezera Leona

Slovo Jezdce

Rokování králů

Nekonečné bludiště

Slabé a neurčité náznaky

Nezodpovězené otázky

Odlet

Muka nejistoty

Jasnovidčina síň

Na křídlech draka

Zvuk jeho hlasu, dotek jeho ruky

Malé vzpoury

Koruna z ledu a sněhu

Vrtonožky

Uprostřed trosek

Snalglí pro dva

Kuthianova skála

Celý svět jako sen

Jaká je podstata

Pevnost duší

Lakuna, část první

Lakuna, část druhá

Návrat

Město zármutku

Válečná rada

Věc povinnosti

Noční oheň

Přes hradby do jámy lvové

Bouře propuká

Ten, který nezabíjí…

Jádro boje

Nejmocnější jméno

Svaly proti železu

Dar poznání

Smrtelná muka

Kopřivové pole

Dědic království

Příhodný epitaf

Figurky na šachovnici

Fírnen

Muž se svědomím

Zaplatit krví

Sliby nové a staré

Loučení

KONEC

Původ názvů

Starověký jazyk

Jazyk kočovných kmenů

Jazyk urgalů

Jazyk trpaslíků

Stručný přehled postav, míst a některých zvláštností

Poděkování

INHERITANCE

Pevnost duší

ODKAZ DRAČÍCH JEZDCŮ

ČTVRTÝ DÍL

Christopher Paolini

čtení • radost • poučení

Inheritance

Copyright © 2011 by Christopher Paolini

Cover art and title lettering, copyright © 2011 by John Jude Palencar,

www.johnjudepalencar.com

This translation published by arrangement with Random House Children’s Books,

a division of Random House, Inc.

ISBN 978-0-375-85611-2 (Random House)

Z anglického originálu Inheritance, Book 4

přeložila Olga Staníčková.

Redigoval Štěpán Kovařík.

Jazyková korektura Eva Lehečková

Odpovědná redaktorka Helena Škodová

Technická redaktorka Daruše Singerová

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Radiová 1122/1, Praha 10,

jako svou 2244. publikaci.

1. vydání, 2012

Sazbu zhotovilo Nakladatelství FRAGMENT, s. r. o.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Translation © Olga Staníčková, 2012

České vydání © Fragment, 2012

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, sci-fi, horory / edice Odkaz Dračích jezdců

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného svolení majitelů práv.

E-mail: fragment@fragment.cz

www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-1366-4 (1. vydání 2012)

Děj Eragona, Eldesta
a Brisingru

předchozích tří dílů Odkazu Dračích jezdců

Na začátku byli draci: pyšní, zuřiví a nezávislí. Jejich šupiny se třpytily jako drahokamy a každý, kdo na ně pohlédl, si zoufal, neboť jejich krása byla nesmírná a děsivá.

A po dlouhé věky žili sami v zemi jménem Alagaësie.

Pak bůh Helzvog stvořil z kamene v poušti Hadarak nebojácné podsadité trpaslíky.

A tyto dvě rasy spolu velmi bojovaly.

Posléze do Alagaësie přes stříbrné moře připluli elfové. I oni válčili s draky. Ale elfové byli silnější než trpaslíci a dokázali by draky zničit, ale draci by zároveň přivodili i jejich konec.

Proto bylo nastoleno příměří a mezi draky a elfy byla uzavřena smlouva. Touto smlouvou byli stvořeni Dračí jezdci, kteří udržovali mír po celé Alagaësii tisíce let.

Pak do Alagaësie připluli lidé. A rohatí urgalové. A ra’zakové, lovci temnot požírající lidské maso.

A lidé se připojili ke smlouvě s draky.

Ovšem mladý Dračí jezdec jménem Galbatorix povstal proti svým druhům. Podrobil si černého draka Šruikana a přesvědčil dalších třináct Jezdců, aby ho následovali. Těchto třináct zrádců vešlo do dějin jako Křivopřísežníci.

Galbatorix a Křivopřísežníci svrhli Jezdce, spálili jejich město na ostrově Vroengard a zabili všechny ostatní draky kromě těch svých a tří vajec: červeného, modrého a zeleného. A pokud mohli, vzali všem drakům, proti nimž bojovali, jejich Eldunarí: srdce srdcí, které obsahuje sílu a duši draka, oddělené od jeho těla.

Galbatorix vládl lidem po dvaaosmdesát let. Křivopřísežníci postupně zemřeli, ale on stále žil, neboť si přivlastnil sílu všech draků, a proto jej nikdo nedokázal porazit.

V osmdesátém třetím roce Galbatorixovy vlády mu jeden muž z hradu ukradl modré dračí vejce. To vejce se dostalo do péče Galbatorixových odpůrců, kteří si říkali Vardenové.

Elfka Arya převážela vejce mezi Vardeny a elfy a společně hledali člověka nebo elfa, pro něhož by se drak vylíhl. A tak uběhlo dalších pětadvacet let.

Když jednou Arya cestovala do elfského města Osilonu, zaútočila na ni a její stráže skupina urgalů. S urgaly byl Stín Durza: černokněžník posedlý duchy, které vyvolal, aby mu sloužili. Po smrti Křivopřísežníků se stal Galbatorixovým nejobávanějším služebníkem. Urgalové zabili Aryiny stráže, ale než ji Stín zajal, Arya stačila vejce odeslat pomocí kouzla pryč. Nasměrovala je k člověku, u nějž doufala, že by mohlo být v bezpečí.

Ale její kouzlo se nevydařilo.

A tak se stalo, že teprve patnáctiletý sirotek Eragon našel vejce v Dračích horách. Odnesl si je na farmu, kde žil se svým strýcem Gerem a bratrancem Roranem. Z vejce se Eragonovi vylíhl drak, kterého začal vychovávat. Byla to samice a dal jí jméno Safira.

Galbatorix poslal dva ra’zaky, kteří mu také sloužili, aby našli vejce a přinesli je zpět. Ra’zakové zabili Gera a spálili jeho dům.

Eragon a Safira se proto vydali pronásledovat ra’zaky, aby pomstili strýce. Přidal se k nim i vypravěč Brom, který kdysi sám, ještě před pádem Jezdců, býval Dračí jezdec. Byl to právě on, komu chtěla elfka Arya poslat modré vejce.

Brom toho naučil Eragona mnoho − o šermování, kouzlení a cti. Dal Eragonovi Zar’roc, který kdysi býval mečem Morzana, prvního a nejmocnějšího z Křivopřísežníků. Při dalším setkání s ra’zaky však byl Brom zabit a Eragon se Safirou unikli jen díky pomoci mladého Morzanova syna Murtagha.

Během jejich cest Durza zajal Eragona ve městě Gil’ead, ale Eragonovi se podařilo uniknout a také zachránit zde uvězněnou Aryu. Durza elfku otrávil a vážně zranil, a tak ji Eragon, Safira a Murtagh odvezli k Vardenům, kteří žili mezi trpaslíky v Beorských horách, a vyléčili ji.

Během pobytu mezi Vardeny také Eragon požehnal dítěti jménem Elva. Přál dívence, aby byla uchráněna před neštěstím, ale bohužel své požehnání špatně formuloval, čímž na ni nevědomky uvalil kletbu, která ji nutila stát se druhým ochranou před ranami osudu.

Krátce nato Galbatorix poslal armádu urgalů, aby zaútočili na trpaslíky a Vardeny. V bitvě, která následovala, Eragon zabil Stína Durzu, ale utrpěl při tom těžké zranění na zádech a navzdory péči vardenských léčitelů i nadále trpěl strašnými bolestmi.

A v těchto bolestech uslyšel hlas, který říkal: Pojď ke mně, Eragone. Pojď ke mně, protože já mám odpovědi na všechny tvé otázky.

Tři dny nato byl vardenský vůdce Ažihad přepaden a zabit urgaly, jimž veleli dva kouzelníci zvaní Dvojčata, kteří Vardeny zradili. Dvojčata také unesla Murtagha a odvlekla ho ke Galbatorixovi. Ale Eragon si stejně jako ostatní Vardenové myslel, že Murtagh zemřel, což jej velmi zarmoutilo.

Novou vůdkyní Vardenů se stala Ažihadova dcera Nasuada.

Z Tronjheimu, sídla vládců trpaslíků, Eragon, Safira a Arya odcestovali na sever do lesů Du Weldenvarden, kde žili elfové. Jel s nimi i trpaslík Orik, synovec trpasličího krále Hrothgara.

V Du Weldenvarden Eragon a Safira poznali Oromise s Glaedrem: posledního svobodného Jezdce a draka, kteří celé poslední století žili ve skrytu a čekali, až budou moci vycvičit novou generaci Dračích jezdců. Eragon a Safira se také setkali s královnou Islanzadí, vládkyní elfů a matkou Aryi.

Zatímco Oromis a Glaedr vyučovali Eragona a Safiru, Galbatorix poslal ra’zaky a skupinu vojáků do Eragonovy rodné vesnice, aby zajali jeho bratrance Rorana. Roran se však ukryl a oni by ho byli nenašli, nebýt nenávisti řezníka Slouna. Sloun zavraždil hlídače a vpustil ra’zaky do vesnice, aby mohli Rorana zaskočit nepřipraveného.

Roran se nenechal zajmout, ale ra’zakové unesli jeho milou: Slounovu dceru Katrinu. Roran přesvědčil vesničany, aby s ním odešli a putovali přes Dračí hory na pobřeží Alagaësie a odtud na jih do země Surda, která dosud nespadala pod nadvládu Galbatorixe.

Rána na zádech Eragona trýznila dál. Ale během elfské slavnosti Agaetí Blödhren, při níž oslavovali smlouvu mezi Jezdci a draky, mu ránu vyléčil přízrak draka, který elfové vyvolali v závěru slavnosti. Zjevení navíc dalo Eragonovi sílu a rychlost, jakou mají jenom elfové.

Eragon a Safira pak odletěli do Surdy, kam Nasuada odvedla Vardeny, aby zaútočili na Galbatorixovo Království. Tam se s Vardeny spojili urgalové, kteří vysvětlovali, že je Galbatorix podvedl a oni se mu za to chtějí pomstít. U Vardenů se Eragon opět setkal s dívkou Elvou, která vinou jeho kouzla nepřirozeně rychle dospěla. Z plačícího nemluvněte se nyní stala čtyřletá dívka se vskutku strašidelným pohledem, protože znala bolesti všech kolem sebe.

Nedaleko hranic Surdy, na zčernalých Hořících pláních, se Vardenové s Eragonem a Safirou utkali s Galbatorixovým vojskem ve velké a krvavé bitvě.

V průběhu bitvy se k Vardenům přidal Roran s vesničany a také trpaslíci, kteří za nimi dorazili z Beorských hor.

Pak se však na východě objevila postava oděná v nablýskaném brnění, letící na třpytivém červeném drakovi, a pomocí magie zabila krále Hrothgara.

Eragon a Safira bojovali s tímto Jezdcem a jeho červeným drakem. Během souboje zjistili, že tím Jezdcem je Murtagh, kterého teď s Galbatorixem pojila nezrušitelná přísaha věrnosti. Jeho drakem byl Trn, který se vylíhl z druhého ze tří vajec.

Murtagh Eragona a Safiru porazil díky síle Eldunarí, kterou mu dal Galbatorix. Ale nechal je utéct kvůli starému přátelství a také proto, že jsou bratři. Eragon se od něj dověděl, že se oba narodili Morzanově ženě Seleně.

Murtagh vzal Eragonovi Zar’roc, Morzanův meč, a opustil s Trnem Hořící pláně. Stáhl se i zbytek Galbatorixova vojska.

Po bitvě Eragon s Roranem letěli na Safiře do temné kamenné věže Helgrindu, která sloužila jako úkryt ra’zaků. Zabili jednoho z nich a jejich rodiče lethrblaka a zachránili z Helgrindu Katrinu. Eragon v jedné cele objevil Katrinina otce, slepého a polomrtvého.

Eragon zvažoval, zda má Slouna zabít za jeho zradu, ale nakonec to zavrhl. Místo toho uvedl Slouna do hlubokého spánku a oznámil Roranovi a Katrině, že její otec je mrtvý. Pak požádal Safiru, aby odnesla Rorana a Katrinu zpátky k Vardenům, zatímco on se vypořádá se zbývajícím ra’zakem.

Eragon sám zabil posledního ra’zaka. Pak odnesl Slouna z Helgrindu. Po delším rozmýšlení odhalil Slounovo skutečné jméno ve starověkém jazyce, jazyce moci a kouzel. Pomocí jeho skutečného jména řezníka ovládl a přinutil ho přísahat, že už nikdy nespatří svou dceru. Pak ho poslal žít mezi elfy. Eragon však řezníkovi neřekl, že mu elfové mohou vrátit zrak, pokud se bude kát ze své zrady a vraždy.

Arya se setkala s Eragonem na půli cesty k Vardenům a společně se pěšky vrátili nepřátelským územím.

U Vardenů Eragon zjistil, že královna Islanzadí poslala dvanáct elfských kouzelníků vedených Blödhgarmem, aby jeho a Safiru chránili. Eragon pak zrušil co největší část svého nepovedeného požehnání, kterým obtížil Elvu, ale její schopnost cítit bolest druhých jí zůstala, ačkoli už neměla nutkání je zachraňovat před jejich utrpením.

Roran si vzal Katrinu, která byla těhotná, a poprvé po dlouhé době byl Eragon šťastný.

Na Vardeny pak zaútočili Murtagh, Trn a skupina Galbatorixových mužů. S pomocí elfů se Eragon a Safira dokázali ubránit, ale Eragon ani Murtagh nedokázali jeden druhého porazit. Byla to obtížná bitva, protože Galbatorix očaroval své vojáky tak, aby necítili žádnou bolest, a Vardenové utrpěli velké ztráty.

Potom Nasuada poslala Eragona jako zástupce Vardenů k trpaslíkům, kde se právě odehrávala volba jejich nového krále. Eragon tam šel nerad, protože Safira musela zůstat, aby chránila tábor Vardenů.

Roran mezitím sloužil u Vardenů a postupně si získával postavení v jejich vojsku, protože se osvědčil jako chrabrý bojovník a dobrý velitel.

Když byl Eragon mezi trpaslíky, sedm z nich se ho pokusilo zavraždit. Vyšetřování odhalilo, že za útokem stojí klan Az Sweldn rak Anhûin. Shromáždění klanů ale pokračovalo a Orik byl zvolen nástupcem svého strýce. Safira přiletěla za Eragonem na korunovaci. Během ní splnila svůj slib, že opraví trpaslíky nesmírně ceněný hvězdný safír, který rozbila během Eragonova souboje se Stínem Durzou.

Pak se Eragon se Safirou vrátili do elfských lesů. Tam Oromis prozradil Eragonovi pravdu o jeho původu: že ve skutečnosti není synem Morzana, nýbrž Broma, ale že on i Murtagh mají společnou matku Selenu. Oromis a Glaedr jim také vysvětlili, co je to Eldunarí a že se drak může rozhodnout je vyvrhnout ještě za života. Rovněž je v tomto ohledu nabádali k opatrnosti, neboť ten, kdo Eldunarí získá, je může použít, aby ovládal draka, kterému patřilo.

V Du Weldenvarden si Eragon uvědomil, že potřebuje nový meč místo Zar’rocu, o nějž přišel. Vzpomněl si na radu, kterou při svých cestách s Bromem dostal od kočkodlaka Solembuma: aby se vydal ke stromu Menoa, jenž má duši. Promluvil tedy se stromem a ten souhlasil, že mu vydá zářocel ukrytou pod jeho kořeny za blíže neurčenou cenu.

Elfská kovářka Rhunön, která ukovala všechny meče Jezdců, pomohla Eragonovi vyrobit nový meč. Eragon svůj modrý meč pojmenoval Brisingr, „oheň“. Čepel Brisingru vzplane, kdykoli vysloví jeho jméno.

Pak Glaedr svěřil své srdce srdcí Eragonovi a Safiře a ti se vrátili zpátky k Vardenům, zatímco Glaedr a Oromis se přidali ke zbytku elfů, kteří útočili na severní část Království.

Při obléhání Feinsteru Eragon a Arya narazili na tři nepřátelské kouzelníky, z nichž se jeden proměnil ve Stína Varauga. S Eragonovou pomocí Arya Varauga zničila.

Mezitím Oromis a Glaedr urputně bojovali s Murtaghem a Trnem. Galbatorix se nakonec zmocnil Murtaghovy mysli a jeho rukou zavraždil Oromise. Trn zabil Glaedrovo tělo.

Vardenové sice ve Feinsteru zvítězili, ale Eragon a Safira oplakávali ztrátu svého učitele Oromise. Vardenské vojsko se vydalo na pochod Královstvím směrem k hlavnímu městu Urû’baenu, kde sídlí Galbatorix, pyšný a sebejistý, protože má k dispozici sílu draků.

INHERITANCE

Dobývání

Dračice Safira zařvala a vojáci před ní se zděsili.

„Ke mně!“ vykřikl Eragon. Pozvedl Brisingr nad hlavu tak, aby jej všichni viděli. Modrý meč pableskoval duhovými barvami na pozadí černých mračen, která se sbírala na západě. „Za Vardeny!“

Kolem něj prosvištěl šíp, ale nevěnoval mu pozornost.

Bojovníci shromáždění u haldy sutin, na níž Eragon se Safirou stáli, odpověděli hromovou ozvěnou: „Za Vardeny!“ Zamávali zbraněmi a vyrazili vpřed přes popadané kamenné desky.

Eragon se otočil zády k vardenským bojovníkům. Na druhé straně haldy se rozprostíralo široké nádvoří, kde se tísnily asi dvě stovky královských vojáků. Za nimi se tyčila vysoká, temná hradní věž s úzkými okny a několika menšími hranatými věžičkami. V horních místnostech nejvyšší z nich svítila lucerna. Věděl, že někde uvnitř věže je lord Bradburn, místodržitel města Belatona, které se Vardenové snažili dobýt již několik dlouhých hodin.

Eragon s výkřikem seskočil z hromady trosek směrem k vojákům. Muži ucouvli, ale stále měli kopí a píky namířené k zubaté díře, kterou Safira probourala ve vnější hradbě.

Při dopadu se mu zvrtnul pravý kotník, takže padl na koleno a rukou, ve které měl meč, se přidržel země.

Jeden z vojáků se chopil příležitosti, vyřítil se z útvaru a bodl kopím po Eragonově nechráněném krku.

Eragon odrazil bodnutí hbitým pohybem zápěstí. Máchl Brisingrem tak rychle, že člověk ani elf to nemohli zaznamenat. Voják vystrašeně svraštil obličej, když si uvědomil svou chybu. Pokusil se utéct, ale stihl se pohnout sotva pár palců. Eragon udělal výpad vpřed a zasáhl ho do břicha.

Teď se vrhla dolů z haldy i Safira a chrlila při tom proud modrožlutého plamene. Než dopadla na dlážděnou plochu, Eragon se přikrčil a napjal svaly na nohou. Náraz otřásl celým nádvořím. Z obrovské pestrobarevné mozaiky před hradní věží se uvolnila spousta skleněných hranolků a rotovala vzhůru jako roztočené mince, které se odrazily od bubnu. Nad nimi se rozlétla a zase zabouchla okenice.

Safiru doprovázela elfka Arya. Dlouhé černé vlasy se jí divoce rozevlály kolem hranaté tváře, když se vymrštila z hromady sutin. Na pažích i krku měla rudé cákance a čepel meče pokrytou sraženou krví. Přistála s tichým zašoupáním kůže o kámen.

Její přítomnost Eragona povzbudila. Nebyl nikdo, koho by se Safirou měli v boji po svém boku raději. Je to dokonalá spolubojovnice, napadlo ho.

Letmo se na ni usmál, Arya mu úsměv oplatila a v očích se jí divoce, radostně zablýsklo. V bitvě se neprojevovala odměřeně a jednala s otevřeností, jakou dala zřídkakdy najevo někde jinde.

Eragon se přikrčil za svůj štít, protože mezi nimi vyrostla zvlněná stěna modrého ohně. Zpod okraje helmy sledoval, jak Safira zalila krčící se vojáky proudem plamene, který jim však nijak neublížil.

Řada lučištníků na cimbuří hradní věže vystřelila na dračici záplavu šípů. Žár kolem ní byl tak silný, že několik šípů vzplálo ve vzduchu a rozpadlo se na popel, a zbylé střely byly odkloněny ochrannými kouzly, jimiž Eragon Safiru vybavil. Jeden ze zbloudilých šípů se s dutým úderem odrazil od Eragonova štítu, který promáčkl.

Sloup plamene náhle obklopil tři vojáky a usmrtil je tak rychle, že ani neměli čas vykřiknout. Ostatní vojáci se shlukli uprostřed výhně a ostří jejich kopí a pík odrážely záblesky jasně modrého světla.

Ať se však Safira snažila sebevíc, dokázala skupinu vojáků pouze ožehnout. Nakonec své úsilí vzdala a s rozhodným cvaknutím zaklapla čelisti. Bez ohně bylo nádvoří najednou překvapivě tiché.

Eragona už poněkolikáté napadlo, že ať už vytvořil vojákům jejich obrany kdokoli, muselo se jednat o zkušeného a mocného kouzelníka. Byl to Murtagh? uvažoval. Pokud ano, proč tu není s Trnem, aby bránili Belatonu? Copak si Galbatorix nechce udržet vládu nad svými městy?

Utíkal kupředu a jediným mávnutím Brisingru usekl vršek tuctu kopí stejně snadno, jako když v dětství švihnutím stínal klasy ze stébel ječmene. Seknul nejbližšího vojáka přes prsa a prořízl mu kroužkové brnění, jako by šlo o tenounkou látku. Vytryskl gejzír krve. Pak bodl dalšího vojáka v řadě a muže stojícího vlevo udeřil štítem takovou silou, že se skácel k zemi a povalil další tři.

Eragon se míhal mezi vojáky a s lehkostí je porážel. Jejich reakce mu připadaly pomalé a neobratné. Safira se pustila do boje po jeho levici − vyhazovala vojáky do vzduchu obrovskými tlapami, šlehala je ostnatým ocasem, kousala a zabíjela je trhnutím hlavy. Napravo viděl jen rozmazané Aryiny pohyby; každé máchnutí jejího meče předznamenávalo smrt dalšího z Galbatorixových služebníků. Když se prudce otočil, aby se vyhnul dvěma kopím, zahlédl za sebou srstí porostlého elfa Blödhgarma a dalších jedenáct elfů, jejichž úkolem bylo střežit jeho a Safiru.

O kus dál za ním proudili na nádvoří trhlinou v hradbách Vardenové. Neútočili však, protože bylo příliš nebezpečné přibližovat se k Safiře. Ani ona, ani Eragon, ani elfové nepotřebovali pomoc při pobíjení vojáků.

Bitva brzy oddělila Jezdce od jeho draka a bojovali každý na jiném konci nádvoří. Eragona to neznepokojovalo. Safira byla schopná sama snadno přemoci dvacet nebo třicet vojáků shromážděných kolem ní i bez ochranných kouzel.

O Eragonův štít zadunělo kopí a škráblo ho na rameni. Rychle se otočil k vrhači, velkému zjizvenému muži, jemuž dole chyběly přední zuby, a běžel k němu. Voják se zoufale pokoušel vytáhnout z opasku dýku. V poslední chvíli se Eragon stočil, napjal paže a hruď a vrazil svým bolavým ramenem do mužovy hrudní kosti.

Síla nárazu odhodila muže o několik metrů dozadu, kde se zhroutil a chytil se za srdce.

Pak se snesla sprška šípů s černými pírky, která zabila a zranila mnoho vojáků. Eragon uhýbal střelám a kryl se štítem, i když si byl jistý, že ho jeho kouzla ochrání. Lehkomyslnost si však nesměl dovolit; nikdy nemohl vědět, jestli nepřátelský kouzelník třeba nevystřelil očarovaný šíp, který by dokázal prostoupit jeho obranami.

Rty se mu zkroutily do hořkého úsměvu. Lučištníkům nad ním došlo, že nemají šanci zvítězit, pokud nějak nezabijí jeho a elfy. Snažili se toho dosáhnout bez ohledu na ztráty ve vlastních řadách.

Příliš pozdě, pomyslel si Eragon se zasmušilým uspokojením. Měli jste opustit Království, dokud to ještě šlo.

Prudký nápor rachotících šípů mu umožnil na chvilku si odpočinout, což uvítal. Útok na město započal již za úsvitu a on musel se Safirou stát po celou dobu v jeho čele.

Jakmile příval šípů ustal, Eragon si přehodil Brisingr do levé ruky, zvedl ze země kopí a mrštil jím po lučištnících, stojících nejméně deset metrů nad ním. Jak už zjistil dříve, bez dostatečného cviku je obtížné kopím zasáhnout přesně cíl. Proto se ani nedivil, když netrefil muže, na něhož mířil, ale zaskočilo ho, že minul celou řadu lučištníků na cimbuří. Kopí proletělo nad nimi a roztříštilo se o zeď hradu. Lučištníci se smáli, pošklebovali a dělali drzé posunky.

Eragonovu pozornost upoutal rychlý pohyb, který zachytil koutkem oka. Podíval se tím směrem právě včas, aby spatřil, jak po lučištnících mrštila kopí Arya. Propíchla dva muže, kteří stáli blízko u sebe. Potom na ně namířila mečem a řekla: „Brisingr!“ Kopí vzplálo smaragdově zeleným ohněm a ostatní lučištníci uskočili od hořících těl. Všichni najednou prchali z cimbuří a cpali se do dveří vedoucích do horních podlaží hradu.

„To není fér,“ postěžoval si Eragon. „Já tohle kouzlo nemůžu použít, protože by mi meč vzplanul jako táborák.“

Arya na něj pohlédla s nepatrným náznakem pobavení.

Boj pokračoval ještě pár minut, načež se zbývající vojáci buď vzdali, anebo se pokusili uprchnout.

Eragon dovolil utéct pěti mužům, kteří stáli před ním; věděl, že se daleko nedostanou. Spěšně zkontroloval těla povalující se kolem, aby se ujistil, že nikdo z protivníků nepřežil, a pohlédl zpátky přes nádvoří. Několik Vardenů otevřelo brány ve vnějších hradbách a uličkou vedoucí k hradu nesli beranidlo. Další se shromažďovali v nepravidelných útvarech vedle vchodu do věže, připraveni vtrhnout dovnitř a utkat se s obránci. Stál mezi nimi i Eragonův bratranec Roran. Gestikuloval svým všudypřítomným kladivem a vydával rozkazy. Na druhém konci nádvoří se krčila Safira nad kupou mrtvol; prostor kolem ní se proměnil v jatka. Na třpytivých šupinách jí ulpívaly kapky krve, které ostře kontrastovaly s jejím modrým tělem. Pohodila dozadu ostnatou hlavou a vítězoslavně zařvala. Zuřivým rykotem přehlušila i povyk ve městě.

Pak zevnitř hradu Eragon uslyšel rachocení ozubených kol a řetězů, následované skřípotem těžkých dřevěných trámů, které někdo odsouval. Tyto zvuky přitáhly pohledy všech k bráně pevnosti.

S dutým buch se brána pootevřela a pak se prudce rozlétla dokořán − ven se vyvalil hustý oblak kouře z pochodní. Vardenové, kteří stáli nejblíž, se rozkašlali a zakrývali si tváře. Odněkud z hlubin přítmí vycházelo bubnování, jak okovaná kopyta dopadala na dlažební kostky; potom z kouře vyrazil kůň s jezdcem. V levé ruce jezdec držel něco, co Eragon zprvu považoval za obyčejné kopí, ale brzy si všiml, že zbraň je vyrobena ze zvláštního zeleného materiálu a má čepel s bodci ukovanými do neobyčejného tvaru. Hlavu kopí obklopovala bledá záře, nepřirozené světlo, prozrazující přítomnost kouzla.

Jezdec trhnul uzdou a stočil koně směrem k Safiře, která se začala stavět na zadní nohy a chystala se mu zasadit strašlivou, smrtící ránu pravou přední tlapou.

Eragona se zmocnily ohavy. Jezdec působil příliš sebejistě a to kopí bylo příliš zvláštní, příliš záhadné. Ačkoli by ji její obrany měly ochránit, Eragon byl přesvědčen, že se Safira ocitla ve smrtelném nebezpečí.

Nedostanu se k ní včas, uvědomil si. Zapátral myslí směrem k jezdci, ale ten byl tak zaměřený na vlastní úkol, že ani nezaregistroval cizí přítomnost. Jezdcova neochvějná soustředěnost dovolila Eragonovi získat pouze povrchní přístup k jeho vědomí. Eragon se tedy stáhl do sebe, zopakoval si několik slov ze starověkého jazyka a sestavil prosté zaklínadlo, jímž mínil cválajícího koně zastavit. Byl to zoufalý počin − nevěděl totiž, jestli je jezdec sám kouzelník, nebo jaká opatření mohl podniknout proti útoku kouzlem. Nehodlal však nečinně stát, když je Safiřin život v ohrožení.

Eragon se zhluboka nadechl. Připomněl si správnou výslovnost několika obtížných zvuků ve starověkém jazyce. Pak otevřel ústa, aby vyslovil kouzlo.

I když byl rychlý, elfové byli ještě rychlejší. Než stačil pronést jediné slovo, rozezněl se za ním naléhavý tlumený zpěv, směsice hlasů vytvářejících disharmonickou a znepokojivou melodii.

„Mäe…“ stihl jen říci, než kouzlo elfů zapůsobilo.

Mozaika před koněm se pohnula a proměňovala se, úlomky skla se zavlnily jako voda. V zemi se otevřela dlouhá trhlina neznámé hloubky. Kůň s hlasitým zařehtáním zapadl do díry a zlomil si obě přední nohy.

V okamžiku, kdy kůň klesal k zemi, jezdec napřáhl paži a hodil zářící kopí po Safiře.

Dračice nemohla utéct. Nemohla uskočit. Ohnala se proto po střele tlapou, aby ji odrazila stranou. Jenže ji o kousek minula a Eragon s hrůzou sledoval, jak se kopí zabořilo snad metr do její hrudi, těsně pod klíční kost.

Pulsující závoj vzteku mu zastřel zrak. Posbíral všechny dostupné zásoby energie − ve vlastním těle, v safíru zasazeném do hlavice meče, ve dvanácti diamantech skrytých v pásu Belota Moudrého, ovinutém kolem jeho beder, i nesmírnou energii uvnitř Arenu, elfského prstenu, zdobícího jeho pravou ruku − a bez ohledu na nebezpečí se chystal zničit jezdce.

Zarazil se však, protože se náhle objevil Blödhgarm. Elf přeskočil přes Safiřinu levou přední nohu, přistál na jezdci jako levhart, který se vrhnul na jelena, a srazil jej na bok. Pak prudce škubnul hlavou a dlouhými bílými zuby muži roztrhl hrdlo.

Z okna vysoko nad otevřeným vchodem do hradu se ozval výkřik nezměrného zoufalství, následovaný ohnivým výbuchem, který z vnitřku budovy vymrštil kusy kamene, jež přistály mezi shromážděnými Vardeny a drtily jejich končetiny a trupy jako suché větévky.

Eragon si nevšímal kamenů kropících nádvoří, utíkal k Safiře a sotva vnímal, že se k němu připojila Arya a jeho stráže. Elfové, kteří byli blíž, se už kolem dračice shlukli a zkoumali kopí, jež jí vyčuhovalo z hrudi.

„Jak vážně… Má…“ ptal se Eragon, který nebyl ani s to dokončit větu. Toužil dotknout se Safiřiny mysli, ale dokud mohli být v okolí nepřátelští kouzelníci, neodvážil se otevřít jí své vědomí, aby nepřátelé nemohli slídit v jeho myšlenkách nebo ovládnout jeho tělo.

Po zdánlivě nekonečném čekání elf jménem Wyrden řekl: „Můžeš děkovat osudu, Stínovrahu. Kopí minulo hlavní žíly a tepny v jejím krku. Zasáhlo pouze sval a ten umíme vyléčit.“

„Dokážete ho vytáhnout? Nejsou v něm nějaká kouzla, která by bránila…?“

„Postaráme se o to, Stínovrahu.“

S vážnou tváří, jako kněží shromáždění před oltářem, všichni elfové kromě Blödhgarma položili dlaně na Safiřinu hruď a dali se do tichého zpěvu. Znělo to jako šepot větru nesoucí se vrbovým hájem. Zpívali o teple a růstu, zpívali o svalu a šlachách a pulzující krvi a dalších, tajemnějších věcech. Zřejmě nesmírnou silou vůle se Safira během léčení vydržela nehýbat, ačkoli jejím tělem každých pár vteřin lomcovaly záchvaty třesu. Od násady kopí, zabodnutého v její hrudi, stékala stružka krve.

Eragon pohlédl na Blödhgarma, který kráčel k němu. Srst kolem brady a krku měl pokrytou sraženou krví, takže její odstín ztmavl z půlnoční modři do černé.

„Co to bylo?“ zeptal se ho Eragon a ukázal na plameny, jež dosud poskakovaly v okně vysoko nad nádvořím.

Blödhgarm si olízl rty a odkryl tak své kočičí tesáky. „Těsně předtím, než jezdec zemřel, se mi podařilo vstoupit do jeho mysli a jejím prostřednictvím do vědomí kouzelníka, který mu pomáhal.“

„Zabil jsi toho kouzelníka?“

„Svým způsobem. Donutil jsem ho, aby se zabil sám. Normálně bych se neuchýlil k tak přemrštěně dramatickému projevu, ale byl jsem… rozzuřený.“

Eragon vyrazil vpřed, ale pak si to rozmyslel, když Safira vydala dlouhý, tlumený sten. Aniž by se kopí kdokoli dotýkal, začalo se jí samo vysouvat z hrudi. Oční víčka se jí zachvěla a dračice se několikrát za sebou rychle, mělce nadechla, když se posledních šest palců kopí vynořovalo z jejího těla. Čepel s bodci ověnčenými tlumenou září smaragdového světla dopadla na zem a odrazila se od dláždění. Znělo to spíš jako kamenina nežli kov.

Jakmile elfové dozpívali a odstoupili od Safiry, Eragon k ní přispěchal a dotkl se jejího krku. Přál si ji uklidnit, sdělit jí, jak ho to vyděsilo, napojit se na její vědomí. Místo toho jí pohlédl do jednoho z třpytivých modrých očí a zeptal se: „Jsi v pořádku?“ Ta slova mu připadala ubohá ve srovnání s hloubkou jeho pocitů.

Safira odpověděla jediným mrknutím, pak sklonila hlavu a pohladila ho po tváři lehkým vyfouknutím horkého vzduchu z nozder.

Eragon se usmál. Poté se obrátil k elfům a poděkoval jim ve starověkém jazyce za jejich pomoc: „Eka elrun ono, älfya, wiol firn thornessa.“ Elfové, kteří se podíleli na léčení, včetně Aryi, se uklonili a stočili pravou ruku na prsou v gestu, jímž jejich rasa vyjadřovala úctu. Eragon si všiml, že víc než polovina elfů majících za úkol chránit jeho a Safiru, je bledá, zesláblá a sotva se drží na nohou.

„Stáhněte se do bezpečí a odpočiňte si,“ přikázal sedmi z nich. „Když tu zůstanete, jen se necháte zabít. Jděte, je to rozkaz!“

Ačkoli byl přesvědčen, že odcházejí s nevolí, sedm elfů odpovědělo: „Jak si přeješ, Stínovrahu.“ Zamířili přes mrtvoly a sutiny pryč z nádvoří. Třebaže byli na pokraji vyčerpání, působili vznešeně a důstojně.

Pak se Eragon připojil k Arye a Blödhgarmovi, kteří si s neproniknutelným výrazem ve tváři prohlíželi očarované kopí, jako by ani přesně nevěděli, jak zareagovat. Dřepnul si vedle nich, opatrně, aby se žádnou částí těla zbraně nedotkl, a prohlížel si jemné linky vyryté na spodní části čepele. Ty tvary mu připadaly povědomé, i když nevěděl jistě čím. Zkoumal nazelenalou rukojeť, vyrobenou z materiálu, který nebyl ani dřevo, ani kov, a tlumenou záři, která mu připomínala lucerny bez plamene, jimiž elfové a trpaslíci osvětlují síně.

„Myslíte, že je to Galbatorixovo dílo?“ zeptal se elfů. „Třeba se rozhodl, že Safiru a mě raději zabije, místo aby nás zajal. Možná je přesvědčen, že ho skutečně můžeme ohrozit.“

Blödhgarm odvětil s nepříjemným úsměvem: „Nedělal bych si takové iluze, Stínovrahu. Nejsme pro Galbatorixe nic víc než drobná mrzutost. Kdyby opravdu chtěl, abys ty nebo kdokoli z nás zemřel, stačí mu vyletět z Urû’baenu a utkat se s námi v bitvě a my bychom před ním popadali jako suché listí v zimní bouři. Síla draků je s ním a nikdo se nedokáže protivit jeho vůli. Kromě toho, Galbatorixe jen tak něco nepřiměje, aby se vzdal svých úmyslů. Možná je šílený, ale je také prohnaný a především odhodlaný. Pokud vás chce zotročit, pak o to bude usilovat s urputnou umanutostí a nic kromě pudu sebezáchovy ho nezastaví.“

„Každopádně tohle nevytvořil Galbatorix,“ konstatovala Arya. „Je to naše práce.“

Eragon se zamračil. „Naše? To nevyrobili Vardenové.“

„Vardenové ne, udělal to nějaký elf.“

„Ale…“ Odmlčel se a snažil se najít logické vysvětlení. „Žádný elf by se přece neuvolil pracovat pro Galbatorixe. Raději by zemřeli, než…“

„S tímhle nemá Galbatorix opravdu nic společného, a i kdyby měl, sotva by dal tak vzácnou a mocnou zbraň člověku, který by ji neuměl lépe střežit. Ze všech zbraní v Alagaësii by si Galbatorix nejméně přál, aby se nám dostal do rukou právě tenhle nástroj.“

„Proč?“

„Protože, Eragone Stínovrahu, tohle je Dauthdaert,“ řekl Blödhgarm a jeho hluboký, sytý hlas lehce zapředl.

„A jmenuje se Nírnen, orchidej,“ dodala Arya. Ukázala na ornamenty vyryté na čepeli, v nichž už Eragon začínal poznávat stylizované glyfy jedinečného elfského písma − zakřivené, propletené tvary, na koncích zašpičatělé jako trny.

„Dauthdaert?“ opakoval Eragon. Když na něj Arya i Blödhgarm nevěřícně pohlédli, pokrčil rameny v rozpacích nad svým nedostatečným vzděláním. Deprimovalo ho, že elfům se v průběhu dospívání dostalo desítek let studia u těch nejlepších učenců jejich rasy, zatímco strýc Gero ho nenaučil ani abecedu, neboť to považoval za zbytečné. „Vím jen to, co jsem si stihl přečíst v Ellesméře. Co je to? Byl ukovaný během pádu Jezdců, jako zbraň proti Galbatorixovi a Křivopřísežníkům?“

Blödhgarm zavrtěl hlavou. „Nírnen je mnohem, mnohem starší.“

„Dauthdaerty,“ vysvětlovala Arya, „se zrodily ze strachu a nenávisti, které se nás zmocnily v posledních letech naší války s draky. Naši nejzručnější kováři a kouzelníci je vyrobili z materiálů, které dnes už neznáme. Naplnili je kouzly, která jsme zapomněli, a pojmenovali je po nejkrásnějších květinách − což bylo to nejohavnější spojení všech dob, protože všech dvanáct zbraní bylo vyrobeno k jedinému účelu: k zabíjení draků.“

Eragon pocítil odpor při pohledu na zářící kopí. „A zabíjely?“

„Očití svědkové říkají, že dračí krev pršela z nebe jako letní liják.“

Safira zasyčela, hlasitě a pronikavě.

Eragon se k ní na okamžik obrátil a přitom koutkem oka zahlédl, že Vardenové stále stojí před hradní věží a čekají, až on se Safirou znovu převezmou vedení útoku.

„Všechny Dauthdaerty byly údajně zničeny nebo nenávratně ztraceny,“ pokračoval Blödhgarm. „Zjevně tomu tak nebylo. Nírnenu se musel nějak zmocnit rod Waldgráfů a skrýval ho tady v Belatoně. Soudím, že když jsme prorazili městské hradby, lord Bradburn dostal strach a nařídil přinést Nírnen ze zbrojnice, aby tebe se Safirou zastavil. Galbatorix by byl nepochybně vzteky bez sebe, kdyby věděl, že se tě Bradburn pokusil zabít.“

Eragon si uvědomoval, že by si měl pospíšit, ale zvědavost mu ještě nedovolila odejít. „Stále jste mi nevysvětlili, proč by si Galbatorix tolik nepřál, abychom ho měli.“ Ukázal směrem ke kopí. „Čím je Nímen nebezpečnější než tamhleto kopí, nebo dokonce Bris…“ zarazil se, aby nevyslovil celé jméno, „nebo můj vlastní meč?“

Tentokrát mu odpověděla Arya. „Dauthdaert se nedá zlomit žádnými přirozenými prostředky, nepoškodí ho oheň a je téměř zcela odolný vůči kouzlům, jak jsi sám viděl. Tyto zbraně byly zhotovené tak, aby na ně nepůsobila žádná dračí kouzla a aby před nimi chránily i své nositele − to je ohromující, když uvážíme sílu, komplikovanost a nevypočitatelnost dračí magie. Galbatorix zřejmě obalil Šruikana i sebe větším množstvím ochranných kouzel než se to kdy komukoli jinému v Alagaësii podařilo, ale Nírnen by možná dokázal projít jejich obranami, jako by ani neexistovaly.“

Eragona naplnilo radostné vzrušení. „Musíme…“

Přerušilo ho zaskřípání.

Ten zvuk byl pronikavý, řezavý a chvějivý, jako když kov skřípe o kámen. Eragonovi se z něj rozdrkotaly zuby a uši si musel zakrýt rukama. Otočil se, aby našel jeho zdroj. Safira pohodila hlavou. I přes okolní hluk slyšel, jak zoufale kňučí.

Dvakrát přelétl očima nádvoří, než si všiml nepatrného obláčku prachu, který se zvedal u zdi hradní věže, asi stopu od široké praskliny, jež se objevila pod začernalým, zčásti rozbitým oknem, kde předtím Blödhgarm zabil kouzelníka. Jak skřípot sílil, Eragon na okamžik sundal jednu ruku z ucha, aby ukázal na prasklinu.

„Podívej!“ zavolal na Aryu, která přikývla, že rozumí. Znovu si rychle zakryl ucho rukou.

Pak zvuk zničehonic utichl.

Eragon chvíli vyčkával, potom pomalu spustil ruce a na chvíli zalitoval, že má tak citlivý sluch.

V následujícím okamžiku se však prasklina ještě více rozevřela. Zvětšovala se, až byla široká několik stop, a rychle se šířila dolů po zdi. Trhlina jako blesk zasáhla kamennou klenbu nade dveřmi věže, otřásla jí a zasypala zem u vchodu sprškou kamínků. Celý hrad zaskřípal a od rozbitého okna směrem k prolomené klenbě se přední zeď hradní věže začala naklánět.

„Utíkejte!“ zakřičel Eragon na Vardeny, ačkoli muži už prchali na obě strany nádvoří a zoufale se snažili dostat co nejdál od vratké zdi. Postoupil dopředu, pátral zrakem v tlačenici bojovníků a hledal Rorana.

Nakonec ho zahlédl uvězněného za poslední skupinou mužů u dveří. Vztekle na ně něco křičel, ale jeho slova v tom zmatku nebyla slyšet. Pak se zeď pohnula, o několik palců se sesula a naklonila se ještě víc. Zasypávala Rorana kameny a on pod jejich vahou ztratil rovnováhu a klopýtl dozadu pod překlad dveří.

Když se Roran napřímil, jejich oči se střetly a Eragon v bratrancově tváři spatřil záblesk strachu a bezmoci, rychle následovaný odevzdaností, jako by Roran věděl, že nemá naději dostat se včas do bezpečí.

Roranovi přelétl přes ústa sarkastický úsměv.

A zeď se zřítila.

Pád kladiva

„Ne!“ vykřikl Eragon, když se zeď věže s burácením sesypala a pohřbila Rorana spolu s pěti dalšími muži pod šest metrů vysokou hromadou kamení a zaplavila nádvoří temným mračnem prachu.

Vykřikl tak hlasitě, až ho zaškrábalo v krku a hluboko v hrdle ucítil kluzkou krev s příchutí mědi. Nadechl se, zlomil se v pase a rozkašlal se.

„Vaetna,“ zasípal a mávl rukou. Ozval se zvuk připomínající šustění hedvábí, hustý šedý prach se rozdělil a vzduch uprostřed nádvoří se pročistil. Eragon měl takovou starost o Rorana, že sotva zaznamenal, kolik sil mu kouzlo odebralo.

„Ne, ne, ne, ne,“ mumlal si pro sebe. Nemůže být mrtvý. Nemůže, nemůže, nemůže… Stále dokola si v duchu opakoval tuhle větu, jako by tím mohl dosáhnout její pravdivosti. Ale s každým dalším zopakováním čím dál méně vyjadřovala skutečnost či naději a sprše se stávala modlitbou adresovanou světu.

Arya a další vardenští bojovníci před ním kašlali a otírali si oči dlaněmi. Mnozí se krčili, jako by očekávali ránu; jiní užasle hleděli na předek poškozeného hradu. Trosky části věže se vyvalily doprostřed nádvoří a zakryly mozaiku. Dvě a půl místnosti v druhém podlaží a jedna ve třetím − ta, kde tak strašlivou smrtí zemřel kouzelník − byly náhle odkryté a vystavené přírodním živlům. Komnaty a jejich vybavení vypadaly v plném slunečním světle špinavé a omšelé. Uvnitř od průrvy, u níž se právě ocitli, poplašeně couvala hrstka vojáků vyzbrojená samostříly. Tlačili se, strkali a vybíhali dveřmi ze síní a mizeli v hlubinách hradu.

Eragon se pokusil odhadnout váhu jednoho kvádru kamene v hromadě trosek; muselo to být několik metráků. Kdyby společně se Safirou a elfy zabral, určitě by pomocí kouzel dokázali kameny posunout, ale skončili by zcela vysílení a zranitelní. A trvalo by to strašně dlouho… Eragon si vzpomněl na Glaedra − zlatý drak byl dost silný, aby zvedl celou hromadu najednou − ale teď bylo hlavní si pospíšit! Než by se dostal ke Glaedrovu Eldunarí, uplynulo by moře času. Kromě toho ani nevěděl, zda by dokázal přesvědčit Glaedra, aby s ním mluvil a aby mu pomohl zachránit Rorana i další muže.

Pak si Eragon vybavil Rorana stojícího pod překladem dveří u vchodu do věže − těsně předtím, než ho pohltil příval kamení a prachu − a najednou mu došlo, co má udělat.

„Safiro, pomoz jim!“ vykřikl Eragon, odhodil štít a vyrazil kupředu.

Za sebou slyšel Aryu, jak cosi říká ve starověkém jazyce − možná to bylo: „Schovej to!“, ale nebyl si tím jistý. Rychle ho dostihla a běžela vedle něj s taseným mečem.

Jakmile doběhl k hromadě trosek, mocně se odrazil, vyskočil do výše a přistál jednou nohou na šikmé stěně kamenného bloku, pak se znovu odrazil a skákal tak z místa na místo jako kamzík šplhající ze strže. Takto sice riskoval, že naruší stabilitu kamenů, ale šlo o nejrychlejší způsob, jak se dostat tam, kam potřeboval.

Posledním dlouhým skokem se Eragon vymrštil na okraj druhého podlaží a uháněl ke dveřím na opačné straně místnosti. Rozrazil je takovou silou, že zlomil petlici a dveře vylétly z pantů, narazily do zdi chodby za nimi a těžká dubová prkna se rozštípla.

Hnal se chodbou jako o závod. Vlastní kroky a dech mu připadaly podivně ztlumené, jako by měl uši plné vody.

Zpomalil, když se přiblížil k otevřeným dveřím. V místnosti pětice ozbrojenců diskutovala nad mapou. Nikdo z nich si ho nevšiml.

Eragon utíkal dál.

Prudce zahnul za roh a srazil se s vojákem, který šel opačným směrem. Před očima se mu roztančily hvězdičky, jak čelem narazil do okraje mužova štítu. Chytil se vojáka a chvíli se spolu potáceli po chodbě sem a tam jako párek opilých tanečníků.

Voják zaklel a snažil se znovu získat rovnováhu. „Co je to s tebou, ty zatracenej…“ rozkřikl se, ale pak pohlédl Eragonovi do tváře a vyvalil oči. „Ty!“

Eragon sevřel pravou pěst a udeřil muže do břicha, přímo pod hrudní koš, a mrštil s ním tak, že vyletěl ke stropu. „Já,“ potvrdil, když voják dopadl zpět na zem beze známek života.

Pokračoval dál chodbou. Jeho už tak zrychlený tep jako by se zdvojnásobil od chvíle, co vběhl do věže; měl pocit, že mu srdce každou chvíli vyletí z hrudi.

Kudy? uvažoval horečně, když nakoukl dalšími dveřmi a zase neviděl nic než prázdnou místnost.

Konečně ve špinavé postranní chodbě zahlédl točité schodiště. Bral schody po pěti, nedbaje o vlastní bezpečí, a cestou dolů zpomalil jen jednou, když musel odstrčit z cesty vyděšeného lučištníka.

Schody vedly do místnosti s vysokou klenbou, která mu připomněla katedrálu v Dras-Leoně. Otočil se na patě a rychle se rozhlédl: štíty, zbraně a rudé praporky rozvěšené po stěnách, úzká okna těsně pod stropem, pochodně zasazené do držáků z tepaného železa, prázdné krby, dlouhé tmavé stoly vyrovnané podél obou stěn síně a stupínek v čele místnosti, kde před židlí s vysokým opěradlem stál vousatý muž v hávu. Eragon se nacházel v hlavní síni hradu. Napravo, mezi ním a dveřmi vedoucími ke vchodu do věže, stála horda nejméně padesáti vojáků. Zlaté nitě na jejich tunikách se zatřpytily, když sebou překvapeně trhli.

„Zabte ho!“ křikl šlechtic v hávu, spíše vyděšeně než rozkazovačně. „Kdo ho zabije, dostane třetinu mých pokladů! To slibuji!“

V Eragonovi se vzedmula strašlivá zuřivost, že ho zase něco zdrží. Vytrhl meč z pochvy, zvedl ho nad hlavu a zařval:

„Brisingr!“

Čepel obalily přízračné modré plameny a rychle postupovaly vzhůru ke špičce. Jejich žár zahřál Eragonovi ruku, paži a jednu tvář.

Pak sklopil pohled k vojákům. „Zmizte,“ zavrčel.

Vojáci chviličku váhali, pak se otočili a utekli.

Eragon vyrazil kupředu a nevšímal si zděšených opozdilců potácejících se kolem jeho hořícího meče. Jeden muž zakopl a upadl přímo před ním. Eragon ho přeskočil, aniž by se dotkl byť jen střapce na jeho helmě.

Jak se dal opět do běhu, plameny na čepeli se natahovaly jako hříva tryskem pádícího koně.

Přikrčil se a proběhl dvoukřídlými dveřmi, které chránily vchod do hlavní síně. Uháněl dlouhým, širokým sálem lemovaným místnostmi plnými vojáků − a také ozubených kol, kladek a dalších mechanismů používaných pro zvedání a spouštění hradní brány − a pak plnou rychlostí vrazil do padací mříže přehrazující cestu k místu, kde stál Roran ve chvíli, kdy se věž zřítila.

Mříž se pod jeho nárazem ohnula, ale železo nepovolilo.

Zavrávoral o krok zpátky.

Nasměroval sílu uloženou v diamantech ve svém opasku − pásu Belota Moudrého − do Brisingru, odčerpal z drahokamů cennou zásobu energie a rozdmýchal oheň meče do takřka nesnesitelného žáru. Vydal němý výkřik, napřáhl paži za sebe a prudce udeřil do padací mříže. Pokropily ho oranžové a žluté jiskry, nadělaly mu dolíčky do rukavic i tuniky a požahaly ho na holé kůži. Kousek roztaveného železa se syčením skápl na špičku boty. Škubl nohou a setřásl jej.

Po třetí ráně se prostředek mříže odlomil. Odseknuté konce mřížoví byly doběla rozžhavené a osvětlovaly okolí tlumenou září.

Eragon nechal plameny stoupající z Brisingru pohasnout a prošel otvorem, který si vysekal.

Utíkal doleva, pak doprava a potom zase doleva chodbou, která se klikatila, aby zpomalila postup případných útočníků, jimž by se podařilo vstoupit do věže.

Když zabočil za poslední roh, uviděl svůj cíl: vstupní halu zavalenou troskami. Ani jeho bystrý elfí zrak nedokázal v přítmí rozeznat víc než hlavní obrysy, protože padající kameny zhasily pochodně na stěnách. Zaslechl podivné vrčení a šramot, jako by se nějaké nemotorné zvíře prohrabávalo sutinami.

„Naina,“ zašeptal.

Prostor osvítilo vznášející se modré světlo. A v něm před sebou spatřil Rorana pokrytého prachem, krví, popelem a potem, jak hrozivě cení zuby, stojí nad mrtvolami dvou vojáků a zápolí se třetím.

Voják zamžoural, když se nenadále rozjasnilo. Roran využil mužova rozptýlení a srazil ho na kolena, popadl dýku z jeho opasku a zabodl mu ji pod čelist.

Voják dvakrát kopnul a znehybněl.

Roran se zadýchaně zvedl a z prstů mu odkapávala krev. Pohlédl na Eragona s podivně skelným výrazem.

„Už bylo načase…“ vypravil ze sebe a pak se mu panenky protočily a ztratil vědomí.

Stíny na obzoru

Aby Eragon stačil zachytit Rorana dřív, než se zhroutí na zem, musel upustit Brisingr, což se mu moc nezamlouvalo. Rozevřel však dlaň a meč zacinkal o kámen, právě když mu bezvládný Roran klesl do náručí.

„Je vážně zraněný?“ zeptala se Arya.

Eragon sebou překvapením trhnul, když zjistil, že elfka s Blödhgarmem stojí vedle něj. „Snad ne.“ Párkrát popleskal Rorana po zaprášených tvářích. V nevýrazné, ledově modré záři kouzla vypadal jeho bratranec vyčerpaně, kolem očí měl podlitiny a jeho rty získaly nafialovělý odstín, jako by si je obarvil šťávou z ostružin. „No tak, prober se.“

Po pár vteřinách se Roranovi zachvěla víčka. Otevřel oči a zmateně se rozhlédl. Eragona zaplavila úleva tak silná, že ji cítil na jazyku. „Na chvíli jsi ztratil vědomí,“ objasnil mu.

„Aha.“

Je naživu! hlásil Eragon Safiře. Podstoupil riziko kratičkého okamžiku spojení.

Cítil její radost. To je dobře. Zůstanu tady a pomůžu elfům odsunout kameny stranou. Když mě budeš potřebovat, zakřič a já si k tobě najdu cestu.

Roranovo kroužkové brnění zacinkalo, když mu Eragon pomáhal na nohy. „Co ostatní?“ zeptal se a ukázal bradou k hromadě trosek.

Roran zakroutil hlavou.

„Jsi si jistý?“

„Tam dole nemohl nikdo přežít. Já jsem unikl jen proto… protože jsem byl zčásti chráněný překladem nade dveřmi.“

„A ty? Jsi v pořádku?“ zeptal se Eragon.

„Cože?“ zamračil se Roran a tvářil se roztržitě, jako by ho ta myšlenka ani nenapadla. „Jsem … Možná mám zlomené zápěstí. Nic vážného.“

Eragon vrhl výmluvný pohled na Blödhgarma. Elfovy rysy se napjaly nepatrným náznakem nelibosti, ale dokráčel k Roranovi a jemným tónem ho oslovil: „Kdybys dovolil…“ Natáhl ruku k Roranově zraněné paži.

Zatímco se Blödhgarm lopotil s Roranem, Eragon sebral Brisingr a pak s Aryou drželi hlídku u vchodu pro případ, že by nějací vojáci byli tak lehkovážní, aby zaútočili.

„Tak, hotovo,“ oznámil po chvíli Blödhgarm a přistoupil k nim. Roran zakroutil zápěstím, aby ho vyzkoušel.

Spokojeně poděkoval Blödhgarmovi, potom spustil ruku a pátral po zemi mezi sutinami, dokud nenašel své kladivo. Upravil si brnění a pohlédl ke vchodu. „Já už mám dost toho lorda Bradburna,“ pravil zdánlivě klidným tónem. „Už na svém trůnu sedí příliš dlouho a podle mého bychom mu měli ulevit od jeho povinností. Souhlasíš, Aryo?“

„Ano,“ přisvědčila.

„Dobrá, pojďme se poohlédnout po tom pupkatém starém hlupákovi. Dám mu pár něžných ťukanců kladivem na památku všech, které jsme dnes ztratili,“ navrhl Roran.

„Před pár minutami byl v hlavním sále,“ podotkl Eragon. „Pochybuji ale, že tam čeká, až se vrátíme.“

Roran pokývl hlavou. „Tak si ho budeme muset najít.“ A s tím vyrazil kupředu.

Eragon ukončil světelné zaklínadlo a pospíchal za bratrancem s Brisingrem v pohotovosti. Arya s Blödhgarmem se drželi tak blízko u něj, jak jim klikatá chodba dovolovala.

Místnost, do níž chodba ústila, byla prázdná, stejně jako hlavní sál hradu, kde jediným důkazem nedávné přítomnosti desítek vojáků a hodnostářů byla helmice, která ležela na zemi a houpala se sem a tam ve stále kratších obloučcích.

Eragon s Roranem proběhli kolem mramorového stupně a Eragon přizpůsobil rychlost Roranovu tempu. Vykopli dveře nalevo od stupně a hnali se vzhůru po schodišti.

V každém patře se zastavili, aby Blödhgarm zapátral myslí po lordu Bradburnovi a jeho doprovodu, ale nenašel po nich žádné stopy.

Když dorazili do třetího poschodí, Eragon uslyšel splašené kroky a uviděl, jak klenutou chodbu před Roranem zaplnila houština napřažených kopí. Kopí bodla Rorana do tváře a pravého stehna a koleno se mu zbarvilo krví. Zařval jako zraněný medvěd a mlátil do kopí štítem ve snaze protlačit se posledních pár kroků ven ze schodišťové šachty. Muži zběsile křičeli.

Eragon si přehodil Brisingr do levé ruky, pak se natáhl kolem Rorana, popadl jedno z kopí za násadu a vytrhl ho z něčích rukou. Obrátil kopí a hodil je doprostřed mužů namačkaných v klenutém průchodu. Někdo vykřikl a v hradbě těl se objevila mezera. Tento postup ještě několikrát zopakoval a brzy se počet vojáků snížil natolik, že je Roran dokázal vytlačit ze schodišťové šachty.

Dvanáct zbývajících vojáků se rozmístilo po široké podestě lemované sloupkovým zábradlím tak, aby každý z nich získal dostatek manévrovacího prostoru. Roran znovu zařval a vrhl se na nejbližšího muže. Odrazil jeho meč, skočil k němu a praštil ho do helmy, až zacinkala jako železný hrnec.

Eragon rychle přeběhl odpočívadlo a pustil se do dvojice vojáků, kteří stáli vedle sebe. Srazil je na zem a poslal oba na onen svět jediným bodnutím Brisingru. Vzduchem k němu svištěla roztočená sekyra. Přikrčil se, shodil jednoho muže přes zábradlí a vzápětí vyřídil dva další, kteří ho chtěli vykuchat zahnutými píkami.

Pak mezi muže neslyšně vběhli Arya s Blödhgarmem. Díky elfské ladnosti působilo jejich násilí spíš jako dovedně zinscenované představení než odporná rvačka, jakou byla většina bojů.

V přívalu řinčícího kovu, zlámaných kostí a useknutých končetin ti čtyři pobili zbytek vojáků. Jako vždy bitva Eragona vzpružila. Připadalo mu, jako by na něj někdo vylil kýbl studené vody. Vnímal jasněji než při jakékoli jiné činnosti.

Roran se předklonil, opřel si ruce o kolena a ztěžka oddechoval, jako by právě dokončil závod.

„Mám?“ zeptal se Eragon a ukázal na řezné rány na Roranově tváři a stehně.

Roran párkrát vyzkoušel, zda ho zraněná noha udrží. „To počká. Napřed pojďme najít Bradburna.“

S Eragonem v čele zamířili zpátky do schodišťové šachty a opět stoupali vzhůru. Po dalších pěti minutách hledání nakonec našli lorda zabarikádovaného v nejvýše položené komnatě v nejzápadnější věži hradu. Eragon, Arya a Blödhgarm pomocí řady zaklínadel rozebrali dveře a horu nábytku navršenou za nimi. Když spolu s Roranem vešli dovnitř, vysoce postavení dvořané a hradní stráže, kteří se shromáždili před lordem Bradburnem, zbledli a většina z nich se roztřásla strachy. Eragonovi se ulevilo, že stačilo zabít jen tři strážné, aby přiměli skupinu odložit zbraně a vzdát se. Pak se Arya postavila proti Bradburnovi, který po celou dobu mlčel, a vybídla ho: „Takže nařídíte svému vojsku, aby se vzdalo? Zůstalo jen pár vojáků, ale stále lze ušetřit jejich životy.“

„To neudělám, ani kdybych mohl,“ odsekl Bradburn hlasem plným nenávistného, jízlivého posměchu, až ho Eragon málem udeřil. „Nečekej ode mě žádné ústupky, elfko. Nevydám své muže sprostým, nepřirozeným bytostem, jako jsi ty. Smrt bude lepší. A nemysli si, že mě nalákáš sladkými slovy. Vím o vašem spojenectví s urgaly a spíš bych věřil hadovi než někomu, kdo se dělí o chleba s těmi nestvůrami.“

Arya přikývla a vztáhla dlaň nad Bradburnovu tvář. Zavřela oči a na nějakou dobu ona i lord znehybněli. Eragon zapátral myslí a ucítil prudký souboj vůlí, v němž si Arya razila cestu skrze Bradburnovy obrany. Trvalo to celou minutu, ale nakonec ovládla jeho mysl a pustila se do vyvolávání a zkoumání jeho vzpomínek, dokud neobjevila povahu jeho ochranných kouzel.

Poté promluvila starověkým jazykem a provedla složité zaklínadlo, aby tyto obrany obešla a Bradburna uspala. Když skončila, lordovy oči se zavřely a s povzdechem se jí sesul do náručí.

„Ona ho zabila!“ zařval jeden ze strážných a mezi muži se začaly ozývat výkřiky strachu a pobouření.

Eragon se je pokoušel přesvědčit, že to není pravda, když vtom uslyšel, jak se někde v dálce rozezněla vardenská trubka. Brzy se ozvala další, tentokrát už blíž, pak ještě jedna a potom zachytil útržky něčeho, co znělo − na to by přísahal − jako slabý jásot z nádvoří dole.

Vyměnili si s Aryou zmatený pohled a pak začali postupně vyhlížet z jednoho okna komnaty po druhém.

Na západ a na jih se rozprostírala Belatona. Bylo to velké, vzkvétající město, jedno z největších v Království. Poblíž hradu stály působivé kamenné budovy se zkosenými střechami a arkýřovými okny, kdežto dál bylo vidět omítnuté dřevěné domy. V několika hrázděných budovách během boje vypukl požár. Vzduchem se nesla vrstva hnědého kouře, který štípal do očí a v krku.

Na jihozápadě, asi míli za městem, se rozkládalo vardenské ležení: dlouhé řady šedých vlněných stanů obehnaných výkopy a lemovaných kůly, pár zářivě barevných velitelských stanů s vlajkami a prapory, na holé zemi stovky ležících raněných. Ve stanech léčitelů už totiž nebylo volné místo.

Na sever, za doky a skladišti, bylo jezero Leona, rozlehlá vodní plocha, po níž tu a tam přejel hřeben vlny.

Po nebi se od západu blížila kupovitá černá mračna, která se tyčila vysoko nad městem a zřejmě je měla zanedlouho zahalit do závojů deště, padajícího jako suknice z jejich spodní strany. Tu a tam se v hlubinách bouře zablesklo, modravé světlo a hromy burácely jako rozzuřená bestie.

Eragon však nikde neviděl příčinu rozruchu, který přilákal jeho pozornost.

Přispěchali s Aryou k oknu směřujícímu přímo na nádvoří. Safira spolu se skupinou mužů a elfů právě dokončila odklízení kamení před hradní věží. Eragon zapískal, a když dračice zvedla oči, zamával na ni. Její dlouhé čelisti se rozevřely v zubatém úšklebku a vyfoukla k němu stužku kouře.

„Hej! Co se děje?“ zakřičel Eragon.

Jeden z Vardenů stojících na hradbách zvedl ruku a ukázal na východní stranu. „Stínovrahu, podívej! Přicházejí kočkodlaci! Kočkodlaci jdou!“

Eragonovi přeběhl mráz po zádech. Podíval se směrem, který mu muž naznačil, a tentokrát spatřil spoustu malých, záhadných postav, vynořujících se zpoza kopečku několik mil odsud, na druhé straně řeky Jiet. Některé kráčely po čtyřech, jiné po dvou, ale byly příliš daleko, aby mohl s jistotou prohlásit, že jde o kočkodlaky.

„Je to možné?“ podivila se Arya.

„Nevím… Ať už je to kdokoli, brzy to zjistíme.“

Král koček

Eragon stál na stupínku v hlavním sále hradní věže, hned napravo od trůnu lorda Bradburna, s levou rukou na hlavici Brisingru, zasunutého v pochvě. Z druhé strany trůnu stál Jörmundur, hlavní velitel Vardenů, který pod levou paží svíral helmici. Hnědé vlasy měl stažené dozadu do dlouhého copu a na skráních prošedivělé. Jeho úzký obličej měl prázdný výraz člověka, který je zvyklý čekat na druhé. Eragon si všiml, že zpod chrániče pravého předloktí vytéká Jörmundurovi tenká stružka krve. Vojevůdce musel utrpět nějaké zranění, ale nedal na sobě znát bolest.

Mezi nimi seděla na trůnu jejich vůdkyně Nasuada, oslnivá v zelenožlutých šatech, které si oblékla teprve před chvilkou, když vyměnila zářivé válečné roucho za oděv vhodnější pro panovnici. Bílý plátěný obvaz na její levé ruce svědčil o tom, že i na ní zanechal stopu nedávný boj.

Tlumeným hlasem, aby ji slyšeli jen Eragon s Jörmundurem, vůdkyně řekla: „Kdyby se nám tak povedlo získat jejich podporu…“

„Ale co budou chtít na oplátku?“ zeptal se Jörmundur. „Truhlice máme skoro prázdné a budoucnost je nejistá.“

Nasuadě se při odpovědi sotva pohnuly rty. „Možná chtějí pouze příležitost pomstít se Galbatorixovi.“ Odmlčela se. „Ale pokud tomu tak není, budeme muset najít něco jiného než zlato, čím bychom je přesvědčili, aby se k nám přidali.“

„Mohla bys jim nabídnout pár sudů smetany,“ nadhodil Eragon, což Jörmundura upřímně rozesmálo. I Nasuada se tiše zasmála.

Jejich šepot ustal, když zazněly tři trubky před hlavním sálem. Otevřenými dveřmi na druhém konci sálu vstoupilo plavovlasé páže oblečené do tuniky se znakem Vardenů − bílým drakem držícím růži nad mečem namířeným dolů na rudé pole. Páže zabouchalo do podlahy obřadní holí, kterou si přineslo, a tenounkým zpěvavým hlasem ohlásilo: „Jeho Nejvznešenější Královská Výsost Grimrr Půltlapa, Král Kočkodlaků, Pán Osamělých Míst, Vládce Nočních Území a Ten, Který Kráčí Sám.“

Podivný titul: Ten, Který Kráčí Sám, poznamenal Eragon k Safiře.

Ale zasloužený, řekla bych, odvětila a on vycítil její pobavení, i když neviděl na místo v hradní věži, kde ležela stočená.

Páže ustoupilo stranou a dveřmi vkráčel Grimrr Půltlapa v lidské podobě, následovaný dalšími čtyřmi kočkodlaky, neslyšně našlapujícími velkými chundelatými prackami. Ti čtyři se podobali Solembumovi, jedinému kočkodlakovi, kterého Eragon do té doby spatřil ve zvířecí podobě: měli mohutné lopatky a dlouhé nohy, krátké tmavé límce z chlupů kolem krku sahající až ke kohoutku, střapaté uši a ocasy s černou špičkou, jimiž ladně mávali ze strany na stranu.

Grimrr Půltlapa se však nepodobal žádnému člověku ani zvířeti, které kdy Eragon viděl. Měřil přibližně čtyři stopy jako trpaslíci, ale s trpaslíkem ani s člověkem by si ho nikdo nespletl. Měl drobnou špičatou bradu, široké lícní kosti a pod vzhůru zatočeným obočím vykukovaly zešikmené zelené oči lemované vějířovitými řasami. Černé střapaté vlasy mu vepředu padaly do čela a po stranách a vzadu mu splývaly na ramena, kde byly hladké a lesklé jako srst jeho společníků. Eragon nedokázal odhadnout jeho věk.

Jediným Grimrrovým oděvem byla hrubá kožená vesta a bederní rouška z králičí kůže. Vpředu na vestě měl přivázané lebky asi tuctu zvířat − ptáků, myší a další drobné zvěře −, které mu za chůze chřestily o sebe. Zpod pásku bederní roušky mu šikmo vyčuhovala dýka v pouzdře. Jeho červenohnědá kůže byla posetá četnými jizvami, úzkými a bílými jako škrábance na starém stole. A jak už naznačovalo jeho jméno, chyběly mu dva prsty na levé ruce; patrně mu je někdo ukousl.

Přes své jemné rysy byl Grimrr bezpochyby samec: měl tvrdé šlachovité svaly na pažích a hrudi, útlé boky a pevný krok, když pomalu postupoval sálem směrem k Nasuadě.

Žádný z kočkodlaků si zřejmě nevšímal lidí tvořících špalír, dokud se Grimrr nedostal do blízkosti bylinkářky Angely, která stála vedle Rorana a šesti jehlicemi současně pletla pruhovanou ponožku.

Jakmile Grimrr spatřil bylinkářku, přimhouřil oči a vlasy se mu zavlnily a naježily stejně jako srst jeho čtyř strážných. Ohrnul rty a odkryl pár zahnutých bílých špičáků a k Eragonově úžasu krátce a hlasitě zasyčel.

Angela zvedla oči od ponožky s vlažným sebejistým výrazem. „Píp píp,“ řekla.

Na okamžik si Eragon myslel, že na ni kočkodlak skočí. Grimrrovi na krku a na obličeji naskákaly temně rudé skvrny, nozdry se mu rozšířily a tiše na ni zaprskal. Ostatní kočkodlaci se přikrčili s ušima těsně přitisknutýma k hlavě, připraveni se na ni vrhnout.

Eragon uslyšel, jak přítomní v celém sále povytáhli čepele z pouzder.

Grimrr ještě jednou zasyčel, pak se od bylinkářky odvrátil a pokračoval v chůzi. Když poslední kočkodlak v řadě míjel Angelu, zvedl tlapu a kradmo se ohnal po šňůrce příze, která visela z Angeliných jehlic, jako by to udělala rozpustilá domácí kočka.

Safira byla stejně zmatená jako Eragon. Píp píp? zeptala se.

Pokrčil rameny, protože zapomněl, že ho nevidí. Kdo ví, proč Angela něco dělá nebo říká.

Grimrr konečně došel před Nasuadu. Zastavil se a zcela nepatrně se uklonil − dával tím najevo vrcholnou sebejistotu, dokonce domýšlivost, charakteristickou pro kočky, draky a některé urozené ženy.

„Paní Nasuado,“ promluvil. Jeho hlas byl překvapivě hluboký, vhodný spíše pro tlumené přerývané vrčení divokého kocoura než pro chlapce, jemuž se podobal.

Nasuada se také uklonila. „Králi Půltlapo, srdečně vás vítám mezi Vardeny, vás i celou vaši rasu. Musím omluvit našeho nepřítomného spojence krále Orrina ze Surdy. Nemohl vás přivítat, jak si přál, protože dosud se svými jezdci brání naše západní křídlo před skupinou Galbatorixových oddílů.“

„Jistě, paní Nasuado,“ odpověděl Grimrr. Jeho ostré zuby se zablýskly, když promluvil. „K nepřátelům se nikdy nesmíte obracet zády.“

„Přesto… čemu vděčíme za nečekané potěšení z této návštěvy, Vaše Výsosti? Kočkodlaci byli vždy pověstní svou uzavřeností a samotou i tím, že se nezapojují do sporů své doby, zvláště pak od pádu Jezdců. Člověk by skoro řekl, že se váš rod za posledních sto let stal spíše legendou než skutečností. Proč jste se tedy rozhodli ukázat právě teď?“

Grimrr zvedl pravou paži a namířil ohnutý prst zakončený drápovitým nehtem na Eragona.

„Kvůli němu,“ zavrčel kočkodlak. „Jeden lovec nezaútočí na jiného, dokud ten druhý neukáže svou slabinu, a Galbatorix nám tu svoji už ukázal: nezabije Eragona Stínovraha ani Safiru Bjartskular. Dlouho jsme čekali na tuto příležitost a hodláme se jí chopit. Galbatorix se naučí z nás mít strach a nenávidět nás a nakonec si uvědomí, jak velkou učinil chybu, a pozná, že to my jsme odpovědni za jeho zkázu. A jak lahodná bude tato pomsta, lahodná jako sousto jemného masa z mladého kance.“

„Nadešel čas, lidé,“ pokračoval kočkodlak, „aby všechny rasy, dokonce i kočkodlaci, společně povstaly a ukázaly Galbatorixovi, že nezlomil naši vůli k boji. Přidáme se k vašemu vojsku, paní Nasuado, jako nezávislí spojenci a pomůžeme vám dosáhnout vítězství.“

Eragon nedokázal poznat, co si myslí Nasuada, ale on sám byl kočkodlakovou řečí ohromen stejně jako Safira.

Po krátké odmlce Nasuada řekla: „Vaše slova velmi lahodí mému sluchu, Výsosti. Dříve, než budu moci přijmout vaši nabídku, mi však musíte odpovědět na jisté otázky, pokud souhlasíte.“

S nádechem neochvějné lhostejnosti Grimrr mávl rukou. „Souhlasím.“

„Musím přiznat, že vaše rasa je tak tajuplná a tak nepostižitelná, že jsem o Vaší Výsosti až do dnešního dne neslyšela. Vlastně jsem ani nevěděla, že máte nějakého vládce.“

„Nejsem stejný král jako ti vaši,“ odvětil Grimrr. „Kočkodlaci zpravidla upřednostňují samotu, ale dokonce i my si musíme zvolit vůdce, když jdeme do války.“

„Chápu. Mluvíte tedy jménem celé svojí rasy, nebo pouze za ty, kdo přicestovali s vámi?“

Grimrrova hruď se vzedmula a zatvářil se, pokud to bylo vůbec možné, ještě samoliběji. „Mluvím jménem celého svého druhu, paní Nasuado,“ zapředl spokojeně. „Každý zdatný kočkodlak v Alagaësii sem přišel bojovat − kromě těch, kteří pečují o mladé. Je nás málo, ale nikdo se nám nevyrovná zuřivostí v boji. A velím také jednotvarům, i když nemohu mluvit jejich jménem, protože jednotvaři jsou stejně němí jako jiná zvířata. Přesto udělají to, co po nich budeme chtít.“

„Jednotvaři?“ podivila se Nasuada.

„Ti, které znáte jako kočky. Neumějí měnit svou podobu jako my.“

„A oni podléhají vašemu velení?“

„Ano. Obdivují nás… což je zcela přirozené.“

Pokud mluví pravdu, sdělil Eragon Safiře, mohli by nám být kočkodlaci nesmírně užiteční.

Pak se Nasuada zeptala: „A co požadujete od nás výměnou za vaši pomoc, králi Půltlapo?“ Letmo pohlédla na Eragona, usmála se a potom dodala: „Můžeme vám nabídnout tolik smetany, kolik si budete přát, ale mimo to jsou naše zdroje omezené. Pokud vaši bojovníci očekávají, že dostanou zaplaceno za své strádání, obávám se, že budou velice zklamaní.“

„Smetana je pro koťata a zlato nás nijak nezajímá,“ opáčil Grimrr. Během řeči zvedl pravou ruku a ospalým pohledem si prohlížel nehty. „Naše podmínky jsou takovéto: každý z nás dostane dýku, se kterou bude moci bojovat, pokud už nějakou nemá. Každý z nás bude mít dvě soupravy brnění na míru − jedno pro boj, když stojíme na dvou, a jedno, když jsme na čtyřech. Nepotřebujeme žádnou jinou výstroj: žádné stany, přikrývky, talíře ani lžíce. Každému z nás slíbíte jednu kachnu, tetřeva, kuře nebo podobného ptáka na den a každý druhý den misku čerstvě nasekaných jater. I kdybychom se rozhodli, že své jídlo nebudeme jíst, necháte ho pro nás stranou. Pokud byste měli tuto válku vyhrát, pak každý, kdo se stane vaším dalším králem − a všichni, kdo získají tento titul po něm − bude mít na čestném místě vedle trůnu měkký polštář, kam se bude moci usadit jeden z nás, když budeme chtít.“

„Vyjednáváte jako trpasličí zákonodárce,“ pravila Nasuada odměřeně. Naklonila se k Jörmundurovi a Eragon ji slyšel zašeptat: „Máme dost jater, abychom je všechny nakrmili?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Jörmundur stejně tlumeným hlasem. „Ale záleží na velikosti té misky.“

Nasuada se napřímila na trůnu. „Dvě sady brnění je příliš, králi Půltlapo. Vaši bojovníci se budou muset rozhodnout, zda chtějí bojovat jako kočky, nebo jako lidé, a pak se řídit tímto rozhodnutím. Nemohu si dovolit vybavit je pro obojí.“

Eragon si byl jistý, že kdyby měl Grimrr ocas, škubal by jím sem a tam. Takhle ale kočkodlak pouze změnil postoj, jako by nevydržel stát tak dlouho na jednom místě. „Dobrá, paní Nasuado.“

„Je tu ještě něco. Galbatorix má všude své špehy a zabijáky. Proto se můžete přidat k Vardenům pouze za podmínky, že dovolíte, aby jeden z našich kouzelníků prozkoumal vaše vzpomínky. Musíme se ujistit, že Galbatorix nad vámi nemá žádnou moc.“

Grimrr si odfrkl. „Byli byste hloupí, kdybyste to neudělali. Pokud má někdo odvahu číst naše myšlenky, ať to učiní. Ale ne ona,“ zdůraznil a otočil se, aby ukázal na Angelu. „Ona nikdy.“

Nasuada zaváhala a Eragon viděl, že by se ráda zeptala proč, ale ovládla se. „Domluveno. Okamžitě pošlu pro kouzelníky, abychom mohli tuhle věc co nejdříve vyřešit. Podle toho, co zjistí − a nebude to nic nežádoucího, tím jsem si jistá −, mi bude ctí ustanovit spojenectví mezi vámi a Vardeny, králi Půltlapo.“

Při jejích slovech všichni lidé v sále včetně Angely propukli v jásot a začali tleskat. Dokonce i elfové vypadali potěšeně.

Kočkodlaci na to však nijak nereagovali, jen sklopili uši dozadu kvůli nepříjemnému hluku.

Dozvuky

Eragon zasténal a opřel se o Safiru. Položil si ruce na kolena, sklouzl po jejích hrbolatých šupinách, dokud nedosedl na zem, a pak si natáhl nohy.

„Mám hlad!“ zvolal.

Byli se Safirou na nádvoří hradu, stranou od mužů, kteří prostor uklízeli − nakládali na vozy kameny a těla mrtvých − stejně jako od lidí, kteří proudili dovnitř i ven z poškozené budovy, z nichž mnozí se účastnili audience s králem Půltlapou a nyní odcházeli, aby se věnovali jiným záležitostem. Poblíž stál na stráži Blödhgarm se čtyřmi dalšími elfy.

„Oj!“ vykřikl někdo.

Eragon zvedl zrak. Z hradní věže k němu kráčel Roran. Pár kroků za ním cupitala Angela a příze jí vlála ve vzduchu, jak se snažila udržet tempo s jeho dlouhými kroky.

„Kam se chystáš?“ zeptal se Eragon, když před ním bratranec zastavil.

„Pomoci zabezpečit město a postarat se o vězně.“

„Aha…“ Eragon přelétl pohledem po nádvoří plném vzruchu a pak se vrátil k Roranově potlučené tváři. „Bojovals dobře.“

„Ty taky.“

Eragon přesunul pozornost k Angele, která už zase pletla a prsty se jí pohybovaly tak rychle, že je nestíhal sledovat. „Píp píp?“ zeptal se.

Po tváři jí přeběhl uličnický výraz a potřásla hlavou, až jí poskočily objemné kudrny. „To je příběh na jindy.“

Bez námitek přijal její vyhýbavou odpověď. Neočekával, že by mu to vysvětlila. To dělala jen málokdy.

„A vy?“ zeptal se Roran, „kam půjdete vy?“

My si půjdeme obstarat nějaké jídlo, odpověděla Safira a šťouchla do Eragona čumákem, až ucítil její horký dech.

Roran přikývl. „To zní úplně nejlíp. Takže se uvidíme večer v táboře.“ Ještě před odchodem dodal: „Pozdravujte ode mě Katrinu.“

Angela zastrčila pletení do prošívané taštičky, kterou měla zavěšenou u pasu. „Myslím, že už taky půjdu. Musím dohlédnout na lektvar, co se mi vaří ve stanu, a najít jistého kočkodlaka.“

„Grimrra?“

„Ne, ne − jednu starou přítelkyni: Solembumovu matku. Tedy pokud je ještě naživu. Doufám, že je.“ Zvedla ruku k čelu, z palce a ukazováčku utvořila kroužek, s přehnanou veselostí křikla: „Tak zatím!“ a odspěchala.

Vylez mi na hřbet, vybídla Eragona Safira, zvedla tlapu a nechala ho tak bez opory.

Vyšplhal do sedla za jejím krkem a dračice s tichým, suchým zašustěním kůže drhnoucí o kůži roztáhla obrovská křídla. Ten pohyb vyvolal závan téměř neslyšitelného větru, který se šířil jako vlny na rybníce. Po celém nádvoří se lidé zastavovali a sledovali ji.

Když zvedla křídla nad hlavu, Eragon spatřil síť nafialovělých žil, které v nich pulsovaly a střídavě se proměňovaly v prázdné červí chodbičky, jak polevoval tlak krve mezi údery jejího mocného srdce.

Pak to s ním škublo a svět kolem něj se bláznivě naklonil, když Safira vyskočila z nádvoří na vrchol hradeb, kde chvíli balancovala na cimbuří, až jí kameny praskaly mezi špičkami drápů. Pevně se chytil ostnu na krku před sebou, aby se udržel.

Svět se znovu naklonil a Safira vystřelila vzhůru. Eragon ucítil štiplavou chuť a zápach a začaly ho pálit oči, jak prolétávali hustou vrstvou kouře, který se držel nad Belatonou jako přikrývka bolesti, zlosti a zármutku.

Safira dvakrát silně máchla křídly a vynořila se z kouře do slunečního svitu nad hořícími ulicemi města. Posléze přestala pohybovat křídly, plachtila v kruzích, a dovolila tak stoupajícímu horkému vzduchu, aby ji vynesl ještě výš.

Přestože byl Eragon unavený, vychutnával si velkolepý výhled. Hřmící bouře se každou chvíli chystala pohltit celou Belatonu. Její přední okraj bíle zářil a třpytil se, kdežto o kus dál se kupovitá mračna převalovala v inkoustových stínech, které skrývaly jejich obsah, kromě okamžiků, kdy je prozářily blesky. Jinde Eragonovu pozornost upoutalo třpytivé jezero a stovky malých, zelenajících se farem roztroušených po krajině, ale nic z toho nebylo tak působivé jako hora mraků.

Stále pokládal za výsadu, že může shlížet na svět z takové výšky, neboť si uvědomoval, jak málo lidí dostane v životě šanci proletět se na drakovi.

Safira nepatrně pohnula křídly a začala plachtit dolů k řadám šedých stanů, které tvořily vardenský tábor.

Od západu zavanul silný vítr, zvěstující blížící se bouři. Eragon se nahrbil a ovinul ruce ještě pevněji kolem ostnu na jejím krku. Sledoval, jak přes pole pod nimi uhánějí lesklé vlnky stébel, ohýbajících se pod silou vzrůstajícího větru. Rozvlněná tráva mu připomínala kožich obrovského zeleného zvířete.

Safira se prohnala nad řadami stanů a spustila se k pasece, která pro ni byla vyhrazena. Nějaký kůň vystrašeně zařehtal. Eragon se pozvedl v sedle, zatímco dračice roztáhla křídla a zpomalila, až se skoro zastavila nad rozrytou zemí. Náraz vyhodil Eragona dopředu.

Promiň, omlouvala se mu. Snažila jsem se přistát co nejplynuleji.

Já vím.

Už když Eragon sesedal, uviděl, jak k němu spěchá Katrina. Dlouhé kaštanové vlasy jí cestou přes paseku poletovaly kolem hlavy a vítr jí tiskl vrstvy šatů k tělu a odhaloval tak oblinu jejího rostoucího bříška.

„Co je nového?“ volala a v její tváři se zračily obavy.

„Slyšela jsi o kočkodlacích…?“

Přikývla.

„Žádné další důležité zprávy nemám. Roran je v pořádku. Mám tě od něj pozdravovat.“

Viditelně se jí ulevilo, ale její znepokojení se přesto úplně nevytratilo. „Takže se mu nic nestalo?“ Ukázala na prstýnek na svém levém prostředníčku. Byl to jeden ze dvou prstenů, které pro ni a pro Rorana naplnil Eragon kouzelnou mocí, aby poznali, kdyby se ten druhý ocitl v nebezpečí. „Měla jsem dojem, že jsem asi před hodinou něco ucítila, a bála jsem se, že…“

Eragon zavrtěl hlavou. „Roran ti o tom poví. Přišel k pár škrábancům a modřinám, jinak nic. Ale k smrti mě vyděsil.“

Katrininy obavy ještě vzrostly. Se znatelným sebezapřením se usmála. „Aspoň že jste oba naživu.“

Rozloučili se a Eragon se Safirou vyrazili do jednoho z jídelních stanů poblíž vardenských ohňů, na nichž se vařilo. Tam se pak cpali masem a medovinou, zatímco kolem nich skučel vítr a návaly deště tloukly do třepotajícího se stanu.

Když se Eragon zakousl do plátku pečeného vepřového žaludku, Safira se ho optala: Je to dobré? Lahodné?

„Mmm,“ liboval si Eragon a po bradě mu stékaly čůrky šťávy.

Vzpomínky mrtvých

„Galbatorix je šílenec, a tudíž je nepředvídatelný, ale také má ve svých úvahách mezery, které by obyčejný člověk neměl. Pokud je dokážeš najít, Eragone, pak ho možná se Safirou porazíte.“

Brom si s vážnou tváří vytáhl dýmku z úst. „Doufám, že to dokážete. Mojí největší touhou, Eragone, je, abyste ty a Safira žili dlouhý a plodný život, beze strachu z Galbatorixe a Království. Kéž bych vás mohl ochránit před všemi těmi nebezpečími, která vás ohrožují, ale bohužel to není v mých možnostech. Jediné, co mohu udělat, je dát ti svou radu a naučit tě, co budu moci, teď, když jsem ještě tady… Můj synu. Ať se s tebou stane cokoli, věz, že tě miluji, stejně jako tvá matka. Nechť hvězdy nad tebou bdí, Eragone, syne Broma.“

Eragon otevřel oči, když jeho vzpomínka pohasla. Strop stanu se mu nad hlavou po lijáku vyboulil dovnitř a z prohnuté části plachty skanula kapka na jeho pravé stehno: vsákla se kamašemi a zastudila ho na kůži. Věděl, že by měl napnout stanová lana, ale nechtělo se mu vstávat z lůžka.

A Brom ti o Murtaghovi nikdy nic neřekl? Nikdy ti neřekl, že jsme nevlastní bratři?

I když se mě budeš ptát znovu a znovu, nezměníš tím mou odpověď, řekla mu Safira schoulená před stanem.

Ale proč by ti to neřekl? Proč to neudělal? Musel přece o Murtaghovi vědět. Nemohl o něm nevědět.

Safiřina odpověď přišla až po chvíli. Brom měl jistě své vlastní důvody, ale kdybych měla hádat, předpokládám, že považoval za důležitější říci ti, jak mu na tobě záleží, a dát ti co nejvíce rad, než trávit čas mluvením o Murtaghovi.

Ale mohl mě aspoň varovat! Stačilo by pár slov.

Nemůžu s jistotou říct, co ho k tomu vedlo, Eragone. Musíš se smířit s tím, že na některé otázky o Bromovi už nikdy nedostaneš odpověď. Důvěřuj jeho lásce a nedovol, aby tě takové věci rozrušovaly.

Eragon pohlédl přes hrudník na své ruce. Přiložil dlaně palci k sobě. Jeho levý palec měl víc záhybů na druhém kloubu než ten pravý a na pravém palci byla klikatá jizvička, o jejímž původu neměl ponětí, ale musel k ní přijít až po Agaetí Blödhren, Oslavě Pokrevní přísahy.

Díky, řekl Safiře. Od pádu Feinsteru jejím prostřednictvím viděl a slyšel Bromův vzkaz už třikrát a pokaždé si všiml nějakého nového detailu v Bromově řeči nebo pohybech, jež mu předtím unikly. Ten zážitek mu poskytoval útěchu a uspokojení, protože naplňoval touhu, která ho sužovala po celý život: znát jméno svého otce a vědět, že jeho otci na něm záleželo.

Safira reagovala na jeho poděkování vřelým přílivem náklonnosti.

Třebaže byl Eragon na jeden a poté asi hodinu odpočíval, ještě se zcela nezbavil vyčerpanosti. Ani nečekal, že by se to stalo. Věděl ze zkušenosti, že může trvat týdny, než se plně vzpamatuje z vysilujících následků dlouhé, vleklé bitvy. Jak se Vardenové blížili k Urû’baenu, on i všichni ostatní v Nasuadině vojsku měli před každým dalším střetem čím dál méně času na zotavenou. Válka je bude dál vyčerpávat, dokud nebudou zničení, potlučení a sotva schopni bojovat, přičemž právě tehdy se budou muset postavit Galbatorixovi, který na ně bude čekat v klidu a pohodlí.

Snažil se na to příliš nemyslet.

Na nohu mu dopadla další kapka vody, studená a těžká. Podrážděně přehoupl nohy přes okraj lůžka a posadil se, pak došel k hromádce hlíny v rohu stanu a klekl si u ní.

„Deloi šarjalví!“ řekl spolu s několika dalšími větami ve starověkém jazyce, aby zneškodnil pasti, které předchozího dne nastražil.

Hlína začala kypět jako voda, která přichází k varu, a z vířivé fontánky kamení, hmyzu a červů se vynořila železem pobitá truhlice dlouhá asi půl metru. Eragon se natáhl, vzal truhlici a ukončil kouzlo. Hlína opět znehybněla.

Položil truhlici na znovu pevnou zem. „Ládrin,“ zašeptal a rukou opsal kruh kolem zámku bez klíčové dírky, který zabezpečoval petlici. S tichým cvaknutím se otevřel.

Jakmile zvedl víko truhlice, stanem se rozlilo tlumené zlaté světlo.

Uvnitř leželo Glaedrovo Eldunarí, drakovo srdce srdcí, bezpečně obklopené sametem, jímž byla truhlice bohatě vystlaná. Obrovský kámen se temně třpytil jako pohasínající žhavý uhlík. Eragon vzal Eldunarí do obou rukou a jeho nepravidelné ostré plošky ho hřály do dlaní. Zahleděl se do tepajících hlubin kamene. V jeho středu vířila galaxie droboučkých hvězd, avšak jejich pohyb se zpomalil a jejich množství znatelně pokleslo od chvíle, kdy je prvně spatřil v Ellesméře. Glaedr tehdy své Eldunarí vyvrhl a svěřil ho jemu a Safiře do péče.

Eragona ten pohled fascinoval. Dokázal by sedět a sledovat ten neustále se měnící obraz celé dny.

Měli bychom to zkusit znovu, vybídla ho Safira a on souhlasil.

Společně napřeli mysl směrem ke vzdáleným světlům, k moři hvězd, které představovaly Glaedrovo vědomí. Pluli chladem a tmou, pak horkem a zoufalstvím a netečností tak obrovskou a rozsáhlou, že to podkopalo jejich vůli dělat cokoli jiného než se zastavit a plakat.

Glaedr… Elda, volali znovu a znovu, ale nepřicházela žádná odpověď, nenastal žádný pohyb v té nicotě.

Nakonec se stáhli zpět, protože nedokázali dál snášet drtivou tíhu Glaedrova utrpení.

Když se Eragon vrátil k sobě, uvědomil si, že někdo klepe na přední tyč jeho stanu, a pak se ozval Aryin hlas: „Eragone? Mohu vstoupit?“

Popotáhl a zamrkal, aby si pročistil oči. „Jistě.“

Jak Arya odhrnula vstupní dílec, dopadlo na něj mdlé šedé světlo zataženého nebe. Při pohledu do jejích zelených, zešikmených a nečitelných očí pocítil nenadálé bodnutí a naplnila ho bolestná touha.

„Nastala nějaká změna?“ zeptala se a klekla si vedle něj. Převlékla se z brnění do černé kožené košile, kalhot a holínek s tenkými podrážkami, které měla na sobě už tehdy, když ji zachránil v Gil’eadu. Vlasy po umytí vlhké jí splývaly po zádech v dlouhých, těžkých provazcích. Tak jako mnohdy jindy ji doprovázela vůně rozdrcených borových jehlic a Eragon zauvažoval, zda je jí ta vůně vlastní, nebo zda ji vytváří kouzlem. Rád by se jí na to zeptal, ale neodvážil se.

V odpověď na její otázku zavrtěl hlavou.

„Mohu?“ Ukázala na Glaedrovo srdce srdcí.

Udělal jí místo. „Prosím.“

Arya z obou stran položila ruce na Eldunarí a pak zavřela oči. Zatímco takto seděla, prohlížel si ji s přímočarostí, která by jinak byla nepřístojná. V každém ohledu mu připadala jako ztělesnění krásy, přestože věděl, že někdo jiný by mohl říct, že má moc dlouhý nos, příliš ostré rysy, uši příliš špičaté nebo paže příliš svalnaté.

Arya se prudce nadechla a odtrhla dlaně od srdce srdcí, jako by ji pálilo. Poté sklonila hlavu a Eragon si všiml, že se jí trochu třese brada. „Glaedr je ta nejnešťastnější bytost, s jakou jsem se kdy setkala… Kéž bychom mu dokázali pomoci. Nemyslím si, že sám najde cestu ven z temnoty.“

„Myslíš…“ Eragon zaváhal, protože nechtěl vyslovit nahlas své podezření, ale nakonec to učinil: „Myslíš, že se z toho zblázní?“

„Možná už se zbláznil. Pokud ne, pak se pohybuje na samé hranici šílenství.“

Oba pohlédli na zlatý kámen a Eragona přepadl zármutek.

Jakmile se konečně opět zmohl na slovo, zeptal se: „Kde je Dauthdaert?“

„Schovaný u mě ve stanu tak, jako jsi ty skryl Glaedrovo Eldunarí. Můžu ho přinést sem, jestli chceš, nebo ho můžu dál střežit, dokud ho nebudeš potřebovat.“

„Nech ho u sebe. Nemůžu ho nosit s sebou, jinak by se Galbatorix mohl dozvědět o jeho existenci. Navíc by bylo nerozumné schovávat tolik pokladů na jednom místě.“

Přikývla.

Bolest, kterou Eragon cítil ve svém nitru, zesílila. „Aryo, já…“ Zarazil se, protože Safira uviděla běžet k jeho stanu jednoho ze synů kováře Horsta − usoudil, že jde o Albriecha, i když kvůli Safiřinu zkreslenému vidění bylo těžké ho rozeznat od jeho bratra Baldora. To vyrušení Eragonovi přineslo úlevu, protože si nebyl jistý, co by býval řekl.

„Někdo sem jde,“ oznámil a zavřel víko truhlice.

V bahně před stanem začvachtaly hlasité kroky. Pak Albriech, jelikož to skutečně byl on, zakřičel: „Eragone! Eragone!“

„Co je?!“

„Matce právě začaly porodní bolesti! Mám ti to vyřídit od otce a poprosit, jestli bys nepočkal s ním pro případ, že by nastaly nějaké potíže a byly by třeba tvé kouzelnické schopnosti. Prosím, pokud můžeš…“

Eragon už nic dalšího nevnímal. Honem uzamkl truhlici a nechal ji zmizet pod příkrovem hlíny a rychle si přehodil přes ramena plášť. Když zápolil s jeho přezkou, Arya se dotkla jeho paže a zeptala se: „Mohu jít s tebou? S tímhle mám jisté zkušenosti. Pokud mi to tvoji lidé dovolí, mohu jí porod usnadnit.“

Eragon přijal její nabídku bez zaváhání. Pokynul jí rukou směrem k východu ze stanu. „Až po tobě.“

Co je to muž?

Bláto se lepilo Roranovi na boty při každém kroku, zpomalovalo ho a už tak unavené nohy ho pálily vysílením. Jako by mu sama země chtěla stáhnout boty. To bahno bylo nejen husté, ale i kluzké. Podjíždělo mu pod botou v těch nejnevhodnějších chvílích, kdy jen stěží držel rovnováhu. A také bylo hluboké. Nepřetržité proudy lidí, zvířat a povozů proměnily půl stopy hlubokou vrchní vrstvu země v téměř neprůchozí močál. Podél okrajů cesty, která vedla přímo vardenským táborem, dosud rostlo pár kousků pošlapané trávy, ale Roran se obával, že i ty brzy zmizí, protože lidé nechodili středem cesty.

Roran se nijak nepokoušel bláto obcházet. Už mu nezáleželo na tom, jestli si zašpiní šaty. Navíc byl tak vyčerpaný, že bylo snazší trmácet se stále stejným směrem než se obtěžovat kličkováním z jednoho ostrůvku trávy na druhý.

Zatímco se plahočil, přemýšlel o Belatoně. Od Nasuadina setkání s kočkodlaky zřídil velitelské stanoviště v severozápadní čtvrti města a usiloval o udržení kontroly nad touto částí. Uložil mužům hasit požáry, vystavět zátarasy v ulicích, pátrat v domech po ukrytých vojácích a zabavovat zbraně. Byl to obrovský úkol a zoufal si, že se nepodaří udělat včas vše potřebné a že ve městě může znovu propuknout otevřená bitva. Doufám, že to ti hlupáci zvládnou přes noc a nenechají se pozabíjet.

V levém boku mu cukalo bolestí, což ho přinutilo zatnout zuby a zatajit dech.

Mizerný zbabělec, ulevil si.

Někdo po něm střelil kuší ze střechy jedné budovy. Zachránilo ho jen nesmírné štěstí: jeden z jeho mužů, Mortenson, vkročil před něj přesně v okamžiku, kdy útočník vystřelil. Střela propíchla Mortensona od zad po břicho a stále měla dost síly, aby Roranovi způsobila ošklivou podlitinu. Mortenson na místě zemřel a neznámému střelci se podařilo uprchnout.

O pět minut později nějaký výbuch, patrně způsobený kouzlem, zabil další dva jeho muže ve stáji, kterou šli zkontrolovat, protože tam slyšeli podezřelé zvuky.

Podle toho, co Roran vyrozuměl, byly takové útoky běžné po celém městě. Nepochybně za řadou z nich stáli Galbatorixovi špehové, ale odpovědnost za ně nesli i obyvatelé Belatony − ti, kdo nedokázali nečinně stát a přihlížet, zatímco sem vpadla armáda a ovládla jejich domov − jakkoli byly pohnutky Vardenů ušlechtilé. Roran dokázal soucítit s lidmi, kteří považovali za svou povinnost bránit vlastní rodiny, ale současně je proklínal za jejich zabedněnost, že nepoznají, že se jim Vardenové snaží pomoci, ne jim ublížit.

Škrábal se ve vousech, zatímco čekal, až trpaslík odtáhne svého notně naloženého poníka z cesty, a pak se trmácel dál.

Jak se blížil ke stanu, uviděl Katrinu stát nad škopkem horké mýdlové vody a na valše prát zkrvavené obvazy. Rukávy měla vyhrnuté nad lokty, vlasy svázané do spletitého drdolu a tváře jí zčervenaly námahou, ale ještě nikdy mu nepřipadala tak krásná. Ona byla jeho útěchou − jeho útěchou a útočištěm − a už jenom vidět ji mu pomáhalo zmírnit pocit otupělého vyčerpání, které se ho zmocnilo.

Jakmile si ho všimla, okamžitě nechala praní, utíkala k němu a cestou si osušila růžové ruce o zástěru. Roran se zapřel, když mu skočila do náruče a ovinula mu paže kolem těla. Bok ho bolestivě pálil, takže krátce zabručel.

Katrina povolila své objetí a zamračeně se od něj odtáhla. „Ach! Ublížila jsem ti?“

„Ne… ne. Jsem jenom pomlácený.“

Nevyptávala se ho, ale znovu ho objala, tentokrát něžněji, vzhlédla k němu a v očích se jí zaleskly slzy. Držel ji kolem pasu, sehnul se a políbil ji, nepopsatelně vděčný za její přítomnost.

Katrina uchopila jeho levou paži, dala si ji přes ramena a Roran jí dovolil, aby ho zbývající kus cesty k jejich stanu trochu podpírala. Tam se s povzdechem posadil na pařez, který používali jako židli, u malého ohýnku, na němž jeho žena prve ohřála škopek vody a nad nímž teď bublal kotlík dušeného masa.

Katrina naplnila masem misku a podala mu ji. Potom mu ze stanu donesla džbánek piva a talíř s půlkou bochníku chleba a kouskem sýra. „Potřebuješ ještě něco?“ zeptala se nezvykle chraplavým hlasem.

Roran neodpověděl, ale vzal její tvář do dlaní a dvakrát ji pohladil palcem. Rozechvěle se usmála a chvíli ho držela za ruku, pak se zase pustila do praní a s vervou drhla prádlo.

Roran dlouho zíral do misky, než se dal do jídla. Cítil se stále tak napjatý, že pochyboval, zda ho dokáže pozřít. Po několika soustech chleba se mu ale vrátila chuť a začal maso nedočkavě hltat.

Když dojedl, odložil nádobí na zem a pak si sedl, ohříval si ruce nad ohýnkem a dopíjel přitom posledních pár doušků piva.

„Slyšeli jsme ránu, když se prolomily brány,“ řekla Katrina, zatímco ždímala obvaz. „Nevydrželi moc dlouho.“

„Ne… Trochu pomůže, když máš na své straně draka.“

Zatímco věšela obvaz na prádelní šňůru, provizorně nataženou mezi jejich stanem a tím sousedním, pohlédl na její břicho. Kdykoli pomyslel na dítě, které nosila a které spolu zplodili, pocítil nesmírnou pýchu, ale i úzkost, protože nevěděl, jak pro jejich potomka zajistit bezpečný domov. Navíc pokud válka neskončí dřív, než jeho žena porodí, měla v úmyslu ho opustit a odejít do Surdy, aby mohla vychovávat jejich dítě v relativním bezpečí.

Nemohu ji ztratit, znovu už ne.

Katrina ponořila další obvaz do škopku. „A bitva ve městě?“ zeptala se a promáchla ho. „Jak to šlo?“

„Museli jsme bojovat o každou píď. Dokonce i Eragon zažil perné chvíle.“

„Ranění mluvili o katapultech připevněných na kolech.“

„Jo.“ Roran si svlažil jazyk pivem, pak rychle popsal, jak Vardenové postupovali Belatonou a na jaké překážky cestou narazili. „Dnes jsme ztratili příliš mnoho mužů, ale mohlo to být ještě horší. Daleko horší. Jörmundur a kapitán Martland útok naplánovali dobře.“

„Ale jejich plán by nevyšel, nebýt tebe a Eragona. Vedli jste si moc statečně.“

Roran se krátce zasmál: „Ha! A víš, proč tomu tak je? Povím ti to. Ani jeden muž z deseti není doopravdy ochotný zaútočit na nepřítele. Eragon si toho nevšimne, protože je vždycky v přední linii bitvy a vrhá se na vojáky. Já to ale vidím. Většina mužů se drží zpátky a nebojuje, dokud nejsou zahnaní do kouta. Nebo jen mávají zbraněmi kolem sebe a tropí rámus, ale ve skutečnosti nedělají nic.“

Na Katrině bylo znát nepříjemné překvapení. „Jak je to možné? Jsou to zbabělci?“

„Nevím. Myslím… myslím, že se možná nedokážou přimět k tomu, aby pohlédli člověku do tváře a pak ho zabili, i když jim nevadí probodávat vojáky, kteří jsou k nim zády. A tak čekají, až druzí udělají to, co oni neumějí. Čekají na lidi, jako jsem já.“

„Myslíš, že Galbatorixovi muži jsou stejně zdráhaví?“

Roran pokrčil rameny. „Asi ano. Jenže jim nezbývá než uposlechnout jeho rozkazu. Když jim nařídí bojovat, tak bojují.“

„Nasuada by mohla udělat to samé. Její kouzelníci by mohli využít kouzla, která zajistí, že se nikdo nebude vyhýbat vojenským povinnostem.“

„Jaký by pak byl rozdíl mezi ní a Galbatorixem? Každopádně Vardenové by tohle nestrpěli.“

Katrina nechala praní, šla k němu a políbila ho na čelo. „Jsem ráda, že umíš dělat to, co děláš,“ zašeptala. Vrátila se ke škopku a začala na valše drhnout další pás ušpiněného plátna. „Dneska jsem něco cítila ze svého prstenu… myslela jsem, že se ti možná něco stalo.“

„Byl jsem uprostřed bitvy. Nepřekvapilo by mě, kdybys cítila píchnutí každých pár minut.“

Zarazila se s rukama ponořenýma ve vodě. „Nikdy předtím jsem to necítila.“

Vyprázdnil džbánek s pivem a snažil se oddálit nevyhnutelné. Doufal, že jí nebude muset povědět, co ho potkalo v hradu, ale bylo zřejmé, že nebude klidná, dokud se nedozví pravdu. Pokoušet se ji přesvědčit o opaku by vedlo jen k tomu, že by si představovala pohromy mnohem horší, než jaké se staly. Kromě toho bylo zbytečné to tajit, protože se o té události stejně bude mezi Vardeny povídat.

Tak jí všechno řekl. Stručně popsal situaci a snažil se vylíčit zhroucení zdi spíš jako druhořadou nesnáz než jako něco, co ho mohlo zabít. Přesto se mu o tom hovořilo těžko a zadrhával, jak stále hledal vhodná slova. Když skončil, zmlkl, znepokojený tou vzpomínkou.

„Aspoň že nejsi zraněný,“ utěšovala ho Katrina.

Dloubl do praskliny na obrubě džbánku. „Nejsem.“

Zvuk čvachtající vody se zastavil a on cítil, že na něj upírá oči.

„Už jsi čelil daleko větším nebezpečím.“

„Ano… asi ano.“

Celá zjihla. „Tak co se děje?“ Když neodpovídal, řekla: „Neexistuje nic tak strašného, abys mi to nemohl říct, Rorane. To přece víš.“

Okraj nehtu na pravém palci se mu zatrhl, když znovu dloubl do džbánku. Několikrát si přejel ostrým nehtem o ukazováček. „Myslel jsem, že zemřu, když se ta zeď zřítila.“

„To by si asi pomyslel každý.“

„Ano, ale jde o to, že mi to bylo jedno.“ Sklíčeně na ni pohlédl. „Chápeš? Já to vzdal. Když mi došlo, že nemůžu uniknout, přijal jsem to pokorně jako beránek, kterého vedou na porážku, a já…“ Nedokázal pokračovat, upustil džbánek a schoval tvář do dlaní. Udělal se mu knedlík v krku, takže se mu těžko dýchalo. Pak ucítil, jak se Katrininy prsty zlehka dotkly jeho ramenou. „Prostě jsem přestal bojovat… za tebe… za naše dítě.“ Dusil se těmi slovy.

„Ššš, ššš,“ zašeptala.

„Ještě nikdy jsem to nevzdal. Ani jednou… Ani když tě unesli ra’zakové.“

„Já vím, že ne.“

„Tenhle boj musí skončit. Nemůžu takhle pokračovat… Nemůžu… Já…“ Zvedl hlavu a vyděsilo ho, když spatřil, že i ona má slzy na krajíčku. Vstal, objal ji a přitiskl k sobě. „Promiň,“ zašeptal. „Promiň. Promiň. Je mi to líto… Už se to nestane. Už nikdy. Slibuji.“

„Na tomhle mi nezáleží,“ řekla hlasem ztlumeným o jeho rameno.

Její odpověď ho popudila. „Vím, že jsem byl slabý, ale moje slovo by pro tebe stále mělo mít nějakou váhu.“

„Takhle jsem to nemyslela!“ zvolala a odtáhla se, aby na něj vyčítavě pohlédla. „Někdy se chováš jako hlupák, Rorane.“

Mírně se pousmál. „Já vím.“

Sepjala paže kolem jeho krku. „Nevážila bych si tě o nic míň, ač už bys cítil cokoli, když ta zeď spadla. Záleží mi jedině na tom, že jsi pořád naživu… Přece jsi nemohl nic dělat, když ta zeď padala, ne?“

Zavrtěl hlavou.

„Takže se nemáš za co stydět. Kdybys to mohl zastavit, nebo kdybys mohl utéct, ale neudělal bys to, tak bys ztratil mou úctu. Ale tys udělal vše, co jsi udělat mohl, a když už nešlo udělat víc, smířil ses s osudem a zbytečně ses proti němu nebouřil. To je moudrost, ne slabost.“

Sehnul se a políbil ji na čelo. „Děkuji ti.“

„A pokud jde o mne, jsi ten nejstatečnější, nejsilnější a nejlaskavější muž v celé Alagaësii.“

Tentokrát ji políbil na ústa. Potom se zasmála, krátkým, rychlým uvolněním potlačovaného napětí, a stáli a kolébali se, jako by tancovali na melodii, kterou slyší jenom oni dva.

Když se vrátila ke své práci, Roran sledoval, jak se lidé, koně a občas nějaký trpaslík nebo urgal trmácejí kolem jejich stanu, a všímal si jejich zranění a stavu jejich zbraní a brnění. Snažil se odhadnout všeobecné rozpoložení Vardenů. Dospěl k jedinému závěru, a to že všichni kromě urgalů se potřebují dobře vyspat a pořádně najíst a že všichni včetně urgalů − a zvláště urgalové − potřebují vydrhnout od hlavy k patě kartáčem z vepřových štětin a kýbly mýdlové vody.

Také pozoroval Katrinu a viděl, jak se její původně dobrá nálada během práce postupně vytrácí a narůstá v ní podrážděnost. Stále drhla a drhla několik skvrn, ale nepříliš úspěšně. Tvář se jí zakabonila a začala vydávat tiché rozzlobené zvuky.

Když nakonec plácla zmuchlanou látkou o valchu, až zpěněná voda vystříkla několik metrů daleko a opřela se o škopek s pevně semknutými rty, zvedl se Roran z pařezu a došel k ní.

„Pusť mě k tomu,“ řekl.

„To se nehodí,“ zavrčela.

„Nesmysl. Jdi si sednout a já to dodělám… No tak.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. To ty bys měl odpočívat, ne já. Navíc to není mužská práce.“

Posměšně si odfrknul. „A to řekl kdo? Mužská práce, nebo ženská, je cokoli, co je potřeba udělat. Teď se posad; budeš se cítit líp, jakmile ulevíš svým nohám.“

„Rorane, je mi dobře.“

„Nebuď pošetilá.“ Jemně se ji pokusil odtlačit od škopku, ale ona se odmítala pohnout.

„Není to správné,“ zaprotestovala. „Co si lidé pomyslí?“ Mávla směrem k mužům, kteří spěchali po blátivé cestě kolem jejich stanu.

„Ať si myslí, co chtějí. Vzal jsem si tebe, ne je. Pokud si budou myslet, že jsem o něco méně mužem jen proto, že ti pomáhám, pak jsou to hlupáci.“

„Ale…“

„Ale nic. Jdi. Kšá. Zmiz odsud.“

„Ale…“

„Nehodlám o tom diskutovat. Jestli si nepůjdeš sednout, odnesu tě tam sám a přivážu tě k tomu pařezu.“

Její zamračený obličej vystřídal pobavený výraz. „Opravdu?“

„Ano. Tak šup!“ Když mu neochotně postoupila své místo u škopku, vztekle utrousil: „Jsi pěkně tvrdohlavá, co?“

„Mluv za sebe. Mezek by se od tebe jistě něčemu přiučil.“

„Ode mě ne. Já nejsem tvrdohlavý.“ Rozepnul si opasek, sundal si drátěnou košili a pověsil ji na přední tyč stanu, pak si stáhl rukavice a vyhrnul rukávy tuniky. Vzduch ho chladil na kůži a mokré obvazy byly ještě studenější − zchladly, zatímco ležely venku na valše − ale to mu nevadilo, protože voda byla teplá a látka brzy také. Jak přejížděl sem a tam obvazy po celé délce hrbolatého prkna, kolem zápěstí se mu utvořily pěnivé kopečky duhových bublin.

Ohlédl se a potěšilo ho, že Katrina odpočívá na pařezu, aspoň nakolik se dalo odpočívat na tak nepohodlném sedátku.

„Dal by sis heřmánkový čaj?“ zeptala se. „Gertruda mi dnes ráno přinesla hrst snítek. Můžu udělat konvičku pro nás oba.“

„To bych rád.“

Zatímco Roran pokračoval v praní zbytku prádla, zavládlo mezi nimi přátelské ovzduší. Práce ho uvedla do příjemné nálady. Byl rád, když mohl rukama dělat něco jiného než se ohánět kladivem, a být nablízku Katrině jej naplňovalo hlubokým uspokojením.

Právě ždímal poslední kus a u Katriny už na něj čekal čerstvě nalitý čaj, když od rušné cesty zaslechli, jak někdo zakřičel jejich jména. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že tím, kdo k nim pospíchá blátem a proplétá se mezi muži a koňmi, je Baldor. Měl na sobě starou koženou zástěru a těžké rukavice sahající až k loktům, které byly zamazané od sazí a tak obnošené, že prsty byly tvrdé, hladké a lesklé jako vyleštěný krunýř želvy. Krabatil čelo pod tmavými, rozcuchanými vlasy, přichycenými páskem odřené kůže. Baldor byl menší než jeho otec Horst i jeho starší bratr Albriech, ale ve srovnání s kýmkoli jiným byl statný a svalnatý, což byl důsledek dětství stráveného s otcem v kovárně. Žádný z nich toho dne nebojoval − zruční kováři byli obvykle příliš cenní na to, aby je nasadili do bitvy − ačkoli Roran si přál, aby jim to Nasuada dovolila, neboť šlo o velmi schopné bojovníky a on věděl, že se na ně může spolehnout i za těch nejnepříznivějších okolností.

Nyní tedy odložil prádlo, osušil si ruce a zauvažoval, co se asi děje. Katrina vstala z pařezu a popošla za ním ke škopku.

Když k nim Baldor doběhl, museli několik vteřin počkat, než popadne dech. Pak ze sebe vychrlil: „Honem pojďte. Matka právě začala rodit a…“

„Kde je?“ zeptala se Katrina úsečně.

„V našem stanu.“

Přikývla. „Budeme tam, jak nejrychleji to půjde.“

S vděčným výrazem se Baldor otočil a utíkal pryč.

Když Katrina zmizela uvnitř stanu, Roran vylil obsah škopku na oheň a uhasil ho. Hořící dřevo pod vodou zasyčelo a zapraskalo. Vzhůru místo kouře vystřelilo mračno páry a vzduchem se linul nepříjemný pach.

Obavy a vzrušení zrychlily Roranovy pohyby. Doufám, že nezemře, pomyslel si, když si vzpomněl, co zaslechl mezi ženskými o Elainině věku a příliš dlouhém těhotenství. Elain vždy byla k němu i Eragonovi laskavá a měl ji rád.

„Jsi připravený?“ zeptala se Katrina, která se vynořila ze stanu a zavazovala si modrou šálu kolem hlavy a krku.

Sáhl po opasku s kladivem. „Jsem. Jdeme.“

Cena moci

„Tak, paní. Už je nebudete potřebovat. A dobře že tak.“

S tichým zašustěním z Nasuadiných předloktí sklouzl poslední pás obvazů, které jí právě sundala služebná Farika. Nasuada je nosila ode dne, kdy se utkala s náčelníkem Fadawarem ve Zkoušce dlouhých nožů.

Zatímco se jí Farika věnovala, Nasuada upírala oči na dlouhou, potrhanou tapiserii posetou dírkami. Pak se připravila na nejhorší a pomalu sklopila zrak. Neviděla své rány od chvíle, kdy prokázala větší odvahu než Fadawar a zvítězila nad ním. Odmítala se na ně podívat. Čerstvé vypadaly tak strašně, že by ten pohled znovu nesnesla, čekala tedy, dokud nebudou téměř zahojené.

Jizvy byly nesouměrné: šest jich zbrázdilo spodní stranu levého předloktí, tři měla na pravém. Každá jizva byla tři nebo čtyři palce dlouhá a víceméně rovná, kromě spodního zářezu na pravé ruce, kdy její sebeovládání zakolísalo, nůž se jí stočil a vytvořil tak klikatou rýhu skoro dvakrát delší než ty ostatní. Kůže kolem jizev zrůžověla a zkrabatěla, kdežto samotné jizvy byly jen o trošku světlejší než okolní kůže, za což byla vděčná. Bála se, že budou bílé a stříbřité, a tudíž mnohem nápadnější. Jizvy vystupovaly nad kůži asi čtvrt palce a tvořily tvrdé vrásy, které vypadaly, jako by měla pod pokožkou zasunuté hladké ocelové tyčky.

Nasuada si prohlížela řezné rány s rozporuplnými pocity. Otec ji během dospívání seznámil se zvyky jejich lidu, ale celý život strávila mezi Vardeny a trpaslíky. Jediné rituály kočovných kmenů, které kdy viděla, a navíc jen občas, byly spojeny s jejich náboženstvím. Nikdy netoužila zvládnout Bubnový tanec, ani se účastnit náročného Vyvolávání jmen, ani − a to především − překonat někoho ve Zkoušce dlouhých nožů. A přesto tu nyní stála, stále mladá a krásná, a už měla na předloktích devět výrazných jizev. Jistě mohla nařídit některému z vardenských kouzelníků, aby jí je odstranil, ale tím by zmařila výhody plynoucí z vítězství ve Zkoušce dlouhých nožů a kočovné kmeny by ji přestaly uznávat jako svou panovnici.

Ačkoli litovala, že její paže ztratily hebkost a měkkost a nebudou již přitahovat toužebné pohledy mužů, byla na své jizvy zároveň pyšná. Svědčily o její odvaze a oddanosti Vardenům. Kdokoli se na ni podívá, pozná sílu jejího charakteru a ona se rozhodla, že to pro ni znamená víc než vzhled.

„Co myslíte?“ zeptala se a natáhla ruce ke králi Orrinovi, který stál před otevřeným oknem pracovny a díval se na město pod sebou.

Orrin se otočil, zamračil se a oči mu pod zkrabaceným čelem potemněly. Měl teď na sobě místo brnění tlustou červenou tuniku a háv lemovaný bílým hermelínem. „Není to hezký pohled,“ usoudil a obrátil pozornost zpět k městu. „Zahalte se. Do slušné společnosti se to nehodí.“

Nasuada si ještě chvíli prohlížela paže. „Ne. Myslím, že to neudělám.“ Zatahala za krajkové manžety svých tříčtvrtečních rukávů, aby je narovnala, a propustila Fariku. Přešla středem místnosti přes přepychový kobereček tkaný trpaslíky a připojila se k Orrinově prohlídce bitvou poničeného města. Potěšilo ji, že všechny požáry podél západních hradeb kromě dvou už byly uhašeny. Pak stočila zrak ke králi.

Během krátké doby, po kterou Vardenové a Surdané vedli útok proti Království, si Nasuada všimla, že Orrin je čím dál vážnější a jeho původní nadšení a výstřednosti se vytrácejí pod zachmuřeným zevnějškem. Nejdříve tu proměnu vítala, protože se domnívala, že se stává zralejším, ale jak se válka protahovala, začala postrádat jeho plamenné rozpravy o přírodní filozofii, stejně jako jeho další rozmary. Zpětně si uvědomila, že právě tyhle věci jí často projasnily den, i když jí někdy připadaly otravné. Navíc z něj ta proměna učinila nebezpečnějšího soupeře. Dokázala si celkem snadno představit, že by se v tomto svém rozpoložení mohl pokusit zaujmout její místo v čele Vardenů.

Mohla bych být šťastná, kdybych si ho vzala? přemítala. Orrin byl docela pohledný. Nos měl dlouhý a úzký, ale čelist silnou a ústa jemně tvarovaná a výrazná. Léty válečnického výcviku si vypracoval pěknou postavu. Bezpochyby byl inteligentní a měl celkem příjemnou povahu. Přesto věděla, že kdyby nebyl králem Surdy a nepředstavoval tak velkou hrozbu pro její postavení a pro nezávislost Vardenů, nikdy by o takovém sňatku neuvažovala. Byl by z něj dobrý otec?

Orrin položil ruce na úzký kamenný parapet a opřel se o něj. Aniž by na ni pohlédl, řekl: „Musíte zrušit spojenectví s urgaly.“

Jeho prohlášení ji zaskočilo. „A to proč?“

„Protože nás poškozují. Lidé, kteří by se k nám jinak přidali, nás proklínají, že jsme se spojili s nestvůrami, a odmítají složit zbraně, když vkročíme do jejich domovů. Galbatorixův odpor jim kvůli naší spolupráci s urgaly připadá spravedlivý a logický. Obyčejný člověk nechápe, proč jsme se s nimi spojili. Neví, že sám Galbatorix urgaly využíval, ani to, že je Galbatorix zmanipuloval, aby napadli Tronjheim pod Stínovým velením. Tyto věci se nedají vysvětlit vyděšenému farmáři. Chápe jedině to, že bytosti, jichž se obával a které po celý život nenáviděl, teď pochodují k jeho domovu v čele s obrovským vrčícím drakem a Jezdcem, který vypadá spíš jako elf než jako člověk.“

„Potřebujeme podporu urgalů,“ namítla Nasuada. „Jinak budeme mít příliš málo bojovníků.“

„Zas až tak strašně je nepotřebujeme. Vždyť to sama víte. Proč byste jinak bránila urgalům, aby se zapojili do útoku na Belatonu? Proč byste jim jinak nařídila, aby nevstupovali do města? Držet je stranou od bitevního pole nestačí, Nasuado. Zvěsti o nich se stejně šíří po celé zemi. Jediné, co můžete udělat pro zlepšení situace, je ukončit tenhle nešťastný stav, než nám způsobí ještě větší škody.“

„Nemohu.“

Orrin se k ní prudce otočil s tváří pokřivenou zlostí. „Muži umírají, protože jste se rozhodla přijmout Garzhvogovu pomoc. Moji muži, vaši muži, ti v Království… Tohle spojenectví nestojí za jejich obětování a absolutně nedokážu pochopit, proč je dál bráníte.“

Nedokázala snést jeho pohled. Příliš silně jí připomínal pocity viny a vlastní pochybnosti, které ji tak často trápily, když se snažila v noci usnout. Místo toho upřela oči na kouř stoupající z věže na okraji města. Pomalu promluvila: „Bráním je, protože doufám, že zachování spojenectví s urgaly zachrání víc životů, než kolik jich bude stát… Pokud porazíme Galbatorixe…“

Orrin pochybovačně vykřikl.

„Což rozhodně není jisté,“ uznala, „vím. Ale musíme promyslet i tuto možnost. Pokud ho porazíme, bude naším úkolem pomocí naší rase, aby se po válečném konfliktu vzchopila a vybudovala z popela Království silnou novou zemi. A součástí tohoto procesu bude zajistit, že po sto letech svárů konečně zavládne mír. Nesvrhnu Galbatorixe jen proto, aby na nás vzápětí zaútočili urgalové ve chvíli, kdy budeme nejvíce oslabení.“

„To můžou udělat i tak. Vždycky to tak bylo.“

„Co jiného nám zbývá?“ zeptala se otráveně. „Musíme se pokusit je zkrotit. Čím víc je zapálíme pro naši věc, tím méně bude pravděpodobné, že se obrátí proti nám.“

„Řeknu vám, co máte udělat,“ zavrčel. „Zbavit se jich. Zrušit dohodu s Nar Garzhvogem a poslat ho pryč i s jeho berany. Pokud vyhrajeme tuhle válku, pak se s nimi dá vyjednávat o nové úmluvě, a to z pozice, kdy si budeme moci stanovovat podmínky my. Nebo ještě lépe, pošlete Eragona a Safiru do Dračích hor s praporem mužů, aby je vyhladili jednou provždy, což měli Jezdci učinit už před mnoha staletími.“

Nasuada na něj nevěřícně zírala. „Pokud ukončím smlouvu s urgaly, nejspíš je to tak rozzuří, že na nás okamžitě zaútočí, a my nemůžeme bojovat současně proti nim i proti Království. Způsobit něco takového by byl vrchol bláznovství. Jestliže se ve své moudrosti elfové, draci i Jezdci rozhodli tolerovat existenci urgalů, ačkoli je mohli snadno zneškodnit, měli bychom následovat jejich příkladu. Věděli, že by bylo špatné zabít všechny urgaly, a vy byste to měl vědět také.“

„Jejich moudrost… Pche! Jako by jim jejich moudrost přinesla něco dobrého! Dobrá, nechte pár urgalů naživu, ale zabijte jich tolik, aby se příštích sto let nebo i déle neodvážili opustit svá doupata!“

Zjevná bolest v Orrinově hlase a v podrážděném výrazu jeho tváře Nasuadu zmátla. Důkladněji si ho prohlédla a snažila se odhalit důvod jeho nenadálé prudkosti. Po chvíli ji napadlo vysvětlení, které se po jistém zvážení zdálo pravděpodobné.

„O koho jste přišel?“ zeptala se.

Orrin sevřel pěst a pomalu, váhavě ji spustil na okenní parapet, jako by do něj chtěl vší silou udeřit, ale neodvážil se to učinit. Ještě dvakrát bouchl do parapetu a pak řekl: „Přítele, se kterým jsem vyrůstal na hradě Borromeo. Asi jste se nikdy nesetkali. Byl jedním z poručíků v mé jízdě.“

„Jak zemřel?“

„Z důvodů, které jste asi uhodla. Zrovna jsme přijeli do stájí u západní brány a zabezpečovali jsme je pro naši vlastní potřebu, když jeden z podkoních vyběhl ze stání pro koně a probodl ho vidlemi. Když jsme toho pacholka zahnali do kouta, pořád vykřikoval nesmysly o urgalech a jak se nikdy nevzdá… Tomu bláznovi by nijak nepomohlo, i kdyby to byl udělal. Setnul jsem ho vlastní rukou.“

„To je mi líto,“ řekla Nasuada.

Drahokamy v Orrinově koruně se zatřpytily, když kývl hlavou na srozuměnou.

„Přestože je to tak bolestné, nemůžete dovolit, aby smutek ovlivnil vaše rozhodování… Není to snadné, vím − moc dobře to vím! − ale musíte překonat sám sebe, pro dobro svého lidu.“

„Překonat sám sebe,“ opakoval král trpkým, posměšným hlasem.

„Ano. Od nás se vyžaduje víc než od většiny lidí. Musíme se tudíž snažit být lepší než ostatní, pokud máme prokázat, že si zasluhujeme takovou zodpovědnost… Urgalové zabili mého otce, jak jistě víte, ale to mi nezabránilo navázat spojenectví, které by mohlo Vardenům pomoci. Nedovolím, aby mi něco znemožnilo jednat v jejich zájmu a v zájmu naší armády jako celku, ať už mě to bude stát cokoli.“ Zvedla paže a znovu mu ukázala jizvy.

„To je tedy vaše odpověď? Neukončíte smlouvu s urgaly?“

„Ne.“

Orrin přijal tuto odpověď s klidem, který ji znepokojil. Pak sevřel parapet oběma rukama a vrátil se k pozorování města. Jeho prsty zdobily čtyři velké prsteny a na jednom z nich byla královská pečeť Surdy vyrytá do ametystu: jelen s parožím stojící vedle vysoké, opevněné věže, jemuž se mezi nohama vinou větvičky jmelí, a pod ním harfa.

„Aspoň jsme nenarazili na žádné vojáky, kteří by byli očarovaní a necítili bolest,“ řekla Nasuada.

„Máte na mysli smějící se mrtvoly,“ zamručel Orrin a použil tak výraz, který se rozšířil mezi Vardeny. „A ani na Murtagha a Trna, což mě znepokojuje.“

Nějakou dobu oba mlčeli. První promluvila Nasuada: „Jak se vám včera v noci vydařil váš pokus? Byl úspěšný?“

„Byl jsem příliš unavený, než abych ho vyhodnotil. Raději jsem šel spát.“

„Ach tak.“

Po chvíli oba zároveň přešli ke stolu stojícímu u jedné ze stěn. Pokrývaly ho hory listin, tabulek a svitků. Nasuada přelétla očima ten skličující výjev a povzdechla si. Ještě před půlhodinou byl stůl prázdný, když ho uklidili její pomocníci.

Zaměřila se na až příliš povědomou zprávu navrchu − odhad počtu vězňů, které Vardenové zajali během obléhání Belatony, se jmény význačných osobností zvýrazněnými červeným inkoustem. Probírali s Orrinem počty zajatců, právě když přišla Farika, aby jí sundala obvazy.

„Nenapadá mě, jak z téhle šlamastyky ven,“ přiznala.

„Mohli bychom naverbovat strážné mezi zdejšími muži. Pak tu nebudeme muset nechat tolik našich vlastních bojovníků.“

Zvedla zprávu. „Možná, ale muže, které potřebujeme, bude obtížné nalézt a naši kouzelníci jsou už tak hodně přepracovaní…“

„Objevili Du Vrangr Gata způsob, jak zlomit přísahu danou ve starověkém jazyce?“ pokračoval Orrin škodolibě. Když odpověděla záporně, zeptal se: „A udělali vůbec nějaký pokrok?“

„Žádný, který by byl k užitku. Ptala jsem se i elfů, ale ani jim se za dlouhá léta nepodařilo to, o co my usilujeme teprve posledních pár dní.“

„Pokud tento problém nevyřešíme, a to brzy, mohlo by nás to stát vítězství,“ odtušil Orrin. „Právě tohle.“

Promnula si spánky. „Já vím.“ Než opustili trpaslíky střežený Farthen Dûr a Tronjheim, snažila se předjímat nejrozmanitější potíže, s nimiž by se Vardenové mohli potýkat, jakmile se pustí do útoku. Ale problém, před kterým stáli teď, ji zcela zaskočil.

Poprvé řešila obtíže tohoto druhu po bitvě na Hořících pláních, kdy vyšlo najevo, že všichni důstojníci Galbatorixovy armády a také většina obyčejných vojáků byli přinuceni přísahat věrnost Galbatorixovi a Království ve starověkém jazyce. Rychle si s Orrinem uvědomili, že těmto mužům nebudou moci důvěřovat, dokud Galbatorix povládne zemi − a možná ani poté, pokud se jim podaří Království porazit. Nemohli proto přijmout do svých řad muže, kteří chtěli přejít k Vardenům, z obavy, jak by je jejich přísahy mohly nutit jednat.

Nasuadu tehdy tato situace příliš netrápila. Říkala si, že vězni prostě patří k válce, a zařídila s králem Orrinem, aby byli zajatci odvedeni zpátky do Surdy, kde je využijí na stavbu silnic, kopání kanálů, v kamenolomu a na další těžké práce.

Teprve když Vardenové obsadili Feinster, pochopila plný dopad problému. Galbatorixovi špehové donutili k přísaze věrnosti nejen vojáky ve Feinsteru, ale také šlechtice, mnoho hodnostářů, kteří jim sloužili, a zdánlivě nahodilou směsici obyčejných lidí − značný počet z nich Vardenové podle ní ani neodhalili. Ti, o nichž to věděli, museli být drženi pod zámkem, aby se nesnažili Vardeny rozvracet. Najít lidi, jimž by mohli věřit a kteří by chtěli pracovat pro Vardeny, se tedy ukázalo být daleko obtížnější, než Nasuada očekávala.

Kvůli všem, kdo museli být střeženi, neměla na výběr a musela nechat ve Feinsteru dvakrát tolik bojovníků, než měla původně v úmyslu. A s tolika vězni bylo město výrazně ochromené, což ji nutilo přesměrovat tak potřebné zásoby z hlavního útvaru Vardenů do Feinsteru, aby místní nehladověli. Situace už byla těžko udržitelná a dalo se očekávat, že se ještě zhorší, když teď ovládli i Belatonu.

„Škoda, že ještě nedorazili trpaslíci,“ povzdechl si Orrin. „Jejich pomoc by se nám hodila.“

Nasuada s ním souhlasila. V tuto chvíli s Vardeny bojovalo jen pár set trpaslíků. Zbytek se vrátil do Farthen Dûru uspořádat pohřeb svého padlého krále Hrothgara a vyčkat, až vůdci jejich klanů zvolí Hrothgarova nástupce, kvůli čemuž se od té doby již nesčetněkrát hněvala. Pokusila se trpaslíky přesvědčit, aby po dobu trvání války ustanovili panovníkova zástupce, ale byli tvrdohlaví jako kámen a trvali na vykonání svých odvěkých obřadů, ačkoli to znamenalo opustit Vardeny uprostřed jejich tažení. V každém případě si trpaslíci nakonec zvolili nového krále − Hrothgarova synovce Orika − a vydali se ze vzdálených Beorských hor na pomoc Vardenům. V tuhle chvíli pochodovali přes rozlehlé pláně na sever od Surdy, někde mezi jezerem Tüdosten a řekou Jiet.

Nasuada přemýšlela, zda budou schopni bojovat, až dorazí. Obyčejně byli trpaslíci houževnatější než lidé, ale poslední dva měsíce byli pořád na nohou, a to by mohlo udolat i ty nejzocelenější bytosti. Musí je unavovat pohled na stále stejnou krajinu, pomyslela si.

„Už teď máme takovou spoustu vězňů. A jakmile dobudeme Dras-Leonu…“ Zavrtěla hlavou.

Orrin náhle ožil a navrhl: „Co kdybychom Dras-Leonu úplně obešli?“ Prohrabával se spoustou papírů na stole, dokud nenašel velkou mapu Alagaësie vyrobenou trpaslíky, kterou rozložil přes hromady administrativních záznamů. Vratké kupičky pod mapou dodávaly krajině nezvyklou topografii: kopce na západě Du Weldenvarden, miskovitou prohlubeň v místě Beorských hor, kaňony a strže po celé poušti Hadarak a zvlněné moře podél nejsevernější části Dračích hor, vytvořené řadou svitků pod nimi. „Podívejte.“ Prostředníčkem naznačil spojnici mezi Belatonou a hlavním městem Království Urû’baenem. „Kdybychom pochodovali přímo tam, nedostaneme se do blízkosti Dras-Leony. Bylo by těžké překonat celý úsek najednou, ale mohli bychom to zvládnout.“

Nasuada nemusela jeho návrh dlouho promýšlet, protože tuto možnost již dříve zvažovala. „Bylo by to obrovské riziko. Galbatorix by nás i tak mohl napadnout s vojáky, které nasadil do Dras-Leony − a těch není zrovna málo, pokud se dá věřit našim zvědům. Pak bychom museli odrážet útoky ze dvou stran najednou. A neznám rychlejší způsob, jak prohrát bitvu nebo válku. Ne, musíme se zmocnit Dras-Leony.“

Orrin uznal její argument nepatrným pokývnutím hlavy. „Pak tedy potřebujeme naše muže, kteří jsou v Aroughs. Potřebujeme každého bojovníka, pokud máme v boji pokračovat.“

„Vím o tom. Hodlám zajistit, aby obléhání Aroughs skončilo do týdne.“

„Doufám, že tam nechcete poslat Eragona.“

„Ne, mám jiný plán.“

„Dobrá. A co do té doby? Co provedeme s těmi vězni?“

„To, co vždycky: stráže, ohrady, zámky. Možná by šlo vězně spoutat i kouzlem, které jim zabrání se pohybovat, abychom je nemuseli tak bedlivě střežit. Nevidím jiné řešení, leda bychom je všechny povraždili, ale to bych raději…“ Pokusila se představit si, co by neudělala proto, aby porazila Galbatorixe. „Raději bych se neuchylovala k takovým… drastickým opatřením.“

„Já také ne.“ Orrin se nad mapou hrbil jako sup, zatímco studoval klikyháky vybledlého inkoustu, které vyznačovaly trojúhelník Belatona, Dras-Leona a Urû’baen.

Po chvíli Nasuada znovu prolomila ticho: „Máme ještě něco, co spolu musíme probrat? Jörmundur už čeká na rozkazy a Rada starších mě požádala o audienci.“

„Dělá mi to starosti.“

„Co?“

Orrin přejel rukou po mapě. „Že byl tento podnik od začátku špatně naplánovaný… Že naše vojska a síly našich spojenců jsou nebezpečně rozptýlené. Kdyby si Galbatorix usmyslel vložit se do boje osobně, dokázal by nás zničit stejně snadno jako Safira stádo koz. Celá naše strategie závisí na tom, že zinscenujeme střetnutí Galbatorixe s Eragonem, Safirou a co největším počtem našich kouzelníků. Ovšem jenom malá část těchto kouzelníků je nyní v našem vojsku a my nebudeme schopni je všechny shromáždit na jedno místo dříve, než dorazíme k Urû’baenu a setkáme se s královnou Islanzadí a její armádou. Dokud k tomu nedojde, zůstáváme žalostně zranitelní vůči případnému útoku. Riskujeme mnohé na základě domněnky, že Galbatorixe udrží pod kontrolou jeho vlastní namyšlenost až do chvíle, než se kolem něj stáhne naše past.“

Nasuada sdílela jeho obavy. Přesto bylo důležitější podpořit Orrinovu sebedůvěru než bědovat spolu s ním, protože pokud jeho odhodlání zeslábne, naruší to jeho výkonnost a podkope morálku jeho mužů. „Nejsme úplně bezbranní,“ namítla. „Už ne. Máme teď Dauthdaert a s ním naději, že skutečně můžeme zabít Galbatorixe a Šruikana, pokud by se měli vynořit z Urû’baenu.“

„Možná.“

„Navíc ničemu nepomůže, když se budeme sužovat obavami. Nemůžeme zajistit, aby se sem trpaslíci dostali dřív, ani urychlit náš vlastní postup k Urû’baenu, nemůžeme se ani otočit a vzít do zaječích. Nenechte se proto naší situací nadměrně znepokojovat. Snažme se přijmout svůj osud důstojně, ať už bude jakýkoli. Jinak bychom připustili, že nás pomyšlení na Galbatorixovy možné kroky zbytečně rozrušuje, a to já neudělám. Odmítám dát mu nad sebou takovou moc.“

Těžký příchod na svět…

Ozval se drsný, pronikavý výkřik. Byl tak vysoký a hlasitý, že zněl skoro nelidsky.

Eragon ztuhl, jako by ho někdo bodl jehlou. Skoro celý den sledoval, jak muži bojují a umírají − spousty jich sám zabil −, a přesto si nedokázal nedělat starosti, když uslyšel Elaininy bolestné výkřiky. Vydávala tak děsivé zvuky, že ho napadlo, zda porod vůbec přežije.

Vedle sudu, který mu sloužil jako sedátko, seděli na zemi Albriech s Baldorem a trhali poničená stébla trávy rostoucí mezi jejich botami. Jejich tlusté prsty se systematickou pečlivostí roztrhly každý kousek lístku a stébla, než zašátraly po dalším. Na čele se jim leskl pot a v očích měli tvrdý výraz zlosti a zoufalství. Chvílemi se na sebe podívali nebo se zahleděli přes cestu ke stanu, kde trpěla jejich matka, ale jinak zírali na zem a nevšímali si okolí.

O pár stop dál seděl Roran na jiné bečce, která byla překulená na bok a kývala se, kdykoli se pohnul. Podél okraje blátivé cesty se shluklo několik desítek lidí z Carvahallu. Většinou šlo o muže, kteří se přátelili s Horstem a jeho syny, nebo jejichž ženy pomáhaly léčitelce Gertrudě pečovat o Elain. A za nimi se tyčila Safira. Krk měla ohnutý jako napjatý luk, špička ocasu jí cukala, jako by byla na lovu, a stále jí z tlamy kmital rubínový jazyk, zachytávající ze vzduchu vůně, jež by jí mohly poskytnout nějakou informaci o Elain či jejím nenarozeném dítěti.

Eragon si promnul rozbolavělý sval na levém předloktí. Čekali už několik hodin a schylovalo se k soumraku. Od každého předmětu se natahovaly dlouhé černé stíny, sahající na východ, jako by se snažily dotknout obzoru. Vzduch se ochladil a komáři a šídla s jemnými krajkovými křídly z nedaleké řeky Jiet se míhali kolem nich sem a tam.

Ticho prořízl další výkřik.

Muži se neklidně pohnuli, prováděli gesta zahánějící smůlu a něco si tiše šuškali, aby to zaslechli jen ti nejbližší. Eragon je však slyšel zcela zřetelně. Šeptali si o Elainině obtížném těhotenství. Někteří vážně tvrdili, že jestli brzy neporodí, bude příliš pozdě pro ni i pro dítě. Jiní říkali věci jako: „Pro muže je těžké přijít o ženu i za dobrých časů, ale o to těžší by to bylo teď a tady“, nebo: „Byla by to tragédie…“ Někteří svalovali Elaininy obtíže na ra’zaky nebo na události, k nimž došlo během putování vesničanů k Vardenům. A nejeden utrousil nedůvěřivou poznámku o tom, že Arye dovolili u porodu pomáhat. „Je to elfka, ne člověk,“ pohoršoval se tesař Fisk. „Měla by se držet svých, a ne se plést tam, kde o ni nikdo nestojí. Kdo ví, o co jí vlastně jde.“

Tohle všechno a ještě další věci Eragon slyšel, ale nedával to najevo a zůstával klidný, protože vesničané by z toho byli akorát nesví, kdyby zjistili, jak má teď ostrý sluch.

Roran se naklonil dopředu a bečka pod ním zaskřípala. „Nemyslíte, že bychom měli…“

„Ne,“ nenechal ho domluvit Albriech.

Eragon si přitáhl plášť těsněji k tělu. Zima mu začínala zalézat pod kůži. Ale byl rozhodnutý zůstat, dokud Elainina muka neskončí.

„Podívejte,“ ozval se Roran s nenadálým vzrušením.

Albriech s Baldorem oba současně rychle otočili hlavu.

Ze stanu za cestou vylezla Katrina a nesla kupu zakrvácených hadrů. Než se vstupní dílec opět zavřel, Eragon zahlédl Horsta a jednu z carvahallských žen − nebyl si jistý kterou. Oba stáli v nohou lůžka, kde ležela Elain.

Katrina věnovala přihlížejícím jediný letmý pohled a pospíchala k ohni, kde Nolla a Fiskova žena Isolda vyvářely hadry pro další použití.

Sud zaskřípal ještě dvakrát, jak se Roran pohnul. Eragon napůl očekával, že vyrazí za Katrinou, ale zůstával sedět na místě, stejně jako Albriech s Baldorem. Všichni vesničané upřeně sledovali Katrininy pohyby.

Eragon se zamračil, když se rozezněl další Elainin výkřik, který nebyl o nic méně trýznivý než ty předchozí.

Pak se podruhé otevřel vstup do stanu a vyřítila se Arya, s holými pažemi a rozcuchaná. Vlasy se jí třepotaly kolem obličeje, když uháněla ke třem Eragonovým elfským strážcům, kteří stáli ve stínu za nedalekým velkým stanem. Chvíli naléhavě hovořila s elfkou s útlou tváří jménem Invidia a zase pospíchala zpátky.

Eragon ji dostihl, sotva urazila pár metrů. „Jak to jde?“ zeptal se.

„Špatně.“

„Proč to trvá tak dlouho? Nemůžeš jí pomoci, aby porodila rychleji?“

Aryin výraz, který byl už tak napjatý, ještě víc ztvrdl. „Mohla bych. Mohla jsem vyzpívat dítě z dělohy během první půlhodiny, ale Gertruda a další ženy mi dovolí použít jen ta nejjednodušší kouzla.“

„To je nesmysl! Proč?“

„Protože kouzla je děsí − a já je děsím.“

„Tak jim řekni, že nikomu nechceš ublížit. Řekni jim to ve starověkém jazyce a nebudou mít jinou volbu než ti věřit.“

Zavrtěla hlavou. „Tím by se to jenom zhoršilo. Myslely by si, že se je snažím očarovat proti jejich vůli, a poslaly by mě pryč.“

„Katrina by jistě…“

„Jen díky ní jsem mohla nějaká kouzla vůbec použít.“

Elain opět vykřikla.

„Nedovolí ti aspoň ulevit jí od bolesti?“

„Ne víc, než už jsem jí ulevila.“

Eragon se prudce otočil k Horstovu stanu. „Tak to tedy ne,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Její ruka mu sevřela levou paži a zadržela ho na místě. Nechápavě se ohlédl na Aryu. Zavrtěla hlavou. „Nedělej to,“ řekla. „Tyhle zvyky jsou starší než sám čas. Pokud zasáhneš, rozzlobíš Gertrudu a zostudíš ji a obrátíš si mnoho žen z vesnice proti sobě.“

„To je mi jedno!“

„Já vím, ale věř mi: v tuhle chvíli je nejmoudřejší čekat s ostatními.“ Jako by chtěla svá slova zdůraznit, pustila jeho paži.

„Nemůžu tu jen tak stát a nechat ji trpět!“

„Poslechni mě. Bude lepší, když zůstaneš tady. Slibuji, že pomohu Elain, jak jen to půjde, ale ty nechoď dovnitř. Vyvolal bys jenom svár a zlost tam, kde to není zapotřebí… prosím.“

Eragon zaváhal, potom zlostně zavrčel a rozhodil rukama, když Elain znovu zakřičela. „Dobrá,“ řekl a naklonil se k Arye, „ale ať se stane cokoli, nenech ji ani dítě zemřít. Je mi jedno, co budeš muset udělat, ale nenech je zemřít.“

Arya si ho prohlížela s vážným výrazem. „Nikdy bych nedovolila, aby se dítěti něco stalo,“ odpověděla a kráčela k Horstovu stanu.

Když zmizela uvnitř, Eragon se vrátil k Roranovi, Albriechovi a Baldorovi a zase se posadil na sud.

„Takže?“ zeptal se Roran.

Eragon pokrčil rameny. „Dělají, co můžou. Musíme jen být trpěliví… To je vše.“

„Zdálo se, že ti toho řekla o dost víc,“ vyzvídal Baldor.

„Smysl byl stejný.“

Jak se slunce blížilo k obzoru, zabarvilo se do oranžova až ruda. Těch pár cárů mraků visících na západním nebi jako pozůstatky bouře, která se tudy před nedávnem prohnala, získalo podobný barevný nádech. Po obloze se honila hejna vlaštovek, které si k večeři sháněly můry, mouchy a další poletující hmyz.

Časem Elaininy výkřiky postupně ztrácely na síle a slábly z původní pronikavosti do tlumených, přerušovaných nářků, z nichž se Eragonovi ježily chloupky na krku. Nesmírně si přál osvobodit ji od utrpení, ale držel se Aryiny rady. Čekal, nervózně si okusoval polámané nehty a zapřádal krátké, nucené rozhovory se Safirou.

Když se slunce dotklo země, rozprostřelo se po obzoru jako obří žloutek pomalu vytékající ze svého obalu. Mezi vlaštovky se vmísili netopýři, kteří zběsile třepotali kožovitými křídly a jejichž vysoký pískot byl pro Eragona nepříjemně ostrý.

Pak mocný Elainin výkřik přehlušil všechny zvuky v blízkém okolí a Eragon zadoufal, že další takový už nikdy neuslyší.

Následovalo krátké, ale hluboké ticho.

To přerušil až hlasitý, škytavý pláč novorozeného dítěte, který se ozval ze stanu − odvěká fanfára, oznamující příchod nového člověka na svět. Albriech s Baldorem při tom zvuku roztáhli ústa do úsměvu, stejně jako Eragon a Roran, i několik čekajících mužů se zasmálo.

Jejich radost však neměla dlouhého trvání. Poté co utichlo jásání, ženy ve stanu spustily srdcervoucí nářek, ze kterého Eragonovi běhal mráz po zádech. Věděl, co jejich bědování znamená, co vždycky znamenalo: došlo k té nejhorší tragédii.

„Ne,“ vydechl nevěřícně a seskočil ze sudu. Nemůže být mrtvá. To není možné… Arya mi to slíbila.

Jako by Arya vnímala jeho pocity, prudce odhrnula vstupní dílec stanu a utíkala k Eragonovi přes cestu neskutečně dlouhými skoky.

„Co se stalo?“ zeptal se Baldor, když se u nich zastavila.

Arya si ho nevšímala a řekla: „Eragone, pojď.“

„Co se stalo?“ zvolal Baldor zlostně a chytil Aryu za rameno. Bleskovým pohybem ho popadla za zápěstí, zkroutila mu ruku za zády a přinutila ho zůstat stát shrbený jako mrzák. Tvář se mu zkřivila bolestí.

„Pokud si přeješ, aby tvá sestřička přežila, pak se drž stranou a nezasahuj do toho!“ Pustila ho, mírně odstrčila a poslala ho přímo do Albriechovy náruče. Potom se rázně otočila a kráčela zpátky ke kovářovu stanu.

„Co se tedy stalo?“ zeptal se Eragon, jakmile se k ní připojil.

Arya k němu obrátila tvář s planoucíma očima. „Je to pěkná holčička, ale má rozštěp.“

Teď už Eragon rozuměl zármutku a nářku žen. Děti s rozštěpem rtu málokdy přežívaly. Takové nemluvně bylo obtížné krmit, a i pokud to rodiče dokázali, čekal ho neradostný úděl: ústrky, posměšky a posléze nemožnost najít si vhodného partnera pro manželství. Ve většině případů by bývalo bylo pro všechny lepší, kdyby se dítě narodilo mrtvé.

„Musíš ji vyléčit, Eragone,“ řekla Arya.

„Já? Ale já jsem nikdy… Proč ne ty? Víš toho o léčení víc než já.“

„Pokud změním vzhled holčičky já, lidé budou říkat, že jsem ji ukradla a nahradila podvrženým dítětem. Dobře znám příběhy, které tví lidé vyprávějí o mé rase, Eragone − příliš dobře. Udělám to, když to bude nezbytné, ale to dítě bude kvůli tomu celý život trpět. Jedině ty ji můžeš uchránit před takovým osudem.“

Zmocnila se ho panika. Nechtěl být odpovědný za život dalšího člověka; už tak zodpovídal za příliš mnoho životů.

„Musíš ji vyléčit,“ zopakovala Arya rozhodně. Eragon si vzpomněl, jak moc si elfové cení svých dětí i dětí ostatních ras.

„Pomůžeš mi, když to budu potřebovat?“

„Jistě.“

A já také, přidala se Safira. Že se vůbec ptáš.

„Dobrá,“ řekl Eragon a sevřel hlavici Brisingru, srozuměný s tou představou. „Udělám to.“

S Aryou v patách rozhrnul těžké vlněné dílce stanu a vstoupil dovnitř. Do očí ho pálil kouř svíce. U stěny stálo v hloučku pět žen z Carvahallu. Jejich bědování ho zasáhlo jako fyzický úder. Kolébaly se jako v transu, naříkaly a tahaly se za šaty a za vlasy. Horst stál v nohou postele a hovořil s Gertrudou; obličej měl rudý, opuchlý a ztrhaný vyčerpáním. Boubelatá léčitelka držela na prsou raneček látky, v němž, jak Eragon usoudil, bylo dítě, které se vrtělo a vřískalo do všeho toho rámusu. Gertrudiny kulaté tváře se leskly potem a vlasy se jí lepily na kůži. Holá předloktí měla pocákaná různými tekutinami. U hlavy lůžka klečela Katrina na kulatém polštáři a otírala Elain čelo vlhkým hadříkem.

Eragon Elain stěží poznal. Tvář měla vyzáblou a tmavé kruhy pod těkajícíma očima, jimiž jako by nedokázala zaostřit. Z vnějších koutků očí jí přes spánky stékaly potůčky slz a ztrácely se pod spletitými loknami jejích vlasů. Otvírala a zavírala ústa a cosi nesrozumitelně sténala. Zbytek jejího těla zakrývalo zkrvavené prostěradlo.

Horst ani Gertruda si Eragona nevšimli, dokud k nim nepřistoupil. Eragon od svého odchodu z Carvahallu hodně vyrostl, ale Horst byl stále o hlavu vyšší. Když na něj kovář pohlédl, jeho pochmurný výraz se rozzářil jiskřičkou naděje.

„Eragone!“ Těžkou rukou ho poplácal po rameni a opřel se o něj, jako by se po tom všem sotva držel na nohou. „Už to víš?“ Nebyla to skutečná otázka, ale Eragon stejně přikývl. Horst vrhl rychlý, těkavý pohled na Gertrudu a jeho široký, lopatu připomínající plnovous se zakýval ze strany na stranu, jak pohnul čelistí a olízl si rty. „Můžeš… můžeš pro ni něco udělat, co myslíš?“

„Snad,“ řekl Eragon. „Zkusím to.“

Natáhl ruce. Po chvíli váhání mu Gertruda položila teplý raneček do náruče a pak s ustaraným výrazem ustoupila.

Do záhybů látky byla zachumlaná drobná, zkrabacená tvářička. Holčička měla tmavě červenou kůži a napuchlé zavřené oči. Ušklíbala se, jako by byla nazlobená kvůli nedávným útrapám − taková reakce by připadala Eragonovi naprosto pochopitelná. Avšak jejím nejnápadnějším rysem byla široká mezera, táhnoucí se od levé nosní dírky ke středu horního rtu. Skrz ni byl vidět drobný růžový jazyk, který ležel jako měkký, vlhký slimák a příležitostně se zakroutil.

„Prosím tě,“ žádal ho Horst. „Můžeš nějak…“

Eragon sebou trhnul, když bědování žen dosáhlo ještě vyšší intenzity. „Tady nemůžu pracovat,“ vyhrkl.

Když se otočil k odchodu, ozvala se za ním Gertruda: „Půjdu s tebou. Musí s ní zůstat někdo, kdo se umí postarat o dítě.“

Eragon nestál o to, aby Gertruda postávala kolem, zatímco se bude snažit vyléčit děvčátku čelist. Užuž jí to chtěl říct, ale potom si vzpomněl, co mu říkala Arya o podvržených dětech. Někdo z Carvahallu, komu ostatní vesničané důvěřují, by měl být svědkem proměny dítěte, aby mohl později ostatní ujistit, že je to stále totéž miminko.

„Jak si přeješ,“ řekl a spolkl své námitky.

Když vyšel ze stanu, dítě se mu zavrtělo v náručí a žalostně zanaříkalo. Za cestou povstávali vesničané a ukazovali si na něj. Albriech s Baldorem k němu ihned vykročili. Eragon však zavrtěl hlavou a oni se okamžitě zastavili a s bezmocným výrazem ho jen provázeli pohledem.

Arya s Gertrudou zaujaly místo vedle něj, každá po jednom boku, a všichni tři společně kráčeli táborem k Eragonovu stanu a zem se jim třásla pod nohama, protože je následovala Safira. Bojovníci, kteří jim stáli v cestě, kvapně uhýbali.

Eragon se snažil našlapovat co nejklidněji, aby dítě zbytečně nenatřásal. Děvčátko obklopoval silný zatuchlý zápach, připomínající pach lesní půdy za horkého letního dne.

Už byli skoro na místě, když Eragon spatřil mezi dvěma řadami stanů vedle cesty čarodějné dítě Elvu. Vážně na něj hleděla obrovskýma fialovýma očima. Byla oblečená do černočervených šatů s dlouhým krajkovým závojem, který měla ohrnutý dozadu přes hlavu, takže jí odkrýval čelo se stříbrným znaménkem ve tvaru hvězdy, podobné gedwëy ignasia.

Neřekla ani slovo, ani se ho nepokusila zpomalit nebo zastavit. Nicméně Eragon pochopil její varování, protože samotná její přítomnost pro něj byla mementem. Už jednou si zahrával s osudem nemluvněte a mělo to katastrofální následky. Nemohl si dovolit udělat takovou chybu podruhé, nejen kvůli škodě, kterou by tím mohl napáchat, ale také proto, že Elva by se potom stala jeho zapřísáhlou nepřítelkyní. I když Eragon vládl nesmírnou silou, Elvy se bál. Její schopnost nahlédnout druhým do duše a rozpoznat, co je bolí a trápí − a rovněž předvídat vše, co jim ublíží − z ní dělalo jednu z nejnebezpečnějších bytostí v celé Alagaësii.

Ať se stane cokoli, pomyslel si Eragon, když vstupoval do svého potemnělého stanu, nechci tomuto dítěti ublížit. A ucítil nové odhodlání dát Elainině dcerce šanci prožít život, který by jí jinak okolnosti odepřely.

Ukolébavka

Do Eragonova stanu pronikalo tlumené světlo zapadajícího slunce. Všechno uvnitř bylo šedé, jakoby vytesané ze žuly. Díky svému elfskému zraku Eragon viděl obrysy věcí celkem snadno, ale Gertruda by s tím jistě měla potíže. Řekl tedy: „Naina hvitr un böllr,“ a vytvořil tak malé světlo vznášející se u špičky stanu. Měkká bílá koule nevydávala žádné znatelné teplo, poskytovala však tolik světla jako zářivá lucerna. Při vyslovení kouzla se vyhnul slovu brisingr, aby mu čepel meče nevzplála plameny.

Gertruda se za ním zastavila. Když se otočil, zírala na přízračné světlo a svírala brašnu, kterou si s sebou přinesla. Její známá tvář mu připomněla domov a Carvahall a pocítil nečekaný osten stesku.

Pomalu k němu sklopila pohled. „Tolik ses změnil,“ podotkla. „Chlapec, u kterého jsem kdysi seděla, když bojoval s horečkou, je nejspíš dávno pryč.“

„Přesto mě znáš,“ odvětil.

„Ne, myslím, že ne.“

Gertrudino prohlášení ho znepokojilo, ale nemohl se jím nyní zabývat, a tak ho přešel a popošel k lůžku. Velmi opatrně přemístil novorozeně ze své náruče na přikrývky − tak opatrně, jako by holčička byla z křehkého skla. Zahrozila mu začatou pěstičkou. Usmál se, dotkl se její ručky špičkou pravého ukazováku a dítě tiše zabroukalo.

„Co hodláš dělat?“ zeptala se Gertruda, když se posadila na osamělou stoličku u stěny stanu. „Jak ji budeš léčit?“

„To ještě přesně nevím.“

V tu chvíli si Eragon všiml, že Arya s nimi nevešla do stanu. Zavolal její jméno a ona mu zvenčí odpověděla. „Jsem tady,“ hlasem ztlumeným tlustou látkou, která je oddělovala. „A tady taky počkám,“ pokračovala. „Když mě budeš potřebovat, stačí jen vyslat ke mně myšlenku a já přijdu.“

Eragon se trochu zamračil. Počítal s tím, že ji bude mít k ruce, aby mu pomohla, kdyby neměl dostatečné znalosti nebo hrozilo, že se dopustí nějaké chyby. No, nevadí. I tak se jí můžu zeptat, když budu chtít. A jenom takhle Gertruda nebude mít důvod Aryu podezírat, že s děckem něco provedla. Byl překvapený, jak obezřetně si Arya počíná, aby nevyvolala podezření, že je dítě podvržené, a zauvažoval, zdali už ji někdy někdo z krádeže dítěte obvinil.

Rám postele zavrzal, když na ni pomalu dosedl. Pohlédl na nemluvně a ještě víc se zamračil. Cítil, jak se jeho prostřednictvím dívá na děvčátko i Safira. Leželo na přikrývkách, podřimovalo a zjevně se nestaralo o okolní svět. Jazyk se jí leskl uvnitř trhliny, která rozdělovala horní ret.

Co myslíš? zeptal se Safiry.

Postupuj pomalu, ať se omylem nekousneš do ocasu.

Souhlasil s ní a pak se jí rošťácky optal: A tobě už se to stalo? Už ses někdy kousla do ocasu?

Odměřeně mlčela, ale zachytil letmý záblesk jejích pocitů. Směsici obrazů − stromy, tráva, sluneční světlo, Dračí hory − doprovodila nasládlá vůně červených orchidejí a nenadálá bolest, jako by si přibouchla ocas ve dveřích.

Eragon se v duchu zachechtal a pak se soustředil na sestavení kouzel, která chtěl použít k vyléčení děvčátka. Zabralo mu to nějaký čas, skoro půl hodiny. Téměř celou tu dobu se Safirou opakovaně procházeli kouzelné formule, přezkoumávali každé slovo a slovní spojení i jejich výslovnost, aby se ujistili, že kouzla způsobí opravdu jen to, co mají, a nic dalšího.

V průběhu jejich neslyšného rozhovoru se Gertruda zavrtěla na stoličce a poznamenala: „Vypadá úplně stejně jako předtím. Nedaří se to, co? Přede mnou nemusíš skrývat pravdu, Eragone. Já už jsem se v životě vyrovnala s mnohem horšími věcmi.“

Eragon povytáhl obočí a vlídně pravil: „Ještě jsem ani nezačal.“

Gertruda zaraženě klesla zpět na stoličku. Vytáhla si z brašny klubíčko žluté příze, rozpletený svetr a pár leštěných březových jehlic. Dala se do pletení a prsty se jí svižně a obratně pohybovaly. Pravidelné klapání jehlic Eragona uklidňovalo. V dětství ten zvuk často slýchával a měl jej spojený s posezením u kuchyňského krbu za chladných podzimních večerů, kdy dospělí vyprávěli příběhy nebo si vychutnávali doušek tmavého piva po vydatné večeři a muži kouřili dýmku.

Konečně nabyli se Safirou přesvědčení, že je sestava kouzel spolehlivá, a Eragon si byl jistý, že jeho jazyk neškobrtne přes žádnou z podivných hlásek starověkého jazyka. Využil jejich spojených sil a připravil se vyslovit první ze zaklínadel.

Potom zaváhal.

Když elfové používali magii, aby vytvarovali strom či květinu do požadované podoby, nebo aby pozměnili své tělo nebo tělo jiné bytosti, vždycky vyjadřovali kouzlo formou písně. Připadalo mu, že by měl udělat totéž. Ale z mnoha elfských písní jich znal jen pár a žádnou z nich natolik dobře, aby přesně − nebo aspoň uspokojivě − napodobil jejich krásné a složité melodie.

A tak místo toho zvolil píseň, která se mu vynořila z nejhlubších zákoutí vzpomínek − píseň, kterou mu teta Mariana zpívala jako malému chlapci, než podlehla zlé nemoci, a kterou carvahallské matky odnepaměti broukaly dětem, když je zachumlaly pod přikrývky k dlouhému nočnímu spánku. Melodie ukolébavky byla jednoduchá, snadno zapamatovatelná a doufal, že její konejšivé tóny pomohou udržet dítě v klidu.

Začal tiše a pomalu vypouštět slova z úst a zvuk jeho hlasu se šířil stanem jako teplo ohně. Než použil kouzlo, sdělil holčičce starověkým jazykem, že je její přítel, že pro ni chce jen to nejlepší a že by mu měla důvěřovat.

Pohnula se ve spánku, jako by mu tím chtěla odpovědět, a její křečovitý výraz povolil.

Pak Eragon zanotoval první zaklínadlo: jednoduché kouzlo složené ze dvou krátkých vět, které odříkával stále dokola jako modlitbu. A ta malá růžová prohlubeň, kde se sbíhaly dvě strany dívčina rozděleného rtu, se zachvěla a zkrabatila, jako by se pod kůží pohnulo spící zvíře.

To, oč se pokoušel, zdaleka nebylo snadné. Kosti novorozeněte jsou měkké a chrupavčité, na rozdíl od kostí dospělých, a byly tudíž jiné než všechny kosti, které během svého pobytu u Vardenů spravoval. Musel být opatrný, aby nevyplnil mezeru v ústech miminka kostí, masem a kůží dospělého, jinak by tyhle části nerostly v souladu se zbytkem jejího těla. Až spraví mezeru v horním patře a dásních, musí také přesunout, narovnat a souměrně rozmístit kořeny budoucích předních zubů, což ještě nikdy nedělal. Další komplikace plynula z toho, že nikdy tohle děvčátko neviděl bez rozštěpu, takže si nebyl jistý, jak by měly její ret a celá ústa vypadat. Vypadalo jako každé jiné novorozeně, které kdy viděl: vykulené, baculaté a bez výrazných rysů. Bál se tedy, aby jí nedal tvář, která by nyní sice působila hezky, ale během let by se změnila v podivnou a nepřitažlivou.

Postupoval proto velmi opatrně, prováděl jednotlivé změny po drobných krůčcích a po každém se zastavil, aby posoudil výsledek. Začal nejhlubšími vrstvami dívčiny tvářičky, kostmi a chrupavkou, a pomalu si propracovával cestu ven a celou dobu zpíval.

V jistém okamžiku se k ukolébavce Safira venku připojila a její hluboký hlas rozvibroval vzduch. Kouzelné světlo se rozjasňovalo a sláblo podle hlasitosti jejího broukání, což Eragonovi připadalo neobyčejně zajímavé. Rozhodl se, že se na to Safiry později zeptá.

Slovo za slovem, kouzlo za kouzlem, hodinu za hodinou uplývala noc, ačkoli Eragon nevnímal čas. Když se holčička rozbrečela hlady, nakrmil ji pramínkem energie. On i Safira se snažili vyhnout tomu, aby se dotkli dívčiny mysli. Nevěděli totiž, jak by takové propojení mohlo ovlivnit její nezralé vědomí. Přesto se o něj tu a tam otřeli. Eragonovi její mysl připadala zastřená a neurčitá − bylo to rozbouřené moře ryzích pocitů, které všechno ostatní na světě degradovaly na nicotnost.

Vedle něj dál klapaly Gertrudiny jehlice a jediné přerušení rytmu přišlo, když léčitelka zapomněla počet oček, nebo musela vypárat pár hladce obrace, aby opravila chybu ve vzoru.

Pomalu, strašlivě pomalu se puklina v dívčině dásni a patru spojovala do jednolitého celku, než dvě části jejího rozštěpeného rtu konečně splynuly − kůže se zavlnila jako tekutina − a její horní ret postupně vytvořil růžový oblouk bez jediné vady.

Ze všeho nejdéle Eragon upravoval právě ret a trápil se s jeho tvarem, dokud Safira neřekla: Hotovo. Už to nech být, a on byl nucen přiznat, že dívčin vzhled už nedokáže nijak vylepšit, jenom zhoršit.

Pak nechal ukolébavku utichnout. Jazyk měl ochromený a vyschlý a škrábalo ho v krku. Zvedl se z lůžka a zůstal nad ním stát zpola sehnutý, protože byl příliš ztuhlý na to, aby se dokázal zcela narovnat.

Kromě záře kouzelného světla stanem prostupoval stejně bledý svit, jako když se na léčení připravoval. Nejdříve byl zmatený − slunce už určitě zapadlo! − ale pak si uvědomil, že světlo přichází od východu, ne od západu. Není divu, že jsem tak zničený. Proseděl jsem tu celou noc!

A co já? poznamenala Safira. Moje kosti bolí stejně jako ty tvoje. Její komentář ho překvapil. Zřídkakdy totiž přiznala vlastní nepohodlí, jakkoli bylo velké. Boj ji musel vyčerpat víc, než se zprvu zdálo. Když Safira poznala, o čem uvažuje, trochu se od něj odtáhla a prohlásila: Možná jsem unavená, ale pořád můžu rozdrtit sebevětší armádu, kterou proti nám Galbatorix pošle.

Já vím.

Gertruda strčila pletení zpátky do brašny, vstala a dobelhala se k lůžku. „Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím něco takového,“ pravila. „A ze všeho nejméně, že to dokážeš právě ty, Eragone, syne Broma.“ Tázavě na něj pohlédla. „Byl Brom tvůj otec, že?“

Eragon přikývl a zabručel: „Byl −“

„To mi tak nějak sedí.“

Eragonovi se o tom nechtělo dál bavit, a tak jen něco zamumlal a pohledem a myšlenkou zhasl kouzelné světlo. Okamžitě vše potemnělo, kromě počínajícího úsvitu. Přivykl té změně rychleji než Gertruda, která zamrkala, zamračila se a otočila hlavou ze strany na stranu, jako by si nebyla jistá, kde právě Eragon stojí.

Když Eragon zvedl holčičku do náruče, cítil její teplo a tíhu. Nebyl si jistý, zda je vyčerpaný z kouzel, nebo jen z dlouhého trvání celého úkolu.

Pohlédl děvčátku do tváře a s náhlou starostlivostí ještě zamumlal: „Sé ono waíse ilia.“ Kéž jsi šťastná. Nebylo to kouzlo, ne opravdové, ale doufal, že by jí to možná mohlo pomoci vyhnout se některým trápením, která postihují tolik lidí. Když to vyslovil, zadoufal, že ji to přiměje se usmát.

A přimělo. Po drobounké tváři se rozprostřel široký úsměv a děvčátko s obrovským nadšením vyrazilo: „Gaaa!“

Eragon se také usmál, pak se obrátil a zamířil ven.

Když odhrnul vstupní dílce, spatřil hlouček lidí shromážděný kolem stanu v půlkruhu. Někteří stáli, jiní různě posedávali. Vesměs šlo o vesničany z Carvahallu, ale byla tu i Arya a další elfové, poněkud stranou od ostatních, a též několik vardenských bojovníků, jejichž jména ani neznal. Za nedalekým stanem zahlédl vykukovat Elvu s tváří zakrytou černým krajkovým závojem.

Uvědomil si, že tihle lidé zde museli čekat celé hodiny a on vůbec necítil jejich přítomnost. Se Safirou a elfy, kteří ho hlídali, byl sice v bezpečí, ale to nebyla dostatečná omluva pro takovou neopatrnost.

Budu se muset víc snažit, řekl si.

V přední řadě skupinky stál Horst a jeho synové a všichni tři vypadali ustaraně. Když Horst zahlédl uzlíček v Eragonově náruči, svraštil čelo a otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale nevyšel z něj žádný zvuk.

Bez jakékoli okázalosti a obřadnosti došel Eragon ke kováři a ukázal mu děvčátko. Horst se chvíli ani nepohnul. Potom se mu zaleskly oči a jeho výraz se proměnil v radost a úlevu tak nesmírnou, že by se daly snadno zaměnit za zármutek.

Když mu Eragon holčičku předával, řekl: „Moje ruce jsou příliš potřísněné krví pro takovou práci, ale jsem rád, že jsem mohl pomoci.“

Horst se dotkl dívčina horního rtu špičkou prostředníčku a potřásl hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit… Nemůžu tomu uvěřit.“ Pohlédl na Eragona. „Elain a já jsme navždy tvými dlužníky. Pokud…“

„Žádní dlužníci,“ oponoval mu Eragon. „Udělal jsem jen to, co by udělal každý, kdyby měl tu schopnost.“

„Ale tys ji vyléčil a tobě jsem vděčný.“

Eragon zaváhal, poté sklonil hlavu a přijal Horstovy díky. „Jaké jí dáte jméno?“

Kovář se zářivě usmál na svou dceru. „Pokud bude Elain souhlasit, myslel jsem, že bychom jí mohli říkat Naděje.“

„Naděje… To je dobré jméno.“ A nepotřebujeme snad každý ve svém životě naději? „A jak se daří Elain?“

„Je vyčerpaná, ale v pořádku.“

Albriech s Baldorem se naklonili nad uzlíček v kovářových rukou jako první a okukovali svou sestřičku. Připojila se k nim Gertruda, která se vynořila ze stanu brzy po Eragonovi, a posléze i ostatní vesničané, jakmile opadla jejich nesmělost. Dokonce i skupina zvědavých válečníků se tiskla k Horstovi a natahovala krky ve snaze děvčátko zahlédnout.

Po chvíli se pohnuli elfové a také se k nim vydali. Když je lidé spatřili, chvatně jim ustupovali z cesty a udělali jim uličku k Horstovi. Kovář ztuhl a předsunul čelist jako buldok. Elfové se jeden po druhém nakláněli, prohlíželi si miminko a někteří mu zašeptali pár slov ve starověkém jazyce. Buď jako by si nevšimli, že na ně vesničané vrhají podezíravé pohledy, anebo jim to nevadilo.

Když ve frontě zbývali už jen tři elfové, vyrazila z úkrytu za stanem Elva a postavila se na konec řady. Nečekala dlouho a ocitla se před Horstem. Ačkoli se kováři očividně nechtělo, spustil paže a pokrčil nohy v kolenou, ale byl o tolik vyšší než Elva, že si stejně musela stoupnout na špičky, aby novorozeně spatřila. Eragon zatajil dech, když se zahleděla na ještě nedávno znetvořené dítě, protože přes závoj nedokázal odhadnout její reakci.

Po pár vteřinách Elva klesla zpátky na paty a rozvážným tempem vyrazila po pěšině, která vedla kolem Eragonova stanu. Když byla dvacet metrů od něj, zastavila a podívala se na něj.

Naklonil hlavu a povytáhl obočí.

Krátce, úsečně přikývla a pokračovala v chůzi.

Zatímco Eragon sledoval odcházející Elvu, přikradla se k němu Arya. „Měl bys být hrdý na to, cos dokázal,“ zašeptala. „To dítě je zdravé a hezké. Ani naši nejzdatnější kouzelníci by neuměli překonat tvou gramarye. Dal jsi této dívce obrovský dar − tvář a budoucnost − a ona na to nezapomene, tím jsem si jistá… Nikdo z nás nezapomene.“

Eragon si všiml, že všichni elfové na něj pohlížejí s ještě větším respektem. Nejvíc pro něj ovšem znamenal Aryin obdiv a uznání. „Měl jsem ty nejlepší učitele,“ odpověděl jí stejně tiše. Arya nezpochybňovala jeho tvrzení. Společně sledovali, jak se vesničané hemží kolem Horsta a jeho dcery a vzrušeně hovoří. Aniž by od nich Eragon odtrhl oči, naklonil se k Arye a řekl: „Díky, že jsi pomohla Elain.“

„Rádo se stalo. Bylo by ode mě nedbalé, kdybych jí nepomohla.“

Horst se otočil a odnesl dítě do stanu, aby Elain viděla svou novorozenou dceru, ale houf lidí se neměl k rozchodu. Když už byl Eragon otrávený nekončícím potřásáním rukou a zodpovídáním otázek, rozloučil se s Aryou, proklouzl do svého stanu a pevně za sebou zavázal vstupní dílce.

Pokud na nás nezaútočí, nechci příštích deset hodin nikoho vidět, ani Nasuadu, řekl Safiře, když se vrhnul na lehátko. Řekla bys to prosím Blödhgarmovi?

Jistě, odpověděla. Odpočívej, maličký. Já budu odpočívat taky.

Eragon si povzdechl a přikryl si obličej paží, aby na něj nedopadalo ranní světlo. Dech se mu zpomalil, jeho duch začal bloumat a brzy jej obklopily podivné obrazy a zvuky bdělých snů − skutečné, a přesto fiktivní, živé, a přesto průhledné, jako by ty výjevy byly stvořeny z barevného skla. Na chvíli dokázal zapomenout na své povinnosti a trýznivé události uplynulého dne. A všemi jeho sny prostupovala jako šepot větru ukolébavka, sotva slyšitelná a polozapomenutá, a konejšila jej vzpomínkami na domov a dětství.

Vyčerpaný si neodpočine

Dva trpaslíci, dva muži a dva urgalové − příslušníci Nasuadiny osobní stráže, Temní jestřábi − byli rozestavěni před komnatou hradu, ve které si Nasuada zřídila ústředí. Hleděli na Rorana nevýraznýma, prázdnýma očima. On jim pohled oplácel stejně neproniknutelným obličejem.

Byla to hra, kterou s nimi už dříve hrál.

Třebaže na sobě Temní jestřábi nedávali nic znát, věděl, že horečně vymýšlejí nejrychlejší a nejúčinnější způsob, jak ho zabít. Věděl to, neboť on dělal totéž, pokud šlo o ně, tak jako to ostatně dělal vždycky.

Musel bych co nejrychleji ustupovat… trochu si je rozprostřít, usoudil. Muži by se ke mně dostali jako první; jsou rychlejší než trpaslíci a zpomalili by urgaly za sebou… Musel bych je připravit o ty halapartny. Bylo by to obtížné, ale asi bych to dokázal − aspoň jednu. Možná bych musel po někom hodit kladivo. Jakmile bych měl halapartnu, už bych si dokázal udržet ty ostatní od těla. Trpaslíci by pak neměli moc šancí, ale s urgaly by byl problém. Jsou to děsní surovci… Kdybych se schoval za tamten sloup, mohl bych…

Dveře pobité železem na konci uličky tvořené dvěma řadami stráží zaskřípaly a prudce se otevřely. Zhruba jedenáctileté páže oblečené v jasných barvách vyšlo ven a oznámilo hlasitěji, než bylo nutné: „Paní Nasuada tě teď přijme!“

Několik strážných sebou tím vyrušením trhlo a jejich pohledy na vteřinu zakolísaly. Roran se usmál, když se kolem nich protáhl do místnosti, protože jejich výpadek, byť nepatrný, by mu umožnil zabít aspoň dva z nich, než by stačili přejít do protiútoku. Tak příště, pomyslel si.

Místnost byla velká, obdélníková a jednoduše vybavená: na podlaze ležel úzký kobereček; na zdi po levé straně visel pruh moly prožrané tapiserie a vpravo bylo jediné okno s lomeným obloukem. Jinak místnost zcela postrádala výzdobu. V jednom rohu byl dlouhý dřevěný stůl, na němž ležely hromady knih, svitků a listů papíru. Několik masivních židlí − čalouněných kůží připevněnou řadami matných mosazných hřebíčků − stálo porůznu kolem stolu, ale ani Nasuada, ani desítka lidí, kteří se hemžili kolem ní, se neuráčili je použít. Jörmundur tady nebyl, ale některé z přítomných bojovníků Roran znal: pod několika z nich bojoval, jiné viděl v akci během bitvy nebo o nich slyšel vyprávět muže ve svém oddílu.

„…a je mi jedno, jestli mu to způsobuje ‚bolest ve voleti‘!“ zvolala Nasuada a praštila pravou rukou do stolu, až to zadunělo. „Jestli nebudeme mít ty podkovy, hodně podkov, můžeme klidně naše koně sníst, protože jedině tak nám budou k užitku. Řekla jsem to jasně?“

Všichni muži, ke kterým mluvila, sborem vyjádřili souhlas. Zněli poněkud vystrašeně, dokonce zaraženě. Roranovi to připadalo zvláštní a přitom působivé, že žena dokáže vzbudit takový respekt u svých válečníků − respekt, který sdílel i on. Byla jedním z nejodhodlanějších a nejinteligentnějších lidí, které kdy poznal, a byl přesvědčený, že by dosáhla úspěchu všude, ač by se narodila kdekoli.

„Teď jděte,“ rozkázala Nasuada a zatímco ji osm pochodujících mužů míjelo, pokynula Roranovi, aby přistoupil ke stolu. Trpělivě počkal, než namočila brk v kalamáři, naškrábala několik řádků na malý svitek, podala ho jednomu ze svých pážat a řekla: „Pro trpaslíka Narheima. A tentokrát se koukej vrátit s odpovědí, nebo tě pošlu posluhovat k urgalům.“

„Ano, má paní!“ řekl chlapec a vyděšený k smrti vystřelil z místnosti.

Nasuada se začala přehrabovat štosem papírů, které před ní ležely. „Jsi odpočatý, Rorane?“ zeptala se, ale nezvedla zrak.

Zauvažoval, proč ji to zajímá. „Moc ne.“

„To je smůla. Byl jsi vzhůru celou noc?“

„Část noci. Elain, žena našeho kováře, včera rodila, ale…“

„Ano, slyšela jsem. Chápu to správně, že jsi se vzbudil, až když Eragon vyléčil to dítě?“

„Ano, byl jsem příliš unavený.“

„Aspoň žes měl trochu rozumu.“ Sáhla přes stůl, zvedla další list papíru a prohlédla si ho, než ho přiložila na hromádku. Stále stejně věcným tónem mu oznámila: „Mám pro tebe úkol, Kladivo. Naše vojsko v Aroughs narazilo na tvrdý odpor − větší, než jsme předpokládali. Kapitánu Brigmanovi se nepodařilo situaci zvládnout a my teď potřebujeme jeho muže tady. Proto tě posílám do Aroughs, abys Brigmana nahradil. U jižní brány na tebe čeká kůň. Pojedeš co nejrychleji do Feinsteru, pak odtamtud do Aroughs. Cestou do Feinsteru na tebe bude každých deset mil čekat čerstvý kůň. Dál si už střídání koní budeš muset zajistit sám. Očekávám, že do Aroughs dorazíš během čtyř dní. Jakmile se přidáš k ostatním, budou ti zbývat přibližně… tři dny, abys ukončil obléhání.“ Zvedla k němu oči. „Chci, aby ode dneška za týden nad Aroughs vlál náš prapor. Je mi jedno, jak to uděláš, Kladivo. Prostě chci, aby to tak bylo. Když to nedokážeš, nebudu mít jinou možnost než do Aroughs poslat Eragona se Safirou, což by znamenalo, že zde zůstaneme skoro bezbranní, pokud by zaútočil Murtagh nebo Galbatorix.“

A pak by byla Katrina v nebezpečí, pomyslel si Roran. Nepříjemně se mu sevřel žaludek. Dojet do Aroughs za pouhé čtyři dny bude pěkně tvrdá zkouška, zvlášť když je tak rozbolavělý a potlučený. Obsadit město v tak krátkém čase byl šílený úkol. Byla to asi stejně lákavá představa jako mít ruce svázané za zády a přitom zápasit s medvědem.

Poškrábal se na tváři skrz plnovous. „Nemám žádné zkušenosti s obléháním,“ namítl. „A už vůbec ne s takovýmto. Mezi Vardeny musí existovat někdo jiný, kdo by byl pro tento úkol vhodnější. Co třeba Martland Rudovous?“

Nasuada udělala přezíravé gesto. „Ten nemůže jet tryskem na koni, když má jenom jednu ruku. Měl by sis víc věřit, Kladivo. Mezi Vardeny jsou jiní, kteří vědí o válečném umění víc než ty, to je pravda − muži, kteří už bojují delší dobu a kteří dostávali rozkazy od nejlepších válečníků z generace svých otců. Jenže když se tasí meče a zuří bitva, nejsou to znalosti ani zkušenosti, na čem záleží nejvíce, ale to, jestli dokážeš zvítězit, a tento trik sis podle všeho osvojil. A co víc, máš štěstí.“

Odložila vrchní papíry a opřela se o paže. „Prokázal jsi, že umíš bojovat. Prokázal jsi, že dokážeš uposlechnout rozkazy… tedy když se ti chce.“ Odolával nutkání nahrbit ramena, když si vzpomněl na ostré, pálivé štípnutí biče, zařezávajícího se mu do zad, jímž byl potrestán za neuposlechnutí rozkazů kapitána Edrika. „Prokázal jsi, že dokážeš vést nájezdnickou výpravu. Takže, Rorane Kladivo, pojďme zjistit, zda dokážeš ještě něco dalšího, ano?“

Polknul. „Ano, má paní.“

„Dobře. Prozatím tě povyšuji na kapitána. Pokud v Aroughs uspěješ, můžeš tuto hodnost považovat za trvalou, aspoň dokud neprokážeš, že si zasloužíš buď vyšší, nebo nižší vyznamenání.“ Stočila pohled zpátky na stůl a probírala se změtí svitků, pod nimiž zjevně něco hledala.

„Děkuji ti.“

Nasuada odpověděla slabým, neurčitým zvukem.

„Kolik mužů budu mít v Aroughs pod svým velením?“ zeptal se.

„Brigmanovi jsem dala tisícovky mužů, aby dobyli město. Z nich zbývá zhruba osm set bojeschopných vojáků.“

Roran skoro zaklel nahlas. Tak málo.

Jako by Nasuada četla jeho myšlenky, odměřeně prohlásila: „Měli jsme důvody věřit, že překonáme obrany Aroughs snáze, než tomu ve skutečnosti bylo.“

„Chápu. Mohu si s sebou vzít dva nebo tři muže z Carvahallu? Jednou jsi říkala, že nám dovolíš sloužit pohromadě, pokud…“

„Ano, ano,“ mávla rukou. „Vím, co jsem říkala.“ Sešpulila rty, zatímco to zvažovala. „Výborně, vezmi si, koho budeš chtít, ale jen pokud odjedete do hodiny. Dej mi vědět, kolik vás jede, a já dohlédnu na to, aby na vás cestou čekal potřebný počet koní.“

„Můžu si vzít Karna?“ zeptal se na kouzelníka, se kterým při několika příležitostech společně bojovali.

Zarazila se a na chvíli hleděla kamsi do zdi. Pak, k jeho úlevě, přikývla a dál se prohrabovala změtí svitků. „Ach, tady je to.“ Vytáhla smotek pergamenu ovázaný koženým páskem. „Mapa Aroughs a jeho okolí a navrch větší mapa provincie Fenmark. Doporučuji, aby sis je obě pečlivě prostudoval.“

Podala mu svitek, který si zasunul pod tuniku. „A tady,“ pokračovala a podala mu poskládaný pergamen, zapečetěný kapkou červeného vosku, „je tvé pověření, a“ …druhý obdélník, tlustší než ten první… „tady jsou tvé rozkazy. Ukaž je Brigmanovi, ale nedovol, aby si je ponechal. Pokud se správně pamatuji, nikdy ses nenaučil číst, že?“

Pokrčil rameny. „K čemu? Umím počítat a znám číslice stejně jako každý jiný. Můj otec říkal, že učit nás číst nedává větší smysl než učit psa chodit po zadních: je to zábavné, ale sotva to stojí za tu námahu.“

„A s tím bych mohla souhlasit, pokud bys zůstal farmářem. Ale tys jím nezůstal a nejsi jím.“ Mávla směrem ke kouskům pergamenu, které držel v ruce. „Jeden z nich by klidně mohl obsahovat příkaz nařizující tvou popravu. Takhle máš pro mě omezené využití, Kladivo. Nemohu ti posílat zprávy, aniž by ti je museli přečíst druzí, a když mi potřebuješ podat zprávu ty, nemáš na výběr než věřit jednomu ze svých podřízených, aby správně zaznamenal tvá slova. Kvůli tomu by se tebou dalo snadno manipulovat. A proto jsi nespolehlivý. Pokud doufáš, že budeš postupovat výš mezi Vardeny, navrhuji ti, aby sis našel někoho, kdo tě číst naučí. Teď jdi. Musím se věnovat dalším věcem.“

Luskla prsty a přiběhlo k ní jedno z pážat. Položila chlapci ruku na rameno, sehnula se k němu a řekla: „Chci, abys přivedl Jörmundura. Najdeš ho někde kolem tržiště, tam, kde shořely…“ Uprostřed věty se zarazila a povytáhla obočí, když si všimla, že se Roran ani nepohnul. „Ještě něco, Kladivo?“ zeptala se.

„Ano. Než odjedu, chtěl bych se vidět s Eragonem.“

„A pročpak?“

„Většina ochranných kouzel, kterými mě vybavil před bitvou, už vyprchala.“

Nasuada se zamračila a řekla pážeti: „Na tržní ulici, kde shořely ty tři domy. Víš, které místo mám na mysli? Dobrá, tak běž.“ Poplácala hocha po zádech, a když vyběhl z místnosti, vstala. „Bylo by lepší, kdyby ses s ním neviděl.“

Její prohlášení Rorana zmátlo, ale mlčel a čekal, že to vysvětlí. To také udělala, ale poněkud oklikou: „Všiml sis, jak unavený byl Eragon během mého slyšení s kočkodlaky?“

„Sotva se držel na nohou.“

„Přesně tak. Rozmělňuje své síly, Rorane. Nemůže chránit tebe, mě, Safiru, Aryu a kdoví koho ještě a navíc stále dělat to, co je třeba. Je nutné, aby si své síly šetřil pro dobu, kdy bude muset bojovat s Murtaghem a Galbatorixem. A čím víc se blížíme k Urû’baenu, tím je důležitější, aby byl připraven se jim postavit v kterýkoli okamžik dne či noci. Nelze dovolit, aby ho všechny tyhle další starosti a rozptýlení oslabovaly. Bylo od něj šlechetné, že tomu dítěti vyléčil rozštěp, ale také nás to mohlo stát vítězství!“

„Když ra’zakové zaútočili na vaši vesnici v Dračích horách, bojoval jsi bez výhody ochranných kouzel,“ připomněla mu. „Pokud ti na tvém bratranci záleží a pokud ti záleží na tom, abychom porazili Galbatorixe, musíš se zase naučit bojovat bez nich.“

Když skončila, Roran svěsil hlavu. Měla pravdu. „Okamžitě vyrazím.“

„Toho si cením.“

„S tvým svolením…“

Roran se otočil a zamířil ke dveřím. Právě když překračoval práh, Nasuada zavolala: „Ach, a Kladivo?“

Zvědavě se ohlédl.

„Pokus se nenechat Aroughs lehnout popelem, ano? Města se dosti těžko nahrazují.“

Tanec s meči

Eragon poklepal patami o bok balvanu, na kterém seděl. Nudil se a už se nemohl dočkat, až vyrazí.

On, Safira, Arya, Blödhgarm i další elfové posedávali na náspu vedle silnice vedoucí na východ od města Belatona − skrz pole dozrávajícího, nazelenalého obilí přes široký kamenný most, který se klenul přes řeku Jiet, a pak kolem nejjižnějšího výběžku jezera Leona. Tam se silnice větvila. Jedna cesta se stáčela doprava, směrem k Hořícím pláním a Surdě, a ta druhá na sever k Dras-Leoně a nakonec do Urû’baenu.

Před východní branou Belatony i uvnitř samotného města se motaly tisíce mužů, trpaslíků a urgalů. Dohadovali se, překřikovali a snažili se uspořádat do soudržného celku. Kromě chatrných útvarů pěších bojovníků tu byla jízda krále Orrina − spousta vzpínajících se, odfrkávajících koní. A za bojovou částí vojska se trousil zásobovací konvoj: míli a půl dlouhá řada vozů, vozíků a pojízdných kotců, obklopených obrovskými stády dobytka, který si Vardenové přihnali ze Surdy a který cestou doplňovali o zvířata zabavená farmářům. Ze stád a zásobovací kolony vycházelo bučení volů, hýkání mul a oslů, kejhání hus a řehtání a ržání koní.

Eragon měl chuť zacpat si uši.

Jeden by si myslel, že už ten rámus budeme líp snášet, když uvážím, pokolikáté to podstupujeme, poznamenal směrem k Safiře, když seskočil z balvanu.

Odfrkla si. Měli by mi předat velení; dokázala bych je tak vyděsit, že by tu do hodiny stáli seřazeni v útvarech a nemuseli bychom trávit tolik času čekáním.

Ta myšlenka ho pobavila. Ano, určitě bys to dokázala… Ale buď opatrná na to, co říkáš, nebo by tě k tomu Nasuada mohla přinutit.

Potom se Eragon v duchu vrátil k Roranovi, kterého neviděl od noci, kdy léčil Horstovo a Elainino dítě. Uvažoval, jak se asi jeho bratranci daří, a dělal si starosti, že ho nechává tak daleko za sebou.

„To od něj bylo zatraceně hloupé,“ zabručel, když si vzpomněl, jak Roran odjel, aniž by mu dovolil obnovit jeho ochranná kouzla.

Je to zkušený lovec, podotkla Safira. Nebude tak hloupý, aby se nechal poškrábat od své kořisti.

Já vím, ale někdy se tomu nedá zabránit… Měl by být hlavně opatrný, to je vše. Nechci, aby se vrátil jako mrzák, nebo hůř, zabalený v rubáši.

Eragona se zmocnila pochmurná nálada. Pak se otřásl a párkrát poskočil na místě. Byl neklidný a prahl po nějaké fyzické aktivitě, než stráví dalších pár hodin v Safiřině sedle. Uvítal příležitost se s ní proletět, ale netěšila ho vyhlídka na to, že budou celý den omezeni jen na úsek zhruba dvanácti mil a budou muset kroužit jako supi nad pomalu postupujícími oddíly. Sami by se Safirou dorazili do Dras-Leony již kvečeru.

Odběhl ze silnice na travnatou rovinku. Nevšímal si pohledů Aryi ani ostatních elfů, vytáhl Brisingr a zaujal bojové postavení, které ho už tak dávno naučil Brom. Pomalu se nadechl, v nízkém postoji a skrz podrážky svých bot vnímal povrch země.

Pak vyrazil krátký, ostrý výkřik, máchl mečem vzhůru kolem hlavy a spustil ho dolů v šikmém úderu, kterým by rozpůlil muže, elfa či urgala v sebelepším brnění. Zastavil meč sotva palec nad zemí, podržel ho tam a čepel se v jeho sevření nepatrně chvěla. Na pozadí trávy působil modrý kov zářivě, skoro neskutečně.

Eragon se znovu nadechl, udělal výpad vpřed a bodl do vzduchu, jako by tam byl útočící nepřítel. Jeden po druhém si procvičil základní údery mečem a nezaměřoval se při tom ani tak na rychlost nebo sílu, ale spíš na přesnost.

Když se cvičením příjemně zahřál, rozhlédl se po svých strážcích, kteří stáli v půlkruhu kousek od něj. „Zkřížil by se mnou některý z vás na pár minut meč?“ zeptal se zvýšeným hlasem.

Elfové se po sobě podívali, ale z jejich tváří se nedalo nic vyčíst. Potom elf Wyrden postoupil vpřed. „Já, Stínovrahu, pokud tě to potěší. Požádal bych tě však, abys měl během našeho souboje helmu.“

„Domluveno.“

Eragon vrátil Brisingr do pouzdra, utíkal k Safiře, vylezl jí po boku a řízl se přitom o jednu z jejích ostrých šupin do bříška levého palce. Měl na sobě drátěnou košili a také holenní brnění a chrániče předloktí, ale helmu si uložil do jedné ze sedlových brašen, aby se ze Safiry neskutálela a neztratila se v trávě.

Když vytahoval helmu, padl mu zrak na skříňku s Glaedrovým srdcem srdcí, zabalenou v přikrývce na dně brašny. Sáhl dolů, dotkl se svázaného rance a mlčky vzdal hold tomu, co zůstalo z majestátního zlatého draka, pak brašnu zavřel a seskočil ze Safiřina hřbetu.

Cestou zpět na travnaté prostranství si nasadil koženou čapku a helmu. Olízl si krev z palce, natáhl si rukavice a zadoufal, že mu rána nebude moc krvácet. Pomocí jednoho a téhož kouzla, byť s drobnou obměnou, Eragon a Wyrden umístili před ostří svých mečů tenké zábrany, aby nemohli nic rozseknout. Zábrany byly neviditelné a prozrazovalo je jen nepatrné zkreslení okolního vzduchu. Oba také zeslabili obranná kouzla, která je chránila před fyzickým nebezpečím.

Pak s Wyrdenem zaujali postavení, uklonili se a pozvedli meče. Eragon upřeně hleděl do elfových černých očí, právě tak jako Wyrden do těch jeho. S pohledem zabodnutým do protivníka Eragon intuitivně vyrazil kupředu a pokusil se dostat k jeho pravému boku, kde by se pravoruký elf obtížněji bránil.

Wyrden se pomalu otáčel, drtil trávu pod svýma nohama, snažil se stále stát k Eragonovi čelem. Po pár dalších krocích se Eragon rozhodl změnit taktiku. Wyrden byl příliš ostražitý a zkušený, než aby se k němu mohl dostat ze strany; nikdy by elfa nezaskočil. Ledaže bych ho dokázal rozptýlit, pochopitelně.

Než se Eragon stačil rozhodnout, jak postupovat dál, Wyrden předstíral úder k jeho pravé noze, jako by ho chtěl bodnout do kolene, pak ale uprostřed úderu změnil směr, stočil zápěstí a paži, aby ho sekl přes hruď a krk.

I když byl elf rychlý, Eragon byl ještě rychlejší. Jakmile zaznamenal změnu ve Wyrdenově postoji, která mu prozradila elfovy úmysly, o půl kroku ucouvl, ohnul loket a švihl mečem vzhůru kolem své tváře.

„Ha!“ vykřikl Eragon, když zachytil Wyrdenův meč Brisingrem. Čepele se střetly a pronikavě zazvonily.

Eragon s námahou odstrčil Wyrdena, ale pak k němu přiskočil a zasypal ho sérií zuřivých úderů.

Několik minut bojovali na trávníku. Eragon lehkým úderem zasadil první ránu do Wyrdenova boku a přičinil se také o druhý zásah, ale od té chvíle byl jejich souboj vyrovnanější, protože elf už věděl, jak na něj, a začal předvídat postupy jeho útoku a obrany. Eragon měl zřídkakdy příležitost změřit síly s někým tak rychlým nebo silným, jako byl Wyrden, a tak si boj s elfem užíval.

Jeho potěšení se však vytratilo, když ho Wyrden zasáhl čtyřikrát v krátkém sledu: jednou do pravého ramene, dvakrát do žeber a naposledy hrozným příčným seknutím přes břicho. Rány bolely, ale ještě víc utrpěla Eragonova hrdost. Znepokojovalo ho, že elf dokázal proklouznout kolem jeho ochrany tak snadno. Kdyby bojovali doopravdy, věděl, že by byl s to Wyrdena porazit během prvních pár úderů, ale to vědomí mu bylo pramalou útěchou.

Neměl bys mu dovolit, aby tě tak často zasáhl, poznamenala Safira.

To vím taky, zavrčel.

Chceš, abych ho za tebe srazila k zemi?

Ne… ne dnes.

Eragon rozmrzele spustil meč a poděkoval Wyrdenovi za cvičný souboj. Elf se uklonil a řekl: „Rádo se stalo, Stínovrahu.“ Poté se vrátil na své místo mezi strážce.

Eragon zapíchl Brisingr do země mezi své holínky − což by nikdy neudělal s mečem vyrobeným z obyčejné oceli − položil ruce na jeho hlavici a sledoval muže a zvířata, jak se tlačí na silnici vycházející z velkého kamenného města. Nepokoj uvnitř vojska se podstatně snížil. Odhadoval, že zanedlouho už troubení rohů oznámí Vardenům, že se vyráží.

Stále jím však zmítal neklid.

Pohlédl na Aryu, která stála vedle Safiry, a po tváři se mu zvolna rozlil úsměv. S Brisingrem opřeným o rameno se přiloudal k ní a ukázal na její meč. „Aryo, a co ty? Bojovali jsme spolu jen jedinkrát, ve Farthen Dûru.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil a zamával Brisingrem. „Od té doby jsem se trochu zlepšil.“

„Ano, zlepšil.“

„Tak co, vyzkoušíme to?“

Vrhla kritický pohled na Vardeny a pak pokrčila rameny. „Proč ne?“

Když kráčeli k travnaté rovince, dodal ještě: „Nedokážeš mě překonat tak snadno jako kdysi.“

„Určitě máš pravdu.“

Arya si připravila meč, pak se postavili čelem k sobě zhruba na vzdálenost třiceti stop. Eragon cítil sebejistotu, rychle se k ní přibližoval a už věděl, kam zaměřit svůj úder: na její levé rameno.

Arya stála na místě a nijak se nesnažila mu vyhnout. Když už byl necelé čtyři metry od ní, usmála se na něj vřelým, zářivým úsměvem, který tak zvýraznil její krásu, že Eragon zaváhal a v jeho myšlenkách zavládl zmatek.

Směrem k němu se mihl pás oceli.

Na poslední chvíli zvedl Brisingr, aby odklonil úder. Ucítil škubnutí v rameni, když se špička meče odrazila od něčeho tvrdého − jestli jílce, čepele nebo svalu, tím si nebyl jistý. Ať to však bylo cokoli, věděl, že nesprávně vyhodnotil vzdálenost a zůstal nechráněný.

Stačil však pouze zpomalit, než mu další úder odmrštil stranou ruku s mečem. Pak ucítil bolest v bránici, jak ho Arya bodla a srazila na zem.

Eragon zavrčel, když přistál na zádech a vyrazil si dech. Otvíral ústa k nebi a snažil se nadechnout, ale břicho měl křečovitě stažené a tvrdé jako kámen. Nemohl ani natáhnout vzduch do plic. Před očima se mu objevily červené hvězdičky a na pár nepříjemných vteřin se obával, že ztratí vědomí. Pak se jeho svaly uvolnily a s hlasitým zasípáním opět začal dýchat.

Jakmile se mu pročistila hlava, s pomocí Brisingru pomalu vstal. Opřel se o něj, zůstal stát shrbený jako stařec a čekal, až bolest v břiše odezní.

„Podváděla jsi,“ procedil skrz zaťaté zuby.

„Ne, jen jsem využila slabinu svého protivníka. To je rozdíl.“

„Myslíš… že to je slabina?“

„Když bojujeme, tak ano. Chceš pokračovat?“

Odpověděl tím, že vytrhl Brisingr z trávy, přesunul se na místo, kde začínali, a opět zvedl meč.

„Dobrá,“ řekla Arya. Postavila se do stejného postoje jako on.

Tentokrát byl Eragon mnohem obezřetnější, když se přibližovali, a Arya nezůstala stát na místě. Blížila se k němu opatrnými kroky a nespouštěla z něj oči.

Trhla sebou a Eragon ucukl.

Uvědomil si, že má zatajený dech, a přinutil se uvolnit.

Udělal další krok vpřed a potom se co největší rychlostí a silou ohnal mečem.

Zablokovala jeho úder, mířený na žebra, a odpověděla bodnutím k jeho odkryté podpažní jamce. Ztupené ostří Aryina meče sklouzlo přes hřbet jeho volné ruky a zaškrábalo o pletivo na rukavici, když odstrčil čepel. V tu chvíli zůstala Arya nechráněná, ale byli u sebe příliš blízko, než aby ji mohl účinně seknout nebo bodnout.

Místo toho Eragon učinil výpad vpřed, zamířil hlavicí meče na její hrudní kost a myslel, že jí srazí na zem, tak jako prve ona jeho.

Vysmekla se mu však, hlavice projela vzduchem v místě, kde prve stála, a on škobrtl.

Nevěděl ani, jak k tomu došlo, ale najednou stál, nemohl se pohnout a kolem krku měl omotanou jednu z Aryiných paží a pod čelistí přitisknutou chladnou, kluzkou čepel jejího očarovaného meče.

Arya mu zašeptala do pravého ucha: „Mohla jsem ti useknout hlavu stejně snadno, jako bych utrhla jablko ze stromu.“

Pak povolila sevření a odstrčila ho. Rozzuřeně se otočil a zjistil, že Arya už na něj čeká s mečem v pohotovosti a odhodlaným výrazem.

Eragon dal průchod svému vzteku a vyrazil k ní.

Vyměnili si čtyři údery, jeden děsivější než druhý. Arya udeřila první, ohnala se mu po nohou. On ránu odrazil a máchl mečem napříč po jejím pase, ale ona uskočila z dosahu třpytivé, sluncem osvícené čepele Brisingru. Aniž by jí poskytl příležitost provést odvetný úder, navázal plynule obloukovitým seknutím, které se zdánlivou lehkostí odrazila. Poté udělala krok dopředu a pohybem lehkým jako mávnutí křídla kolibříka mu přejela mečem přes břicho.

Arya znehybněla v tomto postoji, v němž mu zasadila úder, a obličej měla jen pár palců od jeho hlavy. Čelo se jí lesklo a tváře jí zčervenaly.

S přehnanou opatrností od sebe odstoupili.

Eragon si urovnal tuniku a pak si dřepl vedle Aryi. Jeho bojová zuřivost už vyhasla a byl zase soustředěný, ač ne zcela v klidu.

„Nechápu to,“ přiznal tiše.

„Příliš jsi přivykl bojovat s Galbatorixovými vojáky. Nemohou doufat, že se ti vyrovnají, takže podstupuješ riziko, které by se ti jinak stalo osudným. Tvoje útoky jsou příliš čitelné − neměl bys spoléhat na hrubou sílu. A také jsi polevil v obraně.“

„Pomůžeš mi?“ zeptal se. „Budeš se mnou trénovat, pokud to půjde?“

Přikývla. „Jistě. Ale kdybych nemohla, pak se jdi učit k Blödhgarmovi. Zachází s mečem stejně zručně jako já. Trénink je jediný lék, který ti pomůže, a musíš trénovat s náležitými protivníky.“

Eragon se jí zrovna chystal poděkovat, když vtom ucítil přítomnost cizího vědomí, které se tisklo k jeho mysli; obrovské, děsivé a naplněné hlubokou melancholií. Ten smutek byl tak veliký, že se Eragonovi sevřelo hrdlo a barvy okolního světa jako by ztratily svůj lesk. Pomalým, hlubokým hlasem, jako by mluvení byla námaha takřka nesnesitelných rozměrů, zlatý drak Glaedr pronesl:

Musíš se učit… abys viděl, na co se díváš.

Pak se jeho přítomnost, jak přišla, vytratila a zanechala po sobě jen temnou prázdnotu.

Eragon pohlédl na Aryu, která vypadala stejně zaskočená jako on. Také slyšela Glaedrova slova. Za ní se pohnul Blödhgarm i ostatní elfové a něco si šeptali, zatímco u okraje silnice Safira natahovala krk ve snaze nakouknout do sedlových brašen, které měla přivázané na hřbetě.

Všichni to slyšeli, uvědomil si Eragon.

Vstali s Aryou ze země a utíkali k Safiře, která řekla: Neodpoví mi; ať už byl kdekoli, vrátil se a nebude vnímat nic jiného než vlastní zármutek. Tady, podívejte…

Eragon propojil svou mysl s její a s Aryinou a společně zapátrali směrem ke Glaedrovu srdci srdcí, které leželo skryté uvnitř brašny. Zdálo se, že to, co z draka zůstalo, teď bylo silnější než předtím, ale jeho mysl zůstávala stále uzavřená vůči okolí, jeho vědomí lhostejné a apatické, tak jako po celý čas od chvíle, kdy Galbatorix zabil jeho Jezdce Oromise.

Eragon, Safira a Arya se pokoušeli probudit draka z jeho apatie. Ale Glaedr si jich vytrvale nevšímal. Nevěnoval jim pozornost podobně, jako by se spící medvěd nezabýval několika mouchami, které by mu bzučely kolem hlavy.

Vzhledem k tomu, co mu Glaedr sdělil, byl však Eragon přesvědčen, že zlatý drak přece jen není tak úplně netečný, jak se domnívali.

Nakonec všichni tři přiznali porážku a stáhli se zpět do vlastních myslí. Když se Eragon vrátil k sobě, Aryu napadlo: „Snad kdybychom se mohli dotknout jeho Eldunarí…“

Eragon zasunul Brisingr do pouzdra, vyšplhal po Safiřině pravé přední noze a vyhoupl se do sedla, umístěného v jejím kohoutku. Otočil se v sedle a začal rozepínat spony na brašnách.

Právě když rozepnul jednu přezku a sahal po další, z čela vardenského tažení zaznělo řinčivé troubení rohu oznamující, že kolona vyráží na cestu. Vzápětí se obrovský konvoj mužů a zvířat pohnul kupředu. Jejich pohyby byly zprvu váhavé, ale s každým dalším krokem nabývaly plynulosti a jistoty.

Eragon nerozhodně shlédl dolů na Aryu. Vyřešila jeho dilema mávnutím ruky a slovy: „Dnes večer − promluvíme si večer. Leťte! Leťte s větrem!“

Rychle zase zapnul brašnu, pak zasunul nohy do řad pásků po obou stranách sedla a pevně je utáhl, aby ve vzduchu ze Safiry nespadl.

Safira se přikrčila a s radostným řevem vyskočila přes silnici. Muži pod ní se vyděšeně krčili a koně se plašili, když roztáhla obrovská křídla, máchla jimi a vznesla se z tvrdé, nevlídné země do hebkého prostoru nebes.

Eragon zavřel oči a natočil obličej vzhůru. Byl rád, že konečně opouštějí Belatonu. Poté co ve městě strávili týden a neměli na práci nic jiného než jíst a odpočívat − protože Nasuada na tom trvala −, byl nedočkavý znovu pokračovat v cestě do Urû’baenu.

Když se Safira stovky stop nad vrcholky a věžičkami města srovnala tak, aby letěla rovnoběžně se zemí, zeptal se jí: Myslíš, že se Glaedr zotaví?

Už nikdy nebude takový jako dřív.

To ne, ale doufám, že dokáže nějak překonat svůj smutek. Potřebuji jeho pomoc, Safiro. Stále je tolik věcí, které nevím. Bez něj se na ně nemám koho zeptat.

Chvíli mlčela a bylo slyšet jen mávání jejích křídel. Nemůžeme na něj spěchat, řekla. Je to nejhorší rána, jaká může draka nebo Jezdce potkat. Než bude moci pomáhat tobě, mně nebo komukoli jinému, musí se rozhodnout, že chce dál žít. Dokud to neudělá, naše slova k němu nedolehnou.

Ani pocta, ani sláva,
jen puchýře na
nepříjemných místech

Štěkot krvežíznivé smečky loveckých psů za nimi zesílil.

Roran pevněji sevřel opratě a sklonil se k šíji tryskem pádícího koně. Dusot kopyt mu projížděl tělem jako hřmění.

On a jeho pět mužů − Karn, Mandel, Baldor, Delwin a Hamund − si ukradli čerstvé koně ze stáje v zámečku, který teď měli asi půl míle za sebou. Čeledínům se ta krádež nijak nezamlouvala, ale když spatřili meče, přestali se vzpírat. Určitě však ihned upozornili stráže, jakmile Roran a jeho společníci odjeli, protože se za nimi brzy pustilo deset mužů vedených smečkou loveckých psů.

„Támhle!“ křikl Roran a ukázal na úzký pás bříz, který se táhl mezi dvěma nedalekými kopci, nepochybně kolem potoka.

Na jeho povel muži strhli koně z vyježděné silnice a zamířili směrem ke stromoví. Hrbolatá půda je přiměla alespoň trochu zmírnit bezhlavé tempo, byť i tak riskovali, že koně šlápnou do díry a zlomí si nohu, nebo je vyhodí ze sedla. Ačkoli to bylo nebezpečné, bylo by ještě nebezpečnější připustit, aby je dostihli psi.

Roran zaryl svému koni ostruhy do slabin a křikl tak hlasitě, jak mu dovolilo hrdlo plné prachu: „Hyjé!“ Valach vyrazil kupředu a pomalu doháněl Karna.

Roran věděl, že jeho kůň už dlouho nevydrží takhle zrychlovat, i kdyby ho sebevíc poháněl ostruhami nebo šlehal koncem opratí. Nerad byl krutý a netoužil uhnat zvíře k smrti, ale přece nebude šetřit koně, pokud by to mělo přivodit neúspěch jejich výpravy.

Jakmile Roran Karna dojel, zahulákal na něj: „Nemůžeš skrýt naše stopy kouzlem?“

„Nevím jak!“ odpověděl Karn. Přes vítr a dusot běžících koní ho bylo stěží slyšet. „Je to moc složité!“

Roran zaklel a ohlédl se přes rameno. Psi už byli v poslední zatáčce silnice. Jejich protáhlá, útlá těla se prodlužovala a smršťovala v divokém tempu, jako by letěli nad zemí. Dokonce na tu dálku rozeznal jejich rudé jazyky a měl za to, že viděl i záblesk bílých tesáků.

Když už byli u bříz, Roran zabočil a vyrazil do kopce. Držel se co nejblíž stromů, ale zároveň z dosahu nízko rostoucích větví a popadaných kmenů. Ostatní ho následovali a popoháněli koně, aby cestou do svahu nezpomalovali.

Napravo Roran zahlédl Mandela, jak se se zarputilým výrazem ve tváři hrbí na hřbetě strakaté klisny. Vytrvalost a statečnost, jaké tento mladík v posledních třech dnech prokázal, na Rorana zapůsobily. Od té doby, co Katrinin otec Sloun zradil vesničany z Carvahallu a zabil Mandelova otce Byrdu, jako by se Mandel zoufale snažil dokázat, že se vyrovná kterémukoli muži z vesnice. V posledních dvou vardenských bitvách si počínal znamenitě.

Před Roranem se objevila tlustá větev, a tak se rychle skrčil. Špičky suchých větviček se s praskotem lámaly o vršek jeho přilbice. Do obličeje mu vletěl utržený list a na okamžik mu zakryl pravé oko, brzy ho však odnesl vítr.

Ujížděli podél rokliny hlouběji do kopců a jeho valach supěl čím dál víc. Při letmém ohlédnutí zjistil, že smečka je už sotva čtvrt míle daleko. Za pár minut je psi určitě dostihnou.

K čertu s tím, pomyslel si. Přelétl zrakem hustě namačkané stromy nalevo a travnatý kopec vpravo a hledal něco, co by jim pomohlo zbavit se pronásledovatelů.

Ve své vyčerpanosti už nevnímal dost ostře, takže to skoro přehlédl.

Dvacet metrů před ním se strání klikatila zvířecí stezka, křížila jejich cestu a pak mizela mezi stromy.

„Prrr!… Prrr!“ zakřičel Roran, zaklonil se v třmenech a přitáhl opratě. Valach zpomalil do klusu, ale zlobně odfrkával a pohazoval hlavou ve snaze dostat udidlo mezi zuby. „Kdepak, holenku,“ zavrčel Roran a přitáhl uzdu ještě pevněji.

„Honem!“ zavolal na zbytek skupiny, než vjel s koněm do houští. Pod stromy byl vzduch chladný, skoro mrazivý, což byla vítaná úleva, protože Roran byl jízdou celý rozpálený. Mohl si však ten pocit vychutnávat jen chviličku, neboť valach se vrhl kupředu a začal klopýtat ze strmého svahu dolů k potoku. Pod okovanými kopyty mu šustilo suché listí. Aby nepřepadl koni přes hlavu, musel mu skoro ležet na hřbetě, s nohama nataženýma před sebe a koleny propnutými.

Když dorazili na dno rokliny, Roran přebrodil s valachem kamenitou říčku a voda mu cákala až na kolena. Zastavil na druhém břehu, aby se přesvědčil, že ho ostatní následují. Jeli těsně za sebou a sestupovali mezi stromy k vodě.

V místech, kde vjeli do lesa, nad sebou uslyšel štěkot psů.

Budeme se muset otočit a bojovat, uvědomil si a znovu zaklel.

Pobídl valacha ven z říčky, vyjel na měkký, mechem pokrytý břeh a pokračoval po sotva znatelné pěšině.

Nedaleko od potoka rostlo husté kapradí a za ním byl dolík. Roran zahlédl spadlý strom, který by podle něj mohl posloužit jako nouzová zábrana, kdyby ho dokázali kus popotáhnout.

Jenom doufám, že nemají luky, pomyslel si.

Zamával na své muže. „Sem!“

Plácnutím opratí zahnal valacha skrz kapradí do prohlubně a pak vyklouzl ze sedla, ale pořád se ho pevně přidržoval. Když doskočil na zem, podlomily se mu nohy. Nebýt té opory, byl by spadl. Ušklíbl se, s čelem přitisknutým k pleci koně vyčerpaně oddechoval a čekal, až se mu nohy přestanou třást.

Za cinkotu postrojů se ostatní shlukli kolem něj, všude bylo cítit zápach potu. Koně se chvěli, hruď se jim divoce vzdouvala a z pysků jim odkapávala nažloutlá pěna.

„Pomoz mi,“ vybídl Baldora a ukázal na padlý strom. Chytili ho zespodu za silnější konec a zvedli ho ze země. Roran zatnul zuby, jak ho zabolelo v zádech a ve stehnech. Měli za sebou tři dny jízdy tryskem, kdy po dvanácti hodinách v sedle vždy na slabé tři hodinky ulehli ke spánku. Cítil se děsivě zesláblý.

To bych rovnou mohl jít do bitvy opilý, nemocný a zpola omráčený, blesklo Roranovi hlavou, když pustil kládu a narovnal se. To pomyšlení ho deptalo.

Všech šest mužů se rozmístilo před koně, čelem k podupané houštině kapradí, a vytasilo zbraně. Štěkot loveckých psů zněl stále hlasitěji. Zuřivé ňafání se ozvěnou neslo mezi stromy a bodalo je do uší.

Roran ztuhnul a pozvedl kladivo. Pak se do štěkotu psů vmísila zvláštní, zpěvavá melodie starověkého jazyka, která vycházela od Karna, a Roranovi z ní přejížděl mráz po zádech. Kouzelník ze sebe úsečně, zadýchaně vypravil několik vět. Mluvil tak rychle, že jeho slova zněla jako nesrozumitelné blábolení. Jakmile skončil, mávl na své druhy a nervózně zašeptal: „K zemi!“

Roran si bez vyptávání dřepnul. Nebylo to poprvé, co proklínal skutečnost, že sám neumí kouzlit. Žádná válečnická dovednost nebyla tak mocná. Jelikož neovládal magii, byl vydán na milost a nemilost těm, kdo dokázali přetvářet svět pouhou vůlí a slovy.

Kapradí před ním zašustilo a zachvělo se; mezi listím se vynořil černý psí čumák, který nakoukl do prohlubně a zavětřil. Delwin syknul a zvedl meč, jako by chtěl psovi setnout hlavu, ale Karn na něj zavrčel a naléhavě gestikuloval, dokud čepel zase nespustil.

Pes svraštil čumák a vypadal zmateně. Znovu zavětřil, pak si olízl pysky napuchlým, nafialovělým jazykem a zmizel.

Když se kapradiny za psem opět zavřely, Roran pomalu vydechl. Pohlédl na Karna, povytáhl obočí a zadoufal, že se mu dostane vysvětlení, ale Karn jen zakroutil hlavou a položil si prst na rty.

O pár vteřin později se podrostem prodrali další dva psi, aby prozkoumali dolík. A stejně jako jejich předchůdce, oba po krátké chvíli vycouvali. Brzy začala smečka kňučet a pisklavě štěkat, jak psi marně pátrali mezi stromy a snažili se přijít na to, kam zmizela jejich kořist.

Během čekání si Roran všiml, že má na kamaších podél vnitřní strany stehen několik tmavých skvrnek. Dotkl se jednoho ze zabarvených míst a na prstech mu zůstaly stopy krve. Každý puntík znamenal puchýř. A nebyly to rozhodně jeho jediné puchýře − cítil je i na rukou, kde se opratě otíraly o kůži mezi palci a ukazováčky, na patách a dalších, ještě nepříjemnějších místech.

Znechuceně si otřel prsty o zem. Pohlédl na své přikrčené, klečící muže a viděl, že se jim obličeje při každém pohybu stahují bolestí a že drží zbraně jaksi křečovitě. Nebyli na tom o nic lépe než on.

Roran se rozhodl, že až příště zastaví ke spánku, řekne Karnovi, aby jim rány vyléčil. Pokud se mu bude zdát kouzelník příliš unavený, své vlastní puchýře si vyléčit nedá. Raději bude snášet bolest, než aby se Karn vyčerpal ještě před příjezdem do Aroughs. Byl totiž přesvědčen, že Karnovy dovednosti se mohou během obléhání města velmi hodit.

Pomyšlení na Aroughs a na obléhání, jež má rychle nějak dovést do úspěšného konce, Rorana přimělo, aby si přitiskl volnou ruku na prsa a přesvědčil se, že balíček s rozkazy, které neuměl přečíst, a povýšením, které si jen těžko udrží, jsou stále bezpečně zastrčené pod jeho tunikou. Byly tam.

Po několika dlouhých, napjatých minutách začal jeden ze psů vzrušeně štěkat někde mezi stromy dál proti proudu říčky. Zbytek smečky uháněl za ním a znovu se pronikavě rozštěkal v honbě za kořistí.

Když se hluk vzdálil, Roran zvolna vstal a přejel pohledem okolní stromy a keře. „Vzduch je čistý,“ prohodil tiše.

Když se zvedli i ostatní, Hamund − vysoký muž se střapatými vlasy, který měl hluboké vrásky kolem úst, ačkoli byl jen o rok starší než Roran − se zamračeně otočil ke Karnovi a vyjel na něj: „Proč jsi to neudělal už dřív? Místo toho jsi nás nechal bezhlavě se hnát krajinou, až jsme si málem zlámali vaz cestou dolů z tohohle srázu.“ Ukázal zpátky k potoku.

Karn odpověděl stejně rozzlobeně: „Protože mě to dřív nenapadlo. Právě jsem vás ušetřil té nepříjemnosti, že byste měli kůži samou díru, a tak bych od tebe přece jen čekal trochu vděčnosti.“

„Skutečně? Pak si myslím, že by sis měl svoje kouzla víc procvičovat, dřív, než nás budeš zase hnát kdovíkam a…“

Roran měl obavu, aby hádka nepřerostla v něco vážnějšího, a tak se do toho vložil. „Dost,“ přikázal. Pak se zeptal Karna: „Skryje nás tvoje kouzlo před strážemi?“

Karn zavrtěl hlavou. „Oklamat lidi je těžší než napálit psy.“ Přezíravě pohlédl na Hamunda. „Aspoň většinu z nich. Dokážu nás skrýt, ale neumím zamaskovat naše stopy.“ A ukázal na pošlapané, polámané kapradí a na otisky kopyt ve vlhké půdě. „Poznají, že jsme tady byli. Když odjedeme dřív, než nás zpozorují, psi je zavedou jinam a my…“

„Nasedat!“ zavelel Roran.

Za doprovodu tlumených kleteb a chabě skrývaného hekání vylezli muži zpátky do sedel. Roran se naposledy rozhlédl po dolíku, aby se ujistil, že tu nic nezapomněli, pak zamanévroval s koněm do čela skupiny a pobídl zvíře ostruhami.

Společně vyrazili ze stínu stromů a pryč z rokle a pokračovali ve zdánlivě nekonečné cestě do Aroughs. Ale o tom, co udělá, až do města konečně dorazí, neměl Roran nejmenší ponětí.

Pojídačka měsíce

Eragon při cestě vardenským táborem kroutil rameny, jak se snažil uvolnit křeč za krkem, která ho zrána chytila během cvičného souboje s Aryou a Blödhgarmem.

Když došel na vrcholek kopečku, který stál jako osamělý ostrov uprostřed moře stanů, dal si ruce v bok a zastavil se, aby se rozhlédl. Před ním se rozprostírala tmavá třpytivá plocha jezera Leona, v jehož vlnkách se odráželo oranžové světlo pochodní z tábora. Naproti stanům, podél břehu jezera, vedla silnice, po které Vardenové přijeli. Byl to široký pás dlažebních kostek spojených maltou, který byl vybudován dávno předtím, než Galbatorix svrhnul Jezdce, jak mu sdělil Jeod. Čtvrt míle na sever se k vodě tiskla rybářská vesnička. Eragon věděl, že její obyvatelé nejsou zrovna nadšení, že jim za okny táboří armáda.

Musíš se učit… abys viděl, na co se díváš.

Od odjezdu z Belatony celé hodiny přemítal o Glaedrově radě. Nebyl si úplně jistý, co tím drak myslel, protože Glaedr po tomto záhadném výroku odmítl říct cokoli dalšího. Eragon se proto rozhodl vyložit si jeho pokyny doslovně. Snažil se skutečně vidět všechno kolem sebe, byť by se to mohlo zdát nepatrné či bezvýznamné, a pochopit smysl toho, co pozoruje.

Ale ať se snažil sebevíc, měl pocit, že se mu to vůbec nedaří. Všude viděl zdrcující množství detailů, ale byl přesvědčený, že ještě daleko více věcí mu uniká, protože stále není dost vnímavý. Navíc zřídkakdy dokázal porozumět tomu, co vnímal, například proč ze tří komínů v rybářské vesnici nestoupá žádný kouř.

Navzdory pocitům marnosti bylo Eragonovo úsilí prospěšné alespoň v jednom ohledu: Arya už ho neporazila pokaždé, když zkřížili meče. Sledoval ji nyní dvojnásob pozorně − zkoumal ji tak důkladně, jako by stopoval zvěř − a díky tomu již i vyhrál několik soubojů. Přesto se jí stále nevyrovnal, natož aby ji předčil. A ani nevěděl, co se potřebuje naučit, aby dokázal zacházet s mečem stejně zručně jako ona, ani kdo by ho to mohl naučit.

Možná má Arya pravdu a praxe je jediný učitel, který mi teď může pomoci, pomyslel si Eragon. Praxe ale vyžaduje čas a toho já mám ze všeho nejméně. Brzy budeme v Dras-Leoně a pak v Urû’baenu. Zbývá nanejvýš pár měsíců a budeme se muset postavit Galbatorixovi se Šruikanem.

Povzdechl si, promnul si obličej a snažil se soustředit na jiné, méně znepokojivé téma. Vždy se mu však vrátily stejné pochybnosti. A přestože se do nich pokaždé zakousl jako pes do morkové kosti, výsledkem vždy byla jen trvalá a narůstající úzkost.

Ztracený v myšlenkách scházel dolů z kopce. Procházel se mezi potemnělými stany, mířil k tomu svému, ale příliš nesledoval, kudy přesně jde. Jako obvykle mu chůze pomohla se zklidnit. Muži, kteří dosud byli venku, mu ustupovali z cesty, poklepali si při tom pěstí na prsa a většinou připojili tichý pozdrav: „Stínovrahu.“ Eragon jim odpovídal zdvořilým pokývnutím.

Ponořen v úvahách se procházel asi čtvrt hodiny, občas se zastavoval a pak zas kráčel dál, když vtom jeho přemítání přerušil vysoký ženský hlas, který cosi velmi nadšeně líčil. Zvědavě se za ním vydal, až přišel ke stanu stojícímu opodál, poblíž zkroucené vrby, jediného stromu nedaleko jezera, který vojsko nepokácelo na zátop.

Tam se mu pod klenbou větvoví naskytl ten nejpodivnější pohled v životě.

Kolem nízkého, poblikávajícího ohně sedělo v půlkruhu dvanáct urgalů, včetně jejich vůdce Nar Garzhvoga. Po tvářích jim poskakovaly hrůzostrašné stíny, které zvýrazňovaly jejich vystouplá čela, široké lícní kosti a mohutné čelisti a také rýhy na rozích, jež jim trčely z čela, stáčely se dozadu a kolem uší zpátky dopředu. Urgalové nebyli ozbrojeni a měli holou hruď, tkané popruhy, které nosili přehozené přes rameno k pasu, a kožené pásky na zápěstích. Mimo Garzhvoga tu byli další tři Kullové. Vedle jejich ohromných postav vypadali ostatní urgalové jako děti, třebaže ani jeden neměřil méně než šest stop.

Mezi urgaly − mezi nimi a na nich − bylo několik desítek kočkodlaků ve své zvířecí podobě. Mnoho koček sedělo vzpřímeně a naprosto nehybně u ohně, nepohnuly ani špičkou ocasu a střapaté uši měly ostražitě natažené dopředu. Ostatní kočkodlaci leželi rozvalení na zemi, na klínech urgalů nebo v jejich náručích. Jedna útlá bílá kočkodlačice dokonce odpočívala stočená na široké hlavě Kulla: pravou přední nohu měla přehozenou přes okraj jeho lebky a tlapku majetnicky přitisknutou uprostřed jeho čela. I když kočkodlaci byli ve srovnání s urgaly drobní, vypadali stejně tak zuřivě a Eragon měl jasno v tom, komu z nich by raději čelil v bitvě. Urgalům rozuměl, kdežto kočkodlaci byli… nevyzpytatelní.

Na druhé straně ohně, před stanem, seděla bylinkářka Angela. Nohy měla zkřížené na složené přikrývce a spřádala hromadu česané vlny do jediného tenkého vlákna na vřeteno, které držela před sebou, jako by chtěla přihlížející okouzlit. Jak kočkodlaci, tak urgalové na ni upřeně hleděli a hltali každé její slovo:

„…ale byl příliš pomalý. Zuřivý králík s červenýma očima rozpáral Hordovi hrdlo a ten byl v tu ránu mrtvý. Pak zajíc utekl do lesa a víc už se o něm neví. Přesto“ − a tady se Angela předklonila a ztišila hlas − „pokud cestujete těmi končinami, tak jako já… dodnes někdy můžete narazit na čerstvě zabitého jelena nebo feldûnosta, který vypadá, jako by ho někdo okousal jako tuřín. A všude kolem najdete neobvykle velké králičí stopy. Každou chvíli se ztratí nějaký bojovník z Kvôth a později ho najdou mrtvého s rozpáraným hrdlem… vždycky s rozpáraným hrdlem.“

Angela se vrátila do své předchozí pozice. „Terrin byl pochopitelně strašně rozrušený ztrátou přítele a chtěl toho zajíce pronásledovat, ale trpaslíci potřebovali jeho pomoc. A tak se vrátil do pevnosti a další tři dny a tři noci obránci hájili hradby. Začaly jim docházet zásoby a všichni bojovníci byli samý šrám.

Nakonec ráno čtvrtého dne, když už vše vypadalo beznadějně, se mraky rozestoupily a v dálce Terrin s úžasem spatřil, jak Mimring letí k pevnosti v čele obrovské bouře draků. Pohled na draky útočníky tak vyděsil, že odhodili zbraně a utekli do divočiny.“ Angele zacukalo v koutku úst. „Tohle, jak si dokážete představit, trpaslíky z Kvôth nesmírně potěšilo a následovalo obrovské veselí.

A když Mimring přistál, Terrin si všiml, že jeho šupiny změnily barvu a jsou teď čiré jako diamant, což se prý stalo proto, že Mimring letěl velice blízko slunci − aby přivedl ostatní draky včas, musel letět přes vrcholky Beorských hor, výš, než kdy letěl kterýkoli drak před ním nebo po něm. Od té doby byl Terrin známý jako hrdina obléhání Kvôth a jeho draku se kvůli těm šupinám říkalo Mimring Briliant. A pak žili šťastně až do smrti. Ačkoli, mám-li být upřímná, Terrin měl po zbytek života tak trochu strach z králíků. Ale takhle se to v Kvôth skutečně stalo.“

Když utichla, kočkodlaci začali vrnět a urgalové několikrát souhlasně zamručeli.

„Vyprávíš dobrý příběh, Uluthrek,“ pravil Garzhvog, jehož hlas zněl jako dunění padajícího kamene.

„Děkuji ti.“

„Ale ne tak, jak jsem ho slyšel já,“ poznamenal Eragon a vystoupil na světlo.

Angela se rozzářila. „No, těžko můžeš čekat, že trpaslíci přiznají, že byli vydáni na milost a nemilost králíkovi. To ses celou dobu schovával ve stínu?“

„Jen chvilku,“ přiznal.

„Pak jsi přišel o nejlepší část příběhu a já už to nehodlám dnes večer opakovat. Mám příliš sucho v krku na nějaké dlouhé povídání.“

Eragon ucítil přes podrážky, jak se země zachvěla, když Kullové a další urgalové vstali. Kočkodlakům, kteří na nich prve odpočívali, se to zjevně nelíbilo a několik jich zamňoukalo na protest, když spadli dolů.

Jak tak Eragon sledoval směsici škaredých rohatých tváří shromážděných kolem ohně, musel potlačit nutkání sevřít jílec svého meče. Ačkoli bojoval, cestoval a lovil po boku urgalů, a dokonce prozkoumal myšlenky několika z nich, stále se v jejich přítomnosti cítil nesvůj. Rozumem chápal, že jsou to spojenci, ale jeho kosti a svaly nemohly zapomenout niternou hrůzu, která se ho zmocňovala při různých příležitostech, kdy se jejich rase musel postavit v boji.

Garzhvog něco vytáhl z koženého váčku zavěšeného na svém opasku. Natáhl tlustou paži přes oheň a podával to Angele. Ta odložila přízi a vzala předmět do dlaní. Byla to drsná koule z nádherného modrozeleného křišťálu, jež se třpytila jako ztvrdlý sníh. Zastrčila si ji do rukávu a pak znovu zvedla vřeteno.

Garzhvog řekl: „Musíš někdy přijít do našeho tábora, Uluthrek, a my ti budeme vyprávět spoustu našich příběhů. Máme s sebou pěvce. Je dobrý. Když ho slyšíš recitovat příběh o vítězství Nar Tulkhqa ve Stavarosku, rozpálí se ti krev, chce se ti řvát na měsíc a zkřížit rohy s nejmocnějšími nepřáteli.“

„Pokud ovšem máš nějaké rohy, které bys zkřížil,“ poznamenala Angela. „Bude mi ctí posedět s vámi. Možná zítra večer?“

Obří Kull souhlasil. Potom se Eragon zeptal: „Kde je Stavarosk? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Urgalové se neklidně pohnuli, Garzhvog sklonil hlavu a zasupěl jako býk. „Co je tohle za úskok, Ohnivý meči?“ obořil se na Eragona. „Chceš mě snad vyzvat na souboj, že nás tak urážíš?“ Výhrůžně otevřel a sevřel pěsti.

„Nemínil jsem se tě nijak dotknout, Nar Garzhvogu − byla to upřímná otázka. Ještě nikdy jsem neslyšel jméno Stavarosk.“

Mezi urgaly se ozvalo překvapené zamručení. „Jak je to možné?“ zvolal Garzhvog. „Cožpak všichni lidé neznají Stavarosk? Nezpívá se snad o něm v každé síni od severní pustiny po Beorské hory jako o našem největším vítězství? A když nikdo jiný, tak Vardenové o něm určitě musí mluvit.“

Angela si povzdechla, a aniž by zvedla oči od svého předení, řekla: „Raději bys jim to měl vyprávět.“

Eragon kdesi uvnitř cítil, že Safira jejich rozhovor bedlivě sleduje, a věděl, že je přichystaná vyletět od jejich stanu a stanout mu po boku, pokud by byl souboj nevyhnutelný.

Pečlivě volil slova. „Nikdo se mi o tom nezmínil, ale taky nejsem s Vardeny moc dlouho a…“

„Drajl!“ zaklel Garzhvog. „Ten bezrohý zrádce nemá ani odvahu přiznat vlastní porážku. Je to zbabělec a lhář!“

„Kdo? Galbatorix?“ zeptal se Eragon opatrně.

Několik kočkodlaků při zmínce o králi zasyčelo.

Garzhvog přikývl. „Ano. Když se dostal k moci, snažil se naši rasu jednou provždy zničit. Poslal do Dračích hor obrovskou armádu. Jeho vojáci rozprášili naše vesnice, pálili naše kosti a zem za nimi zhořkla a zčernala. Bojovali jsme − nejprve s radostí, pak se zoufalstvím, ale přesto jsme bojovali. Nic jiného jsme ani nemohli dělat. Neměli jsme kam utéct, kde se schovat. Kdo by chránil Urgralgra, když dokonce i Jezdci byli zničeni?

Naštěstí jsme však měli velkého vojevůdce, který nás vedl − Nar Tulkhqa. Lidé ho kdysi zajali a bojoval s nimi už řadu let, takže věděl, jak přemýšlíte. Díky tomu dokázal sjednotit mnoho našich kmenů pod svou vlajku. Potom vylákal Galbatorixovo vojsko do úzkého průsmyku hluboko v horách a naši berani se do něj pustili z obou stran. Byl to masakr, Ohnivý meči. Půda byla nasáklá krví a hromady těl byly vyšší než já. Když přijdeš do Stavarosku, ještě dnes ucítíš, jak ti pod nohama křupají kosti, a pod každým kouskem mechu najdeš mince, meče nebo kusy brnění.“

„Takže to jste byli vy!“ zvolal Eragon. „Celý život jsem slýchal, že Galbatorix jednou přišel o polovinu svých mužů v Dračích horách, ale nikdo mi nedokázal říct, jak nebo proč.“

„O víc než půlku mužů, Ohnivý meči.“ Garzhvog nahrbil ramena a kdesi hluboko v hrdle se mu ozval chrochtavý zvuk. „Pochopil jsem, že o tom musíme vyprávět, pokud se má někdo dozvědět o našem vítězství. Vypátráme vaše pěvce, vaše bardy, naučíme je písně o Nar Tulkhqovi a zajistíme, že je budou zpívat často a hlasitě.“ Odhodlaně přikývl − bylo to působivé gesto, když se uváží velikost jeho hlavy − a řekl: „Sbohem, Ohnivý meči. Sbohem, Uluthrek.“ Pak spolu se svými druhy zmizel ve tmě.

Angela se zachechtala, což Eragona vylekalo.

„Co se stalo?“ zeptal se a otočil se k ní.

Usmála se. „Představuji si výraz ubohého hráče na loutnu, až za pár minut vykoukne ze svého stanu a uvidí stát venku čtyři Kully a osm dalších urgalů, dychtivých dát mu lekci z urgalské historie. Moc by mě překvapilo, kdybychom nezaslechli jeho výkřik.“ Znovu se zachechtala.

Eragona to pomyšlení také pobavilo. Sedl si na zem a klackem prohrábl žhavé uhlíky. V klíně ucítil teplo a tíhu, a když pohlédl dolů, uviděl bílou kočkodlačici, která se mu tam uvelebila. Zvedl ruku, aby ji pohladil, pak se zarazil a zeptal se jí: „Mohu?“

Kočkodlačice si olizovala ocas, ale jinak si ho nevšímala.

Eragon zadoufal, že nedělá chybu, a začal ji váhavě drbat na krku. O chvíli později se ozvalo hlasité, pravidelné předení.

„Líbíš se jí,“ poznamenala Angela.

Z nějakého důvodu se Eragon cítil mimořádně potěšen. „Kdo je to? Chci říct, kdo jsi? Jak se jmenuješ?“ Rychle pohlédl na kočkodlačici v obavě, že ji urazil.

Angela se tiše zasmála. „Jmenuje se Lovkyně stínů. Nebo takhle by se aspoň její jméno dalo přeložit z jazyka kočkodlaků. Správně je to…“ Tady si bylinkářka podivně odkašlala vrčivým zvukem, ze kterého se Eragonovi zježily chloupky na krku. „Lovkyně stínů je družkou Grimrra Půltlapy, takže by se dalo říct, že je královnou kočkodlaků.“

Předení zesílilo.

„Aha.“ Eragon se rozhlédl po ostatních kočkodlacích. „A kde je Solembum?“

„Nahání jednu kočku s dlouhými vousky, která je o polovinu mladší než on. Chová se jako hloupé kotě… ale co, každý má jednou za čas právo na trochu pošetilosti.“ Chytila vřeteno levou rukou, zastavila ho a omotala nově vytvořené vlákno kolem spodní části dřevěného kotouče. Pak vřeteno znovu roztočila a začala opět tahat nit z chuchvalce vlny, kterou držela v druhé ruce. „Jsi jako pytlík nacpaný otázkami, Stínovrahu.“

„Kdykoli se s tebou potkám, vždycky se nakonec cítím ještě zmatenější než předtím.“

„Vždycky? To je od tebe poněkud absolutistické. Dobrá, pokusím se být věcná. Ptej se.“

Ačkoli byl Eragon skeptický k její zdánlivé otevřenosti, zauvažoval, co by chtěl vlastně vědět. Nakonec se zeptal: „Bouře draků? Co jsi tím…“

„To je správný výraz pro hejno draků. Pokud jsi někdy slyšel nějakého letět plnou rychlostí, rozumíš mi. Když ti nad hlavou prolétne deset, dvanáct nebo víc draků, samotný vzduch kolem tebe zní ozvěnou, jako bys seděl uvnitř velkého bubnu. Ostatně jak jinak bys nazval skupinu draků? Máš hejno vlaštovek, zástup husí, stádo krav, roj včel, houf dětí, smečku vlků a tak dále, ale co draci? Salva draků? To nezní úplně správně. Ani mluvit o nich jako o požáru nebo hrůze, i když mně se hrůza docela líbí, když se to vezme kolem a kolem: hrůza draků… Ale ne, hejnu draků se říká bouře. Což bys věděl, kdyby tvé vzdělání zahrnovalo víc než jen to, jak mávat mečem a spojit pár sloves ve starověkém jazyce.“

„Určitě máš pravdu,“ přiznal. Skrz své neustálé propojení se Safirou cítil její souhlas se spojením „bouře draků“, které se líbilo i jemu. Byl to příhodný název.

Ještě chvíli přemýšlel a posléze se zeptal: „A proč ti Garzhvog říkal Uluthrek?“

„To je oslovení, které mi urgalové dali už velmi, velmi dávno, když jsem s nimi cestovala.“

„Co to znamená?“

„Pojídačka měsíce.“

„Pojídačka měsíce? To je divné jméno. Jak jsi k němu přišla?“

„Snědla jsem měsíc, samozřejmě. Jak jinak?“

Eragon se zamračil a chvíli se soustředil na hlazení kočkodlačice. Pak se znovu ozval: „Proč ti Garzhvog dal ten kámen?“

„Protože jsem mu řekla příběh. To myslím bylo zjevné.“

„Ale co je to?“

„Kus skály. Nevšiml sis?“ Nesouhlasně zamlaskala. „Skutečně bys měl věnovat víc pozornosti tomu, co se kolem tebe děje. Jinak někdo dostane chuť píchnout ti nůž pod žebra, když se nedíváš. A komu bych pak adresovala své záhadné proslovy?“ Pohodila hlavou. „Pokračuj, ptej se dál. Tahle hra mě docela baví.“

Povytáhl obočí a, přestože to pokládal za marné, zeptal se: „Píp píp?“

Bylinkářka se rozhýkala smíchy a někteří z kočkodlaků roztáhli tlamy do něčeho, co vypadalo jako zubatý úsměv. Lovkyni stínů to však zřejmě nepobavilo, protože zaryla drápy do Eragonových nohou, až sebou škubnul.

„Dobrá,“ řekla Angela a dosud se smála, „když musíš dostat odpověď, tohle je stejně dobrý příběh jako kterýkoli jiný. Uvidíme… Když jsem před několika lety putovala po okraji Du Weldenvarden, daleko na západě, míle a míle od kteréhokoli města či vesnice, narazila jsem na Grimrra. Tehdy byl jenom vůdcem malé skupiny kočkodlaků a ještě měl obě packy zdravé. Našla jsem ho tenkrát, jak si hraje s ptáčetem drozda, které vypadlo z hnízda na nedalekém stromě. Nevadilo by mi, kdyby to ptáče prostě zabil a sežral − to přece kočky mají v povaze −, jenže on to ubožátko trápil: tahal ho za křidélka, kousal ho do ocásku, nechal ho poskočit a pak ho srazil na zem.“ Angela znechuceně nakrčila nos. „Říkala jsem mu, že by s tím měl přestat, ale on jen zavrčel a nevšímal si mě.“ Upřela na Eragona přísný pohled. „Nelíbí se mí, když mě někdo ignoruje. A tak jsem mu toho ptáčka vzala, zastříhala jsem prsty a vyslovila zaklínadlo a Grimrr celý další týden švitořil jako zpěvný pták, kdykoli otevřel tlamu.“

„Švitořil?“

Angela přikývla a zářila potlačovaným smíchem. „Nikdy v životě jsem se tak nenasmála. Celý týden se k němu žádný jiný kočkodlak ani nepřiblížil.“

„Není divu, že tě nenávidí.“

„A co má být? Když si tu a tam nenaděláš pár nepřátel, jsi zbabělec − nebo ještě něco horšího. Navíc mi to stálo za to, vidět jeho reakci. Ach, ten byl rozzlobený!“

Lovkyně stínů potichu varovně zavrčela a znovu zatnula drápy.

Eragon stáhl obličej bolestí. „Možná by bylo lepší, kdybychom se bavili o něčem jiném…“

„Hmm.“

Než stačil navrhnout nové téma, odněkud ze středu tábora se ozval pronikavý výkřik. Třikrát zazněl ozvěnou nad řadami stanů, než zcela utichl.

Eragon pohlédl na Angelu, ona na něj a oba vyprskli smíchy.

Drby a psaní

Je pozdě, řekla Safira, když se Eragon přiloudal ke svému stanu, vedle nějž ležela stočená a v matném světle pochodní se třpytila jako hromada azurově modrých uhlíků. Dívala se na něj jedním okem zpod těžkého víčka.

Dřepnul si k ní, na chvíli přitiskl čelo k její hlavě a objal její ostrou čelist. To je, řekl nakonec. A ty si potřebuješ odpočinout po celém tom dni létání ve větru. Spi a uvidíme se ráno.

Jednou mrkla na souhlas.

Ve stanu Eragon rozsvítil svíčku. Pak si stáhl holínky a usedl se zkříženýma nohama na polní lůžko. Začal zvolna dýchat a dovolil své mysli, aby se otevřela, rozprostřela a dotkla všech živých věcí kolem něj, od červů a hmyzu v zemi po Safiru a vardenské bojovníky, a dokonce i těch pár zbývajících rostlin v okolí, jejichž energie byla slabá a sotva postřehnutelná ve srovnání se zářivým jasem i těch nejmenších zvířat.

Seděl tak dlouho a s vyprázdněnou myslí si uvědomoval tisíce pocitů, pronikavých i slabounkých, a soustředil se pouze na pravidelný nádech a výdech.

Kdesi v dálce slyšel mluvit muže stojící kolem strážního ohně. Noční vzduch nesl jejich hlasy dál, než měli v úmyslu … natolik daleko, aby jeho citlivé uši rozeznaly jejich slova. Cítil také jejich mysl a mohl by si přečíst i jejich myšlenky, kdyby chtěl, ale rozhodl se ctít jejich nejniternější soukromí a jenom poslouchal.

Chlapík s hlubokým hlasem právě říkal: „…a to, jak se na tebe dívají svrchu, jako bys byl ten nejnižší z nejnižších. Často s tebou ani nepromluví, když se jich na něco přátelsky zeptáš. Prostě se otočí a odejdou.“

„Jo,“ řekl další. „A jejich ženy − krásné jako sochy a stejně tak chladné.“

„To proto, že jsi fakt ošklivý bastard, Sverne.“

„Nemůžu za to, že můj otec měl ve zvyku svádět děvečky od krav. Navíc ty máš co říkat. S tím svým ksichtem bys mohl chodit v noci strašit děti.“

Bojovník s hlubokým hlasem zavrčel. Pak někdo zakašlal, odplivl si a Eragon slyšel zasyčení, jak se plivanec odpařil z kusu hořícího dřeva.

Do rozhovoru se zapojil třetí hlas: „Nemám rád elfy o nic víc než vy, ale potřebujeme je, abychom vyhráli tuhle válku.“

„Co když se ale potom obrátí proti nám?“ zeptal se hluboký hlas.

„Tak tak,“ přidal se Svern. „Koukněte, co se stalo v Ceunonu a Gil’eadu. I když tam měl Galbatorix tolik vojáků a je tak mocný, přesto jim nedokázal zabránit, aby se nahrnuli přes hradby.“

„Možná se o to ani nesnažil,“ nadhodil ten třetí.

Následovala dlouhá odmlka.

Nakonec muž s hlubokým hlasem řekl: „No, to je mimořádně nepříjemná představa… Ale ať už se snažil, nebo ne, nechápu, jak bychom my mohli elfy odrazit, kdyby se rozhodli vzít si zpět svá bývalá území. Jsou rychlejší a silnější než my a na rozdíl od nás mezi nimi není nikdo, kdo by neuměl kouzlit.“

„Jenomže my máme Eragona,“ opáčil Svern. „Dokázal by je zahnat do jejich lesa úplně sám, kdyby chtěl.“

„Ten? Pche! Vypadá víc jako elf než jako jeho vlastní krev. Nespoléhal bych na jeho oddanost víc než na loajalitu urgalů.“

Třetí muž opět promluvil: „Všimli jste si, že je vždycky čerstvě oholený, i když vyrážíme časně ráno?“

„Musí místo břitvy používat kouzlo.“

„To jde proti přirozenosti, tak je to. Tohle i všechna ta kouzla, co se tu dneska rozhazujou. Člověk má chuť se schovat někde v jeskyni a nechat kouzelníky, ať se pozabíjejí navzájem bez našeho přičinění.“

„Nevzpomínám si, že by sis stěžoval, když léčitelé použili kouzlo místo kleští, aby ti vytáhli šíp z ramene.“

„Možná, ale ten šíp by nikdy neskončil v mém rameni, nebýt Galbatorixe. A je to on a jeho kouzla, co nás přivedlo do celé téhle šlamastyky.“

Někdo si odfrkl. „To je pravda, ale vsadil bych poslední měďák na to, že ty bys stejně skončil se šípem v těle, i kdyby žádný Galbatorix neexistoval. Jsi příliš velký mizera, abys dělal cokoli jiného, než bojoval.“

„Eragon mi ve Feinsteru zachránil život, víš,“ podotkl Svern.

„Jo, a jestli nás tou historkou budeš ještě jednou nudit, nechám tě týden drhnout hrnce.“

„Dobrá, ale je to tak…“

Následovala delší odmlka, kterou přerušil jen povzdech bojovníka s hlubokým hlasem. „Potřebujeme najít způsob, jak se chránit. V tom je problém. Jsme vydaní všanc elfům, kouzelníkům − našim i jejich − a všem divným tvorům, co se toulají po kraji. Tohle všechno je pro lidi, jako je Eragon, ale my nemáme takové štěstí. To, co potřebujeme, je…“

„Potřebujeme Jezdce,“ přerušil ho Svern. „Ti by na světě nastolili pořádek.“

„Pfff. A kde chceš vzít draky? Nemůžeš mít Jezdce bez draků. Navíc bychom se stejně nedokázali ubránit, a to mě trápí. Nejsem děcko, abych se schovával mámě pod sukně, ale pokud se z noci vynoří Stín, nedokážeme té zatracené potvoře nijak zabránit, aby nám utrhnul hlavu.“

„To mi připomíná, slyšeli jste o lordu Barstovi?“ zeptal se třetí muž.

Svern souhlasně zabručel. „Slyšel jsem, že pak snědl jeho srdce.“

„Co je to zas za bláboly?“ zeptal se bojovník s hlubokým hlasem.

„Barst…“

„Barst?“

„Však víš, ten hrabě, co má panství u Gil’eadu…“

„Není to ten, co naschvál nahnal své koně do řeky?“

„Jo, to je on. Takže, prý přišel do jedné vesnice a nařídil všem mužům, aby se přidali ke Galbatorixově armádě. Tak to chodilo všude. Jenže ti muži odmítli a zaútočili na Barsta a jeho vojáky.“

„Odvážné,“ řekl muž s hlubokým hlasem uznale. „Hloupé, ale odvážné.“

„Ale Barst byl na ně moc chytrý. Než vešel do vesnice, rozestavěl kolem ní lučištníky. Vojáci zabili půlku mužů a ten zbytek během chvilky přemohli. Žádný překvapení. Pak vzal Barst jejich vůdce − toho chlapa, co rozpoutal boj −, chytil ho pod krkem a holýma rukama mu utrhl hlavu!“

„Ne.“

„Jako kuřeti. A navíc nařídil upálit jeho rodinu.“

„Barst musí být silný jako urgal, když dokáže člověku utrhnout hlavu,“ poznamenal Svern.

„Možná je v tom nějaký trik.“

„A co když je v tom kouzlo,“ podotkl muž s hlubokým hlasem.

„Podle všeho byl vždycky silný − silný a mazaný. Jako mladík prý zabil raněného vola jedinou ranou pěstí.“

„I tak mi to připadá jako kouzla.“

„To proto, že v každém stínu vidíš číhat zlé kouzelníky.“

Muž s hlubokým hlasem zabručel, ale nepromluvil.

Potom se muži rozešli na obchůzky a Eragon už je neslyšel. Jindy by ho jejich rozhovor znepokojil, ale díky své meditaci zůstal po celou dobu ledově klidný, i když se snažil zapamatovat si, co říkali, aby o tom mohl pouvažovat později.

Jakmile měl Eragon uspořádané myšlenky a cítil se uvolněný, uzavřel mysl, otevřel oči a pomalu narovnal nohy, aby si rozcvičil ztuhlé svaly.

Zaujal ho pohyb plamene svíčky a chvíli na něj hleděl, fascinovaný křivkami ohně.

Pak přešel k místu, kde prve odložil Safiřiny sedlové brašny, a vytáhl brk, Štětec, lahvičku inkoustu, listy pergamenu, které si před několika dny vyprosil u Jeoda, a výtisk Domia abr Wyrda, který mu starý učenec již kdysi dal.

Eragon se vrátil k lůžku a položil těžkou knihu kus od sebe, aby ji pokud možno nepocákal inkoustem. Dal si štít přes kolena jako podložku a po vypouklé ploše rozprostřel archy pergamenu. Když odzátkoval lahvičku a namočil brk do dubového inkoustu, ucítil pronikavý, tříslový pach.

Dotkl se hrotem pera okraje lahvičky, aby se zbavil nadbytečné tekutiny, a pak opatrně udělal první tah. Brk tiše škrábal, zatímco vypisoval jednotlivé runy svého rodného jazyka. Když skončil, porovnal je s výsledkem z předchozí noci, aby zjistil, jestli se jeho rukopis zlepšil − jen o malinko − a rovněž s písmeny v Domia abr Wyrda, která používal jako předlohu.

Ještě třikrát napsal abecedu a zvláštní pozornost věnoval tvarům, jež mu činily největší obtíže. Pak si začal zapisovat myšlenky a postřehy z uplynulého dne. Tohle cvičení bylo užitečné nejen proto, že šlo o vhodný způsob, jak procvičovat psaní, ale také mu pomáhalo pochopit všechno, co v průběhu dne viděl a dělal.

I když bylo psaní pracné, bavilo ho, neboť toto úsilí považoval za podnětné. Také Eragonovi připomínalo, jak ho starý vypravěč Brom učil znát význam každé runy, a to mu dodávalo pocit blízkosti s otcem, jehož se mu jinak nedostávalo.

Když konečně sepsal všechno, co měl na srdci, umyl brk, pak ho vyměnil za štětec a vybral list pergamenu, který už byl napůl pokrytý řadami glyfů starověkého jazyka.

Elfský způsob psaní, Liduen Kvaedhí, bylo mnohem těžší napodobit než runy jeho vlastní rasy kvůli spletitým, ladným tvarům glyfů. On však vytrval ze dvou důvodů: jednak si potřeboval udržovat znalost elfského písma, a také pokud by něco psal ve starověkém jazyce, pokládal za moudřejší použít zápisu, kterému většina lidí nedokáže porozumět.

Eragon měl dobrou paměť, ale i tak zjistil, že začíná zapomínat spoustu kouzel, která ho naučili Brom a Oromis. Rozhodl se proto sestavit slovník všech slov, která znal ve starověkém jazyce. Třebaže to nebyl nijak originální nápad, teprve nedávno dokázal ocenit hodnotu takového soupisu.

Pracoval na slovníku několik dalších hodin, načež uklidil psací potřeby zpátky do sedlových brašen a vytáhl truhlici s Glaedrovým srdcem srdcí. Pokusil se probudit starého draka z mrákot, jako už tolikrát předtím, a jako vždy neuspěl. Eragon se však odmítal vzdát. Seděl vedle otevřené truhlice a předčítal Glaedrovi z Domia abr Wyrda o mnoha trpasličích obřadech a rituálech, z nichž většinu neznal, až do chvíle, kdy noc pokročila do své nejchladnější a nejtemnější části.

Pak odložil knihu, zhasl svíci a ulehl na lůžko, aby si odpočinul. Toulal se fantastickými představami svých bdělých snů jen krátce. Jakmile se na východě objevil první náznak světla, opět se zvedl a začal celý cyklus nanovo.

Aroughs

Bylo dopoledne, když Roran a jeho muži dorazili ke skupině stanů u silnice. Skrz clonu vyčerpání připadal tábor Roranovi šedivý a rozmazaný. Míli na jih leželo město Aroughs, ale dokázal rozeznat jen jeho nejhrubší obrysy: ledově bílé hradby, tmavé vchody se zamřížovanými branami a mnoho masivních hranatých kamenných věží.

Přidržoval se sedla, zatímco klusali do tábora. Jejich koně byli na pokraji zhroucení. Přiběhl k němu rozcuchaný mladík, chytil jeho klisnu za uzdu a tahal za ni, dokud zvíře vrávoravě nezastavilo.

Roran hleděl dolů na chlapce a nebyl si hned jistý, co se právě stalo. Teprve po dlouhé chvíli zachroptěl: „Přiveď mi Brigmana.“

Chlapec beze slova vyrazil mezi stany a bosými chodidly rozviřoval prach.

Roranovi připadalo, že sedí a čeká snad hodinu. Divoké odfukování klisny souznělo s návaly krve do jeho uší. Když pohlédl na zem, měl pocit, jako by se pod ním stále hýbala a mizela jako tunel směrem k nekonečně vzdálenému bodu. Někde zacinkaly ostruhy. Opodál se shromáždila asi desítka bojovníků, opírala se o kopí a štíty a z tváří jim čišela zvědavost.

Přes tábor k Roranovi kulhal robustní muž v modré tunice, místo hole používal zlomené kopí. Nechal si narůst dlouhý, hustý plnovous, ale horní ret měl oholený a zpocený − zda se potil bolestí, nebo horkem, to Roran nepoznal.

„Ty jsi Kladivo?“ zeptal se muž.

Roran zabručel na souhlas. Uvolnil křečovitý stisk, jímž se držel sedla, sáhl do tuniky a podal Brigmanovi ošoupaný obdélník pergamenu, který obsahoval rozkazy od Nasuady.

Brigman nehtem na palci zlomil pečeť. Pročítal si pergamen, pak ho spustil a s prázdným výrazem hleděl na Rorana.

„Čekali jsme tě,“ řekl. „Jeden z Nasuadiných osobních kouzelníků se se mnou před čtyřmi dny spojil a říkal, že jsi už vyjel, ale nemyslel jsem, že dorazíš tak brzy.“

„Nebylo to snadné,“ připustil Roran.

Brigmanův holý horní ret se zkroutil. „Ne, to jistě nebylo… pane.“ Vrátil mu pergamen. „Muži jsou teď pod tvým velením, Kladivo. Právě jsme chtěli zahájit útok na západní bránu. Možná bys ho chtěl vést?“ Ta otázka byla ostrá jako dýka.

Svět kolem Rorana jako by se naklonil a on musel pevněji sevřít sedlo. Věděl moc dobře, že je příliš unavený na to, aby si s kýmkoli vyměňoval uštěpačné poznámky a měl přitom navrch.

„Nařiď jim, ať se dnes stáhnou,“ řekl.

„Ztratil jsi rozum? Jak jinak si myslíš, že můžeme obsadit město? Trvalo nám celé ráno, než jsme ten útok připravili, a já tady nehodlám sedět s rukama v klíně, zatímco ty dospáváš. Nasuada očekává, že dokončíme obléhání během pár dní, a při Angvardovi, já na to dohlédnu!“

Hlasem tak tichým, že ho mohl slyšet jen Brigman, Roran zavrčel: „Řekneš mužům, aby zůstali v táboře, jinak tě budu muset nechat pověsit za kotníky a zmrskat za neuposlechnutí rozkazů. Neschválím žádný útok, dokud nebudu mít možnost si odpočinout a vyhodnotit situaci.“

„Jsi pěkný hlupák. To by…“

„Jestli neumíš držet jazyk za zuby a plnit své povinnosti, zmlátím tě sám − tady a teď.“

Brigmanovi se rozšířilo chřípí. „V tomhle stavu? Neměl bys šanci.“

„To se mýlíš,“ řekl Roran. A myslel to vážně. Netušil sice v tuto chvíli, jak by mohl Brigmana porazit, ale v hloubi duše věděl, že by to dokázal.

Zdálo se, že Brigman bojuje sám se sebou. „Jak si přeješ,“ odsekl. „Stejně by pro muže nebylo dobré, kdyby nás viděli se válet v hlíně. Zůstaneme, kde jsme, pokud to chceš, ale nehodlám se zodpovídat z plýtvání časem. Padne to na tvoji hlavu, ne na mou.“

„Tak už to chodí,“ odvětil Roran a hrdlo se mu sevřelo bolestí, když se zhoupl z klisny na zem. „Právě tak jako ty jsi zodpovědný za fiasko, ve které se tohle obléhání proměnilo.“

Brigman se zakabonil a Roran viděl, jak se kapitánův odpor k němu proměnil v nenávist. Zalitoval, že nezvolil diplomatičtější odpověď.

„Ke svému stanu dojdeš tudy.“

*

Když se Roran probral, bylo ještě dopoledne.

Do stanu pronikalo měkké světlo a zvedlo mu náladu. Na okamžik měl pocit, že usnul jen na pár minut. Pak si uvědomil, že na to se cítí příliš bystrý a čilý.

V duchu zaklel, rozzlobený sám na sebe, že dovolil, aby mu celý jeden den proklouzl mezi prsty.

Měl přes sebe přehozenou tenkou deku, která v mírném jižním podnebí nebyla příliš potřeba, zvláště když byl stále ještě obutý a v šatech. Stáhl si přikrývku a pokusil se posadit.

Přidušeně zasténal. Jako by se mu celé tělo napjalo a prasklo. Spadl zpátky na záda, chvíli ležel a lapal po dechu. Počáteční šok brzy odezněl, ale zanechal po sobě spoustu pulsujících bolestí − menších i větších.

Posbírat síly mu trvalo několik minut. S nesmírnou námahou se překulil na bok a přehoupl nohy přes okraj lehátka. Chvíli počkal, aby popadl dech, než se pokusí o zdánlivě nemožné − vstát.

Jakmile byl na nohou, kysele se usmál. Tohle bude ještě zajímavé.

Když vylezl ze stanu, ostatní už byli vzhůru a čekali na něj. Vypadali vyčerpaně a ztrhaně; jejich pohyby byly stejně těžkopádné jako ty jeho. Pozdravili se a Roran ukázal na obvaz na Delwinově předloktí, kam ho majitel jednoho hostince řízl kuchyňským nožem. „Už to bolí míň?“

Delwin pokrčil rameny. „Není to tak zlé. Můžu bojovat, když bude třeba.“

„Dobře.“

„Co chceš udělat jako první?“ zeptal se Karn.

Roran pohlédl na stoupající slunce a počítal, kolik času zbývá do poledne. „Projít se,“ řekl.

Vyrazil ze středu tábora a vodil své společníky mezi řadami stanů, aby zjistil stav oddílů i jejich vybavení. Sem tam se zastavil, aby se někoho na něco zeptal. Většina mužů byla unavená a skleslá, ačkoli se zdálo, jako by se jim zlepšila nálada, když ho zahlédli.

Roranova prohlídka končila u jižního okraje tábora, jak měl v plánu. Tam s ostatními zůstal stát, aby se seznámili s působivou stavbu, kterou Aroughs nepochybně mělo.

Město bylo vystavěné ve dvou úrovních. První byla nízká, rozlehlejší a většina budov se nacházela právě tam, zatímco druhou úroveň tvořil vrcholek táhlého, mírného svahu, který byl nejvyšším bodem na míle daleko. Obě úrovně města byly obehnané hradbami. Ve vnější hradbě bylo vidět pět bran: dvě z nich se otevíraly k silnicím, jež vedly do města − jedna ze severu a druhá z východu − a další tři nad kanály, které tekly na jih do města. Na druhé straně Aroughs se rozprostíralo neklidné moře, kam kanály pravděpodobně ústily.

Aspoň že nemají vodní příkop, pomyslel si.

Severní brána byla poškrábaná a poničená od beranidla a rozrytá zem před ní svědčila o nedávné bitvě. Před hradbami byly seřazené tři katapulty, čtyři balisty, jaké poznal na Dračím křídle, a dvě polorozpadlé obléhací věže. Vedle válečných strojů dřepěla hrstka mužů, kteří kouřili dýmky a hráli kostky na kouscích kůže. Ve srovnání s jednolitou masou města vypadaly stroje zoufale nedostatečně.

Rovinatá krajina obklopující Aroughs se svažovala k moři. Zelená planina byla poseta stovkami statků a každý z nich měl dřevěný plot a aspoň jednu doškovou střechu. Tu a tam stála přepychová sídla: rozlehlé kamenné domy chráněné vlastními vysokými zdmi a, jak Roran usoudil, i vlastními strážemi. Nepochybně patřily šlechticům z Aroughs a možná některým zámožným kupcům.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Karna.

Kouzelník potřásl hlavou a jeho skleslé oči vypadaly ještě chmurněji než obvykle. „Stejně tak bychom mohli dobývat horu.“

„Je to tak,“ poznamenal Brigman, který k nim právě přicházel.

Své vlastní postřehy si Roran nechal pro sebe. Nechtěl, aby ostatní věděli, jak bezradně se cítí. Nasuada je blázen, když si myslí, že dokážeme dobýt Aroughs s pouhými osmi stovkami mužů. Kdybych jich měl osm tisíc a navrch Eragona se Safirou, pak bych si tím mohl být jistý. Ale takhle…

Přesto věděl, že toho musí nějak dosáhnout, už kvůli Katrině, když pro nic jiného.

Roran oslovil Brigmana, aniž by na něj pohlédl: „Pověz mi něco o Aroughs.“

Brigman několikrát zakroutil svým kopím a zamáčknul násadu do země. „Galbatorix byl prozíravý. Dohlédl, aby se město dostatečně zásobilo jídlem, než jsme odřízli zdejší silnice od zbytku Království. Vody mají dostatek, jak vidíš. I kdybychom odvedli kanály jinam, stále budou mít uvnitř hradeb několik pramenů a studen. Mohli by pravděpodobně vydržet až do zimy, pokud ne déle, i když bych se vsadil, že tou dobou už by jim tuříny pěkně lezly krkem. Galbatorix také do Aroughs poslal oddíly s pořádným počtem vojáků − mají více než dvojnásobek našich mužů. Kromě toho má město svou běžnou posádku.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Informátor. Neměl ovšem žádné zkušenosti s vojenskou strategií a slabiny Aroughs vyhodnotil příliš optimisticky.“

„Aha.“

„Také nám slíbil, že pod pláštíkem noci dokáže do města vpustit pár mužů.“

„A?“

„Čekali jsme, ale neobjevil se. Následujícího rána jsme jeho hlavu viděli nasazenou na cimbuří. Ještě tam je, u východní brány.“

„Tak je to. Jsou tu ještě nějaké brány kromě těchto pěti?“

„Ano, další tři. U doků je vodní brána dost široká pro všechny tři kanály, které tudy vytékají, a vedle ní je suchozemská brána pro lidi a koně. Pak mají další suchou bránu támhle na tom konci“ − ukázal k západní straně města − „stejnou jako ty ostatní.“

„Dá se některá z nich prolomit?“

„Ne dost rychle. U pobřeží nemáme prostor pořádně manévrovat nebo se stáhnout z dosahu jejich kamenů a šípů. Takže zbývají tyhle brány a ještě ta západní. Krajina je kromě pobřeží všude kolem města úplně stejná, a tak jsem se rozhodl zaměřit útok na nejbližší bránu.“

„Z čeho jsou ty brány vyrobené?“

„Dub a železo. Když je nezbouráme, budou tu stát ještě stovky let.“

„Jsou chráněné kouzly?“

„To nevím, jelikož Nasuada nepovažovala za nutné poslat s námi žádného ze svých kouzelníků. Halstead má…“

„Halstead?“

„Lord Halstead, vládce Aroughs. Už jsi o něm musel slyšet.“

„Ne.“

Následovala krátká pauza, během níž Roran cítil, jak Brigmanovo opovržení vůči němu roste. Pak muž pokračoval: „Halstead má svého vlastního kouzelníka, podlou bytost s nažloutlou kůží. Viděli jsme ho na vrcholku hradeb, jak si něco mumlá pod vousy a snaží se nás zničit svými kouzly. Zdá se být mimořádně neschopný, protože toho moc nezmohl, akorát se mu podařilo zapálit dva muže, které jsem měl u beranidla.“

Roran si vyměnil pohled s Karnem − kouzelník vypadal ještě ustaraněji než předtím −, ale rozhodl se, že bude lepší s ním tu věc probrat v soukromí.

„Bylo by snazší překonat brány na kanálech?“ zeptal se.

„Na čem bys stál? Podívej se, jak jsou zapuštěné do hradeb, tam nemáš kam se postavit. Ve stropě vstupního tunelu jsou navíc škvíry a poklopy, takže mohou na každého hlupáka, co by se tam odvážil, vylévat vroucí olej, házet balvany nebo střílet z kuší.“

„Brány nemohou být zapuštěné až dolů, jinak by zastavily vodu.“

„V tom máš pravdu. Pod hladinou je mřížoví ze dřeva a kovu s tak velkými otvory, aby příliš nebránily průtoku.“

„Jsou tyhle vodní brány pořád spuštěné do vody, i když nikdo Aroughs neobléhá?“

„V noci určitě, ale myslím, že během dne je nechávali otevřené.“

„Hmm. A co hradby?“

Brigman přenesl váhu na druhou nohu. „Žula, dohladka leštěná a napasovaná tak natěsno, že mezi bloky kamene neprostrčíš ani čepel nože. Práce trpaslíků, řekl bych, z dob před pádem Jezdců. Taky bych hádal, že jsou naplněné udusanou sutí, ale to netvrdím s jistotou, protože jsme ještě neprorazili vnější vrstvu. Vedou nejméně dvanáct stop pod zem a pravděpodobně ještě hlouběji, což znamená, že se pod nimi nemůžeme podhrabat ani je podrýt a oslabit.“

Brigman kousek popošel a ukázal na panská sídla na severu a na západě. „Většina místních šlechticů se stáhla do Aroughs, ale nechali doma své muže, aby chránili majetek. Měli jsme s nimi potíže, protože často napadali naše špehy, kradli nám koně a podobné věci. Hned na začátku jsme obsadili dvě panství“ − kývl hlavou směrem ke dvojici spálenišť pár mil odtud − „ale udržet je přineslo víc starostí než užitku, takže jsme je vyplenili a podpálili. Bohužel nemáme dostatek mužů, abychom zajistili ty ostatní.“

Pak promluvil Baldor. „Proč ty kanály tečou do města? Nevypadá to, že by je využívali pro zalévání polí.“

„Tady není potřeba nic zalévat, hochu, stejně jako na severu během zimy nepotřebuješ do sněhu povozy. Zůstat suchý je větší problém než zavlažování.“

„Tak k čemu pak slouží?“ vyptával se Roran. „A odkud přitékají? Nečekáš snad, že uvěřím, že je sem voda přivedená až z řeky Jiet.“

„To těžko,“ odpověděl Brigman jízlivě. „V mokřinách na sever od nás jsou jezera. Je to poloslaná, nezdravá voda, ale zdejší lidi jsou na ni zvyklí. Do místa asi tři míle odsud ji z mokřin přivádí jediný kanál. Tam se rozděluje na tři menší, které vidíte tady, a ty pokračují přes řadu splavů pohánějících mlýny, kde se mele mouka pro město. Během sklizně rolníci do těch mlýnů svážejí obilí a pak se pytle s moukou naloží na nákladní čluny a odvezou se po kanálech do Aroughs. Je to také šikovný způsob, jak z panských domů do města přepravovat další zboží, jako je dřevo a víno.“

Roran si promnul svaly za krkem a dál si při tom prohlížel Aroughs. To, co mu Brigman právě řekl, ho zaujalo, ale netušil zatím, jak by mu to mohlo pomoci. „Je v okolní krajině ještě něco významného?“ zeptal se.

„Jenom břidlicový lom dál na jih na pobřeží.“

Zabručel, stále zamyšlený. „Rád bych se podíval na ty mlýny,“ řekl. „Ale nejdřív chci slyšet důkladnou zprávu o vašem pobytu tady a chci znát stav všech zásob, od šípů po sušenky.“

„Kdybys šel se mnou… Kladivo.“

*

Další hodinu Roran strávil procházením zbývajících zásob a jednáním s Brigmanem a dvěma jeho poručíky. Poslouchal a ptal se, zatímco mu líčili jednotlivé útoky na hradby, které podnikli.

Aspoň nemáme nedostatek zbraní, pomyslel si Roran, když spočítal mrtvé. I kdyby Nasuada nestanovila časový limit pro jeho úkol, muži a koně neměli dost jídla, aby u Aroughs tábořili déle než ještě týden.

Mnohé z faktů a čísel, které Brigman a jeho pobočníci uváděli, pocházely ze soupisů na pergamenových svitcích. Roran trval na tom, že mu muži budou všechno číst, aby zakryl skutečnost, že nedokáže rozluštit řady černých hranatých značek, ale popouzelo ho, že je závislý na druhých. Nasuada měla pravdu, uvědomil si. Musím se naučit číst, jinak nepoznám, jestli mi někdo lže, když mi tvrdí, že na pergamenu stojí to a to… Možná by mě mohl učit Karn, až se vrátíme k Vardenům.

Čím víc se Roran dozvídal o Aroughs, tím více začínal soucítit s Brigmanovou neutěšenou situací. Dobýt město byl nelehký úkol bez nějakého jasného řešení. Přestože pociťoval vůči kapitánovi averzi, dospěl k závěru, že Brigman udělal za daných okolností maximum možného. Rozhodně to nebyl neschopný velitel. Podle Rorana neuspěl proto, že postrádal dvě vlastnosti, které jemu samotnému opakovaně přinášely vítězství: smělost a představivost.

Když skončila kontrola zásob, Roran a jeho pět společníků jeli s Brigmanem prozkoumat hradby a brány Aroughs z menší, stále však bezpečné vzdálenosti. Sedět znovu v sedle působilo Roranovi neuvěřitelné bolesti, ale snášel to bez reptání.

Když jejich koně vyrazili z tábora klusem po kameny dlážděné silnici vedoucí do města, Roran si všiml, že tu a tam kopyta při dopadu na zem vydávají nezvyklý zvuk. Vzpomněl si, že podobný už slyšel a že ho obtěžoval během posledního dne cesty sem.

Roran pohlédl dolů na dláždění. Placaté kameny tvořící povrch silnice jako by byly zasazené do matného stříbra, jehož žilky mezi nimi vytvářely nepravidelné, pavučinové vzory.

Zavolal na Brigmana a zeptal se ho na to. Kapitán křikl v odpověď: „Ze zdejší hlíny je mizerná malta, a tak tu místo ní používají olovo, aby udrželi kameny na místě!“

Roran tomu nejdřív nemohl uvěřit, ale Brigman to očividně myslel vážně. Udivovalo ho, že by nějaký kov mohl být tak běžný, aby jím lidé plýtvali na stavbu silnice.

A tak klusali po cestě z kamene a olova směrem k blyštivému městu.

Důkladně zkoumali obrany Aroughs, ale ačkoli byli blíž, nezjistili nic nového. Roranův dojem, že je město téměř nedobytné, se tím pouze upevnil.

Dojel ke Karnovi. Kouzelník hleděl na Aroughs se skelným výrazem a rty se mu neslyšně pohybovaly, jako by vedl samomluvu. Roran počkal, až skončí, a pak se tiše zeptal: „Chrání brány nějaká kouzla?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Karn stejně tak tlumeně, „ale nejsem si jistý, kolik kouzel ani jaký je jejich účel. Budu potřebovat víc času, abych to zjistil.“

„Proč je to tak obtížné?“

„Vlastně to není těžké. Většina kouzel se dá snadno odhalit, pokud si někdo nedal tu práci, aby je skryl, ale i pak kouzlo obvykle zanechává jisté stopy, pokud víš, po čem pátrat. Mám ale obavu, že jedno nebo více těch kouzel mohou být nastražené pasti, které mají lidem zabránit, aby strkali nos do ochrany bran. Jestli je to tak a já se k nim přiblížím přímo, určitě je spustím a pak kdo ví, co se stane? Mohl bych se před tvýma očima rozpustit v kaluž a takovému osudu bych se raději vyhnul, pokud si mohu vybrat.“

„Chceš tu zůstat, zatímco my pojedeme dál?“

Karn zakroutil hlavou. „Nemyslím, že by bylo moudré nechat vás bez ochrany, když nejsme v táboře. Vrátím se sem po západu slunce a uvidím, co se dá dělat. Navíc by pomohlo, kdybych se mohl k branám víc přiblížit, ale teď se dál neodvážím, když jsem strážím přímo na očích.“

„Jak si přeješ.“

Když už byl Roran přesvědčený, že prohlídkou okolí města zjistili vše, co se dalo, nechal Brigmana, aby ho zavedl k nejbližší skupině mlýnů.

Byly právě takové, jak je Brigman popsal. Voda v kanálech postupně proudila přes tři šestimetrové splavy. Pod každým splavem bylo vodní kolo lemované vědry. Voda padala do věder a udržovala mechanismus v chodu. Každé kolo bylo připojeno tlustou hřídelí ke mlýnu. Stály tu tři stejné budovy, naskládané jedna za druhou na stupňovitém břehu. Byly v nich obrovité mlýnské kameny, s jejichž pomocí se vyráběla mouka pro obyvatele Aroughs. Ačkoli se kola otáčela, Roran poznal, že jsou odpojena od složitých soukolí a převodů skrytých uvnitř budov, protože neslyšel rachocení mlýnských kamenů.

Sesedl u nejníže položeného mlýna a prošel po pěšině mezi budovami. Prohlédl si stavidla, která byla nad splavy, a pak zkontroloval množství vody, které se do nich uvolňuje. Stavidla byla otevřená, ale přesto se pod každým ze tří pomalu se otáčejících kol udělala hluboká tůně.

Došel do půli kopce a na chvíli se zastavil na okraji měkkého travnatého břehu. Zkřížil paže, zabořil bradu do prsou a uvažoval, jak by mohl dobýt Aroughs. Byl si jistý, že musí existovat nějaký trik nebo strategie, která by mu dovolila prorazit hradby města jako zralou tykev, ale řešení mu stále unikalo.

Přemýšlel, dokud ho to nezačalo unavovat, a pak se zaposlouchal do skřípání otáčejících se hřídelí a šplouchání padající vody.

I když ty zvuky byly uklidňující, stále ho trápil osten neklidu, protože tohle místo mu připomínalo Demptonův mlýn v Therinsfordu, kam odešel pracovat toho dne, kdy ra’zakové spálili jeho domov a mučili a smrtelně zranili jeho otce.

Roran se snažil tu vzpomínku zahnat, ale držela se ho jako klíště, až se mu z ní svíral žaludek.

Kdybych svůj odchod odložil jen o pár hodin, mohl jsem ho zachránit. Na to praktičtější část jeho já odvětila: Jenže ra’zakové by mě zabili dřív, než bych stačil zvednout ruku. Bez Eragonovy ochrany bych byl bezbranný jako nemluvně.

Neslyšně k němu na okraj kanálu došel Baldor. „Ostatní by zajímalo, jestli už máš nějaký plán,“ zeptal se.

„Mám nápady, ale ne plán. Co vy?“

Baldor také založil paže na prsou. „Mohli bychom počkat, až nám Nasuada pošle na pomoc Eragona se Safirou.“

„Pche.“

Chvíli sledovali nekonečný pohyb vody. Pak Baldor řekl: „Co kdybys je prostě vyzval, ať se vzdají? Až uslyší tvé jméno, možná budou tak vyděšení, že rozrazí brány, padnou ti k nohám a budou žadonit o milost.“

Roran se krátce zachechtal. „Pochybuji, že se zvěsti o mně donesly až sem do Aroughs. Přesto…“ Prsty si projel plnovous. „Mohlo by to stát za pokus… trochu je vyvést z rovnováhy, když už nic jiného.“

„I když získáme přístup do města, udržíme ho s tak málo muži?“

„Možná ano, možná ne.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Pak Baldor řekl: „Kam až jsme to zašli.“

„Hmm.“

Znovu byla slyšet jen voda a otáčení kol. Nakonec Baldor poznamenal: „Vody z tajícího sněhu tady asi nebude tolik jako u nás doma. Jinak by kola byla na jaře napůl pod vodou.“

Roran zakroutil hlavou. „Je jedno, kolik sněhu nebo deště přijde. Pomocí stavidel se dá omezit průtok vody přes kola tak, aby se netočila příliš rychle.“

„Ale co když voda stoupne přes okraj stavidla?“

„Zřejmě tím pro ten den mletí končí, ale v každém případě odpojíš převody, zvedneš stavidla a…“ Roran se odmlčel, protože mu hlavou probleskla řada obrazů a celé jeho tělo se rozpálilo, jako by vypil korbel medoviny jediným douškem.

Dokázal bych to? přemýšlel v tom rozohnění. Skutečně by to fungovalo, nebo… To je jedno; musíme to zkusit. Co jiného nám zbývá?

Vydal se na hráz prostřední nádrže a chytil paprskovité kolo, jímž byl zakončen vysoký dřevěný vrut, používaný ke zdvihání a spouštění stavidla. Šroub byl zatuhlý a těžko se jím otáčelo, i když se o něj opřel ramenem a zatlačil celou svou vahou.

„Pomoz mi,“ řekl Baldorovi, který zůstal na břehu a s rozpačitým zájmem ho sledoval.

Baldor k němu opatrně přešel. Společně se jim podařilo stavidlo zavřít. Roran odmítal odpovídat na jakékoli otázky a trval na tom, aby udělali to samé jak s horním, tak s dolním stavidlem.

Když byla všechna tři pevně uzavřená, Roran se vrátil ke Karnovi, Brigmanovi a ostatním a mávl na ně, aby slezli z koní a shromáždili se kolem něj. Během čekání poklepával na hlavici svého kladiva a najednou cítil hroznou netrpělivost.

„Takže?“ dožadoval se Brigman, jakmile byli všichni na místě.

Roran každému z nich pohlédl do očí, aby se ujistil, že mu věnují plnou pozornost, a pak spustil: „Dobrá, takže uděláme tohle…“ A začal mluvit, rychle a náruživě, a dobrou půlhodinu vysvětloval vše, co ho napadlo v tom jediném, objevném okamžiku. Zatímco hovořil, Mandel se začal usmívat, a ačkoli Baldor, Delwin a Hamund se tvářili vážněji než on, také se zdáli vzrušení troufalostí plánu, který jim předestřel.

Jejich reakce Rorana potěšila. Udělal mnoho, aby si získal jejich důvěru, a těšilo ho vědomí, že stále může počítat s jejich podporou. Bál se pouze jediného − že by je mohl zklamat; ze všech věcí, které si dokázal představit, mu připadala horší už jen ztráta Katriny.

Karn naopak vypadal poněkud pochybovačně, což ovšem Roran čekal. Kouzelníkovy pochyby však byly nepatrné v porovnání s Brigmanovou nedůvěřivostí.

„Jsi blázen!“ zvolal, jakmile Roran skončil. „To se nikdy nemůže povést.“

„Odvolej to!“ zvolal Mandel a vyskočil kupředu se zaťatými pěstmi. „Roran už vyhrál víc bitev, než v kolika jsi ty sám bojoval, a dokázal to bez všech těch mužů, které jsi měl na povel!“

Brigman zavrčel a jeho holý horní ret se zkroutil jako had. „Ty nedochůdče! Já ti dám lekci, na jakou nikdy nezapomeneš.“

Roran zatlačil Mandela zpátky, než mladík stačil na Brigmana zaútočit. „Hej!“ zavrčel na něj. „Ovládej se.“ Mandel přestal vzdorovat, ale dál se zlostně díval na Brigmana a ten mu oplácel pohrdavým úsměškem.

„Je to každopádně výstřední plán,“ řekl Delwin, „ale tvoje výstřední plány nám v minulosti častokrát dobře posloužily.“ Ostatní muži z Carvahallu souhlasně zamručeli.

Karn přikývl a řekl: „Možná to bude fungovat a možná nebude. Nevím. V každém případě to naše nepřátele zastihne nepřipravené a musím přiznat, že jsem celkem zvědavý, co se stane. O něco takového se ještě nikdy nikdo nepokusil.“

Roran se slabě usmál. Směrem k Brigmanovi řekl: „Pokračovat stejně jako doposud, to by bylo bláznivé. Máme jen dva a půl dne, abychom dobyli Aroughs. Obvyklými metodami toho nedosáhneme, a tak musíme zkusit něco neobvyklého.“

„To možná,“ zamumlal Brigman, „jenže tohle je absurdní podnik, který zabije spoustu dobrých mužů jenom proto, abys mohl předvést svůj údajný důvtip.“

Roranův úsměv se rozšířil a on popošel k Brigmanovi, stáli jen pár centimetrů od sebe. „Nemusíš se mnou souhlasit, Brigmane. Musíš jen dělat to, co se ti řekne. Takže uposlechneš moje rozkazy, anebo ne?“

Vzduch mezi nimi se ohřál jejich dechem a teplem sálajícím z kůže. Brigman zatnul zuby a kroutil svým kopím ještě usilovněji než předtím, ale pak jeho pohled zakolísal a ustoupil. „Jdi k čertu,“ vycedil. „Chvíli budu poskakovat, jak pískáš, Kladivo, ale velmi brzy dojde k zúčtování, však uvidíš. Pak se budeš muset zodpovídat ze svých činů.“

Pokud dobudeme Aroughs, pomyslel si Roran, je mi to jedno. „Nasedat!“ zakřičel. „Máme hodně práce a málo času! Rychle, rychle, rychle!“

Dras-Leona

Slunce stoupalo na oblohu a stejně tak Safira, když Eragon usazený na jejím hřbetě spatřil na okraji severního obzoru Helgrind. Při pohledu na vzdálenou špici skály, která se tyčila nad okolní krajinou jako jediný rozeklaný zub, pocítil vlnu odporu. K Helgrindu se pojilo tolik ošklivých vzpomínek, že si ho přál zničit a sledovat, jak jeho holé šedé věžičky padají a tříští se o zem. Safira byla k temné kamenné věži lhostejnější nežli on, ale poznal, že ani ona se v její blízkosti necítí dobře.

Než přišel večer, měli už Helgrind za zády, kdežto Dras-Leona ležela před nimi, vedle jezera Leona, na němž se pohupovaly desítky zakotvených lodí a člunů. Nízké rozlehlé město bylo stejně hustě zastavěné a nehostinné, jak si je Eragon pamatoval. Mělo stejné úzké, klikaté uličky a špinavé chatrče, které stály jedna vedle druhé u žluté, blátem potřené zdi, jíž byl obehnán střed města. Za zdí se tyčila impozantní silueta obrovské dras-leonské katedrály − černé špičaté stavby, kde kněží Helgrindu prováděli své hrůzné rituály.

Po silnici směřující na sever se táhl proud lidí prchajících z města, které bude zanedlouho obléháno, do Teirmu nebo Urû’baenu, kde doufali nalézt aspoň dočasné bezpečí před neúprosným postupem Vardenů.

Dras-Leona připadala Eragonovi stejně odporná a zlá, jako když ji navštívil poprvé, a to v něm probudilo touhu ničit tak silnou, jakou nepoznal ani ve Feinsteru, ani v Belatoně. Zde chtěl město zpustošit ohněm i mečem. Mlátit kolem sebe vší strašlivou, nadpřirozenou energií, jíž vládl, vychutnat si každý zuřivý útok a zanechat za sebou jen jámu plnou doutnajícího, krví nasáklého popela. S dras-leonskými chuďasy, mrzáky a otroky měl jistý soucit. Ale byl plně přesvědčen o zkaženosti města a věřil, že nejlepší by bylo je vyhladit a vystavět znovu − neposkvrněné zvráceností, kterou je zamořilo náboženství Helgrindu.

Zatímco si představoval, jak se Safiřinou pomocí zboří katedrálu, napadlo ho zauvažovat, zda náboženství kněží, kteří vyznávají sebemrzačení, má nějaké jméno. Studium starověkého jazyka ho naučilo doceňovat význam jmen − jména představují moc, jména znamenají porozumění −, a dokud se nedozví jméno tohoto kultu, nedokáže plně pochopit jeho skutečnou povahu.

Za slábnoucího světla se Vardenové usadili na řadě obdělaných polí přímo na jihovýchod od Dras-Leony, kde krajina stoupala k mírné náhorní plošině, jež by jim poskytla jistou ochranu, kdyby měl nepřítel zaútočit na jejich tábor. Muži byli vyčerpaní po dlouhém pochodu, ale Nasuada jim nakázala opevnit tábor a sestavit mohutné válečné stroje, které si vezli s sebou celou cestu ze Surdy.

Eragon se s vervou pustil do práce. Nejdřív se přidal ke skupině mužů, kteří pomocí prken na dlouhých lanech uhlazovali pole pšenice a ječmene. Bylo by rychlejší obilí pokosit, ať už ocelí nebo kouzlem, ale strniště, které by po něm zůstalo, by bylo nebezpečné a nepříjemné pro chůzi a ještě víc pro spánek. Takhle udusaná stébla vytvořila pružný povrch, měkký jako matrace a mnohem lepší než holá země, na niž byli zvyklí.

Eragon pracoval spolu s dalšími muži skoro hodinu, dokud nevyčistili dostatečný prostor pro vardenské stany.

Pak pomáhal se stavbou obléhací věže. Jeho mimořádná síla mu umožnila zvedat trámy, kterými by jinak pohnula jen skupina mužů, a dokázal tak celý proces notně urychlit. Na vztyčení věže dohlíželo několik trpaslíků, kteří ještě zůstali s Vardeny, protože přístroje pocházely z jejich dílny.

Safira se také zapojila. Svými zuby a drápy vydlabala hluboké výkopy v zemi a nakupila vyhrabanou hlínu na náspy kolem tábora, čímž za pár minut odvedla stejné množství práce, jaké by stovce mužů vystačilo na celý den. Chrlila oheň a mocně švihala ocasem, aby srovnala se zemí stromy, ohrady, zdi, domy i všechno ostatní v okolí Vardenů, co by mohlo jejich nepřátelům poskytnout úkryt. Tím předvedla ukázku hrůzostrašného ničení, jaké by vyvolalo úzkost i v té nejsmělejší povaze.

Teprve až pozdě v noci ukončili Vardenové veškeré přípravy a Nasuada poslala muže, trpaslíky i urgaly spát.

Eragon se podle svého zvyku uchýlil do stanu a meditoval, dokud neměl čistou hlavu. Avšak místo aby si potom procvičoval rukopis, strávil dalších pár hodin opakováním kouzel, která by mohl následujícího dne potřebovat, a vymýšlením nových zaklínadel proti jedinečným nástrahám, které v Dras-Leoně mohou číhat.

Když se cítil připravený na nadcházející bitvu, oddal se svým bdělým snům, tentokrát rozmanitějším a živějším než obvykle, protože i přes všechnu meditaci mu vyhlídka blížícího se boje rozproudila krev a nedovolila mu se uvolnit. Jako vždy ze všeho nejhůř snášel čekání a nejistotu a přál si už být uprostřed boje, kde nebude mít čas strachovat se, co by se mohlo stát.

Safira byla podobně neklidná. Zachycoval útržky jejích snů, plných kousání a trhání, a poznal, že ona se na zuřivou radost z bitvy těší. Její rozpoložení ho do jisté míry ovlivnilo, ale ne natolik, aby dokázal odložit veškeré obavy.

Až příliš brzy přišlo ráno a Vardenové se shromáždili na okraji nechráněného předměstí Dras-Leony. Na vojsko byl působivý pohled, ale Eragonovu zraku neunikly vroubkaté meče, promáčknuté helmy, otlučené štíty ani chabě opravené díry ve vycpávaných tunikách a drátěných košilích. Pokud se jim podaří dobýt Dras-Leonu, Vardenové si budou moci vyměnit část své výstroje, tak jako to udělali v Belatoně a předtím ve Feinsteru. Neexistovala však náhrada za bojovníky, kteří výstroj nosili.

Čím déle se tohle potáhne, řekl Safiře, tím snáze nás Galbatorix porazí, až se dostaneme do Urû’baenu.

Tak nesmíme otálet, odvětila.

Eragon seděl na Safiřině hřbetě a vedle něj čekala v sedle nezkrotného černého hřebce Rváče Nasuada v plné zbroji. Kolem nich bylo seřazeno dvanáct elfských stráží a stejný počet Nasuadiných Temných jestřábů, jejichž obvyklý počet byl pro bitvu zdvojnásoben. Zatímco elfové se chystali do bitvy pěšky, protože odmítali jezdit na jakémkoli oři, kterého sami nevychovali a nevycvičili, všichni Temní jestřábi včetně urgalů byli na koních. Deset metrů napravo stál král Orrin a jeho pečlivě vybraná družina bojovníků, kteří měli na hřebeni helem připevněné pestrobarevné chocholky. Narheim, velitel trpaslíků, a Garzhvog byli oba u svých vlastních oddílů.

Nasuada s králem Orrinem na sebe kývli, pobídli koně a klusali od hlavního útvaru Vardenů směrem k městu. Eragon levou rukou sevřel krční osten před sebou, když Safira vyrazila za nimi.

Nasuada a král Orrin zastavili před polorozpadlými budovami. Na jejich znamení dva poslové − jeden nesoucí praporec Vardenů a druhý vlajku Surdy − vyjeli úzkou ulicí, která vedla bludištěm chatrčí k dras-leonské jižní bráně.

Eragon zamračeně sledoval, jak se poslové blíží k hradbám. Město vypadalo nepřirozeně prázdné a tiché. V celé Dras-Leoně nebylo vidět ani živáčka, dokonce ani na cimbuří robustních žlutých hradeb, kde by měly být rozestavěny stovky Galbatorixových vojáků.

Něco tu nehraje, poznamenala Safira a tichounce zavrčela, což přitáhlo Nasuadinu pozornost.

U hradeb vardenský posel zvolal hlasem, který se nesl až k Eragonovi se Safirou: „Sláva! Jménem paní Nasuady, vůdkyně Vardenů, a krále Orrina ze Surdy, jakož i jménem všeho svobodného lidu Alagaësie, vás vyzýváme, abyste otevřeli bránu, ať můžeme doručit důležitou zprávu vašemu pánu a vládci Marcusu Táborovi. Když nás přijme, může to přinést obrovský užitek jemu i všem mužům, ženám a dětem v Dras-Leoně.“

Z druhé strany zdi odpověděl muž, kterého nebylo vidět: „Tato brána se neotevře. Sdělte nám svůj vzkaz rovnou.“

„Mluvíš jménem lorda Tábora?“

„Ano.“

„Pak bys mu měl připomenout, že debaty o státnických záležitostech se lépe vedou v soukromých komnatách než na veřejném prostranství, kde je může slyšet kdokoli.“

„Ty mi nebudeš rozkazovat, slouho! Předej svůj vzkaz − a to rychle −, než ztratím trpělivost a prošpikuji tě šípy.“

Na Eragona udělalo dojem, že posel nedal nijak znát, zda ho výhrůžka zneklidnila nebo zastrašila, a bez zaváhání pokračoval. „Jak si přeješ. Naši panovníci nabízejí lordu Táborovi a celému lidu Dras-Leony mír a přátelství. Nevedeme s vámi žádný spor, pouze s Galbatorixem, a nebojovali bychom s vámi, pokud bychom měli na výběr. Nemáme snad společný cíl? Mnozí z nás kdysi žili v Království a odešli jsme jen proto, že nás Galbatorixova krutovláda vyhnala z našich domovů. Jsme vaši příbuzní, krví i duchem. Spojte síly s námi a ještě se můžeme osvobodit od uchvatitele, který teď sedí v Urû’baenu.

Přijmete-li náš návrh, naší panovníci zaručují bezpečí pro lorda Tábora a jeho rodinu, stejně jako pro kohokoli dalšího, kdo teď slouží Království. Ovšem těm, kdo dali přísahy, jež se nedají zrušit, nebude dovoleno ponechat si své postavení. A pokud vám přísahy nedovolují nám pomáhat, pak nám alespoň nebraňte. Zvedněte brány a složte meče a my slibujeme, že se vám nic nestane. Ale pokuste se nám zatarasit cestu a smeteme vás jako plevy, protože nikdo neodolá síle naší armády, ani síle Eragona Stínovraha a dračice Safiry.“

Při vyslovení svého jména Safira zvedla hlavu a děsivě zařvala.

Nad branami Eragon uviděl vysokou postavu v plášti, jež vylezla na cimbuří, stanula mezi dvěma jeho zuby a pohlédla přes posly směrem k Safiře. Eragon zamžoural, ale neviděl muži do tváře. Přidali se k němu další čtyři lidé v černých hávech, v nichž Eragon podle jejich zmrzačených postav poznal kněží Helgrindu: jednomu chybělo předloktí, dva z nich neměli nohu a ten poslední, kterého jeho společníci nesli na malých měkkých nosítkách, postrádal paži a obě nohy.

Muž v plášti pohodil hlavou dozadu a vypustil burácivou salvu hromového smíchu. Kurýři pod hradbami se snažili ovládnout své koně, kteří se vzpínali a pokoušeli se utéct.

Eragonovi se stáhl žaludek. Sevřel jílec Brisingru, připraven ho vmžiku tasit.

„Nikdo neodolá vaší síle?“ zeptal se muž a jeho hlas se odrážel ozvěnou mezi budovami. „Máte o sobě přehnaně vysoké mínění, řekl bych.“ Vtom se ozval obrovský řev a z ulice pod ním se vyhouplo Trnovo třpytivě rudé tělo. Drak dosedl na střechu nedalekého domu a drápy při tom propíchal dřevěné šindele. Rozklenul obrovská křídla se zubatými okraji, otevřel rudou tlamu a zalil nebe stěnou vlnícího se plamene.

Posměšným hlasem Murtagh − protože to byl Murtagh, jak si Eragon uvědomil − řekl: „Vrhejte se proti hradbám, jak je vám libo, ale Dras-Leonu nikdy nedobudete, dokud ji budu bránit já s Trnem. Pošlete proti nám své nejlepší válečníky a kouzelníky a všichni do jednoho zemřou. To slibuji. Není mezi vámi muž, který by nás předčil. Dokonce ani ty… Bratře. Zalezte zpátky do úkrytu, než bude příliš pozdě, a modlete se, aby se Galbatorix nerozhodl vypořádat se s vámi osobně. Jinak vás čeká pouze strast a smrt.“

Házení kůstkami

„Pane, pane! Brána se otevírá!“

Roran zvedl oči od mapy, kterou právě studoval, když jeden ze strážců tábora vtrhl celý rudý a zadýchaný do jeho stanu.

„Jaká brána?“ zeptal se Roran a cítil naprostý klid. „Buď přesný.“ Odložil stranou tyčku, kterou používal k měření vzdáleností.

„Ta nejblíže k nám, pane… na silnici, ne na kanálu.“

Roran vytáhl kladivo zpod opasku, vyřítil se ze stanu a utíkal táborem k jeho jižnímu okraji. Odtud pohlédl na Aroughs. S hrůzou sledoval, jak z města proudí několik stovek jezdců. Shromažďovali se před černým chřtánem otevřené brány do širokého útvaru a jasně barevné praporky jim pleskaly ve větru.

Rozsekají nás na kousky, pomyslel si Roran zoufale. V táboře zůstalo asi jen sto padesát mužů a mnozí z nich byli zranění a neschopní bojovat. Všichni ostatní byli u mlýnů, jež navštívil předchozího dne, v břidlicovém dole dál na pobřeží nebo hledali podél břehů nejzápadnějšího kanálu čluny, které potřeboval k uskutečnění svého plánu. Nikoho z nich nedokáže povolat zpět včas, aby zvládli odrazit útok jízdy.

Když Roran posílal muže vykonat jednotlivé úkoly, uvědomoval si, že nechává tábor nedostatečně chráněný. Doufal však, že lidé ve městě budou příliš vystrašení nedávnými útoky na své hradby, než aby se pokusili o něco tak troufalého − a že bojovníci, které si u sebe ponechal, budou z dálky budit dojem, že hlavní část vojska se stále nachází v táboře.

Jak se zdálo, první z jeho předpokladů byl očividně mylný. Nebyl si zcela jistý tím, zda obránci Aroughs prohlédli jeho lest, ale považoval to za pravděpodobné vzhledem k poněkud omezenému počtu jezdců, kteří se shromažďovali na kraji města. Kdyby vojáci nebo jejich velitelé předpokládali, že budou muset čelit plné síle Roranova vojska, očekával by, že jich bude dvojnásobek. Ať tak či onak, musel najít způsob, jak odvrátit jejich útok a zachránit své muže před masakrem.

Baldor, Karn a Brigman k němu přiběhli se zbraněmi v rukou. Zatímco si Karn spěšně oblékal drátěnou košili, Baldor se přímo zeptal: „Co uděláme?“

„Nedá se dělat vůbec nic,“ zahřímal Brigman. „Svou hloupostí jsi odsoudil celou tuhle výpravu ke zkáze, Kladivo. Musíme uprchnout − hned −, než sem dorazí ti prokletí jezdci.“

Roran si odplivl na zem. „Ústup? Nebudeme ustupovat. Muži pěšky neutečou, a i kdyby mohli, neopustím naše raněné.“

„Copak to nechápeš? Tady jsme prohráli. Jestli tu zůstaneme, zabijou nás − nebo hůř, zajmou!“

„Nech toho, Brigmane! Nehodlám stáhnout ocas a zbaběle utéct!“

„Proč ne? Abys nemusel přiznat vlastní neúspěch? Protože doufáš, že zachráníš zbytky své cti v poslední, marné bitvě? Je to tak? Copak nevidíš, že tím Vardenům jenom způsobíš ještě větší ztráty?“

Jezdci u brány města pozvedli meče a kopí nad hlavu a za sborového pokřiku, který byl slyšet i na tu dálku, zabodli koním ostruhy a vyrazili tryskem přes svažující se pláň k vardenskému ležení.

Brigman rozzlobeně pokračoval: „Nedovolím ti marnit životy jenom proto, abys ukojil svou hrdost. Zůstaň, jestli musíš, ale…“

„Mlč!“ zařval Roran. „Zavři už klapačku, nebo to udělám sám! Baldore, hlídej ho. Jestli udělá cokoli, co se ti nebude líbit, dej mu ochutnat špičku meče.“ Brigman kypěl zlostí, ale zmlknul, když Baldor pozvedl meč a namířil mu ho na prsa.

Roran odhadoval, že má asi tak pět minut na to, aby se rozhodl, jak postupovat. Pět minut, během nichž bylo tolik v sázce.

Snažil se vymyslet, jak by mohli zabít nebo zmrzačit dostatek jezdců, aby se obrátili zpátky, ale tuto možnost skoro okamžitě zavrhl. Jízdu nebylo možné přesměrovat nikam, kde by mohli být jeho muži ve výhodě. Krajina byla příliš otevřená a přehledná pro jakýkoli takový manévr.

Nemůžeme zvítězit, pokud budeme bojovat, takže… Co takhle je zastrašit? Ale jak? Ohněm? Oheň by nakonec mohl zničit jak nepřátele, tak naše lidi. Navíc vlhká tráva by jenom doutnala. Kouř? Ne, to by bylo k ničemu.

Pohlédl na Karna. „Dokázal bys vyvolat obraz Safiry a nechat ji zařvat a chrlit oheň, jako by tady skutečně byla?“

Kouzelníkovy hubené tváře zbledly. S vyplašeným výrazem potřásl hlavou. „Možná. Nevím. Ještě nikdy jsem to nezkoušel. Vytvářel bych její obraz ze vzpomínky. Možná by to ani nevypadalo jako živá bytost.“ Kývl směrem k řadě uhánějících jezdců. „Poznali by, že tu něco nehraje.“

Roran zaryl nehty do dlaní. Zbývaly nanejvýš čtyři minuty.

„Mohlo by to stát za pokus,“ zamumlal. „Potřebujeme je zneklidnit, zmást…“ Pohlédl k nebi v naději, že uvidí oponu deště ženoucího se k táboru, ale bohužel spatřil jen dvojici protáhlých mraků, zvolna plujících vysoko nad nimi. Zmatek, nejistota, pochyby… Čeho se lidé bojí? Neznáma… věcí, kterým nerozumí… toho se bojí.

V mžiku Rorana napadlo několik způsobů, jak podkopat sebejistotu nepřátel, ale jeden byl podivnější než druhý. Nakonec však dostal nápad, který byl tak prostý a tak smělý, že se zdál být dokonalý. Navíc se mu zamlouval i proto, že na rozdíl od ostatních plánů vyžadoval zapojení pouze jediné další osoby: Karna.

„Rozkaž mužům, ať se schovají ve stanech!“ vykřikl už za běhu. „A řekněte jim, ať jsou zticha. Nechci od nich slyšet ani pípnutí, pokud na nás nezaútočí!“

Roran přešel k nejbližšímu stanu, který byl prázdný, zastrčil si kladivo zpátky za opasek a z hromady lůžkovin na zemi sebral špinavou vlněnou přikrývku. Pak spěchal k ohni, kde si vzal velké tlusté poleno, které muži používali jako stoličku.

S polenem v podpaží a přikrývkou přehozenou přes druhé rameno utíkal ven z tábora k mírné vyvýšenině asi sto stop před stany. „Někdo mi doneste věštecké kůstky a roh medoviny!“ zavolal. „A taky stůl, co na něm mám mapy. Hned, sakra, hned!“

Za sebou uslyšel zmatené kroky a chrastění věcí, jak se muži utíkali schovat do stanů. Během několika vteřin se v táboře rozhostilo tajuplné ticho, narušované jen muži shánějícími věci, které si vyžádal.

Roran neztrácel čas ohlížením. Na hřebeni vyvýšeniny postavil poleno na širší konec a několikrát s ním zakroutil sem a tam, aby se ujistil, že se pod ním nebude kývat. Když byl přesvědčený, že stojí pevně, posadil se na něj a pohlédl přes stráň směrem k blížícím se jezdcům.

Do jejich příjezdu zbývaly maximálně tři minuty. Skrz dřevo pod sebou cítil dusot koňských kopyt, který každou vteřinu sílil.

„Kde jsou ty kůstky a medovina?!“ zakřičel, aniž spustil oči z jízdy.

Rychlým pohybem ruky si uhladil plnovous a přitáhl si okraj tuniky. Ze strachu zatoužil mít na sobě kroužkové brnění, ale chladnější, prohnanější část jeho mysli usoudila, že to jeho nepřátele víc znejistí, když ho tu uvidí sedět bez brnění, jako by se nechumelilo. Ze stejných důvodů se rozhodl nechat si kladivo zastrčené pod opaskem, aby to vypadalo, že se v přítomnosti vojáků cítí bezpečně.

„Promiň,“ omlouval se Karn zadýchaně, když přiběhl společně s mužem, který nesl malý skládací stolek na mapy. Postavili stůl před Rorana a rozprostřeli přes něj přikrývku, načež Karn podal Roranovi roh do půlky naplněný medovinou a kožený pohárek obsahující obvyklých pět hracích kůstek.

„Teď jděte, zmizte odsud,“ pobídl je. Karn se otočil k odchodu, ale Roran ho ještě chytil za paži. „Dokážeš zařídit, aby se vzduch kolem mě chvěl jako vzduch nad ohněm, když je chladno?“

Karnovy oči se zúžily. „Snad, ale k čemu…“

„Prostě to udělej, jestli to umíš. Teď se běž schovat!“

Zatímco vytáhlý kouzelník uháněl zpátky k táboru, Roran zatřásl kůstkami v pohárku, potom je vysypal na stůl a začal hrát sám se sebou. Házel kůstky do vzduchu − nejdřív jednu, pak dvě, pak tři a tak dále − a chytal je na hřbet ruky. Jeho otec Gero se takhle často bavil, když kouřil dýmku a sedával za dlouhých letních večerů v rozviklaném starém křesle na verandě jejich domu v údolí Palancar. Někdy hrál Roran s ním, a to obvykle prohrál, ale většinou Gero hrál raději sám se sebou.

Přestože Roranovi divoce bušilo srdce a potily se mu dlaně, usilovně se snažil vypadat klidně. Jestliže má mít jeho manévr aspoň malou šanci na úspěch, musí vystupovat s neotřesitelnou sebejistotou bez ohledu na své skutečné pocity.

Nespouštěl pohled z kůstek a odmítal zvednout hlavu, ačkoli se jezdci stále více přibližovali. Dusot běžících koní narůstal, až měl pocit, že ho rozdrtí svými kopyty.

Divný způsob, jak zemřít, pomyslel si a usmál se. Pak si vzpomněl na Katrinu a jejich nenarozené dítě a utěšoval se vědomím, že pokud zde zemře, jeho rod bude přesto pokračovat. Nebyla to taková nesmrtelnost, jakou měl Eragon, ale lepší nějaká než žádná a musel si s tím vystačit.

Když už byla jízda jen pár metrů od jeho stolu, na poslední chvíli někdo vykřikl: „Prrr! Prrr! Zadržte koně. Říkám, zastavte koně!“ Za řinčení postrojů a vrzání kůže dusající řada zvířat neochotně zastavila.

A Roran pořád upíral oči na stůl.

Usrkl si pronikavě vonící medoviny, pak znovu hodil kůstkami a chytil dvě z nich na hřbet ruky, kde zůstaly ležet a kolébaly se mu na vystouplých šlachách.

Ucítil vůni čerstvě zryté zeminy, teplou a uklidňující, spolu s o dost méně příjemným pachem zpocených koní.

„Hej ty tam, milý příteli!“ zvolal muž, který vojákům rozkázal zastavit. „Hej ty tam, říkám! Kdo jsi, že tu sedíš v takové nádherné ráno, popíjíš a užíváš si veselou hru náhody, jako bys neměl vůbec žádné starosti? Copak si nezasloužíme, abyste nás přivítali s vytasenými meči? Kdo jsi, ptám se?“

Roran pomalu zvedl oči od stolu, jako by si vojáků právě všiml a nepovažoval je za nic důležitého, a pohlédl na mužíka s plnovousem, který měl helmu okázale zdobenou peřím a seděl před ním na obrovském černém hřebci, supícím jako měchy.

„Nejsem ničí milý přítel a určitě ne tvůj,“ odvětil Roran a nijak se nesnažil skrývat nechuť být oslovován takovýmto důvěrným způsobem. „Kdo jsi ty, mohu-li se ptát, že tak hrubě rušíš mou hru?“

Dlouhá pruhovaná pera připevněná na vršku mužovy helmy se zhoupla a zatřepotala, když si Rorana prohlížel od hlavy k patě, jako by šlo o neznámé zvíře, na něž narazil při lovu. „Mé jméno je Taros Rychlý. Jsem kapitán stráže. I když jsi neurvalý, musím říct, že by mne nesmírně zarmoutilo zabít muže tak smělého, jako jsi ty, aniž bych znal jeho jméno.“ Jako by chtěl Taros ještě zdůraznit svá slova, spustil kopí, které držel v ruce, dokud nemířilo přímo na Rorana.

Těsně za Tarosem byly tři řady jezdců. Mezi nimi si Roran všiml vyzáblého muže s orlím nosem a pohublou tváří a pažemi − holými až po ramena − jaké vídal u vardenských kouzelníků. Zadoufal, že se Karnovi povedlo rozechvět vzduch kolem něj. Přesto se neodvažoval pootočit hlavou, aby se podíval.

„Jmenuji se Kladivo,“ řekl. Jediným hbitým pohybem posbíral kůstky, vyhodil je k nebi a tři zachytil na ruku. „Roran Kladivo a Eragon Stínovrah je můj bratranec. Možná už jste o něm slyšeli, když ne o mně.“

Mezi řadou jezdců to neklidně zašumělo a Roran měl pocit, že Taros na okamžik vyvalil oči. „To je působivé tvrzení, ale jak si můžeme být jistí jeho pravdivostí? Každý by se takhle mohl vydávat za někoho jiného, jak by se mu to hodilo.“

Roran vytáhl kladivo a bouchnul jím do stolu. Nevšímal si vojáků a pustil se znovu do hry. Otráveně zabručel, když mu dvě kůstky spadly z hřbetu ruky, a stály ho tak celé kolo.

„Ech,“ řekl Taros a odkašlal si. „Máš vynikající pověst, Kladivo, ačkoli někteří tvrdí, že je přehnaně zveličená. Je například pravda, že jsi sám porazil skoro tři stovky mužů ve vesnici Deldarad v Surdě?“

„Netuším, jak se to místo jmenovalo, ale jestli to byl Deldarad, pak ano, zabil jsem tam mnoho vojáků. Ale bylo to jen sto devadesát tři a moji muži mě dobře střežili, zatímco jsem bojoval.“

„Jenom sto devadesát tři?“ zopakoval Taros udiveně. „Jsi příliš skromný, Kladivo. Takový skutek by měl muži vysloužit místo v mnoha písních a příbězích.“

Roran pokrčil rameny, zvedl k ústům roh s medovinou a předstíral, že polyká, protože si nemohl dovolit, aby mu silný trpasličí nápoj zastřel mysl. „Bojuji, abych zvítězil, ne prohrál… Dovol mi, abych ti nabídl doušek, jako jeden válečník druhému,“ řekl a natáhl roh k Tarosovi.

Malý bojovník zaváhal a na vteřinu sklouzl očima ke kouzelníkovi za sebou. Pak si olízl rty a řekl: „Proč ne.“ Sesedl z koně, podal kopí jednomu z vojáků, stáhl si rukavice a došel ke stolu, kde od Rorana obezřetně přijal roh.

Taros přičichl k medovině a pak si vydatně loknul. Pera na jeho helmě se zachvěla, když se ušklíbl.

„Nechutná ti?“ zeptal se Roran pobaveně.

„Přiznávám, že tyhle horské nápoje jsou pro můj jazyk příliš drsné,“ řekl Taros a vrátil roh Roranovi. „Dávám přednost vínům z našich polí. Jsou hřejivá a jemná a nezatemní člověku tolik smysly.“

„Tahle medovina je pro mě lahodná jako mateřské mléko,“ zalhal Roran. „Piju ji ráno, v poledne i večer.“

Taros si opět natáhl rukavice, přešel ke svému koni, vytáhl se do sedla a vzal si zpět kopí od vojáka, který mu je držel. Opět letmo pohlédl na kouzelníka s orlím nosem, jehož pleť, jak si Roran všiml, za tu kratičkou chvilku, co velitel jízdy stál na zemi, nabyla mrtvolného odstínu. Taros si také musel všimnout kouzelníkovy proměny, protože i jeho tvář se napjala.

„Děkuji ti za pohostinnost, Rorane Kladivo,“ řekl a zvýšil hlas tak, aby ho slyšel celý oddíl. „Možná brzy budu mít tu čest pohostit tě uvnitř hradeb Aroughs. Bude-li to tak, slibuji, že ti předložím nejlepší vína z majetku své rodiny, a možná si díky nim odvykneš pít takové barbarské mléko. Možná zjistíš, že naše víno má mnohé přednosti. Necháváme ho zrát v dubových sudech celé měsíce a někdy i roky. Byla by škoda, kdyby všechna ta práce přišla vniveč a kdyby sudy byly proraženy, víno se nechalo vytéct a ulice se zbarvily do ruda krví našich hroznů.“

„To by opravdu byla škoda,“ odvětil Roran, „ale někdy se nevyhneš tomu, abys rozlil trochu vína, když uklízíš stůl.“ Natáhl ruku, obrátil roh dnem vzhůru a vylil zbytek medoviny na trávu.

Taros na chvíli ztuhnul − i pera na jeho helmě znehybněla − a pak se zlostným zavrčením prudce otočil koně a zakřičel na své muže: „Jedeme! Jedeme, říkám… Hyjé!“ křikl naposledy a pobídl koně pryč od Rorana. Ostatní vojáci ho následovali a tryskem uháněli stejnou cestou zpátky do Aroughs.

Roran i nadále předstíral domýšlivost a lhostejnost, dokud vojáci nebyli dostatečně daleko, pak pomalu vypustil zatajený dech a opřel si lokty o kolena. Ruce se mu trochu třásly.

Zabralo to, pomyslel si užasle.

Slyšel, jak k němu běží muži z tábora. Když se ohlédl, uviděl Baldora a Karna v doprovodu nejméně padesáti mužů, kteří se doposud skrývali ve stanech.

„Tys to dokázal!“ zvolal Baldor, jakmile se přiblížili. „Tys to dokázal! Nemůžu tomu uvěřit!“ Smál se a plácal Rorana po zádech tak silně, že ho málem srazil na stůl.

Ostatní muži se shlukli kolem něj, také se smáli a jeden přes druhého ho vychvalovali. Chvástali se, že pod jeho velením porazí Aroughs bez jediného raněného, a zpochybňovali odvahu a schopnosti obyvatel města. Někdo mu strčil do ruky teplý, poloprázdný vak s vínem, na který chvíli zíral s nečekaným odporem, než ho poslal dál muži stojícímu nalevo od něj.

„Použil jsi nějaká kouzla?“ zeptal se Karna a jeho slova byla přes oslavný povyk sotva slyšet.

„Cože?“ Karn se naklonil blíž a Roran mu zopakoval otázku. Kouzelník se usmál a rázně přikývl. „Ano. Povedlo se mi přimět vzduch, aby se chvěl tak, jak jsi chtěl.“

„A zaútočil jsi na jejich kouzelníka? Před odjezdem vypadal, jako že každou chvíli omdlí.“

Karnův úsměv se ještě rozšířil. „Za to si mohl on sám. Zřejmě si myslel, že jsem vytvořil nějakou iluzi, a stále se ji snažil rozbít. Pokoušel se proniknout závojem rozechvělého vzduchu, aby viděl, co je za ním − ale nebylo co rozbíjet ani čím pronikat, a tak spotřeboval všechny své síly nadarmo.“

Roran se zachechtal a jeho chechtot se proměnil v dlouhý, hlasitý smích, který přehlušil vzrušený povyk a nesl se přes pole směrem k Aroughs.

Několik minut si užíval obdivu ostatních mužů, dokud neuslyšel hlasitý varovný výkřik jedné z hlídek umístěných na okraji tábora.

„Uhněte stranou, ať mám výhled!“ zvolal Roran a vyskočil na nohy. Bojovníci se rozestoupili a on dál na západě spatřil osamoceného jezdce, jak tryskem pádí přes pole směrem k táboru − poznal v něm muže ze skupiny, kterou vyslal na průzkum břehu kanálů. „Ať přijede sem,“ přikázal Roran a jeden vytáhlý rudovlasý šermíř odběhl, aby jezdce přivedl.

Zatímco čekali na jezdce, Roran posbíral kůstky a vhodil je jednu po druhé do koženého pohárku. Kůstky uspokojivě zachřestily, když dopadly na dno.

Jakmile byl jezdec na doslech, Roran na něj zavolal: „Hej ty! Stalo se něco? Napadli vás?“

K jeho nelibosti muž mlčel a teprve pár metrů od nich seskočil z koně, postavil se před něj strnule a rovně jako vyschlá borovice a hlasitě zvolal: „K službám, kapitáne!“ Takhle zblízka si Roran uvědomil, že ten muž je ve skutečnosti spíš chlapec a že je to tentýž rozcuchaný mladík, který se chopil uzdy jeho koně, když poprvé přijeli do tábora. Tohle zjištění ale nijak neukojilo jeho zvědavost.

„Nu, o co jde? Nemám na to celý den.“

„Pane! Hamund mě posílá se zprávou, že jsme našli čluny, které potřebujeme, a že staví sáně, abychom je přepravili k druhému kanálu.“

Roran přikývl. „Dobrá. Potřebuje nějakou další pomoc, aby je tam dostal včas?“

„Pane, ne, pane!“

„A to je všechno?“

„Pane, ano, pane!“

„Nemusíš mi pořád říkat pane. Jednou to stačí. Je to jasné?“

„Pane, ano… Uch, ano, p… No, chci říct, ano, jistě.“

Roran potlačil úsměv. „Vedl sis dobře. Dej si něco k jídlu a pak zajeď do dolu a přivez mi odtamtud zprávu. Chci vědět, jak jsou na tom.“

„Ano, pa… Promiňte, pa… Tedy, já ne… Hned pojedu, kapitáne.“ Na mladíkových tvářích se objevil ruměnec. Sehnul hlavu v rychlé úkloně, pospíchal zpátky ke koni a odklusal ke stanům.

Po jeho odchodu Roran zvážněl. Uvědomil si totiž, že ač se s obrovským štěstím aspoň prozatím vyhnuli vojenskému střetu, zbývá toho ještě hodně udělat. Pokud nezvládnou některý z nadcházejících úkolů, může to znamenat neúspěch celého obléhání.

Okolostojícím bojovníkům nařídil: „Vy všichni jděte zpátky do tábora! Do západu slunce chci mít kolem stanů dvě řady zákopů. Ti ustrašení vojáci mohou klidně změnit názor a rozhodnout se i tak zaútočit a já chci být připraven.“ Několik mužů zasténalo při zmínce o kopání výkopů, ale ostatní podle všeho přijali rozkaz v dobré náladě.

Karn mu tlumeným hlasem řekl: „Snad je nechceš před zítřkem příliš unavit.“

„Rozumím ti,“ odpověděl Roran, také tiše. „Ale tábor potřebuje opevnit a tohle jim pomůže, aby nedumali o hloupostech. A i když budou zítra strašně unavení, bitva jim vlije do žil novou sílu. Vždycky je to tak.“

*

Roranovi utíkal den rychle, když se soustředil na nějaký bezprostřední problém nebo dělal něco hodně fyzicky namáhavého, a pomalu, kdykoli se nemusel ničím konkrétním zaobírat a mohl přemýšlet o jejich situaci. Muži pracovali s nasazením − jelikož je zachránil před vojáky, pociťovali k němu takovou důvěru a oddanost, jakou by v nich žádným zapáleným proslovem nikdy nevyvolal. Navzdory veškerému úsilí mu však připadalo, že v těch několika hodinách, které jim zbývaly, nebudou s to přípravy dokončit.

Během celého dopoledne, odpoledne i podvečera narůstal v Roranovi pocit palčivé beznaděje. Proklínal sám sebe, že se rozhodl pro tak složitý a náročný plán.

Měl jsem vědět od začátku, že na tohle nemáme dost času, zlobil se sám na sebe. Ale už bylo příliš pozdě volit jinou strategii. Jedinou možností bylo usilovat o maximum a doufat, že i přes jeho pochybení nějak vybojují vítězství.

Když se začalo stmívat, probudila se v něm drobná jiskřička naděje, neboť náhle začaly přípravy nečekaně rychle spět ke konci. A o pár hodin později, když už byla úplná tma a nad hlavou jim zářily hvězdy, stál se skoro sedmi stovkami mužů u mlýnů a měli hotové všechno potřebné, aby do večera následujícího dne dobyli Aroughs.

Roran hleděl na výsledky jejich dřiny a krátce se zasmál − úlevou, pýchou i tím, že nemohl uvěřit, že se prozatím vše daří.

Pak bojovníkům pogratuloval a poslal je spát. „Teď odpočívejte, dokud můžete. Zaútočíme za úsvitu!“

A muži navzdory zjevnému vyčerpání zajásali.

Přítel, nepřítel

Té noci měl Roran slabé a neklidné spaní. Nemohl se úplně uvolnit, protože si uvědomoval důležitost nadcházející bitvy a také to, že by mohl být v boji zraněn, jak už se mu to stalo tolikrát. Tyto dvě myšlenky způsobily, že podél celé páteře trvale cítil rozechvělé napětí, které ho v pravidelných intervalech vytrhovalo z ponurých, tajemných snů.

Snadno se proto vzbudil, když se venku ozvalo měkké, tlumené žuch.

Otevřel oči a zíral na stanovou látku nad sebou. Uvnitř stanu bylo stěží vidět, a i to jen díky slabému paprsku oranžového světla pochodně, které sem pronikalo škvírou mezi vstupními dílci. Na kůži cítil chladný nehybný vzduch, jako by ležel zasypaný v jeskyni hluboko pod zemí. Netušil, kolik je hodin, ale věděl, že je pozdě, velmi pozdě v noci. Dokonce i noční zvířata už se vrátila do svých doupat a šla spát. Nikdo neměl být v tuto dobu vzhůru kromě hlídek a nikde poblíž jeho stanu se hlídky nenacházely.

Roran se snažil dýchat pomalu a mělce a zaposlouchal se, zda neuslyší nějaké další zvuky. Nejhlasitější, co slyšel, byl však tlukot jeho vlastního srdce, který sílil a zrychloval se. Napětí v něm vibrovalo, jako když se rozdrnčí struna loutny.

Uběhla minuta.

Pak další.

Právě když si začal myslet, že nemá důvod se znepokojovat, a pulsování v jeho žilách zvolna ustávalo, padl na přední část stanu stín a zakryl světlo z pochodní.

Roranovi se prudce zrychlil tep a srdce mu tlouklo tak silně, jako by běžel do kopce. Ať tam stál kdokoli, nepřišel, aby ho vzbudil k útoku na Aroughs ani aby mu přinesl nějakou zprávu, protože jinak by neváhal zavolat jeho jméno a vpadnout dovnitř.

Ruka v černé rukavici − jen o maličko tmavší než okolní tma − proklouzla mezi vstupními dílci a šátrala po šňůrce, která je držela svázané.

Roran otevřel ústa, aby spustil poplach, ale poté si to rozmyslel. Byla by škoda nevyužít momentu překvapení. Navíc pokud by vetřelec zjistil, že se prozradil, mohl by zpanikařit a stát se ještě nebezpečnějším.

Zpod stočeného pláště, který používal jako polštář, Roran pravou rukou opatrně vytáhl dýku a skryl zbraň u kolena pod záhyby přikrývky. Současně druhou rukou sevřel okraj deky.

Když nezvaný host vklouzl do stanu, lem zlatého světla nastínil jeho siluetu. Roran viděl, že muž má na sobě vycpanou koženou vestu, ale žádný krunýř ani kroužkové brnění. Pak se dílec zavřel a znovu je obklopila tma.

Neznámá postava se plížila k lůžku.

Roran měl pocit, že každou chvíli omdlí z nedostatku vzduchu, protože pořád zadržoval dech, aby se neprozradil.

Když byl vetřelec na půli cesty k němu, Roran strhnul přikrývky, přehodil je přes muže a s divokým výkřikem se k němu vrhl a napřáhl se, aby ho dýkou bodl do břicha.

„Počkej! Jsem přítel!“ vykřikl muž. Roran překvapeně zastavil ruku a oba dva společně dopadli na zem.

Vzápětí zalapal po dechu, protože ucítil dva silné údery do levé ledviny. Bolest ho skoro ochromila, ale přesto se dokázal od muže odkulit a získal tak od něj určitý odstup.

Vydrápal se na nohy a znovu se vrhl na útočníka, který se stále snažil vymotat z přikrývky.

„Počkej, jsem tvůj přítel!“ volal muž, ale Roran se nenechal zmást podruhé. A udělal dobře. Rozmáchl se pravicí a ohnal se po něm dýkou. Muž však škubl přikrývkou, zachytil tak Roranův útok a sekl po něm nožem, který vytáhl z vesty. Roran ucítil na prsou slabé škubnutí, ale bylo tak nepatrné, že mu nevěnoval pozornost.

Roran zařval a co nejsilněji trhnul přikrývkou, takže cizinec ztratil rovnováhu a skácel se na stěnu Roranova příbytku. Stan se na ně zhroutil a uvěznil je pod těžkou vlnou. Roran si uvolnil paži ze zkroucené přikrývky a potmě si hledal cestu k protivníkovi.

Jeho levou ruku zasáhla tvrdá podrážka boty a špičky prstů mu znecitlivěly.

Vrhl se kupředu a chytil vetřelce za kotník. Muž se k němu snažil otočit čelem, kopal jako králík a vytrhl se z jeho sevření, ale Roran ho znovu popadl za chodidlo a zmáčkl je přes tenkou kůži, až se mu prsty zarývaly do šlachy na patě. Muž řval bolestí.

Než se útočník stačil vzpamatovat, Roran k němu dolezl a přitiskl mu ruku s nožem k zemi. Snažil se vrazit mu dýku do boku, jenže byl příliš pomalý. Protivník si našel jeho zápěstí, které sevřel železným stiskem.

„Kdo jsi?“ zavrčel Roran.

„Jsem tvůj přítel,“ zasípal muž a Roran cítil ve tváři jeho horký dech. Byl cítit po víně a svařeném moštu. Pak třikrát po sobě kopl kolenem Rorana do žeber.

Roran udeřil zabijáka čelem do nosu, který se s hlasitým křupnutím zlomil. Muž zavrčel a házel sebou, ale Roran ho odmítal pustit.

„Nejsi … žádný přítel,“ prohlásil zlostně Roran, vší silou tlačil pravou paží a pomalu sunul dýku k mužovu boku. Zatímco se vzájemně přetlačovali, začal si matně uvědomovat, že kolem spadlého stanu křičí lidé.

Nakonec se útočníkovi paže podlomila a dýka s nenadálou lehkostí propíchla jeho vestu, zabodla se do měkkého masa a neznámý se zazmítal v křeči. Roran ho ještě několikrát rychle za sebou bodl a pak mu vrazil dýku do prsou.

Skrz rukojeť dýky cítil chvění mužova srdce, když ho ostrá čepel rozřízla vedví. Muž se ještě dvakrát zachvěl a škubnul sebou, ale poté se přestal bránit a jenom ležel a oddechoval.

Roran vraha dál držel, zatímco z něj unikal život, a jejich dotek byl stejně důvěrný jako objetí milenců. Ačkoli se ho muž pokusil zabít a nic jiného o něm nevěděl, nemohl si pomoci a cítil k němu děsivou blízkost. Pod ním ležela další lidská bytost, živá, myslící bytost, jejíž život končil jeho přičiněním.

„Kdo jsi?“ zašeptal. „Kdo tě poslal?“

„Já… skoro jsem tě zabil,“ vypravil ze sebe muž se zvráceným uspokojením. Pak vydal dlouhý, přidušený vzdech, jeho tělo ochablo a bylo po něm.

Roranovi klesla hlava na mužovu hruď a zalapal po dechu. Byl z útoku tak otřesený, že se celý rozklepal.

Lidé kolem začali tahat za látku, která na něm ležela. „Sundejte to ze mě!“ zakřičel a ohnal se levou rukou, protože už nemohl dál snášet dusivou tíhu vlny, tmu, stísněný prostor a nedýchatelný vzduch.

Nad ním se objevila trhlina, jak někdo látku prořízl. Otvorem dovnitř proniklo teplé, mihotavé světlo pochodně.

Roran zoufale toužil co nejdříve uniknout ze svého vězení, vrávoravě se postavil, chytil se za okraje otvoru a vylezl ze zříceného stanu. Vypotácel se na světlo ve spodkách a zmateně se rozhlížel kolem.

Venku stáli Baldor, Karn, Delwin, Mandel a deset dalších bojovníků a všichni měli vytasené meče či sekyry. Nikdo z nich nebyl úplně oblečený, kromě dvou mužů z noční hlídky.

„Zpropadeně,“ zvolal jeden z bojovníků, když odhrnul část spadlého stanu a odhalil tělo útočníka.

Mrtvý muž nebyl nijak zvlášť statný. Měl dlouhé, rozcuchané vlasy svázané do ohonu, přes levé oko koženou pásku, nos pokroucený a smáčknutý, jak mu ho Roran zlomil, a spodní část oholené tváře pokrytou vrstvou krve. Další krev zasychala na jeho hrudi, boku a na zemi pod ním. Zdálo se jí být trochu moc na to, aby vytekla z jediného člověka.

„Rorane,“ řekl Baldor. Roran dál zíral na útočníka, neschopen odtrhnout od něj oči. „Rorane,“ zopakoval Baldor, tentokrát hlasitěji. „Rorane, poslouchej mě. Jsi zraněný? Co se stalo? … Rorane!“

Starost v Baldorově hlase nakonec Rorana probrala. „Cože?“ zeptal se.

„Rorane, jsi zraněný?!“

Proč si to myslí? Roran se zmateně prohlížel. Chlupy na těle se mu slepily zaschlou krví a měl zakrvácené paže a horní část spodek.

„Nic se mi nestalo,“ dostal ze sebe nakonec. „Zaútočili ještě na někoho?“

Místo odpovědí Delwin s Hamundem ukročili stranou a odkryli zhroucené tělo. Byl to ten mladík, který mu vozil zprávy.

„Ne!“ zasténal Roran a naplnil ho zármutek. „Co tady dělal?“

Jeden z bojovníků pokročil vpřed. „Bydlel jsem s ním ve stanu, kapitáne. Vždycky musel vyjít ven, aby si v noci ulevil, protože pil před spaním hodně čaje. Jeho matka mu říkala, že pak nebude nemocný… Byl to dobrý chlap, kapitáne. Nezasloužil si, aby ho podřízl nějaký zbabělec, co se k němu připlíží zezadu.“

„Ne, nezasloužil,“ zamumlal Roran. Kdyby ten chlapec nebyl venku, byl bych teď mrtvý. Mávl směrem k vrahovi. „Nepotulují se tady ještě nějací další útočníci?“

Muži se zavrtěli, pohlédli jeden na druhého a nakonec Baldor řekl: „Myslím, že ne.“

„Zkontrolovali jste to?“

„Ne.“

„Tak to zkontrolujte! Ale snažte se nevzbudit ostatní; potřebují se vyspat. A zařiďte, ať u stanů všech velitelů vždycky stojí stráže.“… To mě mělo napadnout dřív.

Roran stál na místě a cítil se sklesle a hloupě, když Baldor vydal řadu rychlých rozkazů a všichni kromě Karna, Delwina a Hamunda se rozešli. Čtyři muži zvedli ochablé tělo chlapce a odnesli ho pohřbít, kdežto zbytek vyrazil prohledat tábor.

Hamund přešel k útočníkovi a šťouchl špičkou boty do jeho nože. „Musel jsi ty vojáky včera ráno vyděsit víc, než jsme si mysleli.“

„Asi jo.“

Roran se zachvěl. Byla mu zima po celém těle, zvláště na rukou a nohou, které měl jako led. Karn si toho všiml a donesl mu přikrývku. „Tu máš,“ řekl a přehodil mu ji přes ramena. „Pojď si sednout k jednomu ze strážných ohňů. Nechám ohřát vodu, aby ses mohl umýt.“

Roran přikývl, protože nevěřil, že ze sebe vypraví jediné slovo.

Karn ho odváděl pryč, ale ušli sotva pár metrů a kouzelník se najednou zarazil a přiměl tak zastavit i Rorana. „Delwine, Hamunde,“ řekl Karn, „doneste mi co nejrychleji lůžko, něco na sezení, džbánek medoviny a několik obvazů. Hned, prosím.“

Oba muži se spěšně dali do práce.

„Proč?“ zeptal se Roran, který ničemu nerozuměl. „Co se děje?“

Karn se zachmuřeným výrazem ukázal na Roranovu hruď. „Jestli nejsi zraněný, tak co je, prosím, tohle?“

Roran se podíval dolů a uviděl na svých prsou dlouhou, hlubokou řeznou ránu, která začínala uprostřed pravého prsního svalu, pokračovala přes hrudní kost a končila těsně pod levou bradavkou. Rána byla skrytá uprostřed chlupů a zaschlé krve, v nejširším místě se otevírala víc než půl centimetru a velmi připomínala ústa bez rtů, široce roztažená v obrovském, děsivém úsměvu. Ale ze všeho nejvíc ho znepokojovalo, že nikde nebyla žádná krev. Z řezu nevytekla ani jediná kapka. Roran jasně viděl tenkou vrstvu žlutého tuku pod kůží a pod ní tmavě rudý sval, který měl stejnou barvu jako plátek syrové zvěřiny.

I když byl zvyklý na strašnou škodu, kterou dokážou meče, kopí a další zbraně nadělat na mase a kostech, přesto mu ten pohled připadal zdrcující. Při bojích proti Království už utrpěl četná zranění − zvláště když ho během únosu Katriny z Carvahallu jeden z ra’zaků klovnul do pravého ramene −, ještě nikdy však neměl tak velkou a záhadnou ránu.

„Bolí to?“ zeptal se Karn.

Roran zakroutil hlavou, ale nezvedl k němu pohled. „Ne.“ Hrdlo se mu sevřelo a srdce, které mu dosud divoce tlouklo, se rozběhlo tak rychle, že se jeden úder nedal rozeznat od druhého. Byl ten nůž otrávený? zauvažoval.

„Rorane, musíš se uvolnit,“ naléhal na něj Karn. „Myslím, že tě dokážu vyléčit, ale když omdlíš, bude to daleko obtížnější.“ Chytil ho za rameno, zavedl jej k lehátku, které Hamund právě vytáhl ze stanu, a Roran se poslušně posadil.

„Jak se mám uvolnit?“ zeptal se a krátce, pronikavě se zasmál.

„Zhluboka dýchej a představuj si, že se s každým výdechem propadáš do země. Věř mi − funguje to.“

Roran ho poslechl. Při třetím výdechu se jeho sevřené svaly začaly uvolňovat a z rány vytryskla krev, která postříkala Karnovi obličej. Kouzelník ucuknul a zaklel. Čerstvá krev stékala Roranovi po břiše a on na holé kůži cítil, jak je horká.

„Teď to bolí,“ řekl se zaťatými zuby.

„Hej!“ vykřikl Karn a popoháněl Delwina, který k nim utíkal s náručí plnou obvazů a dalších věcí. Jakmile Delwin odložil hromadu na konec lůžka, Karn z ní vzal chuchvalec vaty a přitiskl ho Roranovi na ránu, aby na chvíli zastavil krvácení. „Lehni si,“ nařídil mu.

Roran to provedl a Hamund donesl stoličku, na kterou se Karn posadil a po celou dobu přitom tiskl vatu k ráně. Karn natáhl druhou ruku, lusknul prsty a řekl: „Otevři tu medovinu a podej mi ji.“

Delwin mu ihned podal džbánek, Karn pohlédl zpříma na Rorana a řekl: „Musím vyčistit ránu, než ji zacelím kouzlem. Rozumíš?“

Roran přikývl. „Dejte mi něco mezi zuby.“

Slyšel rozepínání přezek a řemenů a pak mu buď Delwin nebo Hamund podal tlustý opasek na meč. „Můžeš!“ procedil s opaskem mezi zuby.

Než stačil zareagovat, Karn odtrhl tampon z rány a ve stejném okamžiku na ni nalil medovinu a vymyl z ní chlupy, zaschlou krev a další nasbíranou špínu. Jak medovina zapůsobila, Roran přiškrceně zasténal, prohnul se v zádech a zašátral po okrajích lůžka.

„Tak, hotovo,“ řekl Karn a odložil džbánek.

Roran zíral na hvězdy, každý sval v těle se mu chvěl a snažil se nevnímat bolest, když mu Karn položil ruce na ránu a začal odříkávat věty ve starověkém jazyce.

Po několika vteřinách, které Roranovi připadaly jako minuty, ucítil skoro nesnesitelné svědění hluboko v hrudi, kde Karn pomocí kouzla napravoval škodu napáchanou útočníkovým nožem. Lechtání postupovalo vzhůru, směrem k povrchu kůže, a kudy prošlo, tam bolest zmizela. Byl to tak nepříjemný pocit, že se chtěl škrábat, až by si strhal maso z kostí.

Když bylo po všem, Karn si povzdechl a sesul se s hlavou v dlaních.

Roran přemluvil své vzpurné končetiny, aby ho začaly poslouchat, přehodil nohy přes okraj lůžka a rovně se posadil. Přejel si rukou po hrudníku. Kromě chlupů byl dokonale hladký. Neporušený. Bez jediné jizvičky. Takový jako předtím, než se jednooký muž vplížil do jeho stanu.

Kouzla.

Delwin s Hamundem stáli opodál a zírali na něj. Vypadali dost vyjeveně, i když pochyboval, že by si toho kdokoli jiný všiml.

„Jděte si lehnout,“ řekl a mávl na ně. „Za pár hodin vyrážíme a potřebuju, abyste byli čilí.“

„Víš jistě, že budeš v pořádku?“ zeptal se Delwin.

„Ano, budu,“ zalhal. „Díky za pomoc, ale teď jděte. Jak si mám odpočinout, když tu nade mnou přešlapujete jako dvě kvočny?“

Po jejich odchodu si Roran promnul obličej a pak seděl a hleděl na své roztřesené, zkrvavené ruce. Cítil se vyždímaný. Prázdný. Jako by práci na celý týden odvedl během pár minut.

„Budeš ještě zítra schopen bojovat?“ zeptal se Karna.

Kouzelník pokrčil rameny. „Ne tak dobře jako předtím… Ale to je cena, kterou bylo třeba zaplatit. Nemůžeme jít do bitvy bez tebe v čele.“

Roran se nezatěžoval tím, aby se s ním přel. „Měl by sis odpočinout. Zanedlouho svítá.“

„A co ty?“

„Půjdu se umýt, najdu si tuniku a pak zjistím, jestli Baldor nevyčmuchal nějaké další Galbatorixovy zabijáky.“

„Nepůjdeš si lehnout?“

„Ne.“ Automaticky se poškrábal na prsou. Zarazil se, když si uvědomil, co dělá. „Nemohl jsem spát ani předtím, natož teď…“

„Rozumím.“ Karn se pomalu zvedl ze stoličky. „Budu u sebe ve stanu, kdybys mě potřeboval.“

Roran sledoval, jak se Karn vyčerpaně plouží do tmy. Když zašel, Roran zavřel oči a ve snaze uklidnit se pomyslel na Katrinu. Posbíral zbytky sil, došel ke zhroucenému stanu a prohraboval se v něm, dokud nenašel své oblečení, zbraně, brnění a vak s vodou. Celou dobu se důsledně vyhýbal pohledu na tělo vraha, i když občas ho v hromadě zmuchlané látky letmo zahlédl.

Nakonec si Roran klekl a s odvráceným pohledem vyškubl dýku z mrtvoly. Čepel vyklouzla ven se zaskřípěním kovu o kost. Prudce dýkou zatřásl, aby z ní odstranil všechnu krev, a uslyšel, jak několik kapek dopadlo na zem.

V chladném tichu noci se Roran pomalu chystal na bitvu. Vyhledal Baldora a ten ho ujistil, že nikdo další kolem stráží neproklouzl − a pak přecházel po okraji tábora, zatímco si opakoval celý postup jejich nadcházejícího útoku na Aroughs. Nakonec si vzal půlku studeného kuřete, co zůstalo od večeře, seděl, okusoval ho a hleděl na hvězdy.

Přesto se v myšlenkách stále znovu vracel k pohledu na mrtvého mladíka ležícího před jeho stanem. Kdo rozhoduje, že jeden člověk má žít a jiný zemřít? Můj život neměl větší cenu než ten jeho, ale jeho pohřbí, kdežto já si budu užívat nad zemí aspoň o pár hodin déle. Je to náhoda, příležitostná a krutá, anebo má tohle všechno nějaký účel či záměr, který přesahuje naše chápání?

Ohnivá mouka

„Jak se ti líbí mít sestřičku?“ zeptal se Roran Baldora, zatímco v šedivém přítmí před úsvitem jeli bok po boku směrem k nejbližší skupině mlýnů.

„Není toho na ní moc, co by se mi mohlo líbit. Chci říct, že jí ještě není mnoho, jestli chápeš, jak to myslím. Je maličká jako kotě.“ Baldor přitáhl uzdu, když se jeho kůň pokusil změnit směr k trsům obzvláště bujné trávy rostoucí vedle cesty. „Je zvláštní mít dalšího sourozence − ať už bratra nebo sestru − po tak dlouhé době.“

Roran přikývl. Ohlédl se přes rameno a zkontroloval, jestli s nimi drží tempo zástup šesti set padesáti mužů, kteří za nimi šli pěšky. U mlýnů Roran sesedl a uvázal koně u nejníže postavené budovy. Jeden muž byl pověřen tím, že odvede zvířata zpět do tábora.

Roran došel ke kanálu a sestoupil z blátivého břehu po dřevěných schodech končících u okraje vody. Pak vstoupil na poslední ze čtyř propojených nákladních člunů, které byly uvázané ke břehu.

Čluny vypadaly spíš jako nahrubo postavené vory než lodě s plochým dnem, na jakých vesničané před časem pluli podél pobřeží z Nardy do Teirmu. Roran to uvítal, neboť to znamenalo, že nemají špičatou příd. Díky tomu bylo poměrně snadné připoutat čluny k sobě pomocí prken, hřebíků a lan a vytvořit tak jedinou pevnou lodní konstrukci skoro pět set stop dlouhou.

V přední části konstrukce a po stranách prvního i druhého člunu ležely nakupené tabulky nasekané břidlice, které muži na Roranův rozkaz přitáhli ve vozech z dolu. Na břidlici byly naskládány pytle s moukou, kterou našli uskladněnou uvnitř mlýnů, a ty tvořily stěnu sahající mužům až do pasu. Od místa, kde na druhém člunu břidlice končila, pak stěnu tvořila pouze mouka. Tento val byl dva pytle hluboký a pět pytlů vysoký.

Obrovská tíha břidlice a napěchované mouky spolu s vahou samotných člunů proměnila plovoucí konstrukci v obří vodní beranidlo. Roran doufal, že bude schopné probourat bránu na konci kanálu, jako by byla vyrobená ze shnilých klacků. I kdyby bránu chránilo kouzlo − ačkoli Karn si to nemyslel − Roran nepředpokládal, že by nějaký kouzelník, vyjma Galbatorixe, měl tolik sil, aby dokázal čelit energii rozjetých člunů.

Hromady kamene a mouky jim nadto poskytnou jistou ochranu před kopími, šípy a dalšími střelami.

Roran opatrně přešel po pohupujících se palubách do přední části plavidla. Opřel své kopí a štít o hromadu břidlice, pak se obrátil a sledoval, jak muži proudí do uličky mezi valy.

Jak bojovníci nastupovali, klesaly těžce naložené čluny stále hlouběji do vody, dokud nepluly jen pár palců nad hladinou.

Karn, Baldor, Hamund, Delwin a Mandel se přidali vpředu k Roranovi. Všichni si bezděčně na plujícím beranidle zvolili to nejnebezpečnější místo. Mají-li být Vardenové schopni prorazit si cestu do Aroughs, budou k tomu potřebovat hodně štěstí a umu a žádný z nich nebyl ochoten přenechat hlavní odpovědnost někomu jinému.

V zadní části člunů Roran zahlédl Brigmana, jak stojí mezi muži, kterým kdysi velel. Poté, co kapitán předchozího dne v podstatě neuposlechl jeho rozkazy, zbavil ho Roran všech zbývajících pravomocí a přikázal mu, aby neopouštěl svůj stan. Brigman ho nicméně požádal, aby se mohl zúčastnit závěrečného útoku na Aroughs, a Roran neochotně souhlasil. Brigman uměl obratně zacházet s mečem a v nadcházejícím boji se bude hodit každá čepel.

Roran přesto uvažoval, zda se rozhodl správně. Byl celkem přesvědčen, že muži jsou teď oddaní jemu, ale Brigman býval jejich kapitánem dlouhé měsíce a taková pouta se jen tak nepřetrhnou. I kdyby se Brigman nepokusil působit mezi vojáky potíže, ukázalo se, že je schopný ignorovat rozkazy, alespoň pokud přicházejí od Rorana.

Jestli budu mít jakýkoli důvod mu nevěřit, na místě ho odpravím, pomyslel si Roran. Ale takové rozhodnutí mu bylo málo platné. Pokud se Brigman obrátí proti němu, nejspíš to udělá uprostřed takového zmatku, že si toho Roran nevšimne dřív, než bude příliš pozdě.

Když už byli na člunech namačkáni všichni kromě šesti mužů, Roran si přiložil dlaně k ústům a zakřičel: „Dejte se do toho!“

Dva muži se postavili na vrcholu kopce na hráz, která zpomalovala a zadržovala proud vody na kanále vedoucím z mokřin na severu. Dvacet stop pod nimi se nacházelo první mlýnské kolo a nádrž. V přední části této nádrže byla další hráz, na níž opět stáli dva muži. O dvacet stop dál následovalo druhé mlýnské kolo a byla tam další hluboká, klidná nádrž vody. Na vzdálenějším konci nádrže, u třetí hráze, čekala poslední dvojice mužů. A pod touto poslední hrází bylo poslední mlýnské kolo. Od něj už voda plynule proudila krajinou až do Aroughs.

V hrázích byla zabudována tři stavidla, která Roran s Baldorovou pomocí zavřel při jejich první návštěvě mlýnů. Poslední dva dny se muži s lopatami a krumpáči ve skupinách potápěli do stále stoupající vody a zezadu podkopávali hráze, až byly vrstvy hlíny narušené a připravené k protržení. Pak po obou stranách stavidla zasunuli do hlíny dlouhé, silné trámy.

Muži na prostřední a vrchní hrázi teď chytili tyto trámy, které vyčuhovaly několik stop z hráze, a začali s nimi v pravidelném rytmu kývat ze strany na stranu. Dvojice mužů na nejnižší hrázi podle plánu chvíli počkala, než se i oni pustili do stejné práce.

Roran sevřel rukama pytel mouky a napjatě sledoval jejich počínání. Jestliže se zpozdí třeba jen o pár vteřin, povede to ke katastrofě.

Skoro minutu se nic nedělo.

Pak se se zlověstným rachotem uvolnilo horní stavidlo. Hráz se vypoulila ven, země zapraskala a hroutila se a přes mlýnské kolo se hnal obrovský jazyk blátivé vody a roztočil je rychleji, než jeho výrobci kdy zamýšleli.

Jakmile se hráz začala bortit, muži stojící nahoře přeskočili na břeh a jen taktak přistáli na pevné zemi.

Vodní tříšť stříkala nejméně deset metrů do výšky, jak proud vody prudce dopadal na hladkou černou hladinu pod vodním kolem. Náraz vyvolal několik stop vysokou zpěněnou vlnu, která se hnala k další hrázi.

Když prostřední dvojice mužů viděla, jak se vlna blíží, oba opustili stanoviště a také uskočili do bezpečí.

A dobře udělali. Když vlna udeřila, z druhé hráze vytryskly tenounké proudy vody kolem stavidla, to vylétlo ze svého rámu, jako by ho vykopl drak, a zvířený obsah nádrže smetl vše, co z hráze zůstalo.

Bouřlivý proud narazil na druhé mlýnské kolo s ještě větší silou než na to první. Dřevo zaskřípalo a praskalo pod prudkým náporem vody a Rorana poprvé napadlo, že jedno nebo více kol by se mohlo utrhnout. Kdyby k tomu došlo, znamenalo by to pro jeho muže vážné nebezpečí a stejně tak pro čluny, a mohlo by to dokonce ukončit útok na Aroughs dříve, než vůbec začal.

„Odřízněte nás!“ vykřikl.

Jeden z mužů přesekl lano, jímž byli uvázaní ke břehu, zatímco ostatní se sehnuli, zvedli deset stop dlouhá bidla, zapíchli je do dna kanálu a vší silou se do nich opřeli.

Těžce naložené čluny se pohnuly kupředu, ale nabíraly rychlost daleko pomaleji, než si Roran představoval.

Dva muži stojící na spodní hrázi dál kývali trámy zapuštěnými do nahlodaného náspu, přestože už se na ně valila lavina vody. Těsně předtím, než se přihnala zuřivá vlna, se hráz roztřásla, prohnula se a muži se vrhli na břeh.

Voda prorazila díru v hliněném náspu stejně snadno, jako by byl vyrobený z nasáklého chleba, a prudce dopadla na poslední mlýnské kolo. Dřevo se s hlasitým skřípotem tříštilo − byl to ostrý zvuk, jako když praská led − a kolo se naklonilo o několik stupňů do strany, ale k Roranově úlevě vydrželo. Pak sloup vody s burácivým duněním narazil na úpatí terasovitého kopce a způsobil mocný výbuch vodní tříště.

Roranovi se opřel do tváře poryv studeného větru, ačkoli už byli více než dvě stě metrů dál po proudu.

„Rychleji!“ zakřičel na muže, kteří postrkovali čluny, když se ze záhybů mlhy vynořila rozbouřená masa vody a řítila se kanálem.

Proud je dostihl neuvěřitelně rychle. Když narazil do zádi čtyř spojených člunů, celé plavidlo sebou trhlo dopředu, Rorana a ostatní bojovníky to odhodilo k zádi a mnozí byli sraženi na palubu. Několik pytlů mouky spadlo do kanálu, nebo se skulilo dovnitř na muže.

Valící se voda zvedla zadní člun několik stop nad ostatní, takže se dlouhatánské plavidlo zvolna stáčelo na bok. Roran věděl, že pokud by to pokračovalo, brzy se zaklíní mezi břehy kanálu a o pár chvil později silný proud odtrhne jednotlivé čluny od sebe.

„Držte loď rovně!“ zařval a zvedl se z pytlů mouky, na které spadl. „Nesmíme plout našikmo!“

Na jeho povel začali muži chvatně posouvat těžkopádné plavidlo od svažitých břehů ke středu kanálu. Roran vyskočil na hromadu břidlice na přídi, křičel na muže pokyny a společně se jim podařilo zatáčky kanálu proplout.

„Dokázali jsme to!“ zvolal Baldor s připitomělým úsměvem.

„Zatím nejásej,“ varoval ho Roran. „Ještě máme pěkný kus práce před sebou.“

Ve chvíli, kdy se ocitli na úrovni tábora asi míli od Aroughs, získalo už nebe na východě slámově žlutou barvu. Při dosavadní rychlosti dorazí do města dříve, než slunce vypluje nad obzor, a šedé stíny při zemi je pomohou skrýt před hlídkami rozmístěnými na hradbách a věžích.

I když je hlavní nápor vody předstihl, čluny stále nabíraly rychlost, protože město leželo pod úrovní mlýnů a před nimi nebyl jediný kopec nebo pahorek, který by zpomalil jejich postup.

„Poslouchejte,“ zvolal Roran, přiložil si dlaně k ústům a zvýšil hlas, aby ho všichni dobře slyšeli. „Až loď narazí do vnější brány, možná spadneme do vody, takže buďte připraveni plavat. Na lodi budeme pro nepřátele snadný terč. Jakmile se dostaneme na břeh, máme jediný cíl: probít se k vnitřní hradbě dřív, než je napadne zavřít brány, protože pokud to udělají, nikdy Aroughs nedobudeme. Když však pronikneme za druhé hradby, už nebude těžké najít lorda Halsteada a přinutit ho ke kapitulaci. Jestli se nám to nepovede, obsadíme opevnění ve středu města a pak budeme postupovat směrem ven. Budeme dobývat jednu ulici po druhé, dokud si nepodmaníme celé město.

Pamatujte, že obránci budou mít početní převahu víc než dva na jednoho, a proto se držte u sebe a pořád se mějte na pozoru. Nevydávejte se nikam sami a nenechte se oddělit od zbytku skupiny. Vojáci znají zdejší ulice lépe než my a přepadnou vás, když to budete nejméně čekat. Pokud zjistíte, že jste zůstali sami, miřte do středu města, protože tam budeme.

Dnes prokážeme Vardenům obrovskou službu. Dnes si vydobudeme čest a slávu, o jaké sní většina mužů. Dnes… dnes vtiskneme svou stopu do tváře dějin. O tom, čeho dosáhneme v příštích pár hodinách, budou bardové zpívat následujících sto let. Myslete na své přátele. Myslete na své rodiny, své rodiče, ženy a děti. Bojujte dobře, protože bojujete za ně. Bojujeme za svobodu!“

Muži zajásali.

Roran počkal, až se dostanou do varu, pak zvedl ruku a zavelel: „Štíty!“ A jako jeden muž se všichni přikrčili, zvedli štíty a zakryli sebe i své spolubojovníky, takže to vypadalo, jako by byl střed vodního beranidla oděný v šupinovém brnění vyrobeném pro ruku obra.

Roran spokojeně seskočil z hromady břidlice a pohlédl na Karna, Baldora a tři další muže, kteří s ním přicestovali z Belatony. Nejmladší Mandel vypadal znepokojeně, ale Roran věděl, že má pevné nervy.

„Připraveni?“ zeptal se a všichni přitakali.

Pak se Roran zasmál, a když po něm Baldor žádal vysvětlení, řekl: „Kéž by mě teď viděl můj otec!“

A Baldor se s pochopením také zasmál.

Roran stále bedlivě sledoval hlavní vlnu. Jakmile se přižene do města, vojáci by si mohli všimnout, že se něco děje, a vyvolat poplach. Chtěl, aby nastal poplach, ale ne z tohoto důvodu. Když se tedy hlavní příval vody zdál být asi pět minut od Aroughs, pokynul Karnovi: „Pošli znamení.“

Kouzelník přikývl, shrbil se a rty se mu rozpohybovaly, jak utvářely podivné slovní obraty starověkého jazyka. Po nějaké chvíli se Karn narovnal a řekl: „Hotovo.“

Roran pohlédl na západ, kde na poli před Aroughs stály vardenské katapulty, balisty a obléhací věže. Obléhací věže byly nehybné, ale ostatní válečné stroje se daly do pohybu a začaly vrhat oštěpy a kameny vysokými oblouky směrem k sněhobílým hradbám města. A on věděl, že padesát jeho mužů na druhé straně města právě teď troubí na trubky, vyráží bojový pokřik, střílí hořící šípy a dělá všechno možné, aby přitáhli pozornost obránců a vyvolali dojem, jako by se do města pokoušela vtrhnout mnohem větší armáda.

Rorana se zmocnil hluboký klid.

Utkají se v bitvě.

Budou umírat muži.

On možná bude jedním z nich.

Tohle vědomí ho přimělo jasně uvažovat a veškeré stopy vyčerpání se vytratily, včetně slabého třesu, který ho sužoval od nočního přepadení. Nic nebylo tak povzbuzující jako boj − ani jídlo, ani smích, ani manuální práce, dokonce ani láska − a ač se mu to pomyšlení nelíbilo, nemohl popřít sílu jeho přitažlivosti. Nikdy nechtěl být válečníkem, ale stal se jím a byl odhodlaný porazit všechny, kdo se mu postaví do cesty.

Roran si dřepl a vykoukl mezi dvěma ostrými tabulkami břidlice na rychle se blížící bránu, která jim stála v cestě. Až k hladině a kousek pod ni, protože voda stoupla, byla brána vyrobena z pevných dubových fošen, zčernalých stářím a vlhkostí. Věděl, že pod hladinou bude něco jako padací mříž ze železa a dřeva, kterou může voda volně proudit. Prorazit horní část bude nejobtížnější, ale odhadoval, že dlouhá doba pod vodou spodní mříž oslabila, a pokud se z ní podaří část odtrhnout, prolomit dubová prkna nad ní bude mnohem snazší. Proto nechal připevnit ke spodku prvního člunu dvě masivní klády. Tyhle klády byly ponořené, takže narazí do spodní poloviny brány, právě když příď zasáhne tu horní.

Byl to chytrý plán, ale neměl ponětí, jestli bude fungovat.

„Klid,“ šeptal víc sobě než komukoli jinému, jak se k bráně blížili.

Několik mužů na zádi dál postrkovalo plavidlo bidly, ale ostatní zůstávali ukrytí pod neprostupným krunýřem štítů.

Ústí klenutého tunelu, který vedl k bráně, se před nimi hrozivě otevíralo jako vchod do jeskyně. Jak špička plavidla vklouzla pod zastíněný průjezd, Roran spatřil tvář vojáka, kulatou a bílou jako měsíc v úplňku, která se objevila nad okrajem hradeb více než třicet stop nad nimi. Muž se zděšeným údivem zíral dolů na čluny.

Čluny už se pohybovaly tak rychle, že Roran stihl jen krátce zaklít, než je proud smetl do chladné tmy průchodu a klenutý strop mu zakryl pohled na vojáka.

Plavidlo narazilo do brány.

Síla nárazu mrštila Rorana na val z břidlice, za nímž dřepěl. Hlavou narazil do kamení, a přestože měl na sobě helmu a vycpanou čapku, zazvonilo mu v uších. Paluba se zatřásla a nadzvedla a i přes zvonění v uších uslyšel praskání a lámání se dřeva a skřípění ohýbaného kovu.

Jedna z břidlicových tabulek sklouzla, spadla na něj a pohmoždila mu ruce a ramena. Chytil desku za okraje a vztekle ji hodil přes palubu, kde se roztříštila o zeď průjezdu.

V přítmí, které je obklopovalo, bylo obtížné poznat, co se děje; všude kolem panoval zmatek a rozléhaly se výkřiky. Přes nohy mu proudila voda a on si uvědomil, že člun je zaplavený, i když nedokázal odhadnout, jestli se potopí.

„Dejte mi sekyru!“ zakřičel a natáhl za sebe ruku. „Sekyru, podejte mi sekyru!“

Zapotácel se a málem upadl, když sebou člun o půl stopy trhnul dopředu. Brána se trochu prohnula dovnitř, ale stále pevně držela. Časem by pokračující tlak vody mohl protlačit člun dovnitř, ale on nemohl čekat, až si příroda najde cestu.

Konečně mu někdo vtiskl hladkou násadu sekyry do natažené ruky. Nad nimi se objevilo šest obdélníků světla, jak někdo odtáhl kryty ze stropních střílen. Obdélníky zablikaly a vzduchem zasvištěly šípy z kuší, které k okolnímu rámusu přidaly hlasité rány, kdykoli zasáhly dřevo.

Někde zakřičel muž.

„Karne!“ zavolal Roran. „Udělej něco!“

Roran nechal Karna, ať si nějak poradí, a začal šplhat po houpající se palubě přes hromady břidlice směrem k přídi člunu. Člun sebou několikrát trhnul o pár palců dopředu. Ze středu brány vyšlo další ohlušující zaskřípění a prasklinami v dubových prknech proniklo světlo.

Od břidlice vedle Roranovy pravé ruky se odrazil šíp z kuše a zanechal na kameni kovovou šmouhu.

Postupoval proto kupředu ještě rychleji.

Právě když se dostal na samý okraj člunu, ozval se pronikavý, drásavý, skřípavý zvuk, který ho přiměl, aby si přitiskl dlaně na uši a ucouvl.

Zalila ho mohutná vlna vody a na okamžik ho oslepila. Zamrkal, aby si pročistil oči, a uviděl, že se část brány zřítila do kanálu. Teď vzniklo dost místa, aby člun pronikl do města. Nad přídí plavidla však ze zbytků brány porůznu trčely ostré konce dřevěných prken právě ve výšce jejich prsou, krku nebo hlavy.

Roran se bez zaváhání skulil dozadu a dopadl za obranný násep z břidlice. „Hlavy dolů!“ zařval a sám se zakryl štítem.

Čluny klouzaly kupředu, pryč z dosahu spršky smrtících šípů, do obrovské kamenné prostory osvícené pochodněmi připevněnými na stěnách. Na jejím vzdálenějším konci kanál proudil ven další zavřenou branou, ale tentokrát šlo o padací mříž. Skrz dřevěné a železné mřížoví už Roran viděl městské budovy.

Po obou stranách prostory se táhly kamenné plošiny k nakládání a vykládání zboží. Ze stropu visely kladky, lana a prázdné sítě a na vysokém kamenném stupínku mezi oběma umělými břehy stál jeřáb. V přední a zadní části byly schody a chodníčky vystupující z plesnivějících zdí, které dovolovaly člověku přejít přes vodu suchou nohou. Zadní chodník rovněž vedl do strážnice nad tunelem, jímž právě čluny projely, a Roran soudil, že i do horní části hradeb, kde při příjezdu zahlédl toho užaslého vojáka.

Při pohledu na spuštěnou mříž se ho zmocnil pocit marnosti. Doufal, že se jim podaří vplout přímo do hlavní části města a vyhnout se tomu, aby je stráže uvěznily na vodě.

No, nedá se nic dělat, pomyslel si.

Za jejich zády na chodníček nad vodou proudili rudě odění vojáci ze strážnic, kteří zaklekli, natahovali kuše a chystali se k další palbě.

„Na druhou stranu!“ křikl Roran a ukázal směrem k nákladišti vlevo. Bojovníci se opět chopili bidel a postrkovali spojené čluny k okraji kanálu. Desítky šípů, které teď vyčnívaly z vardenských štítů, proměnily jejich vojsko ve velikého ježka.

Jak se člun blížil k nákladní plošině, dvacítka vojáků z obrany města s tasenými meči pádila z chodníčku po schodech dolů, aby Vardeny zastavili, než se jim podaří přistát.

„Honem!“ zařval Roran.

Do štítu se mu zabodl šíp, kosočtvercový hrot provrtal jeden a půl palce tlusté dřevo a vykoukl nad jeho předloktím. Zapotácel se, zachytil se a věděl, že má jen pár chvil, než na něho vystřelí další lučištníci.

Vyskočil na umělý břeh se široce roztaženýma rukama, aby udržel rovnováhu. Ztěžka dopadl, jedním kolenem se praštil o zem a stačil akorát tak vytáhnout zpoza opasku kladivo, než k němu doběhli vojáci.

Roran se jim postavil a pocítil úlevu a divokou radost. Měl plné zuby přemýšlení, plánování a nejrůznějších obav. Tady konečně byli opravdoví nepřátelé − ne plížící se vrazi −, se kterými může bojovat a zabít je.

Jejich srážka byla krátká, zuřivá a krvavá. Během prvních pár vteřin Roran zabil nebo zneschopnil tři vojáky. Pak se k němu přidali Baldor, Delwin, Hamund, Mandel a další, aby zatlačili obránce města od vody.

Roran nebyl žádný šermíř, takže se nijak nesnažil odrážet údery protivníků. Místo toho je nechal mlátit do svého štítu a na oplátku jim lámal kosti kladivem. Příležitostně musel odrazit říznutí nebo seknutí, ale snažil se vyhnout tomu, aby si s jedním mužem vyměnil víc než pár úderů, protože věděl, že jeho nezkušenost by se mu brzy stala osudnou. Nejužitečnější bojový trik, který objevil, nespočíval v žádném elegantním výpadu mečem ani ve složité fintě, kterou by musel trénovat roky. Šlo prostě o to jednat a dělat to, co jeho nepřítel čeká nejméně.

Roran se oddělil od ostatních a rychle utíkal ke schodům vedoucím nahoru k chodníčku, kde klečeli lučištníci a stříleli na muže vylézající ze člunů.

Roran bral schody po třech, a když byl nahoře, máchnutím kladiva zasáhl prvního lučištníka přímo do tváře. Další voják v řadě právě vystřelil z kuše, takže ji upustil, sáhl po jílci krátkého meče a přitom couval dozadu.

Stačil ovšem mečík pouze povytáhnout z pochvy, než ho Roran udeřil do hrudi a zlomil mu žebra.

Roran měl na boji s kladivem rád mimo jiné to, že se nemusel příliš starat, jaký druh brnění na sobě mají jeho protivníci. Kladivo, podobně jako jiné tupé zbraně, nezpůsobovalo zranění rozseknutím či propíchnutím těla, nýbrž silou úderu. Takový jednoduchý přístup se mu zamlouval.

Než udělal další krok, třetí voják na chodníčku na něj stihl vystřelit šíp. Tentokrát střela projela z půlky skrz štít a skoro ho píchla do prsou. Roran však držel smrtící hrot dostatečně daleko od těla, zaútočil na muže a ohnal se po jeho rameni. Voják odrazil útok kuší, a tak Roran okamžitě navázal úderem štítu od sebe, kterým vojáka srazil a ten s křikem a máváním rukou přepadl přes zábradlí.

Po tomto manévru však zůstal zcela nekrytý, a když svou pozornost obrátil zpět k pěti vojákům, kteří s ním zůstali nahoře, viděl, že tři z nich mu míří přímo na srdce.

Vojáci vystřelili.

Těsně předtím, než jím šípy projely, stočily se doprava a zachrastily o začernalé zdi jako obří rozzuřené vosy.

Roran věděl, že ho zachránil Karn, a předsevzal si, že najde způsob, jak kouzelníkovi poděkovat, jakmile nebudou ve smrtelném nebezpečí.

Zaútočil na zbývající vojáky a odrovnal je zuřivou záplavou úderů, jako by zatloukal ohnuté hřebíky. Pak odlomil šíp, který mu trčel skrz štít, a otočil se, aby zjistil, jak postupuje bitva dole pod ním.

Stačil ještě zaznamenat, jak se na zkrvavenou podlahu nákladiště zhroutil poslední voják, jehož hlava se odkutálela od těla a spadla do kanálu, kde se pod oblakem bublin potopila.

Asi dvě třetiny Vardenů se už vylodily a shromažďovali se do spořádaných řad podél vody.

Roran otevřel ústa, aby jim nařídil, že mají couvnout od vody, a udělat tak místo pro bojovníky, kteří dosud byli na člunech. Vtom se však rozlétly dveře na levé straně a do nakládacího prostoru se nahrnul zástup vojáků.

Sakra! Kde se pořád berou? A kolik jich je?

Právě když Roran zamířil ke schodům, aby svým mužům pomohl odrazit nové nepřátele, Karn − stojící stále na přídi naklánějící se lodi − zvedl paže, ukázal na valící se vojáky a zakřičel řadu drsných, pokroucených slov ve starověkém jazyce.

Na jeho tajuplný příkaz se dva pytle mouky a jedna tabulka břidlice vznesly ze člunů, vlétly do těsných řad vojáků a víc než tucet jich porazily. Po třetím nebo čtvrtém nárazu se pytle roztrhly a na vojáky se vyvalila mračna bílé mouky, která je oslepovala a dusila.

Vzápětí se u zdi za vojáky objevil záblesk světla a oblakem mouky se rozběhla obrovská vířívá ohnivá koule, oranžová a plná sazí, která nenasytně pohlcovala jemný prášek a zněla jako stovka vlajek třepotajících se vysoko ve větru.

Roran se přikrčil za štít a ucítil prudký žár na nohou a kůži na tvářích, když ohnivá koule dohořela jen několik metrů od něj. Zářivá smítka se proměnila v popel, který se pomalu snášel dolů jako černý, mrtvolný déšť vhodný tak na pohřeb.

Jakmile nepříjemný žár zeslábl, Roran opatrně zvedl hlavu. V nose ho lechtal horký, páchnoucí kouř a štípal ho v očích. Vtom si s leknutím všiml, že mu hoří plnovous. Zaklel, pustil kladivo a plácal do maličkých plamenů, dokud je neuhasil.

„Hej!“ zakřičel dolů na Karna. „Spálil jsi mi vousy! Buď opatrnější, nebo si dám tvou hlavu napíchnout na kopí!“

Většina vojáků ležela zkroucená na zemi a zakrývala si popálené tváře. Ostatní, kterým hořely šaty, sebou házeli nebo kolem sebe slepě mlátili zbraněmi ve snaze odrazit případné útoky Vardenů. Roranovi muži zjevně neutrpěli víc než jen drobné popáleniny, neboť většina z nich stála mimo dosah ohnivé koule; po nečekaném požáru se pouze cítili zmatení a roztřesení.

„Přestaňte tupě civět a koukejte to těm lumpům nandat, než se vzpamatují!“ rozkázal Roran a zabouchal kladivem o zábradlí, aby si zjednal pozornost.

Vardenové měli nad vojáky velkou početní převahu a v době, kdy se Roran dostal pod schody, již zdecimovali nejméně tři čtvrtiny celé obrany.

Jeho bojovníci si s pár zbývajícími vojáky jistě dokáží poradit, a proto jim je přenechal a sám zamířil k obrovským dvoukřídlým dveřím nalevo od kanálu − byly dost široké, aby jimi projely dva vozy vedle sebe. Pod plošinou s jeřábem spatřil Karna, jak se krmí z koženého váčku, který měl vždy s sebou. Ten sáček, jak Roran věděl, obsahoval směs špeku, medu, sušených hovězích jater, jehněčí srdce a sušené plody. Když mu dal Karn jednou ochutnat, obrátil se mu žaludek − ale i pár kousnutí dokázalo udržet muže na nohou, takže zvládli celodenní těžkou práci.

Rorana znepokojilo, že kouzelník vypadá naprosto vyčerpaně. „Můžeš pokračovat?“ zeptal se a zastavil se u něj.

Karn přikývl. „Potřebuji jen chviličku… Ty šípy v tunelu a pak ty pytle s moukou a kus břidlice…“ Strčil si do úst další sousto. „Bylo toho trochu moc najednou.“

Rorana jeho ujištění uklidnilo, a tak se měl k odchodu, ale Karn ho zachytil za paži. „Já to neudělal,“ řekl a lišácky přimhouřil oči. „Nezapálil jsem ti vousy. Musely se vznítit od pochodní.“

Roran zabručel a pokračoval dál ke dveřím. „Jdeme!“ křikl a zabouchal do štítu plochou stranou kladiva. „Baldore, Delwine, půjdete se mnou v čele. Vy ostatní se seřaďte za námi. Štíty ven, meče vytasit, šípy do zářezů. Halstead nejspíš ještě neví, že jsme ve městě, proto nenechte uniknout nikoho, kdo by ho mohl varovat… Takže připraveni? Dobrá, za mnou!“

Společně s Baldorem, který měl tváře a nos červené od výbuchu, rozrazili dveře. Před nimi se rozkládalo město Aroughs.

Prach a popel

V místech, kde kanál vtékal do Aroughs, byly kolem brány ve vnějších hradbách města natěsnány desítky rozlehlých omítnutých budov a prázdný pohled černých oken jim dodával chladné, nepřátelské vzezření. Zřejmě se jednalo o skladiště, což ve spojení s časnou ranní hodinou znamenalo, že střet Vardenů se strážemi nejspíš nikdo nezaznamenal.

Roran se tu nemínil zdržovat, aby se o tom přesvědčil.

Zamlžené paprsky úsvitu dopadaly na město ve vodorovných proužcích, pozlatily špičky věží, cimbuří, kopule i šikmé střechy. Ulice a průchody se halily do matně stříbrných stínů a v temných, ponurých vodách kanálu s kamennými břehy byly vidět stopy krve. Vysoko nad hlavami jim zářila jediná zbloudilá hvězda, nenápadná jiskřička na rozjasňující se modré obloze, na níž již sílící sluneční svit zakryl všechny ostatní klenoty noci.

Vardenové klusali kupředu a jejich kožené boty dusaly po dláždění kočičích hlav.

V dálce zakokrhal kohout.

Roran je vedl bludištěm budov k vnitřní hradbě města, ale ne vždy volil tu nejlogičtější nebo nejpřímější cestu, aby snížil riziko, že se s někým potkají. Postupovali úzkými a tmavými uličkami, takže občas ani dobře neviděli, kam šlapou.

Ve stokách podél ulic se hromadila špína. Její zápach v něm vyvolával odpor a touhu po širých polích, na která byl zvyklý.

Jak může někdo snést život v takových podmínkách? uvažoval. Ani prasata by se nerochnila ve své vlastní spině.

Dál od hradeb se budovy proměnily v domy a obchody: vysoké, s příčnými nosníky, nabílenými stěnami a s dveřním kováním z tepaného železa. Zpoza zavřených okenic Roran občas zaslechl hlasy, cinkot nádobí nebo zaskřípání židle.

Už nemáme moc času, pomyslel si. Během pár minut se ulice začnou hemžit lidmi.

Vtom se před zástupem bojovníků objevili dva obyvatelé města, jako by chtěli naplnit jeho předpověď. Vyšli z průchodu mezi domy a oba nesli na ramenou vahadla s vědry čerstvého mléka.

Když mlékaři spatřili Vardeny, překvapeně se zarazili, až jim mléko vystříklo z věder. Vykulili oči a otevřeli ústa, jako by se chtěli rozkřičet.

Roran zastavil, stejně jako oddíl za ním. „Když začnete křičet, zabijeme vás,“ varoval je tichým, přátelským hlasem.

Muži se zachvěli a sunuli se pryč.

Roran vykročil směrem k nim. „Když se pokusíte utéct, taky vás zabiju.“ Nespouštěl oči z vyděšených mužů a zavolal Karna. Jakmile k němu kouzelník přišel, požádal ho: „Uspi je, prosím tě.“

Kouzelník rychle odříkal větu ve starověkém jazyce a skončil slovem, které Roranovi znělo jako slytha. Oba muži se zhroutili jako hadrové panenky a jejich vědra se pádem na dlažební kostky převrhla. Mléko se rozlilo po ulici a usadilo se v drážkách mezi dlážděním, kde vytvořilo jemnou síť bílých žilek.

„Odtáhněte je stranou,“ poručil Roran. „Někam, kde nebudou vidět.“

Jakmile bojovníci odklidili bezvládné muže z cesty, vydal příkaz pokračovat ve spěšném pochodu k vnitřní hradbě.

Když ušli sotva třicet kroků a zahnuli za roh, narazili na skupinu čtyř vojáků.

Tentokrát Roran neměl slitování. Než se vojáci stačili vzpamatovat, rychle překonal volný prostor před nimi a zabořil tupou hlavu kladiva prvnímu z nich do krku. Baldor ve stejném okamžiku zasadil dalšímu z vojáků strašnou ránu mečem. Sílu, kterou Baldor získal léty práce v otcově kovárně, dokázalo v boji vynaložit jen málo mužů.

Zbylí dva vojáci vylekaně zavřískali a obrátili se na útěk.

Kolem Roranova ramene zasvištěl šíp, který vystřelil někdo za ním, zasáhl jednoho z vojáků do zad a srazil ho na zem. O chvíli později Karn vyštěkl: „Jierda!“ Vaz posledního vojáka s křupnutím praskl, muž padl na břicho a zůstal nehybně ležet uprostřed ulice.

Voják, do něhož se zabodl šíp, začal křičet: „Vardenové! Vardenové jsou tady! Bijte na poplach, Va…“

Roran vytasil dýku, doběhl k němu a podřízl mu hrdlo. Očistil si čepel o mužovu tuniku, pak vstal a zavelel: „Rychle pryč!“

Vardenské vojsko vyrazilo ulicemi k vnitřní hradbě Aroughs.

Když už jim zbývalo pouhých padesát metrů, Roran zastavil v uličce za domem, zvedl ruku a dal tak mužům znamení, že mají počkat. Pak se proplížil podél domovní stěny a vykoukl za roh na padací mříž zasazenou ve vysoké žulové zdi.

Brána byla zavřená.

Nalevo od brány ale byla otevřená výpadová branka. Právě z ní vyběhl nějaký voják a zamířil k západnímu okraji města.

Roran hleděl na branku a tiše zaklel. Nehodlal se vzdát, když už se dostali až sem, ale jejich postavení bylo čím dál ošemetnější. Nepochyboval, že jim zbývá jen pár minut, než skončí zákaz vycházení a zpráva o nich se rychle rozkřikne.

Stáhl se zpátky za roh, sklonil hlavu a horečně přemýšlel.

„Mandele,“ řekl a luskl prsty. „Delwine, Karne a vy tři.“ Ukázal na trojici neohroženě vypadajících bojovníků − starších mužů, kteří vzhledem ke svému věku už museli mít za sebou řadu vítězných bitev. „Pojďte se mnou. Baldore, máš na povel ostatní. Jestli se nevrátíme, dostaňte se do bezpečí. To je rozkaz.“

Baldor s vážným výrazem přikývl.

Se šesti vybranými bojovníky se Roran po hlavní ulici oklikou dostal k úpatí šikmé hradební zdi, posetému odpadky, takže byli asi patnáct dvacet metrů od padací mříže brány a otevřené branky.

Brána měla dvě věže a na každé z nich hlídkoval voják, ale v tu chvíli ani jednoho z nich nebylo vidět. Pokud vojáci nevystrčí hlavu přes okraj cimbuří, Roranova skupina by se k brance mohla přiblížit nepovšimnuta.

Roran zašeptal: „Jakmile se dostaneme dovnitř, ty, ty a ty,“ ukázal na Karna, Delwina a jednoho z dalších bojovníků, „se co nejrychleji dostanete ke strážnici na vzdálenější straně brány. My si vezmeme na starost tu bližší. Udělejte, co bude třeba, ale hlavně otevřete tu bránu. Možná je tam jenom jedno kolo, anebo budeme muset spolupracovat, abychom ji zvedli, takže si nemyslete, že můžete jít a umřít mi tam. Připraveni?… Jdem!“

Roran co nejtišeji pádil podél zdi a ostře zabočil do branky.

Ocitl se ve dvacet stop dlouhé místnosti, která ústila na obrovské náměstí se stupňovitou fontánou uprostřed. Přes náměstí sem a tam pospíchali muži v drahých šatech a mnozí z nich nesli svitky.

Roran si jich nevšímal, zamířil k zavřeným dveřím, potlačil nutkání je rozkopnout a rukou uvolnil západku. Za dveřmi se nacházela špinavá strážnice s točitým schodištěm zabudovaným do jedné zdi.

Uháněl po schodech nahoru a po jediné otáčce vběhl do místnosti s nízkým stropem, kde u stolu postaveného vedle obrovského rumpálu, obaleného řetězy tlustými jako jeho paže, pokuřovalo pět vojáků a hrálo kostky.

„Zdravím!“ pronesl Roran hlubokým, velitelským hlasem. „Mám pro vás vrcholně důležitý vzkaz.“

Vojáci zaváhali, pak vyskočili od stolu a odstrčili lavice, na kterých předtím seděli. Dřevěné nohy nábytku zaskřípaly o podlahu.

Ale vojáci zareagovali pozdě. Ačkoli jejich váhání trvalo jen okamžik, Roranovi to stačilo, aby překlenul vzdálenost mezi nimi dřív, než stačili vytasit zbraně.

Vrhnul se s řevem mezi ně, mlátil kladivem na všechny strany a zahnal všech pět mužů do kouta. Pak se po jeho boku objevil Mandel a další dva bojovníci s tasenými meči. Společně se strážnými rychle skoncovali.

Když stál Roran nad škubajícím se tělem posledního vojáka, odplivl si na podlahu a řekl: „Nevěř cizím lidem.“

Boj zamořil místnost směsicí odporných pachů, která na Rorana dopadla jako tlustá, těžká přikrývka vyrobená z té nejnepříjemnější látky, jakou si dokázal představit. Při každém nadechnutí se mu málem zvedl žaludek, a tak si zakryl nos a ústa rukávem tuniky, aby k němu proniklo co nejméně zápachu.

Všichni čtyři přešli k rumpálu a dávali při tom pozor, aby neuklouzli po kalužích krve. Chvíli ho zkoumali a zjišťovali, jak asi funguje.

Roran se prudce otočil a zvedl kladivo, když uslyšel zařinčení kovu a pak hlasité zavrzání otevíraného dřevěného poklopu, následované dupotem vojáka, který sestupoval po točitých schodech z věže nad nimi.

„Taurine, co se to ksakru…“ Voják se zarazil v půli věty i schodiště, když zahlédl Rorana, jeho společníky a rozsekaná těla v rohu.

Bojovník po Roranově pravici mrštil po vojákovi kopím, ale ten se skrčil a zbraň narazila do zdi za ním. Voják zaklel a po všech čtyřech klopýtal zpátky nahoru po schodech a za okamžik zmizel za ohybem zdi.

O chvíli později se padací dveře s hlasitým bouchnutím zavřely. Pak uslyšeli, jak voják troubí na roh a zběsile varuje lidi na náměstí.

Roran se zamračil a vrátil se k rumpálu. „Nechte ho,“ řekl a zastrčil si kladivo za opasek. Opřel se do kola sloužícího ke zvedání a spouštění padací mříže a zatlačil vší silou, až se mu napjaly všechny svaly. Ostatní se k němu přidali a pomalu, velmi pomalu se kolo dalo do pohybu. Ozubená tyč na straně rumpálu hlasitě cvakala, jak obrovská dřevěná západka klouzala přes zuby.

O pár vteřin později už při otáčení kola potřebovali vyvinout podstatně menší námahu, z čehož Roran usoudil, že ruce k dílu přiložila i druhá skupina.

Nenamáhali se zvednout padací mříž až nahoru. Po půl minutě funění a pocení k nim dolehl zuřivý bojový pokřik Vardenů, kteří vtrhli branou na náměstí.

Roran pustil kolo, pak zase vytáhl kladivo a s ostatními v patách zamířil ke schodům.

Před strážnicí zahlédl Karna s Delwinem, jak právě vybíhají z budovy na druhé straně brány. Ani jeden z nich nevypadal zraněný, ale Roran si všiml, že starší bojovník, který byl předtím s nimi, teď chybí.

Během čekání na Roranovu skupinu se Baldor a zbytek Vardenů seřadili na okraji náměstí do pevného útvaru. Stáli v pěti řadách, bok po boku s překrývajícími se štíty.

Zatímco Roran klusal k nim, vynořila se mezi budovami na druhé straně náměstí velká skupina vojáků a zaujala obrannou pozici. S kopími a píkami namířenými před sebe připomínali dlouhý, nízký jehelníček. Podle Roranova odhadu šlo asi o sto padesát vojáků, což byl počet, který by jeho bojovníci jistě mohli přemoci, ale za cenu ztráty času i lidských životů.

Jeho nálada ještě víc poklesla, když před řady vojáků vystoupil kouzelník s orlím nosem, kterého spatřil předešlého dne, roztáhl paže nad hlavu a kolem dlaní mu zapraskala záře černých blesků. Roran už od Eragona věděl o kouzlech dost na to, aby mu bylo jasné, že blesky jsou většinou spíš na efekt než k čemukoli jinému, ale i pokud se nepřátelský kouzelník teď jen tak předváděl, bezpochyby byl nesmírně nebezpečný.

Karn dorazil do čela bojovníků pár vteřin po Roranovi. Společně s Baldorem hleděli na kouzelníka a šik vojáků shromážděný proti nim.

„Dokážeš ho zabít?“ zeptal se Roran tiše, aby ho muži za ním neslyšeli.

„Asi to budu muset zkusit,“ odvětil Karn. Otřel si ústa hřbetem ruky. Na čele mu vyrazil pot.

„Jestli chceš, zaútočíme na něj. Nezvládne nás všechny zabít dřív, než vyčerpáme jeho obrany a propíchneme mu srdce.“

„To nemůžeš vědět… Ne, tohle je moje povinnost a musím si nějak poradit.“

„Můžeme ti s něčím pomoct?“

Karn se nervózně zasmál. „Zkuste po něm střílet šípy. Jejich odrážení ho může oslabit, takže by mohl udělat chybu. Ale ať už budete provádět cokoli, nevstupujte mezi nás… Nebylo by to bezpečné ani pro vás, ani pro mě.“

Roran si přehodil kladivo do levé ruky a pravici položil Karnovi na rameno. „Tohle zvládneš. Nezapomínej, že není moc chytrý. Už jsi ho jednou obelstil a dokážeš to udělat znova.“

„Já vím.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Roran.

Karn přikývl a pak kráčel k fontáně uprostřed náměstí. Sluneční světlo už dosahovalo ke sloupci poskakující vody, která se třpytila jako hrstka diamantů vyhozených do vzduchu.

Kouzelník s orlím nosem se také vydal k fontáně a srovnal krok s Karnem. Když nakonec stáli jen pět metrů od sebe, oba se zastavili.

Roranovi připadalo, jako by spolu Karn a jeho protivník hovořili, ale byli příliš daleko, než aby rozuměl tomu, co říkají. Pak oba kouzelníci ztuhli, jako by je někdo bodl dýkou.

A na to Roran čekal: na znamení, že nastal souboj myslí, který oba soupeře natolik pohltí, že nebudou věnovat pozornost svému okolí.

„Lučištníci!“ zavelel. „Jděte tam a tam,“ a ukázal na obě strany náměstí. „Vystřelte na toho zrádného psa co nejvíc šípů. Ale opovažte se trefit Karna a Safira vás sežere zaživa.“

Když dvě skupiny lučištníků vyrazily přes náměstí, Galbatorixovi rudě odění vojáci se neklidně ošili, ale žádný z nich nevystoupil z útvaru ani se nepohnul, aby se Vardenům postavil.

Musejí tomu svému hadovi proklatě důvěřovat, pomyslel si Roran znepokojeně.

Do vzduchu vystřelily desítky hnědých šípů s husími pery, svištěly směrem k nepřátelskému kouzelníkovi a Roran na okamžik zadoufal, že by ho mohly zabít. Jenže pět stop od muže s orlím nosem se každý šíp roztříštil a spadl na zem, jako by narazil do kamenné zdi.

Roran se zhoupl na patách, protože nedokázal klidně stát. Vadilo mu čekat a nic nedělat, zatímco jeho přítel čelí nebezpečí. Navíc jak čas plynul, lord Halstead získával větší šanci zjistit, co se děje, a vymyslet účinnou odezvu. Pokud se Roranovi muži nemají nechat rozdrtit početnějším vojskem Království, musejí udržovat nepřítele v nejistotě, aby nevěděl, kde zasáhnout nebo co udělat.

„Teď dávejte pozor!“ řekl a otočil se ke svým bojovníkům. „Zkusíme popohnat věci kupředu, zatímco Karn za nás bojuje. Obklíčíme támhlety vojáky. Půlka z vás půjde se mnou, zbytek tady s Delwinem. Nemůžou zatarasit všechny ulice, takže Delwine, prorazíš si se svými muži cestu kolem vojáků, pak se stočíte zpátky a zaútočíte na ně zezadu. My je mezitím zaměstnáme na téhle straně, aby nekladli velký odpor. Jestli se někteří vojáci pokusí utéct, nechte je běžet. Stejně by trvalo moc dlouho je všechny pozabíjet. Je to jasné…? A teď jděte!“

Muži se rychle rozdělili do dvou skupin. Roran utíkal v čele té své po pravém okraji náměstí, zatímco Delwin postupoval vpřed zleva.

Když byly obě skupiny mužů skoro na úrovni fontány, Roran si všiml, že nepřátelský kouzelník pohlédl jeho směrem. Byl to jen letmý pohled úkosem, ale to rozptýlení, ať už zamýšlené nebo ne, jako by mělo okamžitý vliv na jeho souboj s Karnem. Když se muž zadíval opět na Karna, úšklebek na jeho tváři se změnil v bolestné překvapení, na svraštělém čele a napjatém krku mu naběhly žíly a celá hlava mu zrudla, jako by byla tak nateklá krví, že by se mohla rozlétnout vedví.

„Ne!“ zakvílel muž a křičel něco ve starověkém jazyce, čemu Roran nerozuměl.

Vzápětí Karn také něco zakřičel a na okamžik se jejich dva hlasy překrývaly a zaznívala v nich tak strašlivá směsice hrůzy, úzkosti, nenávisti a zloby, že Roran cítil hluboko v kostech, že se souboj nějak děsivě zvrtnul.

Karn zmizel v záři modrého světla. Pak v místě, kde stál, vybuchla bílá polokoule, která se bleskově rozšířila přes celé náměstí.

Svět potemněl a Rorana zaplavilo nesnesitelné horko. Všechno kolem něj se točilo a kroutilo a propadal se beztvarým prostorem.

Něco mu vyrvalo z ruky kladivo a pocítil palčivou bolest v pravém koleni. Pak ho do úst prudce udeřil nějaký tvrdý předmět, vyrazil mu zub a ústa se mu naplnila krví.

Když se konečně svět zase zklidnil, Roran ležel na břiše a byl příliš ohromený, než aby se dokázal pohnout. Pomalu přicházel k sobě. Těsně u obličeje měl hladký, šedozelený povrch dlažební kostky, cítil olověnou maltu kolem kamene a po celém těle se mu hlásily bolesti a pohmožděniny. Jediné, co slyšel, byl tlukot vlastního srdce.

Trocha krve z úst a krku se mu dostala do plic a on začal znovu dýchat. Zoufale potřeboval vzduch. Zakašlal, posadil se a vyplivl spoustu hlenu. Viděl, jak mu z pusy vyletěl zub a odrazil se od dlažby, nápadně bílý vedle skvrn vychrlené krve. Sebral ho a prohlížel si ho; konec řezáku byl odlomený, ale kořen vypadal neporušeně, a tak olízal zub dočista a zatlačil ho zpátky do otvoru v dásni. Cuknul sebou, když dloubl do rozbolavělého masa.

Vyškrábal se na nohy. Vymrštilo ho to před dveře jednoho z domů, které lemovaly náměstí. Jeho muži porůznu leželi kolem něj s pokroucenýma rukama i nohama, poztrácenými helmami, meči vytrženými z opasků.

Roran byl zase jednou rád, že používá kladivo, protože několik Vardenů během toho zmatku pobodalo sebe nebo své spolubojovníky.

Kladivo? Kde je moje kladivo! napadlo ho konečně. Přejížděl očima po zemi, dokud nezahlédl jeho násadu, jak leží opodál, pod nohama jednoho bojovníka. Vytáhl ho a pak se otočil, aby se rozhlédl po náměstí.

Jak Galbatorixovi vojáci, tak Vardenové byli rozházení po zemi jako kuželky. Z fontány nezůstalo nic kromě nízké hromady suti, ze které v nepravidelných intervalech vystřikovala voda. Vedle ní − tam, kde stál předtím Karn − leželo zčernalé, scvrklé tělo, jehož doutnající končetiny byly přitažené k trupu jako nohy mrtvého pavouka. Ty pozůstatky byly tak ohořelé, zjizvené a spálené, že se dalo stěží poznat, že se kdysi jednalo o živou lidskou bytost. Kouzelník s orlím nosem stál z nevysvětlitelných důvodů pořád na stejném místě, ačkoli ho výbuch zbavil většiny šatů a zůstaly mu jen spodky.

Rorana popadl nezvladatelný vztek a bez ohledu na vlastní bezpečnost se potácel do středu náměstí, odhodlaný s ním jednou provždy skoncovat.

Blížil se k polonahému kouzelníkovi, který dál stál bez hnutí. Roran zvedl kladivo, belhavě se rozběhl a zařval, ale slyšel se jen tlumeně.

Kouzelník přesto neudělal nic na svou obranu.

Roran si uvědomil, že se kouzelník vlastně od výbuchu nepohnul ani o píď. Jako by to byla socha a ne člověk.

Kouzelníkova zdánlivá lhostejnost Rorana sváděla k tomu, aby si nevšímal jeho neobvyklého chování − či přesněji řečeno absence jakéhokoli chování − a prostě ho praštil po hlavě, než se vzpamatuje z té divné strnulosti, která se ho zmocnila. Roranova opatrnost však utišila jeho touhu po odplatě a přiměla ho zpomalit a zastavit ani ne pět stop od kouzelníka.

Byl rád, že tak učinil.

Zatímco z dálky kouzelník vypadal normálně, takto zblízka Roran viděl, že jeho pokožka je povislá a vrásčitá jako kůže starce a že zdrsněla. Pleť mu také ztmavla a stále nabývala tmavšího a tmavšího odstínu, jako by měl omrzliny po celém těle.

Mužova hruď se vzdouvala a bílé oční bulvy se mu koulely v důlcích, ale jinak to vypadalo, že se nemůže hýbat.

Roran sledoval, jak se mužovy paže, krk a hruď svraštily a jak začala jeho kostra ostře vystupovat − od prohnuté křivky klíčních kostí po propadlý trojhran boků, kde mu břicho viselo jako prázdný vak na vodu. Rty se mu scvrkly a v nepřirozeném, příšerném šklebu odkryly žluté zuby, oční bulvy mu splaskly, jako by to byla nasáklá klíšťata, ze kterých někdo vymáčkl krev, a okolní tkáně se propadaly dovnitř.

Dech muže − jeho vyděšené, pronikavé sípání − pak zeslábl, ale ještě se úplně nezastavil.

Roran polekaně ucouvl o krok. Ucítil pod botami cosi kluzkého, a když pohlédl na zem, zjistil, že stojí ve zvětšující se kaluži vody. Nejdřív si myslel, že je to voda z rozbité fontány, ale vzápětí si uvědomil, že ta voda proudí z nohou ochromeného kouzelníka.

Roran zaklel, zvedl se mu žaludek a přeskočil na suché dláždění. Teprve teď pochopil, co Karn provedl, a jeho už tak hluboké zděšení ještě vzrostlo. Karn podle všeho použil kouzlo, které z kouzelníkova těla vytáhlo veškeré tekutiny.

Během několika málo vteřin zaklínadlo proměnilo muže v hrbolatou kostru, obalenou skořápkou tvrdé černé kůže, a mumifikovalo ho, jako kdyby ho ponechali stovky let vystaveného větru, slunci a pohyblivým pískům na poušti Hadarak. Ačkoli už byl jistojistě mrtvý, dosud nespadl a Karnovo kouzlo ho dál drželo ve vzpřímené poloze: tento úděsný šklebící se přelud se vyrovnal těm nejstrašlivějším věcem, jaké Roran kdy spatřil v nočních můrách nebo na bitevním poli.

Pak se povrch mužova vysušeného těla zamlžil, jak se rozpadalo na jemný šedý prach, který se začal sypat dolů v průsvitných závěsech a zůstal plavat na kaluži jako popel z lesního požáru. Brzy následovaly svaly a kosti, potom ztvrdlé orgány a nakonec se rozdrolily i poslední části kouzelníka a zanechaly po sobě malinkou kuželovitou hromádku prachu, vystupující z kaluže vody, která ji kdysi držela při životě.

Roran se podíval na Karnovu mrtvolu, ale okamžitě odvrátil oči, protože ten pohled neunesl. Aspoň ses mu pomstil. Pak přestal myslet na zabitého přítele, neboť to bylo příliš bolestné a místo toho se soustředil na problém, který měl bezprostředně před sebou: vojáci na jižním konci náměstí se pomalu sbírali ze země.

Roran uviděl, že Vardenové dělají totéž. „Hej!“ zakřičel. „Za mnou! Lepší šanci už nedostaneme.“ Ukázal na některé muže, kteří byli očividně zranění. „Pomozte jim na nohy a ať se drží uprostřed útvaru. Nikoho tu nenecháme. Nikoho!“ Rty a ústa se mu při mluvení chvěly a hlava ho bolela, jako by propil celou noc.

Vardenové se při zvuku jeho hlasu vzpamatovali a pospíchali k němu. Když se shromáždili do širokého zástupu, Roran zaujal místo v první řadě bojovníků mezi Baldorem a Delwinem, jimž oběma výbuch zanechal na těle krvavé šrámy.

„Karn je mrtvý?“ zeptal se Baldor.

Roran přikývl a zvedl svůj štít, tak jako ostatní muži, aby utvořili pevnou ochrannou stěnu.

„Doufám, že Halstead nemá někde ukrytého dalšího kouzelníka,“ zamumlal Delwin.

Když byli všichni Vardenové připraveni, Roran křikl: „Pochodem vchod!“ a bojovníci se vydali přes trosky náměstí.

Vojáci Království se nestačili vzpamatovat tak rychle − buď že jejich vůdci byli méně schopní než vardenské velení, anebo jim výbuch zasadil vážnější rány. Dosud mezi nimi panoval chaos, když se na ně Vardenové vrhli.

Roran zavrčel a klopýtl dozadu, protože se mu do štítu zabodlo kopí. Znecitlivělo mu paži a svou tíhou ho táhlo dolů. Vyklonil se před štít a praštil do kopí, ale kladivo se odrazilo od násady. Kopí se odmítalo hnout.

Voják před ním − možná právě ten, který kopím mrštil − se chopil příležitosti: utíkal k Roranovi a ohnal se mečem po jeho krku. Roran pozvedl svůj štít i se zabodnutým kopím, ale byl příliš těžký a neovladatelný, aby se jím mohl chránit. A tak místo toho použil kladivo a ohnal se po letícím meči.

V rozrušení ale čepel skoro neviděl, takže odražení úderu špatně načasoval a meč minul. Býval by zemřel, nebýt toho, že klouby uhodil do ploché části ostří a odklonil meč o několik palců stranou.

Jeho pravým ramenem projela palčivá bolest. Vystřelovala mu do boku a před očima se mu dělaly jasně žluté mžitky. Pravé koleno se mu podlomilo a spadl dopředu.

Viděl kámen pod sebou. Nohy a boty kolem, které ho obklopily, takže se nemohl odkulit do bezpečí. Celé jeho tělo se pohybovalo pomalu a pasivně, jako by byl uvězněný v medu.

Jsem moc pomalý, pomyslel si, zatímco se snažil uvolnit paži ze štítu a dostat nohy zpátky pod sebe. Když zůstane na zemi, buď ho ubodají, nebo ušlapou. Moc pomalý!

Pak se voják před ním zhroutil a držel se za břicho. V následujícím okamžiku Rorana někdo vytáhl za límec kroužkového brnění a držel ho vzpřímeně, dokud znovu nestál pevně na nohou. Byl to Baldor.

Roran kroutil krkem za strany na stranu, aby se podíval, kam ho voják zasáhl. Pět článků jeho drátěné košile prasklo, ale jinak brnění vydrželo. Navzdory tomu, že mu z trhliny pomalu vytékala krev a urputně ho bolely paže a krk, nepovažoval svá zranění za životu nebezpečná, ani se nechtěl zastavovat, aby se to pokusil zjistit. Pravá paže mu přece stále fungovala − aspoň natolik, že mohl pokračovat v boji − a to bylo jediné, na čem mu v této chvíli záleželo.

Někdo mu podal nový štít. Zarputile ho převzal, dál postupoval se svými muži kupředu a nutil vojáky ustupovat širokou ulicí, která vedla z náměstí.

Vojáci se brzy nechali udolat a prchali před zdrcující silou Vardenů do bočních ulic a uliček, které uhýbaly z hlavní cesty.

Roran se pak zastavil a poslal padesát mužů zpátky, aby zavřeli padací mříž a výpadovou branku a střežili je před nepřáteli, kteří by mohli chtít pronásledovat Vardeny do nitra Aroughs. Většina vojáků ve městě byla rozmístěna na vnějších hradbách, aby odráželi obléhatele, a Roran nijak netoužil se s nimi střetnout v otevřené bitvě. Vzhledem k velikosti Halsteadova vojska by to byla sebevražda.

Během dalšího postupu středem města k velikému, přepychovému paláci, odkud vládl lord Halstead, Vardenové naráželi jen na malý odpor.

Před palácem, který převyšoval zbytek Aroughs o několik podlaží, se otevíralo prostorné nádvoří s umělým rybníčkem, na němž plavaly husy a bílé labutě. Palác byla překrásná, skvostně vypracovaná stavba plná otevřených oblouků, kolonád a širokých balkonů určených pro bály a slavnosti. Na rozdíl od hradu v srdci Belatony byl zjevně postaven s ohledem na potěchu mysli, nikoli pro obranu.

Museli předpokládat, že se přes jejich hradby nikdo nedostane, pomyslel si Roran.

Na nádvoří na Vardeny s bojovým pokřikem neorganizovaně zaútočilo několik desítek stráží a vojáků.

„Zůstaňte v útvaru!“ nařídil Roran, když se k nim muži hnali.

Minutu nebo dvě se z nádvoří ozývalo řinčení zbraní. Husy a labutě uprostřed toho všeho vylekaně kejhaly a plácaly křídly do vody, ale žádná z nich se neodvážila opustit rybník.

Vardenové zanedlouho vojáky a stráže rozprášili. Pak se vřítili do vstupní haly paláce, která byla tak bohatě zdobená nástěnnými a stropními malbami, zlacenými římsami, vyřezávaným nábytkem a vykládanou podlahou, že Roran nevěděl, kam se podívat dřív. Bohatství potřebné k vybudování a udržování takové stavby si ani nedokázal představit. Celá farma, kde vyrůstal, neměla cenu ani jediné židle v této velké hale.

Otevřenými dveřmi utíkaly dlouhou chodbou tři služky tak rychle, jak jim sukně dovolily.

„Nenechte je utéct!“ zvolal.

Od hlavní skupiny Vardenů se oddělilo pět šermířů a uhánělo za ženami. Chytili je dřív, než doběhly na konec chodby. Ženy pronikavě vřískaly, zuřivě se bránily a škrábaly, ale muži je táhli zpátky k místu, kde na ně čekal Roran.

„Dost!“ zařval Roran, když se ocitly před ním. Ženy přestaly bojovat, nadále však naříkaly a sténaly. Nejstarší z těch tří, podsaditá postarší žena, která měla stříbrné vlasy stažené v rozcuchaném drdolu a u pasu kruh s klíči, vypadala nejrozumněji, a tak se jí Roran zeptal: „Kde je lord Halstead?“

Žena strnula a zvedla bradu. „Dělejte si se mnou, co chcete, pane, ale svého pána nezradím.“

Roran se k ní přiblížil, dokud nestáli jen stopu od sebe. „Poslouchej mě, a poslouchej dobře,“ zavrčel. „Město padlo a ty i všichni ostatní obyvatelé jste mi teď vydáni na milost a nemilost. Ničím to nemůžeš změnit. Řekni mi, kde je Halstead, a my necháme tebe a tvé společnice jít. Jeho před zkázou nezachráníš, ale můžete zachránit sebe.“ Popraskané rty měl tak nateklé, že mu bylo stěží rozumět, a při každém slově mu na rtech vyrážely kapičky krve.

„Na mém osudu nezáleží, pane,“ řekla žena odhodlaně jako nějaký válečník.

Roran zaklel a zabušil kladivem o štít tak prudce, že se rána hlasitě rozléhala prostornou halou. Ženy při tom zvuku ucukly. „Copak jste ztratily rozum? Stojí Halstead za váš život? Nebo Království? Nebo Galbatorix?“

„Nevím, jak Galbatorix nebo Království, pane, ale Halstead byl k nám sloužícím vždy laskavý a já se nebudu dívat, jak ho pověsí nějaký špinavý, nevděčný neřád jako vy.“

„Skutečně?“ Upřeně na ni hleděl. „Jak dlouho si myslíš, že dokážeš udržet jazyk za zuby, když svým mužům rozkážu, aby z tebe dostali pravdu?“

„Nikdy mě nedonutíte mluvit,“ prohlásila a on jí věřil.

„A co ony?“ Kývl směrem k ostatním ženám, z nichž té mladší nemohlo být víc než sedmnáct. „Jsi ochotná nechat je rozsekat na kousky, jen abys zachránila svého pána?“

Žena opovržlivě popotáhla a pak řekla: „Lord Halstead je ve východním křídle paláce. Jděte támhletou chodbou, projdete Žlutým pokojem a květinovou zahradou paní Galiany a určitě ho najdete.“

Roran ji poslouchal s nedůvěrou. Vzhledem k předchozímu vzdoru se podrobila příliš rychle a příliš snadno. Také si všiml, že další dvě ženy na její prohlášení reagovaly překvapeně a ještě s nějakým dalším pocitem, který nedokázal rozeznat. Zmatek? uvažoval. V každém případě nereagovaly tak, jak by byl čekal, kdyby žena se stříbrnými vlasy právě odevzdala jejich pána do rukou nepřátel. Byly příliš potichu a zaražené, jako by něco skrývaly.

Nejmladší dívka uměla hůře maskovat své pocity, a tak se k ní Roran obrátil se vší prudkostí, jaké byl schopen. „Ona lže a ty to víš! Kde je Halstead? Pověz mi to!“

Dívka otevřela ústa a oněměle zakroutila hlavou. Pokusila se před ním couvnout, ale jeden z bojovníků ji zezadu přidržel.

Roran k ní přistoupil, přimáčkl jí štít na hruď, až jí vyrazil dech, a opřel se o něj, takže byla uvězněná mezi ním a mužem stojícím za ní. Roran zvedl kladivo a dotkl se jím její tváře. „Jsi docela hezká, ale když ti vyrazím přední zuby, budou tě obletovat tak nanejvýš starci. Sám jsem dneska přišel o zub, ale povedlo se mi ho zastrčit zpátky. Vidíš?“ A roztáhl rty v nepochybně hrůzné napodobenině úsměvu. „Ale já si tvoje zuby nechám, takže ty to nebudeš moci udělat. Bude to pěkná trofej, co?“ A udělal výhrůžný posunek kladivem.

Dívka se zděsila a vykřikla: „Ne! Prosím, pane, já nevím. Prosím! Byl ve svých komnatách, jednal s kapitány, ale pak měl s paní Galianou odejít do tunelu vedoucího do doků a…“

„Taro, ty hlupačko!“ zvolala matrona.

„Čeká tam na ně loď, ano, a já nevím, kde je lord teď, ale prosím, nemlaťte mě, já už nic nevím, pane, a…“

„Jeho komnaty,“ vyštěkl Roran. „Kde jsou?“

Dívka mu to se vzlykotem prozradila.

„Nechte je jít,“ řekl, když skončila, a tři ženy vystřelily vchodovými dveřmi, až jim tvrdé podpatky hlasitě klapaly o naleštěnou podlahu.

Roran vedl Vardeny rozlehlou budovou podle dívčiných pokynů. Cestu jim zkřížila spousta zpola oděných mužů a žen, ale nikdo se jim nepostavil. Palácem se rozléhaly výkřiky a vřískot, takže měl chuť ucpat si uši.

Cestou narazili na atrium se sochou obrovského černého draka uprostřed. Zauvažoval, jestli to má být Galbatorixův drak Šruikan. Když se jeho šik valil kolem sochy, Roran uslyšel zadrnčení a pak ho něco zasáhlo do zad.

Klesl na kamennou lavičku vedle chodníku a sevřel ji rukama.

Bolest.

Trýznivá bolest, jakou ještě nikdy nepoznal. Nedovolovala mu myslet na nic jiného. Bolest tak silná, že by si nechal raději uříznout ruku, jen aby přestala. Jako by mu na záda tiskli rozžhavený pohrabáč.

Nemohl se hýbat…

Nemohl dýchat…

I ta nejmenší změna polohy mu způsobovala nesnesitelné utrpení.

Padly na něj stíny, Baldor s Delwinem cosi křičeli a pak ostatní přehlušil Brigman, ale Roran ničemu z toho nerozuměl.

Bolest se najednou zdesetinásobila a Roran zařval, čímž se to jenom zhoršilo. Silou vůle se přinutil zůstat bez pohnutí. Z koutků pevně zavřených očí mu vytékaly slzy.

Potom k němu promluvil Brigman. „Rorane, máš v zádech šíp. Pokusili jsme se toho lučištníka chytit, ale utekl nám.“

„Bolí…“ sípal Roran.

„Šíp totiž trefil jedno ze žeber. Jinak by tebou projel. Měl jsi štěstí, že to nebylo o palec výš nebo níž a že minul tvou páteř i lopatku.“

„Vytáhněte ho,“ vysoukal ze sebe skrz zaťaté zuby.

„Nejde to. Ten šíp má ostnatý hrot. A nemůžeme ho ani protlačit ven druhou stranou. Musí se vyříznout. Mám s tím nějaké zkušenosti, Rorane. Pokud se svěříš do mých rukou, můžu to udělat tady a teď. Nebo se dá počkat, dokud ti nenajdeme léčitele, jestli budeš chtít. Někde v paláci musí nějaký být.“

Ačkoli Roran nechtěl záviset na Brigmanovi, nemohl už dál snášet tu bolest, a tak řekl: „Udělej to tady… Baldore…“

„Ano, Rorane?“

„Vezmi si padesát mužů a najděte Halsteada. Ať se stane cokoli, nesmí utéct. Delwine… ty zůstaň se mnou.“

Následovala krátká diskuse mezi Baldorem, Delwinem a Brigmanem, z níž Roran zaslechl jen pár útržků. Poté velká část Vardenů opustila atrium, které tak znatelně ztichlo.

Podle Brigmanových instrukcí skupina vojáků donesla z nedalekého pokoje židle, rozlámala je na kusy a na štěrkové cestičce vedle sochy rozdělala oheň. Do něj vložili špičku dýky, kterou, jak Roran věděl, mu Brigman ránu v zádech vypálí, až vytáhne šíp, aby nevykrvácel.

Zatímco Roran ležel na lavici, celý strnulý a roztřesený, snažil se ovládnout svůj dech. Pomalu, mělce se nadechoval, aby co nejvíce snížil bolest. I když to bylo těžké, zapudil všechny další myšlenky. Nezáleželo na tom, co bylo a co by být mohlo, nýbrž jenom na pravidelném nádechu a výdechu.

Málem omdlel, když ho čtyři muži zvedli z lavice a položili ho obličejem dolů na zem. Někdo mu strčil mezi zuby koženou rukavici, takže ho popraskané rty bolely ještě víc. Současně každou z jeho končetin sevřely drsné ruce, co nejvíc ji natáhly a přitiskly k zemi.

Roran se ohlédl a viděl, jak nad ním Brigman klečí a v jedné ruce drží zahnutý lovecký nůž. Nůž začal klesat, Roran zase zavřel oči a pevně se zakousl do rukavice.

Nádech.

Výdech.

A pak se mu čas i vzpomínky vymazaly.

Mezivládí

Roran seděl shrbený nad stolem a pohrával si s pohárem posázeným drahokamy, na nějž bez zájmu upíral pohled.

Už byla tma a jediné světlo v přepychové ložnici vycházelo ze dvou svící na stole a z malého ohýnku hořícího v krbu vedle prázdné postele se sloupkovými čely. Všude bylo ticho, jen sem tam zapraskalo hořící dřevo.

Okny dovnitř pronikal slaný vánek, který rozhrnoval tenké bílé závěsy. Roran obrátil obličej proti lehkému průvanu, protože vítal dotek chladného vzduchu na rozpálené pokožce.

Za okny měl Aroughs jako na dlani. Tu a tam hořely na křižovatkách ulic strážní ohně, ale jinak bylo město nezvykle potemnělé a nehybné, neboť všichni, kdo mohli, se skrývali ve svých domovech.

Když vánek ustal, dal si další doušek z poháru a nalil si víno přímo do hrdla, aby nemusel polykat. Na prasklinu na spodním rtu mu dopadla kapka, ztuhnul, zatajil dech a čekal, až osten bolesti pomine.

Odložil pohár na stůl vedle talíře s chlebem a jehněčím a poloprázdné lahve vína a pohlédl do zrcadla mezi dvěma svícemi. Stále neodráželo nic, kromě jeho vlastní ztrhané tváře, potlučené, zkrvavené a na pravé straně postrádající značnou část plnovousu.

Odvrátil pohled. Až se s ním spojí, tak se s ním spojí. Zatím bude čekat. Nic jiného dělat nemohl. Měl příliš velké bolesti, takže nedokázal usnout.

Znovu zvedl číši a točil s ní mezi prsty.

Čas ubíhal.

*

Pozdě té noci se zrcadlo přece jen zachvělo jako zčeřená kaluž rtuti, Roran zamrkal a pohlédl do něj zakalenýma, napůl zavřenýma očima.

Objevil se před ním slzovitý tvar Nasuadina obličeje. Vůdkyně se jako vždy tvářila vážně. „Rorane,“ řekla místo pozdravu jasným a silným hlasem.

„Paní Nasuado.“ Napřímil se za stolem, jak nejvíc se odvážil, což bylo jen maličko.

„Jsi v zajetí?“

„Ne.“

„Pak předpokládám, že je Karn buď mrtvý, nebo zraněný.“

„Zemřel, když bojoval s jiným kouzelníkem.“

„To je mi líto… Byl to zřejmě slušný muž a my si nemůžeme dovolit přijít o žádného z našich kouzelníků. Bude nám chybět.“ Na okamžik se odmlčela. „A co Aroughs?“

„Město je naše.“

Nasuada povytáhla obočí. „Skutečně? To je ohromující zpráva. Řekni mi, jak probíhala bitva? Šlo všechno podle plánu?“

Roran pootevřel čelisti jen trochu, aby mu mluvení působilo co nejmenší bolest. Huhňavě jí podal zprávu o událostech několika posledních dní − od svého příjezdu do vardenského tábora u Aroughs přes jednookého vraha, proražení hrází u mlýnů až k tomu, jak se Vardenové probojovali městem k paláci lorda Halsteada, včetně Karnova souboje s nepřátelským kouzelníkem.

Pak jí Roran vylíčil, jak ho střelili do zad a jak mu Brigman vyřízl šíp. „Mám štěstí, že tam byl. Odvedl dobrou práci. Nebýt jeho, byl bych tu téměř zbytečný, dokud bychom nenašli léčitele.“ Na okamžik to s ním uvnitř zaškubalo, když se mu vybavila vzpomínka na vyřezávání rány a znovu ucítil dotek žhavého kovu na těle.

„Doufám, že sis našel léčitele, aby se na tebe podíval.“

„Ano, později ano, ale nebyl to kouzelník.“

Nasuada se opřela v židli a chvíli si ho prohlížela. „Žasnu, že máš ještě sílu se mnou mluvit. Lidé z Carvahallu mají skutečně tuhý kořínek.“

„Potom jsme zajistili palác i zbytek Aroughs, i když je ještě pár míst, kde to nemáme pevně v rukou. Bylo celkem snadné přimět vojáky, aby se vzdali, jakmile si uvědomili, že jsme pronikli za hradby a obsadili střed města.“

„A co lord Halstead? Jeho jste také zajali?“

„Pokoušel se utéct z paláce, ale několik mých mužů na něj náhodou narazilo. Halstead měl s sebou jen pár stráží a ti nemohli odrazit naše bojovníky, takže spolu s nimi utekl do vinného sklepa a zatarasili se uvnitř…“ Roran otíral palcem rubín zasazený v poháru na stole před sebou. „Nevzdali se a já jsem se neodvážil vrazit do místnosti. Stálo by nás to příliš mnoho. Proto… jsem nařídil mužům, aby donesli z kuchyně hrnce s olejem, zapálili je a hodili je na dveře.“

„Snažil ses je vyhnat kouřem?“ zeptala se Nasuada.

Krátce přikývl. „Pár vojáků vyběhlo, jakmile dveře shořely, ale Halstead čekal příliš dlouho. Našli jsme ho na podlaze udušeného.“

„To je smůla.“

„Také… jeho dceru, paní Galianu.“ Stále ji v duchu viděl: drobná, jemná žena, oblečená v krásných levandulových šatech požitých volány a stužkami.

Nasuada se zamračila. „Kdo je nástupcem Halsteada jako hraběte z Fenmarku?“

„Taros Rychlý.“

„Ten, který proti vám vedl útok včera?“

„Ano, ten.“

Odpoledne k němu jeho muži Tarose přivedli. Mužík s plnovousem vypadal omámeně, i když nebyl zraněný, a chyběla mu helma s pestrobarevnými pery. Roran ležel na břiše na měkké pohovce, aby si šetřil záda. „Myslím, že mi dlužíš láhev vína,“ uvítal ho.

„Jak jsi to dokázal?!“ rozkřikl se Taros s nádechem zoufalství v hlase. „Město bylo nedobytné. Nikdo kromě draka by nedokázal probourat hradby. A přesto pohled, co jsi způsobil. Ty nemůžeš být člověk, jsi něco jiného…“ Taros zmlknul, neschopen dalších slov.

„Jak reagoval na smrt svého otce a sestry?“ zeptala se Nasuada.

Roran si podepřel hlavu dlaní. Po čele mu stékal pot, tak si ho otřel rukávem. Třásl se. Přestože se potil, po celém těle mu byla zima, zvláště na rukou a nohou. „Nezdálo se, že by mu příliš záleželo na otci. Ale sestra pro něj…“ Roran zamrkal při vzpomínce, jak ho Taros zasypal přívalem nadávek, když zjistil, že je Galiana mrtvá.

„Jestli někdy budu mít tu možnost, za tohle tě zabiju,“ prohlásil Taros. „Přísahám.“

„Pak by sis měl pospíšit,“ odpověděl mu Roran ostře. „Můj život už si vyžádal někdo jiný, a pokud mě někdo zabije, hádám, že to bude ona.“

„… Rorane?… Rorane!“

Trochu překvapeně si uvědomil, že Nasuada volá jeho jméno. Znovu na ni pohlédl, zarámovanou v zrcadle jako na obraze, a snažil se vzpamatovat. Posléze řekl: „Taros není skutečným hrabětem z Fenmarku. Je nejmladším z Halsteadových sedmi synů, ale všichni jeho bratři uprchli, nebo se skrývají. Takže prozatím je Taros jediný, kdo zůstal, aby převzal tento titul. Funguje jako dobrý prostředník mezi námi a staršími města. Ale bez Karna nepoznám, kdo přísahal Galbatorixovi a kdo ne. Myslím, že většina šlechticů přísahala a samozřejmě vojáci, ale nedá se zjistit, kdo další.“

Nasuada našpulila rty. „Chápu… Nejblíž máte Dauth. Požádám paní Alariku − s tou ses myslím setkal −, aby do Aroughs poslala někoho, kdo umí číst v mysli. Většina šlechticů má ve své družině někoho takového, takže by pro Alariku mělo být celkem snadné vyhovět naší žádosti. Ale když jsme pochodovali na Hořící pláně, král Orrin s sebou vzal všechny význačné kouzelníky z celé Surdy, takže ten, koho Alarika pošle, nejspíš nebude umět na poli magie víc než poslouchat myšlenky druhých. A bez pořádných kouzel bude obtížné zabránit těm, kdo jsou oddaní Galbatorixovi, aby se nám při každé příležitosti stavěli na odpor.“

Roran během její řeči bloudil pohledem po stole, dokud nespočinul na tmavé lahvi vína. Zajímalo by mě, jestli ho Taros otrávil? Ta myšlenka ho nijak neznepokojila.

Pak k němu dolehla Nasuadina otázka: „…doufám, že jsi své muže udržel na uzdě a nenechal je v Aroughs zdivočet, pálit, plenit a dovolovat si na místní lidi?“

Roran byl tak unavený, že mu činilo potíže sestavit souvislou odpověď, ale nakonec ze sebe dostal: „Je nás tady moc málo na to, aby muži prováděli rošťárny. Vědí stejně dobře jako já, že vojáci by mohli znovu získat vládu nad městem, kdybychom jim dali sebemenší příležitost.“

„To má své výhody i nevýhody, řekla bych… O kolik mužů jsi přišel během útoku?“

„O čtyřicet dva.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Prolomila ho až Nasuada: „Měl Karn rodinu?“

Roran pokrčil rameny tak, že nepatrně pohnul levým ramenem dopředu. „Nevím. Byl myslím odněkud ze severu, ale ani jeden z nás moc nemluvil o svém životě před… před tímhle vším… Nikdy se to nezdálo být až tak důležité.“

Rorana náhle zašimralo v krku, rozkašlal se a ohnul se nad stolem, až se čelem dotýkal dřeva. Stáhl tvář, jak ho zalévaly vlny bolesti ze zad, ramene a popraskaných rtů. Křeče byly tak prudké, že víno vyšplíchlo z číše a pocákalo mu ruku a zápěstí.

Zatímco se pomalu vzpamatovával, Nasuada řekla: „Rorane, musíš si přivolat léčitele, aby tě prohlédl. Není ti dobře a měl bys ležet.“

„Ne.“ Otřel si sliny z koutku úst a pak na ni pohlédl. „Udělali, co mohli, a já nejsem dítě, aby mě museli obskakovat.“

Nasuada zaváhala, ale poté sklonila hlavu. „Jak si přeješ.“

„Co bude teď?“ zeptal se. „Tady končím?“

„Měla jsem v úmyslu povolat tě zpátky, jakmile dobudete Aroughs − ať už toho dosáhnete jakkoli − ale teď nejsi v takovém stavu, že bys mohl jet na koni celou cestu do Dras-Leony. Budeš muset počkat, dokud…“

„Nebudu čekat,“ zavrčel Roran. Chytil zrcadlo a přitáhl si ho k sobě, až bylo jen pár palců od jeho obličeje. „Nerozmazluj mě, Nasuado. Můžu jet a můžu jet rychle. Přijel jsem sem jedině proto, že Aroughs představovalo hrozbu pro Vardeny. Ta hrozba je teď pryč − odstranil jsem ji − a bez ohledu na zranění tu nehodlám zůstat, zatímco moje žena a nenarozené dítě táboří ani ne míli od Murtagha a jeho draka!“

Nasuadin hlas na chvíli ztvrdl. „Jel jsi do Aroughs, protože jsem tě tam poslala.“ Pak pokračovala uvolněnějším tónem: „Přesto máš pravdu. Můžeš se vrátit okamžitě, pokud to zvládneš. Není důvod, abys jel ve dne v noci, tak jako cestou tam, ale ani by ses neměl loudat. Buď rozumný. Nechci Katrině vysvětlovat, že ses zabil při cestování… Koho bych podle tebe měla jmenovat tvým zástupcem, až odjedeš z Aroughs?“

„Kapitána Brigmana.“

„Brigmana? Proč? Copak jsi s ním neměl potíže?“

„Pomohl udržet disciplínu mezi muži, když mě postřelili. V té době jsem neměl moc jasnou hlavu…“

„To si dokážu představit.“

„…a dohlédl na to, aby nezpanikařili a nedostali strach. Také je mým jménem vedl, když jsem musel zůstat v tomhle naparáděném hradu. On jediný na to měl dost zkušeností. Bez něj bychom si nedokázali podmanit celé Aroughs. Muži ho mají rádi a umí dobře plánovat a organizovat. Při správě města si povede dobře.“

„Takže to bude Brigman.“ Nasuada odvrátila pohled od zrcadla a zašeptala něco člověku, kterého Roran neviděl. Pak se obrátila zpátky k němu a řekla: „Musím přiznat, že jsem si nikdy nemyslela, že skutečně Aroughs dobudeš. Připadalo mi nemožné, že by někdo dokázal prorazit obrany města v tak krátkém čase, s tak málo muži a bez pomoci draka nebo Jezdce.“

„Tak proč jsi mě sem poslala?“

„Protože jsem musela něco zkusit, než dovolím Eragonovi se Safirou odletět tak daleko, a protože ty zpravidla předčíš očekávání a zvítězíš tam, kde jiní znejistěli nebo to vzdali. Pokud se mělo podařit nemožné, zdálo se nejpravděpodobnější, že se to podaří pod tvým dohledem, a to se opravdu stalo.“

Roran si tiše odfrknul. A jak dlouho ještě můžu pokoušet osud, než zemřu jako Karn?

„Ušklíbej se, jak je ti libo, ale nemůžeš popřít svůj úspěch. Dnes jsi pro nás vyhrál velké vítězství, Kladivo. Nebo bych spíš měla říct: kapitáne Kladivo. Právo na tuto hodnost sis víc než zasloužil. Jsem ti nesmírně vděčná za to, co jsi dokázal. Dobytím Aroughs jsi nás osvobodil od nebezpečí, že budeme muset bojovat na dvou frontách, což by téměř jistě znamenalo naši porážku. Všichni Vardenové jsou tvými dlužníky a já ti slibuji, že oběti, které tvoji muži přinesli, nebudou zapomenuty.“

Roran se pokusil něco říct, znovu to zkusil, ale ani napodruhé se mu to nepovedlo. Nakonec ze sebe vysoukal: „Já… Určitě dám mužům vědět, co si o tom myslíš. Bude to pro ně hodně znamenat.“

„To prosím udělej. A teď se s tebou musím rozloučit. Je pozdě, jsi nemocný a já už tě zdržovala příliš dlouho.“

„Počkej…“ Natáhl se k ní a uhodil konečky prstů do zrcadla. „Počkej. Ještě jsi mi neřekla, jak se daří obléhání Dras-Leony?“

Hleděla na něj s nečitelným výrazem. „Špatně. A nezdá se, že by se to zlepšovalo. Hodil by ses nám tady, Kladivo. Jestli nenajdeme způsob, jak to tady dovést do rychlého konce, vše, zač jsme bojovali, bude ztraceno.“

Thardsvergûndnzmal

„Jsi v pořádku,“ prohlásil Eragon podrážděně. „Přestaň se strachovat. Stejně s tím nemůžeš nic dělat.“

Safira zavrčela a dál si prohlížela svůj odraz v jezeře. Obracela hlavu ze strany na stranu, pak prudce vydechla a vypustila oblak kouře, který se nesl nad vodou jako malý, zbloudilý bouřkový mrak.

Jsi si jistý? zeptala se a pohlédla k němu. Co když znovu nenaroste?

„Drakům rostou nové šupiny pořád. To přece víš.“

Ano, ale ještě nikdy jsem o žádnou nepřišla!

Ani se nesnažil skrývat úsměv, neboť věděl, že by stejně vycítila jeho pobavení. „Neměla by ses tak znepokojovat. Nebyla moc velká.“ Natáhl ruku a přejel po kosočtvercové plošce na levé straně Safiřina čumáku, kde se ještě nedávno nacházel předmět jejího nynějšího trápení. Mezera v jejím třpytivém brnění nebyla širší než konec jeho palce a asi stejně tak hluboká. Pod ní byla vidět nepoddajná modrá kůže.

Zvědavě se jí tam dotkl špičkou ukazováku. Kůže byla horká a hladká jako břicho telete.

Safira si odfrkla a odtáhla od něj hlavu. Nech toho. Lechtá to.

Zachechtal se, kopl do vody vedle balvanu, na kterém seděl, a užíval si chladivý pocit na bosých nohou.

Možná nebyla moc velká, kňourala dál, ale každý si všimne, že mi tam chybí. Jak by taky ne? To by mohl někdo stejně tak přehlédnout holý kus země na hřebeni zasněžené hory. A zašilhala, jak se snažila nakouknout přes svůj čumák na malou, tmavou dírku nad nozdrou.

Eragon se zasmál a stříkl na ni hrst vody. Pak, aby ukonejšil její raněnou pýchu, řekl: „Nikdo si toho nevšimne, Safiro. Věř mi. Navíc, i kdyby přece, budou si myslet, že je to zranění z bitvy, a budou tě díky tomu považovat za ještě hrozivějšího tvora.“

Myslíš? Znovu se věnovala svému odrazu v jezeře. Voda a její šupiny se navzájem odrážely a vytvářely oslnivé shluky duhových teček. Co když mě tam bodne nějaký voják? Čepel zajede dovnitř. Možná bych měla požádat trpaslíky, aby mi vyrobili kovový plát, který to místo zakryje, než šupina zase naroste.

„To by vypadalo neobyčejně komicky.“

Vážně?

„Mm-hmm,“ přikývl a málem vyprskl smíchy.

Zafrkala. Nemusíš si ze mě utahovat. Jak by se ti líbilo, kdyby ti začala vypadávat srst na hlavě, nebo kdybys přišel o jeden z těch hloupých malých výrůstků, kterým říkáte zuby, co? Nepochybně bych tě musela hodně utěšovat.

„To určitě ano,“ souhlasil. „Ale zuby už by mi nenarostly.“ Sklouzl dolů z balvanu a opatrně kráčel podél vody mezi kameny a klacky, aby si neporanil chodidla, až došel k místu, kde zanechal jezdecké holínky. Safira šla za ním a měkká půda jí čvachtala mezi drápy.

Mohl bys mi to místo ochránit kouzlem, řekla, když si natahoval boty.

„To bych mohl. Chceš, abych to udělal?“

Chci.

Připravil si v duchu zaklínadlo, zatímco si zavazoval boty. Pak položil dlaň pravé ruky na jamku v jejím čumáku a zašeptal potřebná slova ve starověkém jazyce. Zpod ruky mu zazářilo slabé azurové světlo, když vyslal ochranné kouzlo.

„Tak a je to,“ řekl. „Teď už si s tím nemusíš dělat hlavu.“

Až na to, že mi stále chybí šupina.

Poplácal ji po čelisti. „Ale jdi ty. Pojďme se vrátit do tábora.“

Obrátili se zády k jezeru a společně stoupali po strmém, drolícím se břehu. Eragon se při tom přidržoval vystouplých kořenů stromů.

Na vrcholku svahu se jim otevřel výhled na vardenský tábor půl míle na východ, kousek na sever od něj se neuspořádaně roztahovala Dras-Leona. Jedinou známkou života ve městě byly nitky kouře, které stoupaly z komínů mnoha domů. Trn ležel jako vždy rozvalený přes cimbuří nad jižní branou a vyhříval se v jasném odpoledním slunci. Ačkoli červený drak vypadal, že spí, Eragon ze zkušenosti věděl, že Vardeny bedlivě sleduje. Kdyby se kdokoli přibližoval k městu, Trn by se probral a varoval by Murtagha a ostatní.

Eragon vyskočil Safiře na hřbet a ona ho beze spěchu odnesla do tábora.

Když přiletěli, sklouzl na zem a jako první vyrazil mezi stany. Tábor byl tichý a působil na něj zpomaleným a ospalým dojmem, od tlumených, rozvláčných hovorů bojovníků po praporky nehybně visící v těžkém vzduchu. Hubení, polodivocí psi, kteří se potulovali táborem a neustále se snažili vyčmuchat nějaké odhozené zbytky jídla, byli zřejmě jediní odolní vůči všeobecné otupělosti. Mnoho psů mělo škrábance na čenichu a bocích, které byly důsledkem jejich hloupé, byť pochopitelné představy, že mohou honit a trápit některého ze zelenookých kočkodlaků, jako by šlo o obyčejnou kočku. Když se o to však pokusili, jejich bolestné kňučení přivábilo pozornost celého tábora a muži se smáli při pohledu na to, jak psi peláší od kočkodlaka pryč se staženým ocasem.

Eragon si byl vědom toho, že se Safirou přitahují pozornost, a tak držel bradu zdviženou a tělo vzpřímené a nasadil rázný krok ve snaze vzbudit dojem odhodlání a síly. Muži potřebovali vidět, že je stále plný sebejistoty a že se nenechal zdrtit jejich současnou úmornou situací.

Kéž by Murtagh s Trnem odletěli, pomyslel si Eragon. Stačil by jediný den, abychom obsadili město.

Obléhání Dras-Leony zatím probíhalo mimořádně klidně. Nasuada na ni odmítla zaútočit, protože jak řekla Eragonovi: „Sotva jsi dokázal přemoci Murtagha, když jste se potkali posledně. Zapomněls, jak tě bodl do boku? Varoval tě, že až si znovu zkřížíte cestu, bude ještě silnější. Murtagh může být lecjaký, ale nechce se mi věřit, že by byl lhář.“

„Síla není vše, když jde o boj mezi kouzelníky,“ podotkl Eragon.

„To není, ale také není bezvýznamná. Navíc má teď podporu kněží Helgrindu, z nichž nejeden zřejmě bude kouzelník. Nedovolím ti riskovat otevřený boj s kněžími a Murtaghem, ani když ti budou pomáhat Blödhgarmovi elfové. Dokud se nám nepodaří Murtagha s Trnem odlákat, lapit je do pasti anebo nad nimi jinak získat výhodu, zůstaneme tady a nepůjdeme proti Dras-Leoně.“

Eragon protestoval, že obléhání se nedá pozastavit. Namítal, že pokud nedokáže porazit Murtagha, jakou naději by podle ní měl proti Galbatorixovi? Ale Nasuada zůstávala neoblomná.

Spolu s Aryou, Blödhgarmem a kouzelníky z Du Vrangr Gata vymýšleli nejrozmanitější způsoby, jak získat výhodu, o níž Nasuada mluvila. Ale žádná ze zvažovaných strategií se nakonec nedala použít. Buď vyžadovala víc času a zdrojů, než měli Vardenové k dispozici, anebo se nepodařilo vyřešit otázku, jak zabít, zajmout nebo odehnat Murtagha s Trnem.

Nasuada dokonce zašla za Elvou a žádala ji, zda by mohla využít jejích schopností, díky nimž dívka se stříbrným čelem uměla vycítit současné i bezprostředně nastávající bolesti druhých lidí, aby přemohli Murtagha nebo tajně získali přístup do města. Elva se Nasuadě vysmála a poslala ji pryč s pošklebky a urážkami. „Nejsem vázaná žádným poutem věrnosti tobě ani nikomu jinému, Nasuado. Najdi si nějaké jiné dítě, které za tebe vyhraje tvoje bitvy. Já to neudělám.“

A tak Vardenové vyčkávali.

Jak neúprosně míjel den za dnem, Eragon sledoval, že muži začínají být rozmrzelí a nespokojení a Nasuada si dělá čím dál tím větší starosti. Vojsko, jak Eragon zjistil, je vyhladovělé, nenasytné zvíře, které brzy zemře a rozloží se na prvočinitele, pokud do tisíců jeho žaludků pravidelně neházíte obrovské množství jídla. Během pochodu do nových území se zásoby pro armádu daly snadno získat tak, že se potraviny a další nezbytnosti zabavovaly lidem, které si Vardenové podrobili, a že se využívaly zdroje z okolní krajiny. Jako mračno kobylek za sebou zanechávali pustý pás země, z něhož vysáli naprostou většinu toho, co je potřeba k životu.

Jakmile se však zastavili, brzy vyčerpali zásoby, které měli k dispozici, a byli zcela odkázaní na jídlo dopravované ze Surdy a několika dobytých měst. Navzdory velkorysosti Surdanů a bohatství porobených území však nemohly pravidelné dodávky zásob Vardenům dlouhodobě stačit.

I když Eragon věděl, že jsou bojovníci oddaní jejich věci, nepochyboval, že při vyhlídce na pomalou, trýznivou smrt hladem, která by nepřinesla nic než Galbatorixovu škodolibou radost nad jejich porážkou, by se většina mužů rozhodla utéct do vzdálených koutů Alagaësie, kde by mohli dožít zbytek života v bezpečí před Královstvím.

Ten okamžik ještě nepřišel, ale rychle se blížil.

Eragon byl pevně přesvědčen, že obavy z takového osudu nedávaly Nasuadě v noci spát, takže každé ráno vypadala čím dál vyčerpanější a váčky pod jejíma očima se podobaly malým, smutným úsměvům.

Vzhledem k potížím, s nimiž se potýkali v Dras-Leoně, byl Eragon vděčný, že Roran podobně neuvíznul na mrtvém bodě v Aroughs. Pociťoval proto vůči němu ještě větší obdiv a uznání za to, co jeho bratranec v městě na jihu dokázal. Je statečnější než já, pomyslel si. I když by to Nasuada neschvalovala, Eragon byl odhodlaný Rorana plně vybavit kouzelnými ochranami, jakmile se vrátí. Roran měl dorazit během pár dní, půjde-li vše dobře. Eragon už kvůli Království a Galbatorixovi ztratil příliš mnoho členů rodiny a nechtěl dovolit, aby stejný osud potkal i Rorana.

Zastavil, aby nechal přejít přes cestu trojici debatujících trpaslíků. Trpaslíci na sobě neměli helmy ani odznaky, ale věděl, že nepatří k Dûrgrimst Ingeitum, protože jejich splétané plnovousy byly zakončené korálky − s takovým zvykem se u příslušníků Ingeitum nikdy nesetkal. Ať už se trpaslíci dohadovali o čemkoli − z jejich hrdelního jazyka nepochytil víc než jen pár slov − bylo však znát, že jejich téma je natolik významné, že je očividně úplně pohltilo, soudě podle jejich hlasitosti, nespoutané gestikulace, přehnané mimiky a toho, že si ani nevšimli, že jim stojí v cestě Safira.

Eragon se usmál, když je minuli. Jejich zaujetí mu připadalo poněkud komické, přestože se tvářili vážně. K nesmírné úlevě všech Vardenů přede dvěma dny k Dras-Leoně dorazilo trpasličí vojsko, vedené novým králem Orikem. Společně s Roranovým vítězstvím v Aroughs se jejich příchod stal hlavním tématem rozhovorů po celém táboře. Trpaslíci téměř zdvojnásobili velikost vardenských spojeneckých sil a značně zvýšili šance Vardenů dostat se do Urû’baenu a ke Galbatorixovi, pokud by se podařilo najít uspokojivé řešení bezvýchodné situace s Murtaghem a Trnem.

Pokračovali se Safirou v cestě táborem a Eragon zahlédl Katrinu, jak sedí před stanem a plete obleček pro své dosud nenarozené dítě. Pozdravila ho pokynutím ruky a zavoláním: „Bratranče!“

Odpověděl podobně, tak jak si to navykli od její svatby s Roranem.

Když si on i Safira užili klidný oběd, který u dračice provázela spousta trhání a chroupání, odebrali se na travnatý, měkký, sluncem ozářený plácek vedle Eragonova stanu. Na Nasuadin příkaz bylo toto místo trvale vyhrazeno jen pro Safiru, což bylo nařízení, které Vardenové dodržovali se zbožným zanícením.

Safira se na trávě stočila, aby si zdřímla v poledním horku, zatímco Eragon si vytáhl ze sedlových brašen Domia abr Wyrda a vlezl si s ním pod její levé křídlo, kde se uvelebil v částečně zastíněné prohlubni mezi jejím krkem a svalnatou přední nohou. Světlo, které pronikalo záhyby Safiřina křídla, i to, které se odráželo v mihotavých záblescích od jejích šupin, dodávalo jeho kůži zvláštní, nafialovělý odstín a pokrylo stránky knihy zářivými tvary, takže se mu tenké hranaté písmo špatně četlo. Jemu to ale nevadilo; potěšení ze společného posezení mu bohatě vynahradilo trochu toho nepohodlí.

Seděli tak asi hodinu nebo dvě, dokud Safira nestrávila jídlo a Eragon nebyl unavený z luštění složitých vět mnicha Heslanta. Pak se znuděně potulovali táborem, kontrolovali jeho obrany a příležitostně prohodili pár slov s hlídkami umístěnými po jeho obvodu.

Poblíž východního okraje ležení, kde se utábořilo trpasličí vojsko, narazili na trpaslíka, který dřepěl vedle kbelíku s vodou, rukávy měl vyhrnuté až nad lokty a rukama hnětl kouli hlíny velkou jako pěst. U nohou měl kaluž bláta a klacek, kterým ho míchal.

Ten obrázek sem natolik nezapadal, že uběhlo několik okamžiků, než si Eragon uvědomil, že ten trpaslík je Orik.

„Derûndânn, Eragone… Safiro,“ řekl Orik, aniž by zvedl zrak.

„Derûndânn,“ opětoval Eragon tradiční trpasličí pozdrav a dřepl si na druhou stranu kaluže. Sledoval, jak Orik dál vylepšuje křivky koule, uhlazuje ji a tvaruje vnějším stranou pravého palce. Každou chvíli Orik sáhl dolů, sebral hrst suché hlíny, posypal jí nažloutlou hliněnou kouli, a přebytek pak jemně oprášil.

„Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím krále trpaslíků, jak sedí na zemi a hraje si v blátě jako děcko,“ poznamenal Eragon.

Orik dopáleně zafuněl, až se mu nadzvedl knír. „A mě by nikdy nenapadlo, že na mě bude zírat drak s Jezdcem, zatímco vyrábím Erôthknurl.“

„A co je to Erôthknurl?“

„Thardsvergûndnzmal.“

„Thardsver…?“ Eragon to vzdal v půli slova. Nebyl schopen si ho celé zapamatovat, natož ho správně vyslovit. „A to je…?“

„Něco, co se zdá být jiné, než doopravdy je.“ Orik zvedl kouli z hlíny. „Jako tohle. Tohle je kámen vytvarovaný z hlíny. Nebo spíš to tak bude vypadat, až skončím.“

„Kámen z hlíny… To je kouzlo?“

„Ne, to je moje vlastní dovednost. Nic víc.“

Když Orik víc nevysvětlil, Eragon se zeptal: „Jak se vyrábí?“

„Uvidíš sám, jestli budeš trpělivý.“ Po chvíli se však nechal Orik obměkčit a pokračoval: „Nejdřív musíš najít hlínu.“

„To je těžký úkol.“

Orik na něj pohlédl zpod hustého obočí. „Některé druhy hlíny jsou lepší než jiné. Například písek by byl k ničemu. Hlína musí mít částečky různé velikosti, aby se k sobě dobře lepila. Také by v ní měla být trocha jílu. Ale nejdůležitější je, když udělám tohle“ − a poklepal rukou na suchý pruh země mezi drny ušlapané trávy − „protože v hlíně musí být spousta prachu. Vidíš?“ Zvedl ruku a ukázal Eragonovi vrstvu jemného prášku, který se mu zachytil na dlani.

„Proč je to tak důležité?“

„Ech,“ řekl Orik a poklepal si ze strany na nos, až mu tam zůstala bělavá šmouha. Znovu se dal do otírání koule a otáčel jí, aby zůstala symetrická. „Jakmile máš dobrou hlínu, navlhčíš ji a mícháš ji jako vodu s moukou, dokud nemáš pěkné, husté bláto.“ Ukázal hlavou ke kaluži u svých nohou. „Z bláta takhle vytvaruješ kouli. Pak ji mačkáš a vyždímáš z ní co nejvíc vody. Dál kouli opracováváš, aby byla dokonale kulatá. Když začne být lepkavá, postupuješ tak jako já teď: posypeš ji hlínou, abys zevnitř vytáhl další vlhkost. Tohle děláš tak dlouho, dokud koule není dost suchá, aby držela tvar, ale ne tak suchá, aby praskla.

Moje Erôthknurl už je skoro v téhle fázi. Až toho docílím, odnesu si ji ke stanu a nechám ji notnou chvíli na slunci. Světlo a teplo vytáhne z jejího středu ještě víc vlhkosti. Potom ji znova posypu hlínou a zase ji očistím. Když to udělám třikrát nebo čtyřikrát, povrch Erôthknurl by měl být tvrdý jako kůže nagry.“

„Tohle všechno děláš jen proto, abys měl kouli ze sušeného bláta?“ nechápal Eragon. Safira se podivovala s ním.

Orik nabral další hrst hlíny. „Ne, to totiž ještě není celé. Teď začne být potřebný ten prach. Vezmu ho a potřu jím povrch Erôthknurl, což vytvoří tenkou, hladkou skořápku. Pak nechám kouli odpočívat a počkám, až další vlhkost prosákne na povrch, pak prach, pak čekat, pak prach, pak čekat a tak dále.“

„A jak dlouho to bude trvat?“

„Dokud se prach nepřestane lepit na Erôthknurl. Skořápka, kterou to vytvoří, dodává Erôthknurl její krásu. Než uběhne den, bude se krásně lesknout, jako by byla z leštěného mramoru. Bez leštění, broušení nebo kouzlení − pouze srdcem, hlavou a rukama − vyrobíš kámen z obyčejné hlíny… křehký kámen, to je pravda, ale přesto kámen.“

I přes Orikovo vysvětlování Eragonovi stále připadalo těžko uvěřitelné, že bláto u jeho nohou by se dalo proměnit v něco takového bez použití kouzel.

Ale proč ho vyrábíš, Oriku, králi trpaslíků? zeptala se Safira. Jistě teď máš spoustu povinností, když jsi vládcem svého lidu.

Orik zabručel. „Nemám nic, co bych v tuto chvíli musel dělat. Moji muži jsou připraveni na bitvu, ale žádná bitva se nekoná a bylo by pro ně špatné, kdybych je obskakoval jako kvočna. Ani se mi nechce sedět o samotě ve svém stanu a sledovat, jak mi roste vous… A proto dělám Erôthknurl.“

Pak zmlkl, ale Eragonovi se zdálo, že Orika něco trápí, a tak také mlčel a čekal, zda trpaslík ještě něco řekne. Po chvíli si Orik odkašlal a pokračoval: „Kdysi jsem mohl pít a hrát kostky s ostatními ze svého klanu a nehrálo roli, že jsem Hrothgarův osvojený dědic. Mohli jsme si povídat a spolu se smát a nebylo v tom nic nepřirozeného. Nežádal jsem o žádné laskavosti, ani jsem žádné neprokazoval. Ale teď je všechno jinak. Moji přátelé nedokážou zapomenout na to, že teď jsem jejich král, a já si nemohu nevšimnout, jak se jejich chování ke mně změnilo.“

„To se dalo čekat,“ poznamenal Eragon. Soucítil s Orikovou neutěšenou situací, protože zažíval to samé od chvíle, co se stal Jezdcem.

„Možná. Ale tím to není o nic snazší.“ Orik si podrážděně odfrkl. „Ach, život trpaslíka někdy vede zvláštními, krutými cestami… Obdivoval jsem Hrothgara jako krále, ale často mi připadalo, že se chová k druhým odměřeně, ačkoli k tomu neměl žádný důvod. Teď už lépe rozumím, proč byl takový.“ Orik vzal hliněnou kouli do dlaní a zamračeně na ni hleděl. „Když ses v Tarnagu setkal s Grimstborith Gannelem, vysvětlil ti význam Erôthknurl?“

„Nikdy se mi o něm nezmínil.“

„Předpokládám, že bylo asi potřeba mluvit o řadě jiných záležitostí… Ale jako příslušník Ingeitum, adoptovaný knurla, bys měl přesto znát důležitost a symboliku Erôthknurl. Není to jen způsob, jak soustředit mysl, trávit čas a udělat si něco zajímavého. Ne. Vytváření kamene z hlíny je posvátný akt. Potvrzujeme tak svou víru v Helzvogovu moc a projevujeme mu úctu. K tomuto úkolu je nutno přistupovat s vážností a pokorou. Tvorba Erôthknurl představuje jistý obřad a bohové nepohlížejí vlídně na ty, kdo vykonávají obřady lehkovážně… Z kamene maso − z masa hlína − a z hlíny opět kámen. Koloběh se opakuje a my vidíme pouhý záblesk celku.“

Teprve v tom okamžiku si Eragon uvědomil hloubku Orikova znepokojení. „Měl sis s sebou vzít Hvedru,“ řekl mu. „Dělala by ti společnost a ty by sis tolik nezoufal. Nikdy jsem tě neviděl tak šťastného, jako když jsi byl s ní v pevnosti Bregan.“

Vrásky kolem Orikových sklopených očí se prohloubily, jak se usmál. „Ano… Jenomže ona je grimstcarvlorss v Ingeitum a nemůže zanedbávat své povinnosti jen proto, aby mě utěšovala. Navíc bych nemohl klidně spát, kdyby byla pár mil od Murtagha a Trna, nebo ještě hůř, od Galbatorixe a jeho prokletého černého draka.“

Eragon chtěl Orika povzbudit, a tak řekl: „Když se tak na tebe dívám, jsi jako správná odpověď na hádanku: trpasličí král, který sedí na zemi a vyrábí kámen z hlíny. Nejsem si jistý, jak přesně by ta hádanka měla znít, ale možná by to bylo něco jako:

Malý, však silný,

třináct hvězd na čele

živoucího kamene,

jenž sedí a tvaruje neživý kámen z neživé hlíny.

Moc se to nerýmuje, ale nemůžeš čekat, že během chvilky složím pořádné verše. Myslím, že takováhle hádanka by byla pro většinu lidí docela slušný chyták.“

„Hmmm,“ zabručel Orik. „Pro trpaslíka ne. Dokonce i naše děti by to dokázaly zodpovědět raz dva.“

Drak také, poznamenala Safira.

„Asi máš pravdu,“ řekl Eragon.

Pak se vyptal Orika na všechno, co se událo mezi trpaslíky poté, co on a Safira odletěli z Tronjheimu na svou druhou výpravu do elfského lesa. Od příchodu trpaslíků do vardenského tábora neměl Eragon doposud příležitost si s Orikem pořádně promluvit a toužil slyšet, jak se jeho příteli dařilo od té doby, co nastoupil na trůn.

Zdálo se, že Orikovi nevadí vysvětlovat mu komplikovanou trpasličí politiku. Vlastně jak začal vykládat, jeho výraz se rozjasnil a byl čím dál tím živější. Skoro hodinu líčil spousty hašteření a intrik, které probíhaly mezi trpasličími klany předtím, než shromáždili armádu a pochodovali Vardenům na pomoc. Jak Eragon dobře věděl, klany byly popudlivé, a dokonce i jako král měl Orik potíže přimět je k poslušnosti.

„Je to jako shánět hejno hus,“ vysvětloval Orik. „Stále se snaží odběhnout někam pryč, dělají nesnesitelný hluk a při první příležitosti tě štípnou do ruky.“

Během Orikova vyprávění Eragona napadlo zeptat se na Vermûnda. Často uvažoval, co se stalo s trpasličím vůdcem, který osnoval jeho vraždu. Rád měl přehled o tom, kde se nacházejí jeho nepřátelé, zvláště tak nebezpeční jako Vermûnd.

„Vrátil se do své domovské vesnice Feldarast,“ řekl Orik. „Tam podle všeho sedí, pije a zuří kvůli tomu, co je a co mohlo být. Ale nikdo ho teď neposlouchá. Knurlan z Az Sweldn rak Anhûin jsou hrdí a tvrdohlaví. Většinou by zůstali oddaní Vermûndovi bez ohledu na postoj ostatních klanů, ale pokusit se zabít hosta je opravdu neodpustitelný přečin. A ne všichni z Az Sweldn rak Anhûin tě nenávidí tak jako Vermûnd. Nevěřím, že by se nechali trvale odříznout od zbytku své rasy jen proto, aby chránili grimstborith, který přišel o poslední kousek cti. Může to trvat roky, ale nakonec se obrátí proti němu. Už jsem slyšel, že mnozí z klanu se Vermûnda straní, i když se jim kvůli tomu zase ostatní vyhýbají.“

„Co se s ním podle tebe stane?“

„Přijme nevyhnutelné a odstoupí, jinak mu jednoho dne někdo nakape jed do medoviny nebo třeba zasune dýku mezi žebra. Tak či onak už pro tebe neznamená hrozbu jako vůdce Az Sweldn rak Anhûin.“

Pokračovali v rozhovoru, dokud Orik nedokončil několik prvních fází tvarování Erôthknurl a nebyl připraven odnést hliněnou koulí a položit ji na kus látky u svého stanu, aby vyschla. Když Orik vstal a vzal si vědro a klacek, prohlásil: „Cením si tvé laskavosti, že jsi mě vyslechl, Eragone. A tvé také, Safiro. I když se to může zdát divné, jste jediní kromě Hvedry, s kým můžu svobodně hovořit. Všichni ostatní…“ Pokrčil rameny. „Pch.“

Eragon rovněž vstal. „Jsi náš přítel, Oriku, ať už jsi král trpaslíků, nebo nejsi. Vždy si s tebou rádi popovídáme. A dobře víš, že se nemusíš bát, že bychom vyzradili ostatním, co jsi nám řekl.“

„Ano, to vím, Eragone.“ Orik k němu vzhlédl přimhouřenýma očima. „Podílíš se na dění ve světě, a přesto ses nezamotal do všeho toho malicherného pletichaření kolem.“

„Nezajímá mě to. Navíc se v tuhle chvíli musíme vypořádat s důležitějšími věcmi.“

„To je dobře. Jezdec by měl stát stranou od všech ostatních. Jak bys jinak mohl věci správně posuzovat? Nikdy jsem nedoceňoval nezávislost Jezdců, až teprve teď, i když jen ze sobeckých důvodů.“

„Nejsem úplně nestranný,“ namítl Eragon. „Jsem vázaný přísahou tobě a Nasuadě.“

Orik sklonil hlavu. „To je pravda. Ale nejsi plně součástí Vardenů − a ostatně ani Ingeitum. Ať je to jakkoli, jsem rád, že ti můžu věřit.“

Eragonovi po tváři přelétl úsměv. „Já to cítím stejně.“

„Přece jen jsme nevlastní bratři, že? A bratři by si vzájemně měli krýt záda.“

To by měli, pomyslel si Eragon, i když to neřekl nahlas. „Nevlastní bratři,“ souhlasil a poplácal Orika po rameni.

Cesta poznání

Později toho odpoledne, kdy už se nezdálo pravděpodobné, že by Království v těch pár zbývajících hodinách před setměním z Dras-Leony zaútočilo, zamířili Eragon se Safirou na cvičiště v zadní části vardenského ležení.

Tam se Eragon sešel s Aryou, tak jako každý den od chvíle, co přijeli k městu. Vyptával se jí a ona stručně odpovídala − od úsvitu byla zaneprázdněná obtížným jednáním s Nasuadou a králem Orrinem. Pak Eragon vytasil meč a Arya ten svůj a zaujali bojové postavení. Předem se domluvili, že pro zpestření budou používat štíty; bylo to bližší skutečnému boji a přineslo to do jejich soubojů vítanou změnu.

Kroužili kolem sebe krátkými, plynulými kroky a jako tanečníci opatrně našlapovali na nerovnou zem, aniž by ze sebe spustili oči.

Tuhle část jejich souboje si Eragon oblíbil. Když hleděl Arye do očí, bez mrknutí či zaváhání, a ona na něj upírala pohled se stejným soustředěním a silou, bylo v tom něco hluboce důvěrného. Mohlo by ho to zneklidňovat, ale on si užíval pocit spojení, který to mezi nimi vytvářelo.

Arya zahájila první útok a vmžiku byl Eragon zkroucený a měl její čepel přitisknutou zleva na krku, kde ho bolestivě tahala za kůži. Eragon se ani nehnul, dokud Arya neuznala za vhodné uvolnit tlak a dovolit mu, aby se narovnal.

„To bylo lajdácké,“ poznamenala.

„Jak to, že jsi pořád lepší než já?“ zavrčel rozmrzele.

„Protože,“ odvětila a předstírala úder na jeho pravé rameno, čímž ho přinutila zvednout štít a vylekaně uskočit, „mám víc než sto let praxe. Bylo by divné, kdybych nebyla lepší než ty, nebo snad ne? Měl bys být pyšný, že se ti vůbec podařilo se mě dotknout. To dokáže málokdo.“

Brisingr zasvištěl vzduchem, když se Eragon ohnal po jejím bližším stehně. Ozvalo se hlasité břink, jak úder zastavila štítem. Odpověděla důmyslným výpadem s falší, který ho zasáhl do zápěstí ruky, v níž držel meč, a celou paží od ramene až po spodinu lebeční mu projely ledové jehličky.

Zamrkal, vyprostil se a hledal místo, kde by se trochu vzpamatoval. Jednou z největších obtíží při boji s elfy bylo, že díky své rychlosti a síle dokázali podniknout výpad a zaútočit na nepřítele z mnohem větší vzdálenosti, než by to dokázal kterýkoli člověk. Chtěl-li být před Aryou v bezpečí, musel se tedy pohybovat nějakých pětadvacet metrů od ní.

Než stačil vytvořit dostatečný rozestup mezi nimi, Arya za ním vystřelila dvěma letmými skoky, až za ní vlasy zavlály. Eragon se po ní ohnal, když byla ještě ve vzduchu, ale uhnula a meč zcela minul její tělo. Pak zasunula okraj svého štítu pod jeho štít a odrazila ho stranou, takže měl náhle zcela nechráněnou hruď. Třebaže dokázal reagovat pohotově, přesto stačila zvednout meč a znovu ho přitisknout k jeho krku, tentokrát pod bradu.

Chvíli ho držela v šachu a její velké, široko od sebe posazené oči byly jen pár palců od jeho. V jejím výrazu byla zuřivost a soustředěnost. Nevěděl, jak si je má vysvětlit, ale poskytlo mu to chvíli oddechu.

Poté jako by Arye po tváři přeběhl stín, spustila meč a ustoupila.

Eragon si promnul krk. „Když toho víš tolik o šermování, tak proč mě nemůžeš učit, jak být lepší?“ zeptal se jí.

Její smaragdové oči zaplály ještě pronikavěji. „Snažím se, ale problém není v tomhle,“ řekla a poklepala mečem na jeho pravou paži. „Problém je tady.“ Poklepala na jeho helmu a kov zacinkal o kov. „A nevím, jak jinak tě učit to, co se potřebuješ naučit, než že budu stále znovu poukazovat na tvoje chyby, dokud je nepřestaneš dělat.“ Znovu mu zaklepala na helmu. „I kdyby to mělo znamenat, že tě budu muset porážet zdrcujícím způsobem, aby se mi to povedlo.“

To, že nad ním i nadále vítězila s takovou pravidelností, zraňovalo jeho hrdost mnohem víc, než byl ochoten připustit, dokonce i před Safirou. Vyvolávalo to v něm pochybnosti, zda bude vůbec někdy schopen zvítězit nad Galbatorixem, Murtaghem nebo nějakým jiným skutečně silným protivníkem, kdyby se jim musel postavit v souboji bez pomoci Safiry nebo svých kouzel.

Eragon se odvrátil od Aryi a odběhl na místo nějakých deset metrů od ní.

„No?“ ucedil vyzývavě skrz zaťaté zuby. „Můžeš v tom pokračovat.“ A zaujal nízký přikrčený postoj, ve kterém se připravoval na další prudký útok.

Arya přimhouřila oči, což dodávalo její hranaté tváři nelítostný výraz. „Dobrá.“

S křikem se hnali proti sobě a po cvičišti se rozléhalo řinčení jejich zuřivého střetu. Jeden souboj následoval druhý, takže byli unavení, zpocení a zaprášení a Eragon získal mnoho bolestivých podlitin. Ale přesto se dále vrhali proti sobě se zarputilým odhodláním, které v jejich soubojích dosud chybělo. Ani jeden z nich nepožádal o ukončení nemilosrdného, lítého boje a žádný z nich ho ani nenabídl.

Safira je sledovala z kraje cvičiště, kde ležela rozvalená v měkké trávě. Většinou si nechávala své postřehy pro sebe, aby Eragona nerozptylovala, ale jednou za čas měla krátké poznámky k jeho nebo Aryině technice, které Eragonovi vždy připadaly užitečné. Také měl podezření, že nejednou zasáhla, aby ho ochránila před obzvláště nebezpečným úderem, protože někdy se mu zdálo, že se jeho paže a nohy pohybují trochu rychleji nebo dokonce o něco dříve, než měl on sám v úmyslu, a v těch chvílích obvykle cítil, že se Safira vkrádá do některé části jeho vědomí.

Nakonec ji požádal, aby s tím přestala. Musím být schopen to zvládnout sám, Safiro, vysvětloval jí. Nemůžeš mi pomáhat vždycky, když to potřebuji.

Můžu se o to snažit.

Já vím. Mám to s tebou podobně. Ale na tuhle horu musím vylézt já, ne ty.

Okraj jejího pysku se zkroutil. Proč lézt, když můžeš letět? Na těch svých krátkých nožičkách se nikdy nikam nedostaneš.

To není pravda a ty to víš. Navíc kdybych létal, bylo by to na vypůjčených křídlech a nezískal bych tím nic jiného než laciné vzrušení z nezaslouženého vítězství.

Vítězství je vítězství a mrtvý je mrtvý, bez ohledu na metody.

Safiro…, řekl varovně.

Maličký.

Přesto ho potom nechala, aby se musel spoléhat sám na sebe, i když ho dál nepřetržitě a ostražitě sledovala.

Kromě Safiry se na kraji cvičiště shromáždili i elfové, kteří měli na starosti jeho ochranu. Jejich přítomnost byla Eragonovi zvláště nepříjemná − vadilo mu, že někdo jiný než Safira a Arya byl svědkem jeho neúspěchů. Věděl ovšem, že elfy nemůže poslat do jejich stanů. Naštěstí měla jejich přítomnost aspoň jeden užitečný důsledek: kromě toho, že chránili jeho a Safiru, odrazovali ostatní bojovníky, aby se v okolí shlukovali a civěli, jak se Jezdec a elfka nelítostně bijí. Ne že by pro to Blödhgarmovi kouzelníci něco konkrétního dělali, aby ostatní odradili, ale samotný jejich vzhled stačil náhodné diváky zahnat.

Čím déle Eragon s Aryou bojoval, tím byl otrávenější. Dva ze soubojů vyhrál jen taktak a to ještě tak zoufalými triky, o něž by se nikdy nepokusil ve skutečném boji, ledaže by mu už nezáleželo na vlastním bezpečí; pomohla mu tedy spíše náhoda než jeho dovednosti. Kromě těchto ojedinělých vítězství ho však Arya neustále porážela s nesnesitelnou lehkostí.

Nakonec Eragonův vztek a beznaděj vzrostly natolik, že úplně ztratil nadhled. Inspirovaný metodami, kterým vděčil za těch pár usmolených úspěchů, zvedl pravou paži a chystal se hodit Brisingr po Arye, jako by to byla bojová sekyra.

Právě v tu chvíli se však jeho vědomí dotkla jiná mysl. Eragon okamžitě věděl, že ta mysl nepatří ani Safiře, ani Arye, ani žádnému z ostatních elfů, protože byla nepochybně mužská a zcela zřejmě dračí. Eragon ucuknul před jejím dotykem a honem se snažil srovnat si myšlenky, aby se ubránil tomu, co považoval za útok Trna. Ale než to stačil udělat, ze vzdálených oblastí jeho vědomí zaburácel hlas připomínající zvuk řítící se hory.

Dost, řekl Glaedr.

Eragon ztuhnul a drobně klopýtl, až se zarazil na bříšcích chodidel, těsně předtím, než vyhodil Brisingr. Viděl či cítil, že Arya, Safira a Blödhgarmovi kouzelníci sebou rovněž trhli či dali jinak najevo překvapení. I oni tedy Glaedra slyšeli.

Drakova mysl se zdála být zcela stejná jako dřív − stará, nevyzpytatelná a rozpolcená zármutkem. Ale poprvé od Oromisovy smrti v Gil’eadu to vypadalo, že Glaedr má nutkání dělat něco jiného než se stále jen nořit hlouběji do všeobjímajícího močálu svých soukromých utrpení.

Glaedr-elda! řekli Eragon a Safira současně.

Jak se…

Jsi v pořádku…

Už jsi…

Ostatní mluvili také − Arya, Blödhgarm a další dva elfové, které Eragon nerozeznal − jeden přes druhého, až nebylo nikomu rozumět.

Dost, zopakoval Glaedr a jeho hlas zněl unaveně a zároveň podrážděně. Chcete snad vzbudit nežádoucí pozornost?

Všichni okamžitě zmlkli a vyčkávali, co dalšího zlatý drak řekne. Eragon s Aryou na sebe pohlédli v dychtivém očekávání.

Glaedr nepromluvil hned, ale několik dalších minut je sledoval a jeho přítomnost těžce doléhala na Eragonovo vědomí. Eragon si byl jistý, že stejně to cítí i ostatní.

Pak zvučným, autoritativním hlasem Glaedr promluvil: Tohle už stačilo… Eragone, neměl bys trávit tolik času bojem. Rozptyluje tě od důležitějších věcí. Meč v Galbatorixově ruce není to, čeho by ses měl obávat nejvíc. Ani meč v jeho ústech, ale spíš meč v jeho mysli. Jeho největší nadání spočívá ve schopnosti prokousat si cestu do všech, i těch nejmenších částí tvé bytosti a přinutit tě, aby ses mu podřídil. Místo těchto zápasů s Aryou by ses měl snažit lépe ovládat vlastní myšlenky. Stále jsou žalostně neukázněné… Proč tedy dál vytrváváš v tomto neplodném snažení?

Eragona napadalo hned několik odpovědí: že rád bojuje s Aryou, ačkoli to v něm vyvolává frustraci; že chce být co nejlepším šermířem − pokud možno nejlepším na světě; že mu cvičení pomáhá zklidnit se a vypracovat si tělo; a mnoho dalších důvodů. Změť hlubších myšlenek se však snažil zastřít; jednak proto, aby si uchránil jisté soukromí, a také proto, aby Glaedra nezaplavil nevyžádanými informacemi, a tudíž nepotvrdil drakův názor, že není dost ukázněný. Přesto se mu to tak úplně nepovedlo a ucítil z Glaedra nepatrný náznak zklamání.

Eragon proto zvolil své nejsilnější argumenty. Pokud má mysl dokáže odolávat Galbatorixovu náporu, a dokážu-li se mu tedy aspoň ubránit, i když ho nebudu schopen porazit, pak to všechno mohou rozhodnout právě meče. V každém případě král není jediný nepřítel, kterého bychom se měli obávat. Je tu přece Murtagh a kdo ví, jaký další druh mužů nebo bytostí má Galbatorix ve svých službách? Nedokázal jsem sám zabít Durzu ani Varauga, dokonce ani Murtagha. Vždy mi někdo pomáhal. Ale nemohu spoléhat na to, že mě Arya, Safira nebo Blödhgarm zachrání pokaždé, když se dostanu do nesnází. Musím být v boji s mečem lepší, ale bohužel to vypadá, že se nijak nezlepšuji, ať se snažím sebevíc.

Varaug? otázal se Glaedr. To jméno jsem ještě neslyšel.

A tak musel Eragon vyprávět Glaedrovi o dobytí Feinsteru, o tom, jak s Aryou zabili nově zrozeného Stína, právě když Oromise s Glaedrem zastihla smrt − různé druhy smrti, ale oba došli stejně smrtelného konce − během boje na nebi nad Gil’eadem. Eragon také stručně vylíčil další postup Vardenů, protože si uvědomil, že Glaedr zůstával tak odříznutý od okolního světa, že o nich nemůže mnoho vědět. Popis zabral Eragonovi několik minut a celou tu dobu stáli elfové na cvičišti bez pohnutí, stejně jako on, a hleděli skrz sebe nepřítomnýma očima a pozornost soustředili dovnitř na rychlou výměnu myšlenek, obrazů a pocitů.

Následovala další dlouhá odmlka, během níž Glaedr zpracovával všechno, co se právě dozvěděl. Když se opět uráčil promluvit, bylo znát určité pobavení: Jsi příliš ctižádostivý, pokud si kladeš za cíl beztrestně zabíjet Stíny. I ti nejstarší a nejmoudřejší Jezdci by váhali, zda na Stína zaútočí sami. Už jsi přežil setkání se dvěma z nich, což je o dva případy více, než přežila většina lidí. Buď vděčný, že jsi měl takové štěstí, a nech to být. Snažit se předčit Stína je jako snažit se vyletět výš než slunce.

Ano, odpověděl Eragon, ale naši nepřátelé jsou silní jako Stínové, nebo ještě silnější, a Galbatorix může stvořit další jen proto, aby zpomalil náš postup. Používá je lehkovážně, aniž by si dělal starosti s tím, jakou zkázu mohou po celé zemi způsobit.

Ebrithil, ozvala se Arya, Eragon má pravdu. Naši nepřátelé jsou nesmírně nebezpeční… jak dobře víš − toto dodala laskavým tónem − a Eragon zatím nedosáhl úrovně, kterou by potřeboval, jestli má být připraven na to, co nás ceká, musí dosáhnout mistrovství. Dělám maximum, abych ho to naučila, ale mistrovství musí nakonec přijít zevnitř, ne zvenku.

To, jak se ho Arya zastala, Eragona zahřálo u srdce.

I tentokrát si dal Glaedr s odpovědí načas. Eragon dobře neovládá ani své myšlenky, čehož také musí docílit. Žádná z těchto schopností, duševních nebo tělesných, není příliš užitečná sama o sobě, ale ta duševní má vyšší důležitost. Pouhou myslí se dá vyhrát bitva jak proti kouzelníkovi, tak proti šermíři. Tvůj duch a tělo, Eragone, by měly být v rovnováze, ale pokud si musíš vybrat, kterou z těchto dvou součástí budeš rozvíjet, měl by sis zvolit mysl. Aryo… Blödhgarme… Yaelo… vy víte, že je to pravda. Proč si nikdo z vás nevzal na starosti pokračování Eragonova výcviku i v této oblasti?

Arya zabodla oči do země, tak trochu jako plísněné dítě, zatímco srst na Blödhgarmových ramenou se zavlnila a nakonec se naježila a elf odhrnul rty, aby odhalil špičky svých ostrých bílých tesáků.

Byl to Blödhgarm, kdo se posléze odvážil odpovědět. Jako první promluvil výhradně ve starověkém jazyce: Arya je tu jako vyslankyně našeho lidu. Já a má skupina jsme tu proto, abychom chránili životy Safiry Zářivé šupiny a Eragona Stínovraha, a to je obtížný a časově náročný úkol. Všichni jsme se snažili pomáhat Eragonovi, ale není naším úkolem cvičit Jezdce, ani bychom si nedovolili se o to pokoušet, když jeden z jeho právoplatných mistrů je stále naživu a přítomen… přestože tento mistr zanedbává svou povinnost.

V Glaedrovi se vzedmul hněv jako obrovská temná mračna sbírající se na obzoru. Eragon se odtáhl od Glaedrova vědomí ve strachu před drakovým hněvem. Glaedr už sice nebyl schopen někomu fyzicky ublížit, ale stále byl neuvěřitelně nebezpečný, a kdyby se přestal ovládat a zaútočil svou myslí, nikdo by nedokázal odolat jeho síle.

Blödhgarmova opovážlivost a neurvalost zpočátku Eragona šokovala − ještě nikdy neslyšel, že by elf takto mluvil s drakem −, ale když o tom tak přemýšlel, uvědomil si, že to Blödhgarm musel udělat naschvál, aby Glaedrovi zabránil stáhnout se zpátky do své ulity trápení. Eragon obdivoval elfovu odvahu, ale uvažoval, zda urazit Glaedra byl skutečně ten nejlepší způsob. Rozhodně to nebyla ta nejbezpečnější metoda.

Vzdouvající se bouřkové mraky se ještě víc nafoukly, ale prosvětlovaly je krátké záblesky, jak Glaedrova mysl přeskakovala od jedné myšlenky k druhé. Překročil jsi hranice, elfe, zavrčel taktéž ve starověkém jazyce. Tobě se nemusím zpovídat ze svých činů. Nemůžeš nikdy pochopit, co jsem ztratil. Nebýt Eragona a Safiry a mé povinnosti k nim, už bych se dávno zbláznil. Takže mě neobviňuj z nedbalosti, Blödhgarme, syne Ildrid, pokud nechceš změřit síly s posledním z velkých Starších.

Blödhgarm vycenil zuby ještě víc a zasyčel. Přesto však bylo vidět náznak uspokojení v elfově tváři. K Eragonovu leknutí Blödhgarm ještě přitlačil: Pak nás neobviňuj z toho, že jsme nesplnili to, co jsou tvé povinnosti, ne naše, Starší. Celá naše rasa oplakává tvou ztrátu, ale nemůžeš očekávat, že budeme brát ohledy na tvou sebelítost, když jsme ve válce s nejnebezpečnějším nepřítelem v dějinách − stejným nepřítelem, který vyhubil skoro všechny z tvé rasy a který také zabil tvého Jezdce.

Teď skutečně hrozilo, že Glaedr vybuchne vzteky. Temný a děsivý hněv se opíral do Eragona takovou silou, že měl pocit, že se sama jeho bytost roztrhne na kusy jako plachta chycená ve větru. Na druhé straně cvičiště uviděl, jak muži pouštějí zbraně, chytají se za hlavu a křiví obličej bolestí.

Moje sebelítost? opakoval Glaedr a vyrazil ze sebe každé slovo takovou silou, že znělo jako počátek soudného dne. V hlubinách drakovy mysli Eragon cítil, jak vzniká něco nepříjemného, co, pokud se to zrodí, by mohlo být příčinou nesmírného zármutku a lítosti.

Pak promluvila Safira a její myšlenka projela Glaedrovými zvířenými pocity jako nůž vodou. Mistře, pravila, dělala jsem si o tebe starosti. Je dobré vědět, že jsi v pořádku a zase silný. Nikdo z nás se ti nevyrovná a potřebujeme tvou pomoc. Bez tebe nemůžeme doufat v porážku Království.

Glaedr hrozivě zaburácel, ale neignoroval ji, nepřerušil ji ani neurazil. Dokonce se zdálo, že ho její chvála potěšila, i když jen trochu. Eragon si uvědomil, že pokud je vůbec něco, na co draci slyší, pak jsou to lichotky, a to Safira moc dobře věděla.

Safira pokračovala nerušeně dál, a nedala tak Glaedrovi příležitost odpovědět. Protože už nemůžeš používat svá křídla, dovol mi nabídnout ti ta svá jako náhradu. Vzduch je chladný, nebe bez mráčku a byla by radost vyletět vysoko nad zem, výš, než se i orli odváží vznést. Po tak dlouhé době, co jsi uvězněn ve svém srdci srdcí, jistě toužíš nechat tohle všechno za sebou a znovu pod sebou ucítit stoupající vzdušné proudy.

Černá bouře uvnitř Glaedra se poněkud ztišila, byť stále byla mocná a děsivá, hrozící každou chvíli se znovu vzedmout. To by… bylo příjemné.

Tak si spolu musíme brzy vyletět. Ale, Mistře?

Ano, mládě?

Je tu něco, oč tě chci nejdříve požádat.

Tak mluv, poslouchám.

Pomůžeš Eragonovi s jeho šermířským uměním? Dokážeš mu pomoci? Není tak zručný, jak by potřeboval, a já nechci přijít o svého Jezdce. Safira se po celou dobu tvářila důstojně, ale v jejím hlase zazněl náznak tak úpěnlivé prosby, až se Eragonovi sevřelo hrdlo.

Bouřkové mraky splaskly a zanechaly po sobě pustou šedou krajinu, která Eragonovi připadala nepopsatelně smutná. Glaedr se odmlčel. Po okrajích této krajiny se pomalu pohybovaly podivné, napůl viditelné siluety − mohutné monolity, které Eragon nijak netoužil poznat zblízka.

Dobrá, pravil Glaedr nakonec. Udělám pro tvého Jezdce, co budu moci, ale až v téhle oblasti skončíme, musí mi dovolit, abych ho učil tak, jak uznám za vhodné.

Domluveno, řekla Safira a Eragon viděl, jak se Arya i ostatní elfové uvolnili, jako by celou dobu měli zatajený dech.

Eragon se na okamžik stáhl od ostatních, když vtom se s ním spojila Trianna a několik dalších kouzelníků, kteří sloužili Vardenům, a všichni chtěli vědět, co to doléhá na jejich vědomí a co tak rozrušilo lidi a zvířata v táboře. Trianna přehlušila ostatní: Útočí na nás, Stínovrahu? Je to Trn? Je to Šruikan?! Sířila se od ní taková panika, že se Eragonovi chtělo odhodit meč i štít a utéct se někam schovat.

Ne, všechno je v pořádku, řekl co nejvyrovnaněji. Glaedrova existence byla stále pro většinu Vardenů tajemstvím, včetně Trianny a kouzelníků, kteří se jí zodpovídali. Eragon chtěl, aby to tak zůstalo, protože jinak by se zvěsti o zlatém drakovi mohly dostat ke špehům Království. Lhát, když byl ve spojení s myslí někoho jiného, bylo nesmírně náročné − bylo totiž skoro nemožné vyhnout se myšlenkám na to, co chcete zatajit − takže se Eragon snažil rozhovor co nejrychleji ukončit. Procvičovali jsme s elfy magii. Vysvětlím to později, ale není důvod se znepokojovat.

Poznal, že jeho ujištění je tak úplně nepřesvědčilo, ale netroufli si na něj naléhat a žádat další podrobnosti. Rozloučili se s ním a opět zatarasili mysl před jeho vnitřním zrakem.

Arya si musela všimnout změny v jeho postoji, neboť přešla k němu a tlumeně se zeptala: „Stalo se něco?“

„Ne,“ odvětil Eragon, rovněž tiše. Kývl směrem k mužům, kteří právě sbírali ze země své zbraně. „Musel jsem zodpovědět pár otázek.“

„Ach tak. Neřekl jsi jim, kdo…“

„Jistěže ne.“

Zaujměte stejné postoje jako předtím, zaburácel Glaedr a Eragon s Aryou se k sobě otočili zády a postoupili deset kroků každý na opačnou stranu.

Eragon věděl, že možná dělá chybu, ale nedokázal se nezeptat: Mistře, dokážeš mě skutečně naučit to, co potřebuji umět, než dorazíme do Urû’baenu? Zbývá nám tak málo času, že…

Mohu tě učit právě teď, pokud mě budeš poslouchat, pravil Glaedr. Ale budeš muset poslouchat pozorněji než kdy dřív.

Poslouchám, Mistře. Eragon přesto dumal nad tím, kolik toho může drak skutečně vědět o souboji s mečem. Glaedr se jistě mnohému naučil od Oromise, stejně jako se Safira naučila od něj, ale navzdory těmto sdíleným zkušenostem Glaedr sám nikdy meč nedržel − jak by také mohl? Představa, že ho Glaedr naučí šermovat, mu připadala stejně nepravděpodobná, jako kdyby on učil draka, jak si poradit s teplými proudy stoupajícími z boku hory. Eragon by to sice dokázal, ale neuměl by to vysvětlit tak dobře jako Safira, jelikož jeho znalosti byly zprostředkované a žádné teoretické poznatky to nemohly vynahradit.

Eragon si nechal své pochybnosti pro sebe, ale něco z nich se přece jen muselo dostat přes jeho zábrany ke Glaedrovi. Drak vydal pobavený zvuk − nebo ho spíš napodobil ve své mysli, protože tělesné zvyklosti bylo těžké zapomenout. Všechny velké boje jsou stejné, Eragone, právě jako všichni velcí válečníci jsou stejní. V určitém bodě nezáleží na tom, zda třímáš meč, biješ se drápy, zuby nebo ocasem. Je pravda, že musíš být obratný v zacházení se svou zbraní, ale každý, kdo má čas a chuť, může dosáhnout technické zdatnosti. Ovšem dosáhnout skutečné velikosti, to už chce mistrovství. Vyžaduje to představivost a pozornost a právě tyto vlastnosti mají všichni nejlepší bojovníci, i když navenek vypadá každý zcela jinak.

Glaedr na okamžik ztichl a pak se zeptal: Takže, co jsem ti prve říkal?

Eragon nezaváhal ani na chvilku. Že se musím naučit vidět, na co se dívám. A já se o to snažil, Mistře. Snažil.

Ale stále nevidíš. Pohlédni na Aryu. Proč tě dokáže skoro vždy porazit? Protože ti rozumí, Eragone. Ona ví, kdo jsi a jak přemýšlíš, a tak nad tebou znovu a znovu vítězí. Jak to, že tě Murtagh dokázal rozdrtit na Hořících pláních, i když nebyl ani zdaleka tak rychlý nebo silný jako ty?

Protože jsem byl unavený a…

A jak to, že se mu povedlo poranit tě na boku, když jste se setkali naposled, a tys mu dokázal udělat jen škrábanec na tváři? Řeknu ti to, Eragone. Nebylo to tím, že bys byl unavený a on ne. Ne, bylo to proto, že on ti rozumí, Eragone, ale ty nerozumíš jemu. Murtagh toho ví víc než ty, a tudíž má nad tebou převahu, stejně jako Arya.

A Glaedr pokračoval: Pohlédni na ni, Eragone. Dobře se na ni podívej. Ona tě vidí jako toho, kým jsi, ale vidíš takovou i ty ji? Vidíš ji dost jasně, abys ji porazil v bitvě?

Eragon se zadíval Arye do očí a našel v nich směsici odhodlání a zábran, jako by ho vyzývala, aby se pokusil vypátrat její tajemství, ale současně se bála, co by se stalo, kdyby to opravdu udělal. V Eragonovi se vzedmuly pochyby. Skutečně ji zná tak dobře, jak si myslí? Nebo oklamal sám sebe tím, že zaměnil vnější dojem za vnitřní?

Dovolil jsi, aby ses rozzuřil víc, než bys měl, podotkl Glaedr jemně. Hněv má svoje místo, ale v tomhle ti nepomůže. Bojovník má kráčet cestou poznání. Pokud určitá znalost vyžaduje, abys využíval hněv, pak používej hněv, ale nemůžeš tu znalost získat tím, že se rozčílíš. Když to zkusíš, jedinou odměnou ti bude bolest a zklamání.

Namísto toho se musíš snažit být klidný, i kdyby se ti po nohou sápala stovka zuřivých nepřátel. Vyprázdni mysl a dovol jí, aby byla jako nehybná tůně, která odráží všechno, co se kolem děje, ale přesto zůstává nedotčená svým okolím. V té prázdnotě, kdy jsi osvobozen od iracionálních obav o vítězství nebo porážku, o život a smrt, k tobě přijde porozumění.

Nemůžeš předpovědět každou možnost a nemůžeš zaručit úspěch pokaždé, kdy se postavíš nepříteli, ale když uvidíš vše a nic nepřehlédneš, můžeš se bez váhání přizpůsobit jakékoli změně. Nejdéle bude žít ten bojovník, který se nejsnáze dokáže přizpůsobit nečekanému.

Takže pohlédni na Aryu. Zkus vidět, nač se díváš, a pak proveď to, co považuješ za nejvhodnější. A jakmile budeš v pohybu, nenech se rozptylovat svými myšlenkami. Přemýšlej bez myšlení, abys jednal jakoby instinktivně a ne rozumově. Teď to jdi zkusit.

Eragonovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval a zvážil vše, co o Arye ví: co má ráda a co ne, její zvyky a osobité způsoby, důležité události, které se v jejím životě staly, čeho se bojí a v co doufá, a především její charakter, který předurčuje celý její přístup k životu… a k boji. Tohle všechno vzal v úvahu a pokusil se na základě toho odhadnout podstatu její osobnosti. Byl to obtížný úkol, zejména když se tentokrát snažil vnímat ji jinak než obvykle: ne jen jako krásnou ženu, kterou obdivoval a po níž toužil, nýbrž jako osobnost, kterou ve skutečnosti je − celistvě, úplně a odděleně od svých vlastních potřeb a žádostí.

Učinil závěry, jaké se jen dají udělat během tak kratičkého času, i když se obával, že jeho postřehy jsou dětinské a příliš zjednodušující. Pak odložil stranou nejistotu, pokročil vpřed a pozvedl meč a štít.

Věděl, že Arya očekává, že se pokusí o něco nového, a tak otevřel jejich souboj stejně jako už dvakrát předtím: postupoval šikmo k jejímu pravému rameni, jako by chtěl obejít její štít a zaútočit na ni z boku, kde byla nechráněná. Tahle lest ji sice neoklame, ale bude muset hádat, k čemu se Eragon vlastně chystá, a čím déle se mu podaří udržovat ji v nejistotě, tím lépe.

Pravé chodidlo se mu zvrtlo o malý, drsný kámen. Přenesl váhu ke straně, aby neztratil rovnováhu.

Tento pohyb způsobil skoro neznatelné škubnutí v jeho jinak plynulém kroku, ale Arya si té nepravidelnosti všimla a s pronikavým výkřikem po něm skočila.

Jejich meče se od sebe dvakrát odrazily a pak se Eragon otočil a − s náhlým hlubokým přesvědčením, že teď ho Arya udeří do hlavy − co nejrychleji vyrazil mečem proti její hrudní kosti, kterou elfka bude muset nechat odkrytou, pokud se ožene po jeho helmě.

Jeho intuice byla správná, jeho odhad však nikoli.

Bodl tak rychle, že Arya neměla příležitost uhnout mu paží z cesty a jílec jejího meče odklonil temně modrou špičku Brisingru a nechal ji neškodně proplout kolem její tváře.

Vzápětí ztratil rovnováhu a před očima se mu roztančily červené a oranžové jiskřičky. Klopýtnul, padl na jedno koleno a oběma rukama se opřel o zem. V uších mu znělo tlumené hučení,

Zvuk postupně utichal, načež Glaedr řekl: Nesnaž se pohybovat rychle, Eragone. Nesnaž se pohybovat pomalu. Hýbej se jen ve správném okamžiku a tvůj úder nebude ani rychlý, ani pomalý, pouze snadný. Načasování je v bitvě vším. Musíš bedlivě sledovat vzorce pohybů a rytmy těla u svých protivníků: zjišťovat, v čem jsou silní, v čem jsou slabí, kde strnulí a kde pružní. Slaď se s těmito rytmy, když to poslouží tvému cíli, a nevšímej si jich, pokud ti neposlouží. Pak dokážeš utvářet průběh bitvy podle svého. Tohle bys měl důkladně pochopit. Zapamatuj si to a příště na to víc mysli… A teď to zkus znovu!

Eragon hleděl na Aryu, vstal, potřásl hlavou, aby si ji pročistil, a snad posté zaujal bojový postoj. Jeho šrámy a podlitiny plály novou bolestí, takže se cítil jako revmatický stařec.

Arya si odhodila vlasy z čela, usmála se na něj a odhalila pěkné bílé zuby.

To gesto na něj nemělo pražádný účinek. Byl soustředěný na nadcházející úkol a nehodlal se nechat podruhé napálit stejným způsobem.

Hnal se vpřed ještě dřív, než se jí úsměv začal vytrácet ze rtů. Brisingr držel nízko u boku a tělo si kryl štítem. Jak doufal, takovýmto držením meče přiměl Aryu k unáhlenému, preventivnímu úderu: seknutí, které by ho zasáhlo do klíční kosti, kdyby se trefila.

Eragon se však před úderem skrčil, nechal meč odrazit od štítu a táhl Brisingr vzhůru a příčně, jako by ji chtěl seknout přes nohy a boky. Zarazila ho však štítem, pak ho odstrčila a vyrazila mu dech.

Následovalo kratičké období klidu, kdy kolem sebe kroužili a hledali mezeru v obraně druhého, kterou by mohli využít. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Pozorně si ji prohlížel a ona jeho, jejich pohyby byly rychlé a trhavé, takřka ptačí, jak přemíra energie tryskala jejich žilami.

Napětí prasklo jako skleněný prut zlomený vejpůl.

Zaútočil na ni a ona ho odrazila. Jejich čepele se pohybovaly takovým tempem, že skoro nebyly vidět. Jak si vyměňovali údery, Eragon se jí stále upřeně díval do očí, ale také se snažil − jak mu radil Glaedr − sledovat rytmy a vzorce pohybů jejího těla a současně si vybavovat, kým Arya je a jak se pravděpodobně zachová či zareaguje. Tolik chtěl zvítězit, že měl pocit, že vybuchne, když se mu to nepodaří.

Ale navzdory veškerému jeho úsilí ho Arya zaskočila zpětným úderem hlavicí meče do žeber.

Eragon se zastavil a zaklel.

Tohle už bylo lepší, poznamenal Glaedr. Mnohem lepší. Tvé načasování bylo skoro dokonalé.

Ale ne úplně.

Ne, ne úplně. Stále jsi příliš rozhněvaný a tvoje mysl je stále příliš neukázněná. Hleď si toho, na co musíš pamatovat, ale nedovol, aby tě to příliš zaměstnávalo a tys nestačil sledovat, co se právě děje. Spočívej na klidném místě ve svém nitru a nech záležitosti tohoto světa plynout, aniž by tě s sebou stahovaly. Měl by ses cítit asi tak, jako když tě Oromis nechával naslouchat myšlenkám bytostí v lese. Pak si uvědomuješ všechno, co se děje kolem tebe, a přesto nejsi upnutý na žádný detail. Nedívej se Arye jenom do očí. Máš příliš úzké centrum pozornosti, příliš podrobné.

Ale Brom mi říkal…

Je mnoho způsobů, jak používat oči. Brom měl svůj, ale nebyl to ten nejpružnější ani ten nejvhodnější způsob hodící se pro velké bitvy. Brom většinu života bojoval muž proti muži nebo v malých skupinách a to se projevilo i v jeho zvycích. Je lépe hledět zeširoka než se dívat příliš zblízka a dovolit nějaké vlastnosti místa nebo situace, aby tě zastihla nepřipraveného. Rozumíš?

Ano, Mistře.

Takže znovu a tentokrát se uvolni a rozprostři své vnímání.

Eragon si ještě jednou zopakoval vše, co věděl o Arye. Když si zvolil plán, zavřel oči, zklidnil dech a ponořil se hluboko do svého nitra. Jeho strachy a úzkosti z něj postupně opadly a zanechaly po sobě hlubokou prázdnotu, která zmírnila bolest vystřelující z jeho zranění a dodala mu pocit nezvykle jasného myšlení. Ačkoli ho nepřestalo zajímat vítězství, možnost porážky už ho netrápila. Co bude, to bude, a on se nehodlal zbytečně zpěčovat vůli osudu.

„Připraven?“ zeptala se Arya, když otevřel oči.

„Připraven.“

Zaujali výchozí pozice, pak chvíli nehybně stáli a oba vyčkávali, až ten druhý zaútočí. Eragon měl slunce po pravé ruce, což znamenalo, že kdyby se mu povedlo dostat Aryu na levou stranu, svítilo by jí do očí. Už o to usiloval dříve, ale samozřejmě bez úspěchu. Nyní hledal způsob, kterým by toho dosáhl.

Věděl, že Arya si je jistá tím, že ho porazí. Byl přesvědčený, že nepřehlíží jeho schopnosti, ale ač si byla vědoma jeho dovedností a touhy zlepšit se, přece jen vyhrála drtivou většinu vzájemných soubojů. Tyto zkušenosti jí prozradily, že je snadné ho porazit, i když rozumově by to měla vidět jinak. Její sebejistota tudíž byla současně její slabinou.

Mysli si, že to umí s mečem líp než já, řekl si. A možná ano, ale já mohu tento její předpoklad využít proti ní. Pokud ji mohu nějak porazit, pak jedině takto.

Popošel pomalu o několik kroků dopředu a usmál se na Aryu, když se ona usmála na něj. Její tvář zůstávala působivě bezvýrazná. Vzápětí vyrazila do útoku, jako by se na něj chtěla vrhnout a srazit ho k zemi.

Uskočil a posunul se doprava, a začal ji vést žádoucím směrem.

Arya se prudce zastavila několik metrů od něj a znehybněla jako divoké zvíře přistižené na mýtině. Potom před sebou opsala mečem půlkruh a celou dobu na něj upřeně hleděla. Měl podezření, že když se na ně dívá Glaedr, ona je o to víc odhodlaná ukázat, jak je dobrá.

Pak ho zaskočila, když tiše zavrčela jako kočka. Stejně jako její předchozí úsměv i toto zavrčení bylo zbraní, kterou ho mínila vyvést z rovnováhy. A fungovalo to, byť jen trochu, protože podobné věci už od ní očekával, i když ne konkrétně toto.

Arya jediným skokem překonala vzdálenost mezi nimi a pustila se do něj těžkými, rozmáchlými údery, které blokoval štítem. Nechal ji útočit, aniž by kladl odpor, a předstíral, že jsou její údery tak silné, že se nezmůže na nic jiného než jen na obranu. S každým hlasitým, bolestným trhnutím své paže a ramene se stahoval o kousek dál doprava a tu a tam zavrávoral, aby zvýšil dojem, že ho zahání do kouta.

A stále zůstával klidný a vyrovnaný − prázdný.

Věděl, že příhodný okamžik už se blíží, ještě než skutečně nastal, a jakmile k tomu došlo, jednal bez rozmyslu či zaváhání, aniž by se pokoušel být rychlý nebo pomalý. Snažil se pouze naplnit možnosti toho jediného, dokonalého okamžiku.

Jak k němu Aryin meč klesal v bleskovém máchnutí, otočil se doprava, vyhnul se čepeli a současně se postavil tak, že měl slunce přímo za zády.

Špička jejího meče se s tvrdým bouchnutím zabořila do země.

Arya otočila hlavu, aby ho stále měla na očích, a dopustila se té chyby, že pohlédla přímo do slunce. Zamžourala a její zornice se stáhly do malých, černých teček.

Zatímco byla oslepená, Eragon vyrazil Brisingrem pod její levou paži a dloubnul ji do žeber. Mohl ji zasáhnout do šíje − a byl by to udělal, kdyby šlo o skutečný boj −, ale neučinil to, protože i se ztupělým mečem by ji takový úder mohl zabít.

Arya krátce vykřikla, když se jí Brisingr dotkl, klopýtala několik kroků dozadu a upadla. Vstala s paží přitisknutou ke svému boku a čelem svraštělým bolestí a hleděla na něj se zvláštním výrazem.

Skvěle! zajásal Glaedr. A znovu!

Eragon pocítil nával uspokojení. Pak se od tohoto pocitu oprostil a vrátil se k předchozímu stavu nezaujaté ostražitosti.

Když se Aryina tvář vyjasnila a ona spustila paži, opatrně se přibližovali v kruhu, dokud nestáli tak, že nikomu z nich nesvítilo slunce do očí, a v tu chvíli začali nanovo. Eragon postřehl, že Arya k němu přistupuje obezřetněji než předtím. Jindy by ho to potěšilo a přimělo zaútočit rázněji, ale odolal takovému nutkání, neboť teď mu připadalo zřejmé, že to Arya dělá záměrně. Kdyby spolkl její návnadu, brzy by jí byl vydán na milost a nemilost, tak jako častokrát předtím.

Souboj trval jen pár vteřin, ačkoli byl stále dost dlouhý na to, aby si vyměnili příval úderů. Štíty praskaly, kusy drnů létaly nad zemí a meče cinkaly o sebe, jak přecházeli z jednoho postoje do druhého a jejich těla se kroutila vzduchem jako dvojitý sloup kouře.

Nakonec byl výsledek stejný jako předtím. Eragon proklouzl Aryinou obranou obratným pohybem nohou a švihem zápěstí sekl Aryu přes prsa od ramene po hrudní kost.

Úder Aryu vyvedl z míry a padla na koleno. Chvíli tak zůstala, mračila se a ztěžka funěla. Obličej jí nápadně zbledl, jen horní část tváří jí zbrunátněla.

Ještě jednou! nařídil Glaedr.

Eragon a Arya mu bez reptání vyhověli. Po dvou vítězstvích se Eragonova únava zmírnila, ale u Aryi tomu zjevně bylo naopak.

Další utkání nemělo jasného vítěze. Arya se vzpamatovala a dokázala překazit všechny Eragonovy lsti a pasti, stejně jako on její. Bojovali stále dál, dokud nebyli oba tak unavení, že už nedokázali pokračovat. Stáli, opírali se o meče, které byly příliš těžké, aby je vůbec zvedli, sotva popadali dech a pot se jim řinul z tváří.

Znovu, řekl Glaedr tiše.

Eragon se zašklebil, když vytrhl Brisingr ze země. Čím byl vyčerpanější, tím obtížnější pro něj bylo udržovat mysl prázdnou a nevšímat si nářků rozbolavělého těla. Také mu připadalo čím dál těžší udržet si vyrovnané rozpoložení a nestát se obětí špatné nálady, která ho obvykle sužovala, když si potřeboval odpočinout. Měl za to, že naučit se s tím vypořádat bylo součástí Glaedrova výcviku.

Ramena ho pálila tak, že nebyl s to udržet meč a štít před sebou. Místo toho je nechal viset u pasu a doufal, že je dokáže včas zvednout, když bude třeba. Arya dělala to samé.

Vlekli se k sobě, zdaleka už ne tak ladně jako předtím.

Eragon byl naprosto zničený, ale přesto se odmítal vzdát. Měl pocit, ačkoli tomu tak úplně nerozuměl, jako by se jejich souboj stal něčím víc než jen prověrkou svalů. Stal se zkouškou toho, kým je: jeho povahy, jeho síly a jeho houževnatosti. Nebyl to ani tak Glaedr, ale spíš Arya, kdo ho zkoušel, nebo tak mu to aspoň připadalo. Jako by od něj něco chtěla, jako by chtěla, aby prokázal… nevěděl co, ale byl odhodlaný zhostit se toho co nejlépe. Ať už bude Arya ochotná bojovat jakkoli, on bude bojovat také, ať to bolí sebevíc.

Do levého oka mu stekla kapka potu. Zamrkal a Arya se na něj s výkřikem vrhla.

Opět se utkali v hrozivém tanci a opět bojovali, dokud se nevyčerpali. Byli nemotorní vysílením, přesto se společně pohybovali s drsnou harmonií, která ani jednomu nedovolovala zvítězit.

Nakonec stanuli tváří v tvář s meči zaklíněnými o jílce a přetlačovali se z posledních sil.

Pak, jak tam stáli a marně se pachtili sem a tam, Eragon řekl hlubokým, pronikavým hlasem: „Já… tě… vidím.“

V Aryiných očích se objevila jiskřička, která stejně tak rychle zmizela.

Slova od srdce

Glaedr je nechal bojovat ještě dvakrát. Každý souboj byl kratší než ten předchozí a oba skončily remízou, což zlatého draka rozčilovalo víc než Eragona s Aryou.

Glaedr by je byl nechal bojovat, dokud by nebylo zcela jasné, kdo je lepší bojovník, ale na konci posledního souboje byli oba tak vyčerpaní, že padli na zem a leželi vedle sebe, ztěžka oddechovali, a dokonce i Glaedr musel připustit, že by nebylo užitečné, pokud ne přímo škodlivé, kdyby pokračovali.

Jakmile se natolik vzchopili, že mohli vstát a jít, Glaedr je povolal k Eragonovu stanu.

Nejdřív si pomocí Safiřiny energie vyléčili bolestivější zranění. Pak vrátili poničené štíty vardenskému zbrojmistrovi Fredrikovi, který jim je vyměnil za nové, ačkoli jim nejprve vyčinil, že by se o své vybavení měli lépe starat.

Když dorazili ke stanu, čekala tam na ně Nasuada spolu se svým obvyklým doprovodem stráží. „Už je načase,“ poznamenala kousavě. „Jestli jste vy dva už skončili s tím, že se snažíte vzájemně rozsekat na kousky, musíme si promluvit.“ Beze slova se sehnula a vešla dovnitř.

Blödhgarm a jeho kouzelníci se rozestavěli ve velkém kruhu kolem stanu, z čehož, jak Eragon poznal, byli Nasuadini strážci nesví.

Eragon s Aryou následovali Nasuadu dovnitř. Pak je Safira překvapila tím, že prostrčila čumák vstupními dílci a okamžitě naplnila omezený prostor zápachem kouře a spáleného masa.

Nenadálé zjevení Safiřiny šupinaté tlamy uvnitř stanu Nasuadu zaskočilo, ale rychle se vzpamatovala. Soustředila se na Eragona a řekla: „To byl Glaedr, co jsem cítila, že?“

Pohlédl k vstupu do stanu a zadoufal, že stráže jsou dost daleko, aby nic neslyšely. Přikývl. „Ano.“

„Ach, věděla jsem to!“ zvolala a ta slova zněla spokojeně. Pak její výraz znejistěl. „Mohu s ním také mluvit? Je to… dovoleno, nebo bude komunikovat jenom s elfem či Jezdcem?“

Eragon zaváhal a bezradně pohlédl na Aryu. „Nevím,“ řekl. „Ještě se úplně nezotavil. Možná nebude chtít…“

Promluvím si s tebou, Nasuado, dcero Ažihada, ozval se Glaedr, jehož hlas se jim rozléhal v hlavách. Zeptej se mě, na co chceš, a pak nás nech pracovat; ještě je toho potřeba hodně udělat, abychom připravili Eragona na úkoly, které ho čekají.

Eragon dosud nikdy neviděl Nasuadu takto ohromenou. „Kde?“ zeptala se neslyšně a roztáhla ruce.

Ukázal na kousek hlíny vedle své postele.

Nasuada povytáhla obočí. Pak přikývla, napřímila se a oficiálně pozdravila Glaedra. Následovala výměna zdvořilostí, Nasuada se vyptala na Glaedrovo zdraví a zjišťovala, zda mu Vardenové mohou něco poskytnout. V odpovědi na první otázku, ze které byl Eragon nervózní, Glaedr zdvořile vysvětlil, že jeho zdraví je dobré a že děkuje. Pokud jde o tu druhou záležitost, nepotřebuje od Vardenů nic, ačkoli si cení jejího zájmu. Už nejím, řekl. Už nepiju. A už ani nespím, jak jistě rozumíš. Mojí jedinou potěchou, mou jedinou zálibou jsou teď úvahy o tom, jak bych mohl přivodit Galbatorixovu zkázu.

„To dokážu pochopit,“ řekla Nasuada. „Cítím to velice podobně.“

Pak se zeptala Glaedra, zda nemá nějakou radu, jak by Vardenové mohli dobýt Dras-Leonu, aniž by je to stálo příliš mnoho mužů a prostředků a aniž by musela odevzdat Eragona a Safiru Království jako svázaná kuřata.

Následně Glaedrovi podrobněji vysvětlila celou situaci a on po náležitém uvážení pravil: Nemám pro tebe žádné snadné řešení, Nasuado. Budu o tom dál přemýšlet, ale v tuto chvíli nevidím pro Vardeny žádnou jasnou cestu. Pokud by Murtagh s Trnem byli sami, dokázal bych snadno přemoci jejích mysli. Jenže Galbatorix jim dal příliš mnoho Eldunarí, než aby se mi to mohlo podařit. Dokonce ani s pomocí Eragona, Safiry a elfů by vítězství nebylo jisté.

Nasuada chvíli mlčela, zjevně zklamaná; pak si přitiskla dlaně na hruď a poděkovala Glaedrovi za jeho čas. Rozloučila se s nimi a opatrně, aby do ní nevrazila, se protáhla kolem Safiřiny hlavy ven.

Eragon se poněkud uvolnil, když si sedl na lůžko, a Arya se usadila na nízkou trojnožku. Otřel si dlaně o kolena kalhot, protože je měl zpocené a lepkavé tak jako celé tělo, a pak nabídl Arye, aby se napila z jeho vaku na vodu, což s povděkem přijala. Když dopila, sám si dal několik doušků. Po jejich zápolení měl hlad jako vlk. Voda potlačila kručení v břiše, ale doufal, že je Glaedr nebude moc dlouho zdržovat. Slunce už skoro zapadlo a on si chtěl dát teplé jídlo, ještě než vardenští kuchaři uhasí ohně a půjdou na kutě. Věděl, že jinak se bude muset spokojit s okoralým chlebem, sušeným masem, plesnivým ovčím sýrem, a když bude mít štěstí, s jednou nebo dvěma syrovými cibulemi − což nebyla zrovna lákavá vyhlídka.

Jakmile se oba usadili, Glaedr začal poučovat Eragona o zásadách duševního souboje. Ty už Eragon znal, ale pečlivě poslouchal, a když mu zlatý drak řekl, aby něco udělal, bez vyptávání a námitek se řídil jeho pokyny.

Brzy postoupili od mravních zásad k využívaným metodám. Glaedr zkoušel Eragonovy obrany pomocí útoků narůstající síly, takže pak zápolili v nelítostných bitvách, kde se oba snažili získat nadvládu nad myšlenkami toho druhého, i když jen na okamžik.

Zatímco bojovali, Eragon ležel na zádech se zavřenýma očima a všechnu svou energii soustředil dovnitř, na zuřivý souboj mezi sebou a Glaedrem. Po předchozí námaze byl zesláblý a otupělý, kdežto zlatý drak byl čerstvý a dobře odpočatý − a navíc nesmírně mocný. Pro Eragona proto bylo obtížné udělat něco víc než se jen bránit Glaedrovým útokům. Nicméně se dokázal ubránit celkem dobře, i když věděl, že ve skutečném boji by se vítězem stal nepochybně Glaedr.

Naštěstí Glaedr bral jisté ohledy na Eragonův stav, ačkoli, jak řekl: Musíš být připraven bránit své nitro v jakémkoli okamžiku, i když spíš. Může se právě tak stát, že staneš tváří v tvář Galbatorixovi nebo Murtaghovi, když budeš stejně vyčerpaný jako teď.

Po dalších dvou zápasech se Glaedr stáhl do role − velmi výřečného − pozorovatele a nechal Aryu, aby ho nahradila v roli Eragonova protivníka. Byla sice unavená stejně jako Eragon, ale rychle zjistil, že když se jedná o kouzelnický souboj, je mu víc než rovným soupeřem. Nepřekvapovalo ho to. Když se jedinkrát jejich mysli střetly, skoro ho zabila, a to tehdy byla ještě omámená po zajetí v Gil’eadu. Glaedrovy myšlenky byly ukázněné a soustředěné, ale ani jeho schopnosti se nemohly vyrovnat pevné vládě, kterou Arya měla nad svým vědomím.

Její sebeovládání patřilo mezi vlastnosti, které byly podle Eragonovy zkušenosti mezi elfy běžné. A podle něj byl nejlepší v tomto směru Oromis, který se dokázal tak dokonale ovládat, že ho nikdy netrápila ani ta nejmenší pochybnost nebo obava. Eragon považoval elfskou sebekázeň za vrozenou charakteristiku jejich rasy a zároveň za přirozený důsledek jejich přísné výchovy, vzdělání a užívání starověkého jazyka. Mluvit a myslet jazykem, který vám nedovolí lhát a jehož každé slovo obsahuje možnost spustit kouzlo, bránilo ledabylosti v myšlení či řeči a pěstovalo v nich odpor k tomu, že by se nechali unášet emocemi. Obyčejně tedy měli elfové daleko větší sebekázeň než příslušníci jiných ras.

Několik minut vedl s Aryou souboj myslí − zatímco on se snažil uniknout jejímu všeobjímajícímu sevření, ona se pokoušela ho přitisknout a držet, aby mohla ovládnout jeho myšlenky. Několikrát už ho dostala, ale on se vždy po jedné či dvou vteřinách nátlaku vykroutil. Věděl ovšem, že kdyby mu opravdu chtěla ublížit, už by bylo na záchranu příliš pozdě.

Po celou dobu se jejich mysli dotýkaly a Eragon vnímal divoké tóny hudby, jež se linula temnými zákoutími Aryina vědomí. Lákaly ho ven z jeho vlastního těla, jako by ho chtěly lapit do sítě zvláštních a tajuplných melodií, s nimiž se nemohla srovnávat žádná z pozemských písní. S radostí by byl podlehl kouzlu hudby, kdyby ho nerozptylovaly Aryiny útoky a vědomí, že lidé často nedopadli dobře, když se nechali příliš okouzlit fungováním elfské mysli. Možná by unikl bez újmy. Vždyť je Jezdec. Je jiný. Ale nemínil takové riziko podstoupit, pokud si chtěl uchovat duševní zdraví. Slyšel, že pátrání v Blödhgarmově mysli udělalo z Nasuadina strážného Garvena otupělého snílka.

A tak odolal tomuto nutkání, ač to nebylo snadné.

Pak Glaedr do boje zapojil Safiru, někdy proti Eragonovi a někdy po jeho boku, protože jak starší drak řekl: V tomhle musíš být stejně dobrá jako Eragon, Zářivá šupino. Safira značně pozměnila výsledky jejich duševních soubojů. Společně byli s Eragonem zpravidla schopni Aryu odrazit, ač jim to dalo pořádně zabrat. Spojenými silami ji dokonce dvakrát dokázali přemoci. Když se však Safira připojila k Arye, předčily Eragona natolik, že vzdal jakékoli pokusy o útok a stáhl se hluboko do sebe. Schoulil se do pevné kuličky jako raněné zvíře, odříkával si úryvky veršů a čekal, až ustanou přívaly duševní energie, které na něj doléhaly.

Nakonec je Glaedr rozdělil do dvojic − on s Aryou a Eragon se Safirou − a takto bojovali, jako by proti sobě stáli dva Jezdci se svými draky. Několik prvních náročných minut bylo celkem vyrovnaných, ale nakonec se Glaedrova síla, zkušenosti a vychytralost ve spojení s Aryinou přísnou důsledností ukázaly být pro Eragona se Safirou nepřekonatelné, takže jim nezbývalo než přiznat porážku.

Potom Eragon ucítil, že z Glaedra vyzařuje nespokojenost. To ho ranilo a řekl: Zítra si povedeme lépe, Mistře.

Glaedrova nálada ještě víc potemněla. Dokonce i on se zdál vyčerpaný z jejich cvičení. Vedli jste si dobře, mláďata. Nemohl bych žádat víc ani od jednoho z vás, kdybych vás dostal pod svá křídla jako učně na Vroengardu. Přesto je nemožné, abyste se naučili vše, co je třeba, během několika dní nebo týdnů. Čas nám protéká mezi zuby jako voda a brzy nám dojde. Zvládnout umění boje pomocí mysli trvá roky: roky a desetiletí a staletí a i pak je stále co se učit, stále co objevovat − o sobě, o svých nepřátelích a o samotné podstatě světa. Se zlostným zavrčením utichl.

Pak se tedy naučíme, co se dá, a necháme na osudu, aby rozhodl ten zbytek, řekl Eragon. Navíc, Galbatorix možná měl sto let, aby trénoval svou mysl, ale už je to také víc než sto let, co jsi ho učil. Určitě mezitím něco zapomněl. Vím, že s tvou pomocí ho můžeme porazit.

Glaedr zasupěl. Tvůj jazyk je čím dál vtíravější, Eragone Stínovrahu. Znělo to nicméně potěšeně. Nakázal jim, aby se najedli a odpočinuli si, a pak se stáhl z jejich mysli a utichl.

Eragon si byl jistý, že je zlatý drak nadále sleduje, ale už necítil jeho přítomnost. Zmocnil se ho nečekaný pocit prázdnoty.

Přeběhl mu mráz po zádech a zachvěl se.

On, Safira a Arya seděli ve stmívajícím se stanu a nikomu z nich se nechtělo hovořit. Pak se Eragon zvedl a řekl: „Zdá se, že je mu lépe.“ Hlas mu po dlouhém mlčení zaskřípal, a proto sáhl po vaku s vodou.

„Tohle je pro něj dobré,“ řekla Arya. „Vy dva mu svědčíte. Bez něčeho, co by mu dávalo opravdový smysl, by ho jeho zármutek zabil. To, že vůbec přežil, je… neuvěřitelné. Obdivuji ho za to. Jen málo bytostí − lidí, elfů nebo draků − by dokázalo po takové ztrátě dál fungovat se zdravým rozumem.“

„Brom to dokázal.“

„On byl stejně tak pozoruhodný.“

Pokud zabijeme Galbatorixe a Šruikana, jak myslíš, že bude Glaedr reagovat? zeptala se Safira. Půjde dál, nebo se prostě… zastaví?

Aryiny zorničky odrážely mihotání světla, když pohlédla přes Eragona k Safiře. „To ukáže jen čas. Doufám, že to tak nebude, ale pokud v Urû’baenu zvítězíme, může to stejně tak znamenat, že Glaedr zjistí, že už nedokáže pokračovat sám, bez Oromise.“

„Nemůžeme ho prostě nechat, aby to vzdal!“

Souhlasím.

„Nepřísluší nám bránit mu, pokud se rozhodne vstoupit do prázdnoty,“ řekla Arya tvrdě. „To je jen jeho volba, nikoho jiného.“

„Ano, ale můžeme ho přesvědčovat a zkusit mu pomoci, aby viděl, že život stále stojí za to.“

Zvážněla a chvíli se ani nehnula. Posléze řekla: „Nechci, aby zemřel. Žádný elf to nechce. Pokud je však pro něj každý bdělý okamžik utrpením, nebylo by lepší, aby se od něj osvobodil?“

Ani Eragon, ani Safira jí na to neměli co říct.

Ti tři dál ještě chvíli debatovali o všem, co se toho dne událo. Pak Safira vytáhla hlavu ze stanu a šla se usadit na nedaleký palouček. Cítím se jako liška, které hlava uvízla v králičí noře, postěžovala si. Svrbí mě z toho šupiny, když se nemůžu podívat, jestli se ke mně někdo neplíží.

Eragon čekal, že Arya také odejde, ale překvapivě zůstala. Zřejmě byla spokojená, když tu seděla a mluvila s ním o tom i onom. A on jí s radostí vyhověl. Jeho předchozí hlad ho během duševního boje s ní, Safirou a Glaedrem přešel a každopádně byl víc než ochotný vzdát se teplého jídla výměnou za potěšení z její společnosti.

Noc se kolem nich uzavřela a tábor ještě víc ztichl, zatímco se jejich rozhovor toulal od jednoho tématu ke druhému. Eragon cítil závrať z vyčerpání a vzrušení − skoro jako by vypil příliš mnoho medoviny − a všiml si, že Arya také vypadá uvolněněji než jindy. Mluvili o spoustě věcí: o Glaedrovi a jejich soubojích mečem; o obléhání Dras-Leony a o tom, co by se s ním dalo dělat; a o dalších, méně důležitých záležitostech, jako o jeřábovi, kterého Arya viděla lovit v rákosí na okraji jezera, a o šupině, o kterou Safira přišla na čenichu, a jak se mění roční období a dny zase začínají být chladnější. Ale vždy se vrátili k tématu, které bylo v jejich myšlenkách všudypřítomné, a to byl Galbatorix a to, co je čeká v Urû’baenu.

Zatímco dumali, tak jako mnohokrát předtím, o druzích pastí stvořených pomocí kouzel, které jim mohl Galbatorix nastražit, a jak se jim nejlépe vyhnout, Eragon si vzpomněl na Safiřinu otázku o Glaedrovi. „Aryo?“

„Ano?“ Protáhla to slovo a hlas jí mírně stoupl a pak zase klesl.

„Co chceš dělat, až tohle všechno skončí?“ Tedy pokud budeme stále naživu.

„Co chceš dělat ty?“

Dotkl se prstem hlavice Brisingru a uvažoval o tom. „Nevím. Ještě jsem moc nepřemýšlel, co bude po Urû’baenu… Bude to záležet na tom, co bude Safira chtít, ale myslím, že bychom se mohli vrátit do údolí Palancar. Mohl bych si postavit sídlo na úpatí některé z hor. Možná bychom tam netrávili mnoho času, ale aspoň bychom měli nějaký domov, kam bychom se vraceli, když zrovna nebudeme létat z jednoho konce Alagaësie na druhý.“ Pousmál se. „Jsem si jistý, že budeme mít spoustu práce, i kdyby byl Galbatorix mrtvý… Ale tys ještě neodpověděla na mou otázku: co budeš dělat ty, pokud vyhrajeme? Musíš mít nějakou představu. Měla jsi na přemýšlení víc času než já.“

Arya si opřela jednu nohu o stoličku, ovinula ji rukama a položila si bradu na koleno. V přítmí stanu jako by se její tvář vznášela na jednotvárném černém pozadí, jako zjevení vykouzlené z noci.

„Strávila jsem víc času mezi lidmi a trpaslíky než mezi älfakyn,“ řekla a použila jméno elfů ve starověkém jazyce. „Zvykla jsem si na to a nebudu se chtít vrátit a žít v Ellesméře. Děje se tam toho příliš málo. Staletí mohou prolétnout bez povšimnutí, zatímco sedíš a koukáš na hvězdy. Ne, myslím, že budu dál sloužit své matce jako vyslankyně. Kdysi jsem opustila Du Weldenvarden, protože jsem chtěla pomoci opět nastolit rovnováhu světa. Jak jsi řekl, stále toho bude potřeba spoustu udělat, i pokud dokážeme svrhnout Galbatorixe. Mnoho věcí bude potřeba napravit a já budu u toho.“

„Aha.“ Nebylo to přesně to, v co doufal, že by mohla říct, ale aspoň to představovalo jistou možnost, že se jejich kontakt po Urû’baenu úplně nepřeruší a že ji stále bude moci tu a tam vidět.

Pokud si Arya všimla jeho nespokojenosti, nedala to na sobě znát.

Mluvili ještě pár minut, pak se Arya omluvila a vstala k odchodu.

Když procházela kolem něj, Eragon se k ní natáhl, jako by ji chtěl zadržet, pak ale rychle spustil ruku. „Počkej,“ řekl tiše a nebyl si vůbec jistý, v co vlastně doufá. Tlukot jeho srdce se zrychlil, bušil mu v uších a tváře se mu zahřály.

Arya se zastavila zády k němu u východu ze stanu. „Dobrou noc, Eragone,“ řekla. Potom vyklouzla ven mezi vstupními dílci a zmizela do noci a jeho nechala sedět osamoceného ve tmě.

Objev

Následující tři dny Eragonovi uběhly rychle, na rozdíl od zbytku Vardenů, kteří zůstávali ponořeni do netečností. Stále platilo, že obléhání Dras-Leony uvízlo na mrtvém bodě. Došlo sice k jistému rozruchu, když Trn vyměnil svou obvyklou pozici na přední bráně za úsek cimbuří několik set stop napravo. Ale po dlouhých debatách − a po rozsáhlých poradách se Safirou − Nasuada a její rádci došli k závěru, že se Trn přemístil zřejmě jen kvůli pohodlí. Nový úsek cimbuří byl poněkud rovnější a delší. Kromě této události se obléhání táhlo beze změny.

Mezitím se Eragon každé ráno a večer učil s Glaedrem a odpoledne bojoval s Aryou a několika dalšími elfy. Jeho souboje s elfy nebyly tak dlouhé ani tak vyčerpávající jako ten jeho předchozí s Aryou − bylo by pošetilé se takto přepínat každý den −, ale lekce s Glaedrem ho vždy stály spoustu sil. Starý drak nikdy nepolevil ve svém úsilí zlepšit Eragonovy schopnosti a znalosti, nebral žádné ohledy na jeho vyčerpání a nepromíjel chyby.

Eragona těšilo, když zjistil, že je konečně schopný ubránit se v boji s elfy. Ale bylo to duševně namáhavé, protože kdyby jeho soustředění byť jen na okamžik opadlo, skončil by s mečem zabodnutým do žeber nebo přitisknutým k hrdlu.

Jeho pokrok v lekcích s Glaedrem by byl za normálních okolností považován za ukázkový, ale za dané situace byl stejně jako Glaedr deprimován tempem, jakým učení postupovalo.

Druhého dne, během ranní lekce, se Eragon Glaedra zeptal: Mistře, když jsem poprvé přijel k Vardenům do Farthen Dûru, testovala mě Dvojčata − zkoušeli mě ze znalosti starověkého jazyka a všeobecně z kouzel.

Tos už říkal Oromisovi. Proč mi to teď opakuješ?

Protože mě napadlo… Dvojčata mě požádala, abych vyvolal skutečnou podstatu stříbrného prstenu. V té době jsem nevěděl jak. Arya mi to později vysvětlila: že s pomocí starověkého jazyka můžeš vyvolat podstatu jakékoli věci nebo bytosti. Přesto o tom Oromis nikdy nemluvil a mě by zajímalo… proč?

Glaedr jako by si povzdechl. Vyvolat skutečnou podstatu nějakého předmětu je obtížné kouzlo. Má-li fungovat, musíš pochopit vše podstatné o daném předmětu − jako když chceš uhodnout pravé jméno člověka nebo zvířete, navíc má takové kouzlo malý praktický užitek. A je nebezpečné. Velmi nebezpečné. Tohle kouzlo se nedá sestavit jako pokračující proces, který můžeš kdykoli ukončit. Buď se ti podaří vyvolat skutečnou podstatu předmětu… nebo neuspěješ a zemřeš. Nebyl důvod, aby tě Oromis nechal zkoušet něco tak nebezpečného, ani jsi ve studiu dostatečně nepokročil, aby ses o tom mohl jen bavit.

Eragon se uvnitř zachvěl, když si uvědomil, jak rozzuřená musela být Arya na Dvojčata, když vyvolala skutečnou podobu prstenu, který ti dva drželi. Pak řekl: Chtěl bych to zkusit teď.

Eragon cítil, jak se na něj upřela plná síla Glaedrovy pozornosti. Proč?

Musím zjistit, zda mám potřebnou úroveň porozumění, třeba jen pro jednu drobnou věc.

Ještě jednou: proč?

Eragon to nedokázal vysvětlit slovy, a tak přesunul svou směsici myšlenek a pocitů do Glaedrova vědomí. Když skončil, Glaedr chvíli mlčel a zpracovával příval informací. Chápu správně, začal drak, že tohle stavíš na roveň schopnosti porazit Galbatorixe? Věříš, že když dokážeš tohle a přežiješ, pak bys mohl dokázat porazit krále?

Ano, řekl Eragon s úlevou. Nedokázal své pohnutky pojmenovat tak jasně jako drak, ale bylo to přesně ono.

A jsi odhodlaný to zkusit?

Ano, Mistře.

Může tě to zabít, připomněl mu Glaedr.

Já vím.

Eragone! zvolala Safira, jejíž myšlenky se tlumeně ozvaly v jeho mysli. Zatímco studoval s Glaedrem, létala vysoko nad táborem a pátrala po možném nebezpečí. Je to až příliš riskantní. Tohle nedovolím.

Musím to udělat, odpověděl klidně.

Glaedr řekl Safiře, ale i Eragonovi: Když na tom trvá, pak bude lepší, když to zkusí pod mým dohledem. Pokud by to bylo nad jeho schopnosti, mohl bych mu poskytnout potřebné informace a zachránit ho.

Safira zavrčela − byl to zlostný, pronikavý zvuk, který naplnil Eragonovu mysl − a vzápětí Eragon zvenčí uslyšel silný poryv větru a vyděšené výkřiky mužů a elfů, když se střemhlav snesla k zemi. Přistála s takovou silou, že se stan i vše kolem otřáslo.

O pár vteřin později strčila hlavu do stanu a zírala na Eragona. Ztěžka oddechovala, proud vzduchu z jejích nozder mu rozcuchal vlasy a z pachu spáleného masa se mu rozslzely oči. Jsi tvrdohlavý jako Kull, řekla.

Ne víc než ty.

Ret se jí ohrnul, jako by chtěla zavrčet. Tak na co čekáme? Když to musíš udělat, tak do toho, ať to máme za sebou!

Co bys chtěl vyvolat? zeptal se Glaedr. Musí to být něco, co je ti důvěrně známé.

Eragon přejel očima po vnitřku stanu a zrak mu sklouzl k safírovému prstenu, který nosil na pravé ruce. Aren… Od té doby, co mu ho Ažihad dal po Bromovi, zřídkakdy prsten sundával. Stal se součástí jeho těla tak samozřejmou jako jeho paže nebo nohy. Strávil hodiny tím, že si ho prohlížel, a tak si zapamatoval každý jeho záhyb a plošku. Když zavřel oči, dokázal si vybavit obrázek, který byl dokonalou kopií skutečného předmětu. Ale přesto spoustu věcí o prstenu nevěděl − neznal jeho historii, ani jak ho elfové vyrobili či jaká kouzla by do něj mohla být vetkána.

Ne… Aren ne.

Pak se jeho pohled přesunul z prstenu na hlavici Brisingru v místě, kde se meč opíral o roh jeho lůžka. „Brisingr,“ zašeptal.

Od čepele vyšlo tlumené zadunění, meč se o půl palce povysunul z pouzdra, jako by ho něco zespodu tlačilo, a z ústí pochvy vyskočily malé jazýčky plamene a olízly spodek jílce. Eragon rychle ukončil nechtěné kouzlo, takže plameny vzápětí zmizely a meč vklouzl zpátky do pouzdra.

Brisingr, pomyslel si a byl si svou volbou naprosto jistý. Meč stvořily Rhunöniny dovednosti, ale on sám držel nástroje a po celou dobu byl spojený s myslí elfky. Pokud je na světě nějaký předmět, který zná skrz naskrz, je to právě jeho meč.

Jsi si jistý? zeptal se Glaedr.

Eragon přikývl, ale pak se zarazil, když si vzpomněl, že zlatý drak ho nevidí. Ano, Mistře… Přesto mám otázku: je Brisingr skutečné jméno meče, a pokud není, potřebuji jeho skutečné jméno, aby to kouzlo fungovalo?

Brisingr je jméno ohně, jak dobře víš. Skutečné jméno tvého meče je nepochybně něco mnohem složitějšího, ačkoli je dost dobře možné, že obsahuje slovo brisingr. Jestli chceš, můžeš svůj meč nazývat pravým jménem, ale mohl bys ho pravě tak nazývat Meč a dosáhl bys stejného výsledku, pokud budeš mít na mysli ty správné vědomosti. Jméno je pouze nálepkou těchto vědomostí a ty tu nálepku nepotřebuješ, abys mohl svou znalost využít. Je to nepatrný rozdíl, ale velmi důležitý. Rozumíš mi?

Ano.

Tak prosím pokračuj.

Eragonovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Pak našel v koutku mysli podstatu a jejím prostřednictvím se napojil na zásobárnu energie svého těla. Myslel na všechno, co o meči věděl, a současně přenášel energii do slova, když jasně a zřetelně vyslovil:

„Brisingr!“

Eragon ucítil, jak mu prudce ubývají síly. Vylekal se a pokusil se promluvit, zkusil se pohnout, ale kouzlo ho drželo spoutaného na místě. Nemohl dokonce ani mrkat nebo dýchat.

Tentokrát meč v pochvě nevzplál; chvěl se jako odraz ve vodě. Pak se ve vzduchu vedle zbraně objevil průhledný přízrak: dokonalá, zářící podoba Brisingru bez pouzdra. Ačkoli skutečný meč byl skvěle vyvedený − Eragon na něm nikdy nenašel jedinou chybičku − napodobenina, která se před ním vznášela, byla ještě propracovanější. Jako by se díval na ideu meče − ideu, kterou ani Rhunön přese všechny své zkušenosti se zpracováním kovu nemohla nikdy postihnout.

Jakmile se přízrak meče zjevil, Eragon zase dokázal dýchat a hýbat se. Udržel kouzlo několik vteřin, aby se mohl obdivovat kráse vyvolaného obrazu, a pak je nechal vyklouznout ze svého sevření a přízračný meč pomalu bledl, až zcela zmizel.

Bez něj vypadal vnitřek stanu překvapivě tmavý.

Teprve pak si Eragon začal znovu uvědomovat Safiru a Glaedra, jak se tlačí do jeho vědomí a pozorně sledují každou myšlenku, která mu probleskne hlavou. Oba draci byli tak napjatí, jak je Eragon ještě nikdy nezažil. Kdyby teď dloubnul do Safiry, určitě by ji vylekal k zbláznění.

A kdybych šťouchla já do tebe, zůstal by z tebe jen mastný flek, poznamenala.

Eragon se usmál a unaveně se položil na lůžko.

Když se Glaedr uvolnil, uslyšel Eragon v duchu něco jako vítr ženoucí se přes opuštěnou planinu. Vedl sis dobře, Stínovrahu. Glaedrova chvála Eragona překvapila. Během jejich lekcí mu starý drak vyjádřil uznání jen zřídkakdy. Ale už to nebudeme zkoušet znovu.

Eragon se zachvěl a promnul si paže, aby rozehnal chlad, který se mu vplížil do končetin. Dohodnuto, Mistře. Nebyl to zážitek, který by toužil opakovat. Přesto cítil hluboké uspokojení. Prokázal nade vší pochybnost, že existuje aspoň jedna věc v Alagaësii, kterou umí dokonale.

A to mu dalo naději.

*

Ráno třetího dne se k Vardenům vrátil Roran se svými společníky: unavený, zraněný a vysílený z cesty. Jeho návrat Vardeny na pár hodin probral ze strnulosti a vítali jeho skupinu jako hrdiny, ale brzy se většiny Vardenů znovu zmocnila apatie.

Eragonovi se ulevilo, že zase Rorana vidí. Věděl, že je jeho bratranec v bezpečí, neboť ho v posledních dnech několikrát nazíral. Nicméně vidět ho na vlastní oči ho zbavilo úzkosti, kterou si až do té chvíle pořádně neuvědomoval. Roran byl jediný člen rodiny, který mu zbyl − Murtagha Eragon nepočítal −, a proto nemohl snést pomyšlení, že by ho ztratil.

Teď když Eragon hleděl na Rorana zblízka, byl šokovaný jeho vzezřením. Čekal, že přijedou vyčerpaní, avšak Roran vypadal mnohem zuboženěji než jeho doprovod. Jako by během této cesty zestárl o celých pět let. Oči měl zarudlé a pod nimi tmavé kruhy, na čele vrásky a pohyboval se strnule, jako by každý centimetr jeho těla pokrývaly pohmožděniny. A plnovous měl z půlky ohořelý a strakatý, jako by byl prašivý.

Pět mužů − o jednoho méně, než kolik jich odjelo − šlo nejdřív navštívit léčitele z Du Vrangr Gata, kde kouzelníci zhojili jejich rány. Pak se dostavili do Nasuadina stanu. Nasuada je pochválila za udatnost a pak propustila všechny muže kromě Rorana, kterého požádala, aby jí podrobně vylíčil cestu do Aroughs a zpět a dobytí města. Vyprávění zabralo notnou dobu, ale Nasuada i Eragon stojící po její pravici mu se zaujetím a někdy i zděšením pozorně naslouchali. Když skončil, Nasuada zaskočila jak jeho, tak Eragona oznámením, že předává Roranovi velení jednoho z vardenských praporů.

Eragon čekal, že tahle novina Rorana potěší. Místo toho viděl, jak se vrásky v bratrancově tváři prohloubily a obočí se mu svraštilo. Roran však nic nenamítl, ani si nepostěžoval. Jen se uklonil a řekl chraplavým hlasem: „Jak si přeješ, paní Nasuado.“

*

Později Eragon doprovodil Rorana do jeho stanu, kde na ně čekala Katrina. Přivítala Rorana s tak očividnou láskou, že Eragon rozpačitě odvrátil oči.

Se Safirou po boku ti tři společně povečeřeli, ale Eragon a Safira se omluvili, jakmile to bylo možné, neboť bylo zřejmé, že Roran nemá dost síly na společnost a Katrina si ho přeje mít jen pro sebe.

Když se v narůstajícím šeru se Safirou potulovali táborem, Eragon uslyšel, jak někdo za ním vykřikl: „Eragone! Eragone! Počkej chvilku!“

Otočil se a spatřil hubenou, vytáhlou postavu učence Jeoda, jak k němu běží, až mu prameny vlasů poletují kolem útlé tváře. V levé ruce Jeod svíral otrhaný kousek pergamenu.

„Co se děje?“ zeptal se Eragon znepokojeně.

„Tohle!“ zvolal Jeod a oči mu zářily. Zvedl pergamen a zatřásl jím. „Povedlo se mi to zase, Eragone! Našel jsem cestu!“ V ubývajícím světle byla jizva vedoucí přes jeho opálenou hlavu a spánek nápadně bledá.

„Co se ti zase povedlo? Jakou cestu jsi našel? Zpomal. Nerozumím ti!“

Jeod se kradmo rozhlédl, pak se naklonil k Eragonovi a zašeptal: „Všechno to mé čtení a zkoumání se vyplatilo. Objevil jsem tajnou chodbu, která vede přímo do Dras-Leony!“

Rozhodování

„Ještě jednou mi to vysvětli,“ požádala Jeoda Nasuada.

Eragon netrpělivě přešlápl na místě, ale zůstal zticha.

Z hromad svitků a knih Jeod vytáhl tenký svazek v červené kůži a začal již potřetí své vyprávění: „Před nějakými pěti sty lety, podle mých odhadů…“

Jörmundur ho přerušil pohybem ruky. „Ty podrobnosti můžeš vynechat. Víme, že tohle je jen dohad.“

Jeod začal znovu: „Před nějakými pěti sty lety královna Forna poslala Ersta Šedovouse do Dras-Leony, nebo spíš na místo, kde měla vyrůst Dras-Leona.“

„A proč ho tam poslala?“ zeptala se Nasuada, zatímco si pohrávala s třásněmi na rukávu.

„Trpaslíci byli uprostřed války klanů a Forna doufala, že by si mohla zajistit podporu naší rasy, když pomůže králi Radgarovi s plánováním a stavbou opevnění města, tak jako když trpaslíci navrhovali obrany pro Aroughs.“

Nasuada mnula jednu třáseň mezi prsty. „A pak Dolgrath Půlklacek zabil Fornu…“

„Ano. A Erst Šedovous neměl na výběr než se co nejrychleji vrátit do Beorských hor, aby bránil svůj klan před Půlklackovým drancováním. Ale,“ Jeod zvedl prst a otevřel červenou knihu, „než Erst odešel, zřejmě započal svou práci. Vrchní rádce krále Radgara, lord Yardly, napsal ve svých pamětech, že se Erst pustil do příprav pro vybudování kanalizace, která měla vést pod středem města, protože na základě jeho plánů mělo být postaveno opevnění.“

Orik, který seděl na vzdálenějším konci stolu postaveného uprostřed Nasuadina velitelského stanu, přikývl a řekl: „To je pravda. Musíte vypočítat, kde a jak bude váha rozložená, a přesně určit, co je vhodné pro druh zeminy, na které stavíte. Jinak vám budou hrozit závaly.“

Jeod pokračoval: „Jistě. Dras-Leona nemá podzemní stoky, takže jsem usoudil, že nic z Erstových plánů se nikdy neuskutečnilo. Přesto o pár stránek dál Yardly říká…“ Jeod nakoukl zase do knihy a četl: „… a za toho nejžalostnějšího vývoje událostí plenitelé spálili mnoho domů a zmizeli se spoustou rodinných pokladů. Vojáci nezareagovali dost rychle, protože museli pracovat pod zemí, kde se lopotili jako prostí rolníci.“

Jeod položil knihu. „Takže co to kopali? Nedokázal jsem najít žádnou další zmínku o podzemních pracích v Dras-Leoně nebo jejím okolí, dokud…“ Odložil červený svazek stranou, vybral další knihu, tentokrát tlustou bichli s dřevěnými deskami, skoro stopu silnou. „Náhodou jsem pročítal Taradovy činy a další záhady magických jevů zaznamenané za celou epochu lidstva, trpaslíků a starobylých elfů, když…“

„Ta kniha je plná chyb,“ podotkla Arya. Stála po levé straně stolu a opírala se oběma rukama o mapu města. „Autor toho o mém lidu věděl pramálo a to, co nevěděl, si vymyslel.“

„To je možné,“ připustil Jeod, „ale věděl toho spoustu o lidech a ti nás teď zajímají.“ Jeod otevřel knihu zhruba uprostřed a opatrně opřel horní polovinu o stůl, aby ležela rovně. „Během svého bádání strávil Otman nějaký čas ve zdejší oblasti. Zkoumal hlavně Helgrind a podivné události, které s ním byly spojené, ale také napsal o Dras-Leoně toto: Lidé z města si též často stěžují na podivné zvuky a pachy linoucí se zpod jejich ulic a podlah, zvláště pak v noci, což přisuzují duchům, přízrakům a dalším tajemným bytostem, ale pokud jsou to duchové, nepodobají se žádným, o jakých jsem kdy slyšel, protože duchové všude jinde se vyhýbají uzavřeným prostorám.“

Jeod zavřel knihu. „Naštěstí byl Otman svědomitý a zaznamenal místa výskytu těch zvuků na mapě Dras-Leony, která, jak můžete vidět, tvoří téměř rovný pás napříč starým městem.“

„A ty si myslíš, že by tudy mohla vést chodba,“ řekla Nasuada. To bylo konstatování, ne otázka.

„Ano,“ potvrdil Jeod a přikývl.

Pak se ozval král Orrin, který seděl vedle Nasuady a dosud skoro nepromluvil. „Nic z toho, co jsi nám zatím ukázal, učený Jeode, ještě nedokazuje, že je to skutečně chodba. Pokud jsou pod městem nějaké podzemní prostory, mohou to být také sklepy nebo katakomby či jiné místnosti, které vedou jen do budov nad nimi. I kdyby to byl tunel, nevíme, zda pokračuje i někam mimo hranice Dras-Leony, ani kam vede − za předpokladu, že vůbec existuje. Možná do srdce paláce? Podle tvého vlastního popisu je navíc pravděpodobné, že stavba tohoto hypotetického tunelu nikdy nebyla dokončena.“

„Vzhledem k tvaru se zdá nepravděpodobné, že by mohlo jít o cokoli jiného než o chodbu, Vaše Veličenstvo,“ trval na svém Jeod. „Žádný sklep nebo katakomba by nebyly tak úzké ani tak dlouhé. A pokud jde o to, zda byla dokončena… víme, že nikdy nebyla využívána pro svůj zamýšlený účel, ale také víme, že vydržela nejméně do Otmanových časů, což znamená, že ten tunel, chodba nebo něco podobného muselo být do určité míry dokončeno, jinak by to už dávno zničila prosakující voda.“

„A co východ − nebo, chceš-li, vstup do podzemní chodby?“ zeptal se král.

Jeod se chvíli prohraboval hromádkou svitků, než vytáhl další mapu Dras-Leony, na níž byla i část okolní krajiny. „Tím si nemohu být jistý, ale pokud vede ven z města, pak bude končit někde tady…“ Položil ukazovák na mapu poblíž východní strany Dras-Leony. Většina budov za hradbami, které chránily srdce města, byla umístěna na západní straně, hned u jezera. To znamenalo, že pusté místo, na které Jeod ukazoval, bylo blíž ke středu Dras-Leony než přístup z kterékoli jiné strany, pokud šlo o to vyhnout se budovám. „Ale nelze to říct s určitostí, aniž bychom se tam vydali a hledali ho.“

Eragon se zamračil. Myslel si, že Jeodův objev přinese přesnější výsledek.

„Musíme ti pogratulovat k výsledku tvého bádání, učený Jeode,“ pravila Nasuada. „Možná jsi znovu vykonal pro Vardeny velkou službu.“ Vstala ze židle s vysokým opěradlem a šla se podívat na mapu. Lem jejích šatů zašustil o zem. „Pokud však pošleme průzkumníka, aby to prověřil, riskujeme, že upozorníme Království, že se o tu oblast zajímáme. Kdyby ta chodba existovala, pak by nám už nebyla příliš k užitku: Murtagh s Trnem by na nás čekali na druhém konci.“ Pohlédla na Jeoda. „Jak široká by podle tebe měla ta chodba být? Kolik mužů by se do ní vešlo?“

„To nedokážu říct. Mohla by být…“

Orik si odkašlal a řekl: „Zdejší půda je měkká a jílovitá a na vrchu je pořádná vrstva naplavenin − příšerná pro stavbu tunelu. Pokud měl Erst trochu rozumu, nenaplánoval by jeden velký kanál, který by odváděl městské splašky, ale projektoval by několik menších chodeb, aby snížil riziko závalů. Řekl bych, že žádná z nich nebude širší než metr.“

„Příliš úzká pro víc než jediného muže,“ řekl Jeod.

„Příliš úzká pro víc než jednoho knurla,“ dodal Orik.

Nasuada se vrátila na své místo a nepřítomně zírala na mapu, jako by se dívala na něco vzdáleného.

Po chvíli mlčení se ozval Eragon: „Mohl bych po té chodbě zapátrat. Dokážu se skrýt kouzlem, hlídky mě neuvidí.“

„Možná,“ zamumlala Nasuada. „Ale přesto se mi nelíbí pomyšlení, že se tam budeš ty nebo kdokoli jiný potulovat. Pravděpodobnost, že si toho Království všimne, je příliš vysoká. Co když hlídá Murtagh? Dokázal bys ho oklamat? Víš vůbec, čeho všeho je teď schopný?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, musíme jednat, jako by tunel existoval, a podle toho se rozhodnout. Pokud se prokáže opak, nebude nás to nic stát, ale pokud tam ta chodba je… mělo by nám to dovolit dobýt Dras-Leonu jednou provždy.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se král Orrin obezřetně.

„Něco smělého; něco… nečekaného.“

Eragon tiše zakašlal. „Možná bys to měla probrat s Roranem.“

„Nepotřebuji Roranovu pomoc při vymýšlení strategie, Eragone.“

Nasuada opět zmlkla a všichni ve stanu včetně Eragona čekali, s čím přijde. Nakonec si poposedla a řekla: „Provedeme tohle: pošleme malou skupinu bojovníků, aby otevřeli brány zevnitř.“

„A jak to mají dokázat?“ namítl Orik. „Už tak by to bylo dost obtížné, i kdyby se měli potýkat jen se stovkami vojáků rozmístěných v té oblasti, ale pokud jsi zapomněla, je tam také obří, oheň chrlící ještěrka, která polehává opodál, a tu jistě bude zajímat, co je to za pošetilce, který se opovážil přiblížit k jejich branám. A to ani nemluvím o Murtaghovi.“

Než se stačila rozpoutat debata, Eragon řekl: „Já to udělám.“

Jeho prohlášení okamžitě zmrazilo konverzaci.

Eragon očekával, že Nasuada jeho návrh ihned zamítne, a proto ho zaskočilo, když jej začala zvažovat. Pak ho překvapila ještě víc, když prohlásila: „Výborně.“

Všechny argumenty, které si Eragon nachystal, odpadly, když užasle pohlédl na Nasuadu. Očividně dospěla ke stejným závěrům jako on.

Ve stanu propukl chaos, všichni mluvili jeden přes druhého. Arya se v té vřavě prosadila jako první: „Nasuado, nemůžeš přece dovolit Eragonovi, aby se vystavoval takovému nebezpečí. To by bylo nerozumné. Pošli místo něj několik Blödhgarmových kouzelníků. Vím, že budou souhlasit a pomohou nám, a jsou to stejně schopní bojovníci jako kdokoli jiný, včetně Eragona.“

Nasuada zavrtěla hlavou. „Žádný z Galbatorixových mužů se neopováží zabít Eragona − ani Murtagh, ani královi kouzelníci, dokonce ani ti nejposlednější z vojáků. Toho bychom měli využít. Navíc Eragon je náš nejmocnější kouzelník a otevřít brány může vyžadovat obrovské množství energie. Z nás všech má právě on tu největší šanci na úspěch.“

„Jenže co když ho zajmou? Neubrání se Murtaghovi. To přece víš!“

„My Murtagha s Trnem rozptýlíme a to poskytne Eragonovi příležitost, kterou potřebuje.“

Arya zvedla bradu. „Jak? Jak je rozptýlíte?“

„Budeme předstírat, že na Dras-Leonu útočíme z jihu. Safira bude létat kolem města, bude zapalovat budovy a zabíjet vojáky na hradbách. Trn a Murtagh nebudou mít jinou volbu než jí začít pronásledovat, zvláště když to bude vypadat, jako by po celou dobu na Safiře seděl Eragon. Blödhgarm a jeho kouzelníci mohou vyvolat přesnou kopii Eragona, jako už to udělali dříve. Pokud se k němu Murtagh nedostane příliš blízko, nikdy naši lest neodhalí.“

„Jsi rozhodnutá pro tento postup?“

„Ano.“

Aryina tvář ztvrdla. „Pak půjdu s Eragonem.“

Eragona zaplavila úleva. Doufal, že Arya půjde s ním, ale nebyl si jistý, zda ji o to má požádat, protože se bál odmítnutí.

Nasuada si povzdechla. „Jsi dcerou Islanzadí. Nerada bych tě vystavila takovému nebezpečí. Kdybys zemřela… Pamatuj, jak tvá matka reagovala, když si myslela, že tě zabil Durza. Nemůžeme si dovolit přijít o pomoc tvého lidu.“

„Má matka…“ Arya sevřela rty, zarazila se a pak začala znovu: „Mohu tě ujistit, paní Nasuado, že královna Islanzadí neopustí Vardeny, ať se se mnou stane cokoli. Toho se nemusíš vůbec obávat. Půjdu s Eragonem a s námi dva z Blödhgarmových kouzelníků.“

Nasuada zavrtěla hlavou. „Ne, můžeš si vzít jen jednoho. Murtagh zná počet elfů, kteří chrání Eragona. Když si všimne, že dva nebo víc z nich chybí, může pojmout podezření, že jde o nějakou léčku. Každopádně Safira bude potřebovat maximální pomoc, pokud má Murtaghovi uniknout.“

„Tři lidé na takovýto úkol nestačí,“ trvala na svém Arya. „Nebudeme schopni zajistit Eragonovo bezpečí, natož otevřít brány.“

„Pak s vámi půjde ještě někdo z Du Vrangr Gata.“

V Aryině tváři se objevil náznak posměchu. „Žádný z vašich kouzelníků není dost silný ani zručný. Obránci budou mít přesilu sto na jednoho, ne-li ještě větší. Budou proti nám stát jak obyčejní šermíři, tak vycvičení kouzelníci. Jenom elfové nebo Jezdci…“

„Nebo Stínové,“ zabručel Orik.

„Nebo Stínové,“ připustila Arya, ačkoli Eragon poznal, že je podrážděná. „Jenom ti by mohli doufat ve vítězství za takové konstelace. A ani tak to není jisté. Dovol nám vzít si dva Blödhgarmovy kouzelníky. Nikdo jiný se pro ten úkol nehodí, alespoň nikdo z Vardenů.“

„Ach, a co jsem já, nasekaná játra?“

Všichni se otočili a překvapeně pohlédli na Angelu, která právě vystoupila z rohu v zadní části stanu. Eragon ani nevěděl, že tam byla.

„Takový zvláštní výraz,“ poznamenala bylinkářka. „Předně, kdo by sám sebe srovnával s nasekanými játry, že? Pokud byste si museli vybrat orgán, proč si místo jater nezvolit žlučník nebo brzlík? Mnohem zajímavější než játra. Nebo co třeba nasekaná le…“ Usmála se. „No, myslím, že to není důležité.“ Zastavila se před Aryou a pohlédla na ni. „Budeš mít námitky, když vás doprovodím já, Älfa? Nejsem příslušnicí Vardenů, ne v pravém slova smyslu, ale přesto jsem ochotná doplnit to vaše kvarteto.“

K Eragonovu nesmírnému překvapení Arya sklonila hlavu a řekla: „Jistě, moudrá. Nechtěla jsem nikoho urazit. Bude mi ctí mít tě s sebou.“

„Skvěle!“ zvolala Angela. „Tedy za předpokladu, že tobě to nevadí,“ řekla a podívala se na Nasuadu.

Nasuada byla poněkud vyvedená z míry, ale zavrtěla hlavou. „Jestli si to přeješ a Eragon ani Arya nic nenamítají, pak mě nenapadá žádný důvod, proč bys neměla jít. Přesto si nedokážu představit, proč bys to měla chtít.“

Angela pohodila kudrnami. „Čekáš, že ti budu vysvětlovat každé své rozhodnutí?… Ach, výborně, pokud to uspokojí tvou zvědavost, řekněme, že cítím nevraživost vůči kněžím Helgrindu a uvítala bych příležitost provést jim nějakou nezbednost. A navíc, pokud se ukáže Murtagh, mám v rukávu jeden nebo dva trumfy, které by ho mohly malinko vykolejit.“

„Měli bychom požádat Elvu, aby se k nám přidala,“ navrhl Eragon. „Pokud nám někdo může pomoci vyhnout se nebezpečí…“

Nasuada se zamračila. „Když jsem s ní naposledy mluvila, vyjádřila se naprosto jasně. Nebudu se jí klanět a žadonit, abych se ji pokusila přesvědčit o opaku.“

„Promluvím s ní,“ řekl Eragon. „Já jsem ten, na koho má zlost, a proto bych ji o to měl požádat sám.“

Nasuada zatahala za třásně svých zlatých šatů. Hrála si s několika mezi prsty a pak najednou řekla: „Dělej, jak myslíš. Mně se sice nezamlouvá myšlenka poslat do bitvy dítě − a to ani tak nadané, jako je Elva, ale domnívám se, že je opravdu schopná se ochránit.“

„Pokud ji bolest těch kolem nepřemůže,“ poznamenala Angela. „Posledních pár bitev proležela schoulená v klubíčku a stěží se dokázala pohnout nebo jen nadechnout.“

Nasuadiny prsty se zastavily a vážně pohlédla na Eragona. „Je nevypočitatelná. Když se rozhodne jít s vámi, dávej si na ni pozor, Eragone.“

„Budu,“ slíbil.

Pak začala Nasuada s Orrinem a Orikem probírat zásobování a Eragon se poněkud stáhl z rozhovoru, neboť k tomuto tématu neměl mnoho co říci.

V duchu zapátral po Safiře, která jeho prostřednictvím celou dobu naslouchala. Inu? zeptal se. Co myslíš? Byla jsi hrozně potichu. Byl jsem si jistý, že něco řekneš, když Nasuada navrhla, že se vplížíme do Dras-Leony.

Mlčela jsem, protože nebylo co dodat. Je to dobrý plán.

Ty s ní souhlasíš?!

Už nejsme nemotorná mláďata, Eragone. Naši nepřátelé možná vzbuzují hrůzu, ale to my také. Je čas, abychom jim to připomněli.

Trápí tě, že budeme oddělení?

Samozřejmě, že mě to trápí, zavrčela. Kamkoli jdeš, nepřátelé se k tobě slétají jako mouchy na maso. Přesto nejsi tak bezmocný jako kdysi. A skoro jako by zapředla.

Já, a bezmocný? řekl s hraným pobouřením.

Jenom maličko. Ale tvé kousnutí je nebezpečnější než dřív.

Tvoje taky.

Hmmm… Jdu si zalovit. Chystá se bouře-co-láme-křídla a já nebudu mít možnost se najíst dříve, než bude po útoku.

Leť opatrně, řekl.

Když Eragon ucítil, jak se její přítomnost vzdaluje, přesunul pozornost zpět k rozhovoru uvnitř stanu, protože věděl, že jeho život a život Safiry budou záviset na rozhodnutích, která udělají Nasuada, Orik a Orrin.

Pod kopcem a kamenem

Eragon zakroužil rameny, aby mu drátěná košile dobře dosedla pod tunikou zakrývající jeho brnění.

Vše kolem zahalila tma, neproniknutelná a tísnivá. Měsíc i hvězdy byly schované za těžkými mračny. Kdyby Angela nedržela v dlani kouzelné červené světlo, ani Eragon s elfy by nic neviděli.

Vzduch byl vlhký a jednou nebo dvakrát mu na obličej dopadlo pár chladných dešťových kapek.

Když předchozího dne požádal o pomoc Elvu, vysmála se mu. Dlouho a usilovně se s ní přel, ale nikam to nevedlo. Do sporu se vložila i Safira. Slétla k Elvině stanu a položila obrovskou hlavu jen pár stop od čarodějného dítěte, aby je přinutila pohlédnout do jednoho ze svých třpytivých upřených očí.

Elva už se pak neodvážila smát, nicméně zůstala neoblomná. Její tvrdohlavost Eragona rozčilovala. Přesto musel obdivovat sílu její osobnosti: říci ne Jezdci a drakovi nebylo jen tak. Dívka vytrpěla za svůj krátký život neuvěřitelné množství bolesti a tato zkušenost ji natolik poznamenala, že i mezi nejotrlejšími bojovníky se jí v tvrdosti málokterý vyrovnal.

Vedle Eragona stála Arya a zapínala si u krku dlouhý plášť. Měl na sobě rovněž takový, stejně jako Angela a černovlasý elf Wyrden, jímž Blödhgarm doplnil jejich skupinu. Pláště je měly nejen chránit před nočním chladem, ale současně i skrýt jejich zbraně před kýmkoli, na koho by narazili ve městě, pokud se dostanou tak daleko.

Nasuada, Jörmundur a Safira je doprovodili na okraj tábora, kde právě stáli. Vardenští muži, trpaslíci a urgalové se mezi stany připravovali k pochodu na město.

„Nezapomeňte,“ upomínala je ještě Nasuada a od úst jí šla pára, „pokud se do úsvitu nedostanete k bráně, najděte si nějaký úkryt, kde přečkáte do zítřejšího rána. Pak se o to pokusíme znovu.“

„Možná si žádné vyčkávání nebudeme moci dovolit,“ podotkla Arya.

Nasuada si promnula paže a přikývla. Vypadala nezvykle ustaraně. „Já vím. Každopádně budeme připraveni zaútočit, jakmile se s námi spojíte, ať už to nastane kdykoli. Vaše bezpečí je důležitější než dobytí Dras-Leony. Na to pamatujte.“ Během řeči přelétla pohledem k Eragonovi.

„Měli bychom vyrazit,“ řekl Wyrden. „Noc pokročila.“

Eragon na okamžik přitiskl čelo k Safiře. Dobrý lov, řekla mu něžně.

Tobě také.

Neochotně se spolu rozloučili a Eragon se přidal k Arye a Wyrdenovi, kteří se nechali vést Angelou z tábora směrem k východnímu okraji města. Nasuada s Jörmundurem jim šeptem popřáli hodně štěstí a pak vše utichlo a slyšeli už jen svůj dech a vlastní kroky.

Angela ztlumila červené světlo, takže si Eragon viděl stěží na špičky bot. Musel napínat oči, aby neklopýtl o kameny a větve, které mu ležely v cestě.

Kráčeli mlčky skoro hodinu, načež bylinkářka zastavila a zašeptala: „Jsme na místě, jestli se nemýlím. Umím sice celkem dobře odhadovat vzdálenost, ale vchod do podzemí může taky být víc než tisíc stop odtud. V tomhle přítmí se to dá těžko určit s jistotou.“

Nalevo od nich se nad obzorem vznášelo několik světelných teček, což byl jediný důkaz, že se nacházejí kdesi poblíž Dras-Leony. Světla se zdála být poměrně blízko.

Všichni se shlukli kolem Wyrdena, který si klekl, stáhl si rukavici z pravé ruky a položil dlaň na holou zem. Pak začal tiše prozpěvovat zaklínadlo, jemuž se před odchodem z tábora naučil od trpasličího kouzelníka. Orik onoho trpaslíka pověřil, aby ho zasvětil do odhalování podzemních komnat.

Zatímco elf zpíval, Eragon hleděl do okolní temnoty, napínal uši a pátral po nepřátelích. Mrholení zesílilo. Doufal, že se počasí zlepší dřív, než začne bitva, pokud ovšem k nějaké bitvě vůbec dojde.

Někde zahoukala sova a on sáhl po Brisingru, ale vzápětí se zarazil a pouze sevřel pěst. Barzûl, ulevil si v duchu Orikovou nejoblíbenější nadávkou. Byl neklidnější, než by měl být. Vědomí, že brzy možná zase bude bojovat s Murtaghem a Trnem − s jedním z nich, nebo oběma najednou −, ho naplňovalo nervozitou.

Jestli budu takhle pokračovat dál, určitě prohraju, pomyslel si. A tak začal dýchat zvolna a pustil se do prvního z Glaedrových duševních cviků, které mu pomáhaly získat vládu nad vlastními pocity.

Když se starý drak dověděl o chystané výpravě, nebyl zrovna nadšený, ale ani nic nenamítal. Poté, co probrali různé eventuality, vyslovil varování: Dávej si pozor na stíny, Eragone. V temných místech číhají divné věci. Glaedrova reakce Eragona rozhodně nijak nepovzbudila.

Otřel si kapky z tváře a druhou ruku stále držel u jílce meče. Na pokožce cítil teplou a hladkou kůži vnitřku rukavice.

Spustil paži, zahákl palec pod pás Belota Moudrého, na němž měl zavěšený meč, a uvědomil si váhu dvanácti dokonalých diamantů, které se v něm ukrývaly. Toho rána šel k ohradám pro dobytek, kde kuchaři zabíjeli ptáky a ovce k snídani pro armádu, a sbíral energii umírajících zvířat do drahokamů. Nenáviděl tenhle prostředek. Když se myslí dotkl vědomí zvířete, vnímal jeho strach a bolest jako své vlastní, mělo-li ještě hlavu spojenou s tělem. Ve chvíli, kdy duše zvířete proklouzla do prázdnoty, měl pocit, jako by umíral on sám. Cítil se hrozně a vyvolávalo to v něm paniku. Kdykoli mohl, zašeptal zvířatům pár útěšlivých slov ve starověkém jazyce. Někdy to fungovalo, jindy ne. Třebaže by zvířata tak jako tak zemřela a on nutně potřeboval zásoby energie, tento postup se mu protivil, protože se cítil osobně zodpovědný za jejich smrt. Jako by byl nečistý.

Teď mu připadalo, že je pás díky zásobám energie z tolika zvířat o něco těžší než předtím. I kdyby diamanty uvnitř neměly pražádnou hodnotu, Eragon by pás považoval za cennější než zlato právě kvůli desítkám životů, které ho naplnily.

Když Wyrden dozpíval, Arya se zeptala: „Našel jsi to?“

„Tudy,“ řekl Wyrden a vstal.

Eragonem projelo radostné vzrušení. Jeod měl pravdu!

Wyrden je vedl přes cestu a řadu kopečků až do mělké prohlubně skryté v záhybech krajiny. „Ústí tunelu by mělo být někde tady,“ zašeptal elf a ukázal k západnímu svahu prolákliny.

Kouzelné světlo v bylinkářčině ruce se mírně projasnilo, aby mohli lépe hledat. Eragon, Arya i Wyrden se pustili do prohledávání houští podél svahu a dloubali do země klacky. Dvakrát si Eragon odřel holeň o pařezy popadaných bříz, až musel bolestí zatajit dech. Zalitoval, že si nevzal holenní chrániče. Nechal je v táboře i se štítem, protože by ve městě příliš přitahovaly pozornost.

Dvacet minut hledali, chodili nahoru a dolů po stránce a systematicky propátrávali terén. Nakonec Eragon uslyšel cinknutí kovu a pak Arya tiše zavolala: „Tady.“

Všichni přispěchali k ní. Stála u malého zarostlého dolíku ve svahu. Odhrnula stranou křoví a odhalila pět stop vysoký a tři stopy široký tunel obložený kameny. Temný otvor zakrývala zrezivělá železná mříž.

„Podívejte,“ řekla Arya a ukázala na zem.

Eragon uviděl cestičku vedoucí z chodby. I v Angelině tajemném červeném osvětlení poznal, že pěšinu vyšlapaly lidské nohy. Tunel tedy někdo používal. Možná to bylo i více lidí, kteří tudy tajně vnikali do Dras-Leony a pak se z ní zase plížili ven.

„Měli bychom být opatrní,“ zašeptal Wyrden.

Angela pobavením slabě zachrochtala. „Jak jinak bys chtěl postupovat? S troubením trumpet a hulákajícím předvojem?“

Elf jí neodpověděl, ale vypadal značně rozpačitě.

Arya s Wyrdenem odtáhli mříž a opatrně vlezli dovnitř. Oba si vyčarovali vlastní světélka. Koule bez plamene se jim vznášely nad hlavami jako malá červená slunce, která však nevyzařovala o moc víc světla než hrstka žhavých uhlíků.

Eragon zůstal vzadu a obrátil se k Angele: „Proč se k tobě elfové chovají s takovou úctou? Skoro jako by se tě báli.“

„Nezasloužím si snad trochu úcty?“

Zaváhal. „Víš, jednoho dne mi budeš muset říct o sobě něco víc.“

„Proč myslíš?“ Protáhla se kolem něj ke vstupu do tunelu a plášť se jí zatřepotal jako křídla lethrblaka.

Eragon zavrtěl hlavou a vydal se za ní.

Drobná bylinkářka se v tunelu nemusela příliš shýbat, aby se nepraštila do hlavy, ale Eragon i oba elfové se museli hrbit jako starci. Chodba byla většinou prázdná a páchla zatuchlinou. Podlahu pokrývala tenká vrstva ztvrdlého prachu. Poblíž ústí tunelu bylo poházených pár klacků a kamenů, a dokonce tu ležela i svlečená hadí kůže.

Všichni kráčeli co nejtišeji, ale tunel zesiloval veškeré zvuky. Každé bouchnutí či zaškrábání se rozléhalo a vytvářelo směsici překrývajících se šelestů, které jako by si šeptaly a vzdychaly. Ten šepot v Eragonovi vyvolával pocit, že jsou obklopeni spoustou nehmotných duchů, komentujících každý jejich pohyb.

Pak se máme k někomu nenápadně připlížit, pomyslel si, když sjel botou po kameni a ten se s hlasitým ťuknutím odrazil od stěny tunelu a chodbou se rozletěly desítky ozvěn.

„Promiňte,“ zahýbal neslyšně pusou, když se k němu ostatní otočili.

Přes ústa mu přelétl sarkastický úsměv. Aspoň víme, co způsobuje ty podivné zvuky pod Dras-Leonou. Až se vrátím, povím to Jeodovi.

Když už pod zemí urazili pořádný kus cesty, Eragon se zastavil a ohlédl se ke vchodu, který se mezitím ztratil ve tmě. Přítmí se zdálo téměř hmatatelné, jako těžká látka přehozená přes svět. V úzké a nízké chodbě pociťoval tíseň. Obvykle mu nevadilo pobývat v uzavřených prostorách, ale tunel mu připomínal bludiště hrubě tesaných chodeb uvnitř Helgrindu, kde s Roranem bojovali proti ra’zakům − což byla sotva příjemná vzpomínka.

Zhluboka se nadechl a vydechl.

Chystal se opět vyrazit vpřed, vtom však zazářily ve stínech dvě velké oči, podobné páru červenohnědých měsíčních kamenů. Sevřel Brisingr a o několik palců jej povytáhl z pochvy, a tu se ze tmy neslyšně vynořil Solembum.

Kočkodlak zastavil na okraji světla. Zastříhal ušima s černými špičkami a jeho čelisti se rozevřely s výrazem, který působil pobaveně.

Eragon se uvolnil a pokývnutím hlavy vzal na vědomí kočkodlakovu přítomnost. Mělo mě to napadnout. Ať šla Angela kamkoli, Solembum byl vždycky s ní. Eragon se opětovně pozastavil nad bylinkářčinou tajemnou minulostí: Jak si mohla získat jeho oddanost?

Zbytek skupiny se vzdálil a Solembum opět zmizel ve stínu.

Eragona těšilo vědomí, že mu kočkodlak kryje záda, a spěchal za ostatními.

Než skupina opustila tábor, Nasuada je informovala o přesném počtu vojáků ve městě, o jejich stanovištích, povinnostech a zvycích. Také jim podrobně popsala Murtaghovy komnaty, co jedl i jakou měl náladu předchozího večera. Její informace byly pozoruhodně přesné. Když se jí na to zeptali, usmála se a sdělila jim, že kočkodlaci jí v Dras-Leoně dělají špehy. Jakmile se Eragon a jeho společníci ve městě vynoří z podzemí, kočkodlaci je doprovodí k jižní bráně, ale jejich úloha by měla pokud možno zůstat v tajnosti, jinak už by nemohli Vardenům poskytovat zprávy tak snadno. Koho by ostatně napadlo, že neobyčejně velká kočka, která polehává opodál, je ve skutečnosti nepřátelský špeh?

Když si Eragon znovu prošel Nasuadiny informace, uvědomil si, že jednou z Murtaghových největších slabin je potřeba spánku. Pokud ho dnes nezajmeme nebo nezabijeme, mohlo by příště pomoci, kdyby se nám ho nějak podařilo vzbudit uprostřed noci − a pokud možno víc nocí za sebou. Tři nebo čtyři dny bez pořádného odpočinku a nebude zrovna v ideální kondici pro boj.

Kráčeli pořád dál tunelem, který mířil rovně jako šíp, nikde se nestáčel ani nezahýbal. Eragon měl pocit, že podlaha mírně stoupá − to by dávalo smysl, pokud byl tunel postaven k odvádění splašek z města −, ale nebyl si tím úplně jistý.

Po chvíli jim hlína pod nohama začala měknout a lepila se na boty jako mokrý jíl. Ze stropu kapala voda. Někdy kapka přistála Eragonovi na zátylku a skulila se mu po páteři, jako by se ho dotýkal studený prst. Jednou mu podklouzla noha v blátě, a když se chtěl rukou přidržet, zjistil, že stěny jsou slizké.

Uplynulo neurčité množství času. Mohli být v tunelu tak hodinu, ale možná i deset. Nebo třeba uběhlo pouhých pár minut. Každopádně Eragona už bolel krk a ramena, jak musel kráčet shrbený, a začínala ho unavovat nekonečná jednotvárnost narůžovělého kamene.

Nakonec si všiml, že ozvěna slábne a interval mezi opakováním zvuků se stále prodlužuje. Brzy nato je tunel zavedl do velké obdélníkové prostory s žebrovaným klenutým stropem, který byl v nejvyšším bodě více než patnáct stop vysoký. Místnost byla prázdná až na shnilý sud v jednom koutě. Před nimi se otevíraly tři klenuté průchody do tří stejných, malých temných místností. Dál vidět nebylo.

Skupina zastavila, Eragon se pomalu napřímil a trhnul sebou, když se mu napjaly rozbolavělé svaly.

„Tohle v plánech Ersta Šedovouse asi nebylo,“ poznamenala Arya.

„Kterou cestou bychom se měli dát?“ zeptal se Wyrden.

„Není to zřejmé?“ podivila se bylinkářka. „Doleva. Vždycky je to doleva.“ A hned vyrazila k levému průchodu.

Eragon to nemohl ponechat bez komentáře. „Doleva ze kterého směru? Kdybys přicházela z opačné strany, doleva by…“

„Doleva by bylo doprava a doprava by bylo doleva, ano, ano,“ nenechala ho domluvit bylinkářka. Přimhouřila oči. „Někdy jsi až moc chytrý, Stínovrahu… Dobrá, zkusíme to po tvém. Ale neříkej mi pak, že jsem tě nevarovala, až tu nakonec budeme bloudit celé dny.“

Kdyby to ovšem bylo na něm, Eragon by volil prostřední chodbu, protože ta by je podle něj nejspíše dovedla nahoru na ulici, ale nechtěl se s bylinkářkou přít. Je to jedno, stejně brzy najdeme schody, pomyslel si. Pod Dras-Leonou nemůže být mnoho místností.

Angela pozvedla kouzelné světlo a ujala se vedení. Wyrden s Aryou ji následovali a Eragon se držel vzadu.

Místnost za pravým klenutým obloukem byla větší, než se prve zdálo. Táhla se zhruba dvacet stop k jedné straně, pak zahýbala a pokračovala dalších několik metrů, načež končila chodbou posetou prázdnými svícny. Chodba ústila do další malé prostory se třemi východy, z nichž každý vedl do místností s dalšími východy a tak dále.

Kdo tohle postavil a proč? uvažoval Eragon zmateně. Všechny místnosti byly opuštěné a prázdné. Našli jen stoličku, která se rozpadla, jakmile do ní šťouchl špičkou boty, a hromadu rozbité keramiky ležící v rohu pod závojem z pavučin.

Angela nikdy nezaváhala a nedumala, kterým směrem jít, neboť bez výjimky volila cestu doprava. Eragon by se proti její metodě ohradil, jenže ho nenapadla žádná lepší alternativa.

Když vstoupili do kruhové místnosti se sedmi východy pravidelně rozestavěnými po celém obvodu, bylinkářka se zničehonic zastavila. Z výklenků vedlo sedm chodeb včetně té, kterou se sem právě dostali.

„Poznačte, odkud jsme přišli, nebo se úplně zamotáme,“ navrhla Arya.

Eragon šel zpátky k chodbě a špičkou křížové záštity Brisingru vyškrábl do zdi rýhu. Nakoukl při tom do tmy a snažil se zahlédnout Solembuma, ale nic neviděl. Doufal, že se kočkodlak neztratil někde v bludišti podzemních místností. Málem už po něm zapátral myslí, nakonec však nutkání odolal. Kdyby někdo ucítil jeho vědomí, Království by je mohlo odhalit.

„Ach!“ zvolala Angela a stíny kolem Eragona se pohnuly, jelikož si bylinkářka stoupla na špičky a zvedla světlo co nejvýš.

Eragon pospíchal k ostatním do středu místnosti. „Co je?“ zašeptal.

„Strop, Eragone,“ zašeptala Arya. „Podívej se na strop.“

Když zvedl hlavu, spatřil jen staré, plísní pokryté kamenné kvádry s tolika prasklinami, až se podivil, že se strop už dávno nezřítil.

Pak se však podíval znovu, pozorněji, a úžasem otevřel ústa.

Nešlo o praskliny, nýbrž o do hloubky vyryté runy − řady run. Byly úhledné a drobné, s ostrými úhly a rovnými nožkami. Ačkoli plíseň a běh staletí části textu zakryly, většina z něj zůstávala čitelná.

Eragon chvíli zápolil s runami, ale poznal jen několik slov a ta se ještě psala jinak, než byl zvyklý. „Co tam stojí?“ zeptal se. „To je trpasličí písmo?“

„Ne,“ odpověděl mu Wyrden. „Jde o jazyk tvého lidu, ale v podobě, kterou se mluvilo a psalo kdysi dávno, a ve velmi zvláštním nářečí fanatika Toska.“

To jméno Eragon již zaslechl. „Když jsme s Roranem zachraňovali Katrinu, slyšeli jsme kněží Helgrindu zmiňovat Knihu Tosk.“

Wyrden přikývl. „Stala se základem jejich víry. Tosk nebyl jediný, kdo se modlil k Helgrindu, ale jako první sepsal své názory a praktiky a od té doby ho mnozí napodobují. Uctívači Helgrindu ho považují za božího proroka. A tohle,“ elf doširoka rozhodil ruce, „je životopis Toska od jeho dětství až do smrti. Tento skutečný příběh Toskovi učedníci nikdy nesdíleli s těmi, kdo stáli mimo jejich sektu.“

„Dalo by se z toho leccos zjistit,“ podotkla Angela, která stále upírala oči na strop. „Kéž bychom měli čas…“ Eragona překvapilo, jak ji to fascinuje.

Arya přelétla očima sedm chodeb. „Tak jen chviličku, ale pospěšte si.“

Zatímco Angela s Wyrdenem zapáleně pročítali runy, Arya došla k jednomu z průchodů a polohlasně začala zpívat zaklínadlo pro hledání cesty z podzemí. Když skončila, chvíli čekala se vztyčenou hlavou a pak se přesunula k další chodbě.

Eragon si ještě krátce prohlížel runy. Potom se vrátil k ústí chodby, která je sem přivedla, opřel se o stěnu a čekal. V rameni cítil chlad kamene.

Arya zastavila před čtvrtou chodbou. Již povědomá intonace jejího zaklínadla stoupala a klesala jako tichý povzdech větru.

Zase nic.

Nepatrné zašimrání na hřbetu pravé ruky Eragona přimělo pohlédnout dolů. Na jeho rukavici se držel obrovský, bezkřídlý cvrček. Byl odporný: černý a baňatý, měl ostnaté nožky a velikou hlavu připomínající lebku. Krunýř se mu leskl, jako by byl naolejovaný.

Eragonovi naskočila husí kůže a rychle zatřásl rukou, aby odhodil cvrčka do tmy.

Přistál se slyšitelným drcnutím.

Ani v páté chodbě se Arya nedozvěděla víc než v těch předchozích. Vynechala průchod, v němž stál Eragon, a stanula před sedmým obloukem.

Než stačila vyslovit kouzlo, chodbami se náhle rozlehlo hrdelní mňoukání, jakoby ze všech stran najednou. Pak se ozvalo zasyčení, prskání a škrábání, z něhož se Eragonovi zježily chlupy po celém těle.

Angela se prudce otočila: „Solembume!“

Všichni současně vytasili meče.

Eragon zacouval do středu místnosti a rychle těkal očima od jednoho oblouku ke druhému. Znamení gedwëy ignasia ho svrbělo a štípalo jako bleší kousnutí − takové varování však bylo k ničemu, protože se nedozvěděl, kde se hrozba nachází ani o jaké nebezpečí jde.

„Tudy,“ pobídla je Arya a vykročila k sedmé chodbě.

Bylinkářka se odmítla pohnout. „Ne!“ zašeptala odhodlaně. „Musíme mu pomoct.“ Eragon si všiml, že Angela drží krátký mečík se zvláštní bezbarvou čepelí, která se ve světle blýskala jako drahokam.

Arya se zamračila. „Pokud Murtagh zjistí, že jsme tady, budeme…“

Vtom se vše seběhlo tak rychle a neslyšně, že by si toho Eragon ani nevšiml, kdyby se nedíval přímo tím směrem: několik dveří, skrytých ve zdech tří různých chodeb, se rozlétlo dokořán a vyřítily se z nich asi tři desítky černě oděných mužů s meči v rukou.

„Letta!“ vykřikl Wyrden a jedna skupina mužů se do sebe zamotala, jako by ti vepředu prudce narazili do zdi.

Pak se na čtveřici sesypal zbytek útočníků a nezbyl čas na žádná další kouzla. Eragon snadno odrazil výpad a obloukovým úderem usekl útočníkovi hlavu. Všichni muži měli přes obličeje ovázané šátky, takže jim koukaly jen oči. Rouška se zatřepotala, jak se hlava skutálela na zem.

Eragonovi se ulevilo, když se Brisingr zaťal do masa a krve. Chvíli měl totiž strach, že jsou jejich protivníci chráněni kouzly nebo brněním − nebo hůř, že to ani nejsou lidé.

Bodl jiného muže do žeber, a zrovna když se otočil, aby si poradil s dalšími dvěma útočníky, nečekaně k němu vzduchem zasvištěl meč. Čepel se zastavila jen palec od jeho hrdla. Obranná kouzla ho zachránila před jistou smrtí, ale i tak klopýtl dozadu.

Překvapeně zjistil, že muž, jehož prve bodl, stále stojí a krev mu stéká po boku, ale jako by si nevšímal díry, kterou do něj Eragon udělal.

Na Eragona padl strach. „Necítí bolest,“ křičel, zatímco odrážel meče ze tří různých stran. Pokud ho někdo slyšel, neodpověděl mu.

Dál už se nevysiloval mluvením, soustředil se na boj proti mužům před sebou a důvěřoval svým společníkům, že mu budou krýt záda.

Učinil výpad vpřed, vykryl úder a uskočil. Oháněl se Brisingrem tak zlehka, jako by meč nevážil víc než proutek. Obvykle by dokázal zabít kohokoli během chvilky, ale tihle muži byli odolní vůči bolesti, takže jim musel buď setnout hlavu, nebo jim probodnout srdce, anebo je podříznout a držet si je od těla, dokud neztratí tolik krve, že upadnou do bezvědomí. Jinak se ho útočníci stále dál snažili zabít bez ohledu na utržená zranění. Vzhledem k množství protivníků bylo obtížné ubránit se všem jejich úderům a zároveň útočit. Mohl by se sice přestat bránit a spoléhat na svá ochranná kouzla, ale to by ho vyčerpalo stejně rychle jako mávání Brisingrem. Jelikož nedokázal s určitostí předpovědět, kdy jeho obrany přestanou fungovat − v jistém okamžiku to nastane, jinak by z něj vysály veškerou životní sílu −, a věděl, že je možná bude potřebovat později, bojoval právě tak opatrně a obezřetně, jako by stál proti mužům, jejichž meče by ho dokázaly zabít nebo zmrzačit jedinou ranou.

Z tajných dveří uvnitř chodeb proudili další černooděnci. Shlukli se kolem Eragona a díky své obrovské přesile ho nutili ustupovat. Po nohou a pažích se mu sápaly ruce, jež se ho snažily chytit a zadržet.

„Kverst,“ zamručel polohlasně a vyslovil tak jedno z dvanácti smrtících slov, která ho Oromis naučil. Jak se obával, kouzlo nezaúčinkovalo: muži byli chráněni proti přímému útoku kouzelníka. Rychle si připravil zaklínadlo, které proti němu jednou použil Murtagh: „Thrysta vindr!“ Šlo o nepřímý způsob, jak na muže zaútočit, protože je přímo nezasáhl, ale pouze proti nim tlačil vzduch. V každém případě to fungovalo.

Místností zaskučel vítr, v němž se Eragonovi zazmítaly vlasy i plášť, a muže v jeho nejbližším okolí odmrštil dozadu na jejich druhy. Před ním se vyklidil prostor zhruba deseti stop. Současně mu ovšem ubyly síly, i když ne tolik, aby nemohl bojovat.

Otočil se, aby zjistil, jak si vedou ostatní. Nebyl jediný, kdo našel způsob, jak obejít ochrany mužů. Z Wyrdenovy pravé ruky šlehaly blesky a omotaly se kolem každého bojovníka, který měl tu smůlu, že se k němu připletl. Když se zářící provázky energie kroutily kolem svých obětí, skoro to vypadalo, že jsou tekuté.

Do místnosti se však tlačili stále další muži.

„Za mnou!“ vykřikla Arya a vyrazila k sedmé chodbě − té, kterou před přepadením nestihla prozkoumat.

Wyrden s Eragonem pospíchali za ní. Za nimi kulhala Angela a svírala si zakrvácené rameno. Černooděnci na okamžik zaváhali a zmateně pobíhali po místnosti. Poté se je s mocným řevem jali pronásledovat.

Eragon uháněl chodbou a přitom se snažil sestavit obměnu předchozího kouzla, která by mu umožnila muže zabít, ne jen odstrčit. Rychle na jednu přišel a nachystal si ji pro chvíli, kdy narazí na větší počet útočníků.

Co to je za lidi? uvažoval. A kolik jich ještě bude?

Před sebou zahlédl otvor, jímž dovnitř proudilo tlumené nafialovělé světlo. Hlavou mu stačilo prolétnout znepokojení v souvislosti se zdrojem toho světla, když vtom bylinkářka za jeho zády hlasitě vykřikla. Spatřil tlumený oranžový záblesk, uslyšel strašlivé prásknutí a ve vzduchu ucítil zápach síry.

Prudce se otočil a viděl, jak pět mužů táhne Angelu do dveří, které se otevřely ve stěně chodby. „Ne!“ vykřikl, ale než tomu stačil zabránit, dveře se zaklaply stejně tiše, jako se předtím otevřely, a zeď opět vypadala dokonale jednolitá.

„Brisingr!“ vykřikl a jeho meč vzplál. Přitiskl špičku čepele na stěnu a pokusil se ji protlačit kamenem, aby dveře otevřel. Jenže kámen byl silný a tavil se pomalu a Eragonovi brzy došlo, že by to stálo daleko víc energie, než může obětovat.

Pak se vedle něj objevila Arya, položila ruku tam, kde prve byly dveře, a zašeptala: „Ládrin.“ Otevři se. Dveře zůstávaly tvrdošíjně zavřené, ale Eragon se přesto cítil trapně, že ho nenapadlo nejdřív zkusit tak jednoduché kouzlo.

Pronásledovatelé už byli tak blízko, že jim s Aryou nezbývalo než se otočit a postavit se jim. Eragon chtěl použít kouzlo, které si přichystal, ale chodbou vedle sebe mohli jít vždy jen dva muži. Ty ostatní by zabít nedokázal, neboť na ně neviděl. Rozhodl se, že raději kouzlo ještě chvíli podrží v tajnosti a vysloví je, až bude moci sprovodit ze světa více bojovníků najednou.

Setnuli s Aryou dva muže běžící v čele, pak na ně zaútočila další dvojice, která překročila těla mrtvých. V rychlém sledu zabili dalších šest mužů, ale nepřátel jako by neubývalo.

„Tudy!“ vykřikl Wyrden.

„Stent slauta!“ zvolala Arya a kameny ve stěnách vystřelily do chodby jen pár metrů od místa, kde stála. Muži v černých hávech se krčili pod sprchou ostrých úlomků, klopýtali a nejeden padl zmrzačený na zem.

Eragon s Aryou se otočili a následovali Wyrdena, který utíkal k otvoru na konci chodby. Elf už byl jen třicet stop od něj.

Pak deset…

Pět…

Vtom z děr v podlaze a stropu vystřelilo houští ametystových bodců, které zachytily Wyrdena mezi sebou. Jeho ochranná kouzla odpuzovala křišťálové trny, takže se ostny držely necelý palec od jeho kůže a elf jako by se vznášel uprostřed chodby. Poté po každém bodci přeběhl praskající proud energie, ostré špičky velmi jasně zazářily a s nepříjemným křupnutím elfa probodly.

Wyrden zakřičel a zazmítal sebou. Pak jeho kouzelné světlo zhaslo a přestal se hýbat.

Eragon doklopýtal k ostnům a nevěřícně zíral. Navzdory všem bitvám, které měl za sebou, ještě nikdy nezažil smrt elfa. Wyrden, Blödhgarm a ostatní jeho strážci byli tak dokonalí, že předpokládal, že by mohli zemřít jedině při souboji s Galbatorixem nebo Murtaghem.

Arya byla stejně ohromená jako on. Rychle se ale vzpamatovala. „Eragone,“ oslovila ho naléhavě, „prosekej nám Brisingrem cestu.“

Pochopil. Jeho čepel odolá všem kouzlům, která ostny obsahují.

Napřáhl paži dozadu a s co největší silou se ohnal mečem. Několik ostnů se roztříštilo pod jeho nezlomným ostřím. Ametyst zvonivě zapraskal a úlomky padající na zem zacinkaly jako ledová tříšť.

Eragon se držel při pravé straně chodby, aby nenarazil do zkrvavených bodců, jež držely ve vzduchu Wyrdenovo tělo. Znovu a znovu se rozpřahoval a prosekával si cestu třpytivým houštím. S každým úderem vylétly do vzduchu kousky ametystů. Překvapeně zamrkal, když ho jeden z nich řízl do levé tváře. Znepokojilo ho, že jeho ochrany selhaly.

Kvůli zubatým koncům rozbitých ostnů se musel pohybovat s maximální opatrností. Pahýly pod nohama by mu snadno propíchly boty a ty nad hlavou ho mohly říznout do krku či hlavy. Přesto dokázal prokličkovat na druhou stranu houští jenom s malým šrámem na pravém lýtku, který ho pálil, kdykoli přenesl váhu na tuto nohu.

Když pomáhal Arye přes posledních pár řad bodců, černě odění bojovníci už je skoro dostihli. Jakmile byla Arya za smrtící překážkou, rozběhli se k otvoru a nafialovělému světlu. Eragon byl pevně rozhodnutý, že se pak postaví útočníkům čelem a všechny do jednoho je zabije, aby pomstil Wyrdenovu smrt.

Na druhé straně otvoru se nacházela tmavá místnost, která mu připomněla jeskyně pod Tronjheimem. Střed podlahy byl vyplněn obrovskou kruhovou kamennou mozaikou z mramoru, chalcedonu a leštěného hematitu. Po okraji kruhu stály špalíčky ametystu velké jako pěst, zasazené ve stříbrných kroužcích. Každý kus fialového kamene slabě zářil − to ony byly zdrojem světla, které viděli z chodby. U vzdálenější zdi za kruhem stál obrovský černý oltář přikrytý zlatou a karmínovou látkou. Obklopovaly jej sloupy a mnohoramenné svícny a po obou jeho stranách byly zavřené dveře.

Tohle všechno Eragon spatřil během kratičkého okamžiku, kdy se vřítil do místnosti a ještě než si stačil uvědomit, že ho setrvačnost nese doprostřed kamenného kruhu. Snažil se zastavit, snažil se uhnout stranou, ale pohyboval se příliš rychle.

V zoufalství udělal jedinou věc, kterou mohl: vyskočil směrem k oltáři v naději, že kruh přelétne jediným skokem.

Když letěl přes nejbližší ametystový kámen, pocítil lítost a jeho poslední myšlenka patřila Safiře.

Nasytit boha

Nejdříve si Eragon všiml změněných barev. Kamenné kvádry na stropě měly sytější odstín. Detaily, které byly předtím nezřetelné, se zdály ostré a jasné, kdežto jiné, dříve nápadné, nyní ustoupily do pozadí. Vzorovaný kruh před ním teď vypadal ještě skvostněji.

Chvíli mu trvalo, než pochopil důvod této proměny. V místnosti už nezářilo Aryino červené kouzelné světlo. Místo toho vše osvětlovala tlumená záře křišťálů a svící ve stojanech.

Teprve tehdy si uvědomil, že má v ústech namačkané cosi, co mu bolestivě roztahuje čelisti, a že visí za zápěstí na řetězu upevněném na stropě. Pokusil se pohnout a zjistil, že kotníky má v okovech připoutaných k železnému oku v podlaze.

Když se pootočil, uviděl vedle sebe Aryu. Byla spoutaná a zavěšená stejně jako on. Také měla ústa ucpaná ruličkou látky, kterou držel na místě kus hadříku ovázaný kolem její hlavy.

Byla při vědomí, sledovala ho a zjevně se jí ulevilo, že se probral.

Proč už neutekla? dumal. A pak: Co se to stalo? Myšlenky měl zastřené a pomalé, jako by byl otupělý vyčerpáním.

Pohlédl dolů a všiml si, že mu svlékli brnění a odebrali zbraně. Byl oblečený pouze do kamaší. Pás Belota Moudrého byl pryč, stejně jako náhrdelník od trpaslíků, který ho chránil před nazíráním.

Když se podíval vzhůru, viděl, že mu z ruky zmizel i elfský prsten Aren.

Zachvátila ho panika. Pak konejšil sám sebe vědomím, že není bezmocný, neboť dokáže kouzlit. Kvůli roubíku v ústech sice nemohl zaklínadla vyslovit nahlas, což bylo o něco nebezpečnější než obvyklý postup, ale ne tak nebezpečné jako kouzlit bez použití starověkého jazyka. Kdyby se totiž jeho myšlenky během kouzlení zatoulaly, mohl by omylem zvolit nesprávná slova. Zbavit se pout ho v každém případě bude stát jen malé množství energie a nepochyboval, že to bez větších obtíží zvládne.

Zavřel oči, posbíral síly a chystal se v duchu vyřknout kouzlo. Vtom zaslechl, jak Arya řinčí řetězem a vydává přidušené zvuky.

Když na ni pohlédl, vrtěla hlavou. Povytáhl obočí v němé otázce: Co je? Dokázala však jen zavrčet a dál kroutit hlavou.

Cítil se z toho frustrovaný, a tak opatrně napřel mysl jejím směrem. Velmi obezřetně sledoval, zda neucítí sebemenší náznak cizího vědomí. Vnímal však jen měkký, neurčitý tlak, který ho obklopoval, jako by měl mysl obalenou balíky vlny.

Opět v něm začala narůstat panika, přestože se ji pokoušel ovládnout.

Nebyl omámený drogou. Tím si byl jistý. Nevěděl však, co jiného než droga by mu mohlo bránit, aby se dotkl Aryina vědomí. Pokud šlo o kouzlo, bylo úplně jiné, než jaká znal.

Chvíli na sebe s Aryou hleděli. Pak koutkem oka zachytil nepatrný pohyb: po předloktích se jí vinuly krvavé nitky od zápěstí, kde jí okovy sedřely kůži.

Zachvátil ho vztek. Sevřel řetěz nad sebou a co nejsilněji s ním škubnul. Články řetězu pevně držely, ale odmítal se vzdát. Zuřivě za něj stále znovu tahal bez ohledu na zranění, která si tím způsoboval.

Nakonec toho nechal, zůstal bezvládně viset a horká krev ze zápěstí mu skapávala na zátylek a ramena.

Byl odhodlaný utéct, a tak se ponořil do proudu energie vlastního těla, namířil kouzlo na pouta a v duchu zakřičel: Kverst malmr du huildrs edtha, mar frëma né thön eka threyja!

Zoufale zasténal do roubíku; v každém nervu pocítil palčivou bolest. Nedokázal se soustředit, zaklínadlo mu vyklouzlo z prstů a kouzlo skončilo.

Bolest okamžitě zmizela, ale byl zadýchaný a srdce mu bušilo tak rychle, jako by právě seskočil z útesu. Podobalo se to záchvatům, jimiž trpěl předtím, než mu draci během Agaetí Blödhren vyléčili jizvu na zádech.

Jak se pomalu vzpamatovával, všiml si, že na něj Arya znepokojeně hledí. Určitě se už také pokusila kouzlit. A pak: Jak se to mohlo stát? Oni dva tu visí spoutaní a bezmocní, Wyrden je mrtvý, bylinkářku zajali nebo zabili a Solembum nejspíš leží zraněný někde v podzemním bludišti, pokud s ním černě odění bojovníci už neskoncovali. Eragon tomu nerozuměl. Jejich čtveřice byla schopnější a nebezpečnější než jakákoli jiná skupina v Alagaësii. Přesto neuspěli a on s Aryou teď jsou vydáni napospas nepřátelům.

Pokud se nám nepodaří uniknout… Snažil se zahnat tu chmurnou představu, poněvadž takové pomyšlení nesnesl. Víc než cokoli jiného si přál spojit se se Safirou, i kdyby se měl jen ujistit, že je dračice stále v bezpečí, a potěšit se kontaktem s ní. Ačkoli s ním byla Arya, cítil se nesmírně osamělý a to ho deptalo ze všeho nejvíc.

Navzdory bolesti zápěstí zas tahal za řetěz, neboť byl prostě přesvědčený, že když to vydrží dostatečně dlouho, mohl by ho vyrvat ze stropu. Snažil se jím kroutit v domnění, že tak ho snáze přetrhne, ale okovy kolem kotníků mu bránily, aby se příliš otáčel do stran.

Kvůli ranám na zápěstích toho nakonec musel nechat. Pálily jako oheň a obával se, že pokud nepřestane, mohly by se mu okovy zaříznout až do masa. Kromě toho měl strach, aby neztratil příliš mnoho krve, protože už tak mu rány hodně krvácely a netušil, jak dlouho tu s Aryou ještě budou viset a čekat.

Nedokázal určit denní dobu, ale jelikož necítil hlad, žízeň ani únavu, odhadoval, že jsou zajatí nanejvýš pár hodin. To se ale změní a pak jejich nepohodlí jen vzroste.

Kvůli bolesti v zápěstích Eragonovi každá minuta připadala nekonečná. Občas na sebe s Aryou pohlédli a snažili se komunikovat, nikdy se jim to ovšem nepodařilo. Dvakrát mu rány zaschly natolik, že se znovu pustil do souboje s řetězem, ale ničeho tím nedocílil. Skoro celý čas tedy jen čekali.

Když už Eragon začal uvažovat, zda vůbec někdo přijde, zaslechl odněkud z tunelů a spojovacích chodeb zacinkání železných zvonků a dveře po obou stranách černého oltáře se tiše rozlétly. Všechny svaly se mu napjaly v očekávání. Oba dva upřeli oči ke dveřím.

Dlouho se zase nic nedělo.

Pak najednou zvonky znovu pronikavě a dráždivě zazvonily a místností prolétla řada zlověstných ozvěn. Dveřmi vcházeli dovnitř tři novici: mladíci odění do zlatých rouch, kteří nesli kovové rámy ověšené zvonky. Za nimi kráčelo dvacet čtyři mužů a žen, z nichž každému chyběla nějaká končetina. Na rozdíl od trojice v čele průvodu měli na sobě ostatní mrzáci šaty z tmavé kůže, uzpůsobené jejich tělesným deformacím. A úplně na konci kráčelo šest naolejovaných otroků s nosítky, na kterých spočívala zdánlivě bezpohlavní vzpřímená postava bez rukou, nohou a zubů: velekněz Helgrindu. Na jeho hlavě se tyčila asi metr vysoká kožená koruna, díky níž znetvořené tělo vypadalo ještě bizarněji.

Kněží a novicové se rozmístili kolem vzorovaného kruhu na podlaze, zatímco otroci opatrně položili nosítka na oltář v přední části místnosti. Pak ti tři zdraví, pohlední mladíci opět zatřásli zvonky a ozvala se kakofonie tónů. Kněží oblečení v kůži něco krátce zvolali tak rychle, že jim Eragon nerozuměl, ačkoli to znělo jako nějaký rituál. Uprostřed změti slov zachytil jen jména tří vrcholků Helgrindu: Gorm, Ilda a Ukrutný Angvara.

Velekněz hleděl na něj a Aryu očima připomínajícíma úlomky obsidiánu. „Vítejte v Toskových síních,“ řekl a jeho scvrklá ústa komolila slova. „Podruhé jsi vpadl do naší skryté svatyně, Dračí jezdče. Další takovou příležitost již nedostaneš … Galbatorix by chtěl, abychom vás ušetřili a poslali do Urû’baenu. Věří, že tě dokáže přinutit, abys mu sloužil. Sní o tom, že obnoví Jezdce a vzkřísí dračí rasu. Jeho sny jsou bláznovství. Ty jsi příliš nebezpečný a my nechceme, aby opět obživli draci. Panuje obecné přesvědčení, že uctíváme Helgrind. Tuto lež říkáme ostatním, abychom skryli skutečnou povahu našeho náboženství. Neuctíváme Helgrind − to Nejmocnějším, kteří si udělali doupě uvnitř, obětujeme své maso a krev. Ra’zakové jsou naši bozi, Dračí jezdče − ra’zakové a lethrblaka.“

Eragon cítil, jak celou jeho bytost postupně zachvacuje strach.

Velekněz na něj plivl a část slin mu stekla po ochablém spodním rtu. „Neexistuje tak hrozné mučení, jaké bys zasloužil za svůj zločin, Jezdče. Zabil jsi naše bohy, ty a ten tvůj prokletý drak. Za to musíš zemřít.“

Eragon sebou zaškubal v poutech a snažil se vykřiknout přes roubík. Kdyby mohl mluvit, možná by získal nějaký čas tím, že by jim zopakoval poslední slova ra’zaků nebo by jim mohl vyhrožovat Safiřinou pomstou. Ale nic nenasvědčovalo tomu, že by mu únosci hodlali roubík odstranit.

Velekněz odkryl šedé dásně v odporném úsměvu. „Nikdy neunikneš, Jezdče. Zdejší křišťály jsou očarované, aby chytily každého, kdo by se chtěl pokusit znesvětit náš chrám nebo ukrást naše poklady. Dokonce i někoho takového, jako jsi ty. Ani tě nemá kdo zachránit. Dva z tvých druhů jsou mrtví − ano, i ta vlezlá čarodějnice − a Murtagh o tvé přítomnosti nemá tušení. Dnes nadešel den tvojí zkázy, Eragone Stínovrahu.“ Pak velekněz zaklonil hlavu a hrůzně, klokotavě zapískal.

Z temného dveřního prostoru nalevo od oltáře se vynořili čtyři polonazí otroci. Na ramenou nesli desku se dvěma velikými, mělkými kalíškovitými prohlubněmi uprostřed. V nich ležela dvojice oválných předmětů asi stopu a půl dlouhých a půl stopy širokých. Předměty byly modročerné a pórovité jako pískovec.

Eragon ztuhl. To nemůžou být… blesklo mu hlavou. Safiřino vejce ale bylo hladké a žilkované jako mramor. Tohle rozhodně nejsou dračí vejce. Jiné možnosti ho však vyděsily ještě víc.

„Protože jsi zabil naše Nejmocnější,“ pokračoval velekněz, „je jenom příhodné, abys poskytl potravu pro jejich znovuzrození. Nezasloužíš si sice takovou poctu, ale Nejmocnější to potěší a my se ve všem snažíme uspokojit jejich tužby. Jsme jejich věrnými služebníky a oni jsou našimi pány, krutými a nesmiřitelnými: bohové s trojí tváří − lovci lidí, pojídači masa a popíječi krve. Jim nabízíme svá těla v naději na odkrytí záhad tohoto života a rozhřešení za naše přestupky. Jak napsal Tosk, tak to i bude.“

Kněží odění v kůži jednohlasně zopakovali: „Jak napsal Tosk, tak to i bude.“

Velekněz přikývl. „Nejmocnější vždy hnízdili na Helgrindu, ale v dobách otce mého děda Galbatorix ukradl jejich vejce, zabil jejich mladé a přinutil je, aby mu přísahali věrnost pod hrozbou, že zcela vymýtí jejich rod. Vyhloubil jeskyně a tunely, které od té doby užívají, a nám, jejich oddaným přisluhovačům, dal na starost jejich vejce − hlídat je, ukrývat a starat se o ně, dokud nebudou potřeba. Toto jsme dělali a nikdo nám to nemůže mít za zlé.

Ale modlíme se, aby byl jednoho dne Galbatorix svržen, protože nikdo by neměl využívat Nejmocnější ke svým vlastním záměrům. To je ohavnost.“ Znetvořená postava si olízla rty a Eragon si s odporem všiml, že mu chybí kus jazyka: byl odříznutý. „Tebe také nechceme, Jezdče. Draci byli největšími nepřáteli Nejmocnějších. Bez nich a bez Galbatorixe nebude nikdo, kdo by bránil Nejmocnějším hodovat, kde a jak budou chtít.“

Zatímco velekněz mluvil, čtyři otroci přešli dopředu na vzorovaný kruh, opatrně sňali desku z ramenou a postavili ji několik kroků od Eragona a Aryi. Jakmile skončili, sklonili hlavy a vytratili se zpět dveřmi, jimiž přišli.

„Kdo by mohl žádat víc než nasytit boha morkem vlastních kostí?“ zeptal se velekněz. „Radujte se, vy oba, protože dnes se vám dostane požehnání od Nejmocnějších. Touto obětí se smažou vaše hříchy a vstoupíte do posmrtného života čistí jako novorozenci.“

Pak velekněz a jeho stoupenci obrátili obličeje ke stropu a zanotovali zvláštní píseň s nezvyklým přízvukem, takže jí Eragon skoro nerozuměl. Uvažoval, zda jde o Toskovo nářečí. Občas zaslechl něco, co připomínalo slova starověkého jazyka − zkomolená a nesprávně použitá, ale přesto to byl starověký jazyk.

Když bizarní shromáždění zakončilo zpěv dalším sborovým jak napsal Tosk, tak to i bude, tři novicové v náboženském vytržení zatřásli zvonky a výsledný rámus byl tak hlasitý, že by se Eragon nedivil, kdyby spadl strop.

Mladíci vypochodovali z místnosti a nadále zvonili. Poté odešlo čtyřiadvacet nižších kněží a procesí uzavíral jejich beznohý a bezruký vůdce, kterého na nosítkách přepravovalo šest naolejovaných otroků.

Dveře se za nimi zavřely se zlověstným prásknutím a zapadla těžká závora.

Otočil hlavu a pohlédl na Aryu. V očích měla zoufalý výraz. Poznal, že ani ona nemá žádný nápad, jak utéct.

Pohlédl vzhůru a vší silou zatahal za řetěz, který ho poutal. Rány na zápěstích se mu znovu otevřely a pokropily ho kapičkami krve.

Levé vejce, ležící před nimi, se začalo nepatrně kývat sem a tam a vycházelo z něj tlumené klepání, jako by v něm někdo ťukal maličkým kladívkem.

Na Eragona padl děs. Nechat se sežrat ra’zakem byla ta nejhorší možná smrt, jakou si dokázal představit. Škubl za řetěz s novým odhodláním a skousl roubík, aby se mu líp snášela bolest. Dělaly se mu z ní mžitky před očima.

Vedle něj se zmítala Arya a oba se snažili osvobodit.

A to ťuk-ťuk-ťukání na modročernou skořápku stále pokračovalo.

Je to marné, uvědomil si Eragon. Řetěz nepovolí. Jakmile se s tím smířil, začalo být zřejmé, že se stejně nevyhne ještě horším zraněním. Jedinou otázkou bylo, zda mu je způsobí někdo jiný, nebo si je zvolí sám. Když nic jiného, musím zachránit Aryu.

Zkoumal železná pouta kolem svých zápěstí. Kdybych si dokázal zlomit palce, možná bych vytáhl ruce. Pak bych aspoň mohl bojovat. Možná bych mohl sebrat kousek ra’zakovy skořápky a použít ji jako nůž. Kdyby měl něco na řezání, mohl by si osvobodit i nohy. Ta myšlenka byla tak hrůzná, že ji zatím odložil stranou. Musel bych se jen vyplazit z kruhu kamenů. Pak by dokázal použít kouzlo a mohl by zastavit bolest a krvácení. Zabralo by to pouhých pár minut, ale věděl, že by šlo o ty nejdelší minuty jeho života.

Zhluboka se nadechl. Nejdřív levá ruka.

Než se však stačil odhodlat k činu, Arya zasténala.

Rychle se k ní otočil a vydal přidušený výkřik, když uviděl znetvořené prsty na její pravé ruce. Kůži měla nahrnutou směrem k nehtům jako rukavici a z rudého svalu vykukovala bílá kost. Arya se prohnula a ztratila vědomí. Po chvíli se probrala a znovu zatahala za paži. Eragon zařval společně s ní, když její ruka proklouzla kovovým poutem, které jí strhlo kůži a maso. Paže jí padla k boku a ztratil ji z dohledu, ale viděl, jak na podlahu u jejích nohou stříká krev.

Z očí mu vyhrkly slzy a vykřikl její jméno do roubíku, ale patrně ho neslyšela.

Zatímco sbírala síly, aby udělala totéž ještě jednou, dveře napravo od oltáře se otevřely a do místnosti vklouzl jeden ze zlatě oděných mladíků. Když ho Arya spatřila, zaváhala, ale Eragon věděl, že při sebemenším náznaku nebezpečí vytáhne z okovu i druhou ruku.

Mladík nedůvěřivě pohlédl na Aryu, pak opatrně kráčel do středu vzorovaného kruhu a znepokojeně pokukoval po vejci, které se pohupovalo. Byl drobný, měl velké oči a jemné rysy. Pro tuto úlohu byl očividně vybrán kvůli svému vzhledu.

„Podívejte,“ zašeptal mladík, „donesl jsem tohle.“ Ze záhybů šatu vytáhl pilník, dláto a dřevěnou paličku. „Když vám pomohu, musíte mě vzít s sebou. Už to tady nesnesu. Nenávidím to. Je to příšerné! Slibte, že mě vezmete s sebou!“

Než stačil domluvit, Eragon už přikyvoval na souhlas. Když mladík vyrazil k němu, Eragon zavrčel a kývl hlavou směrem k Arye. Trvalo několik vteřin, než to novic pochopil.

„Aha,“ zamumlal a zamířil k elfce. Eragon drtil roubík mezi zuby, protože ho rozčilovala mladíkova pomalost.

Klepání uvnitř rozkývaného vejce bylo brzy přehlušeno skřípavým škrábáním pilníku.

Eragon bedlivě sledoval, jak jejich možný zachránce piluje řetěz nad Aryinou levou rukou. Piluj pořád na stejném místě, hlupáku! zuřil potichu. Novic podle všeho nikdy předtím nedržel pilník v ruce a nezdálo se, že bude mít dost síly a vytrvalosti, aby přesekl i malý kousek kovu.

Arya bezvládně visela, zatímco mladík piloval, a dlouhé vlasy jí zakrývaly tvář. Čas od času se zachvěla a poraněná ruka jí stále silně krvácela.

Eragon si povšiml, že pilník nezanechává na řetězu žádnou stopu. Ať už kov chránila jakákoli kouzla, byla příliš mocná, než aby je překonal tak obyčejný nástroj.

Novic brblal a vypadal podrážděně, že se mu tak nedaří. Zastavil se a otřel si čelo, potom se zamračil a znovu se pustil do řetězu. Lokty mlátil kolem sebe, hruď se mu vzdouvala a rukávy jeho šatu divoce vlály.

Copak nechápeš, že to nepůjde? vztekal se Eragon v duchu. Zkus raději dláto na okovy kolem nohou.

Mladík nicméně pokračoval dál po svém.

Místností se rozlehlo hlasité křup a Eragon uviděl, jak se na vršku tmavého pórovitého vejce objevila tenká puklina. Trhlina se prodlužovala a z ní se rozšířila síť tenounkých prasklinek.

Pak se začalo kývat i druhé vejce a ozvalo se další ťuk-ťuk-ťuk, které vytvořilo s tím prvním děsivý rytmus.

Novic zbledl, upustil pilník, začal couvat od Arye a kroutil přitom hlavou. „Je mi to líto… Je mi to líto. Je příliš pozdě.“ Jeho obličej posmutněl a po tvářích se mu koulely slzy. „Promiňte.“

Eragon se vylekal ještě víc, když mladík vytáhl z hávu dýku. „Už se s tím nedá nic dělat,“ pravil novic, jako by mluvil sám se sebou. „Vůbec nic…“ Popotáhl a zamířil k Eragonovi. „Bude to tak nejlepší.“

Když mladík vykročil, Eragon zaškubal za pouta a snažil se vytáhnout jednu ruku z okovů. Železa však byla příliš těsná, takže si pouze sedřel další kůži ze zápěstí.

„Je mi to líto,“ zašeptal mladík, když se před ním zastavil a napřáhl dýku.

Ne! vykřikl Eragon v duchu.

Vtom z chodby, která Eragona s Aryou dovedla do této místnosti, vylétl kus třpytivého ametystu a zasáhl novice do týla. Mladík se sesul dopředu. Eragon sebou cuknul, když ucítil, jak mu ostří dýky sklouzlo po žebrech. Pak se mladík svalil na zem a zůstal ležet v bezvědomí.

Z hlubin tunelu se vynořila malá, kulhající postava. Eragon zamžoural. Když postava vyšla na světlo, poznal Solembuma v jeho lidské podobě.

Pocítil obrovskou úlevu.

Kočkodlak na sobě neměl nic kromě otrhané bederní roušky, kterou si zřejmě vyrobil z šatů některého z protivníků. Pichlavé černé vlasy se mu ježily a divoce vrčel. Na předloktích měl několik řezných ran, levé ucho mu zplihle viselo a na lebce mu chyběl pás kůže. V ruce držel zkrvavený nůž.

A několik kroků za kočkodlakem se objevila bylinkářka Angela.

Bezvěrci na útěku

„Ten hlupák,“ prohlásila Angela a pospíchala k okraji vzorovaného kruhu na podlaze. Krvácela z mnoha ran a šrámů a na šatech měla spoustu krve, která zřejmě nebyla její. Jinak se zdálo, že další zranění neutrpěla. „Stačilo, kdyby udělal… tohle!“

Rozpřáhla se mečem s průhlednou čepelí a praštila hlavicí do jednoho z ametystů lemujících kruh. Křišťál se rozletěl na kusy s podivným prasknutím, připomínajícím ránu statické elektřiny, a jeho světlo zablikalo a zhaslo. Ostatní křišťály zářily dál.

Angela bez zaváhání přistoupila k dalšímu ametystu a také ho rozbila. Postupně došlo na všechny.

Ještě nikdy v životě nebyl Eragon tak vděčný, že někoho vidí.

Pohledem těkal mezi bylinkářkou a prasklinami, které se rozšiřovaly na vršku prvního vejce. Ra’zak už se skoro prokloval ven, což si zřejmě uvědomoval, protože pískal a ťukal zobákem se zvýšeným nasazením. Mezi kousky skořápky Eragon zahlédl, jak hrozivá, obludná ra’začí hlava se zobákem slepě tlačí na tlustou bílou blánu.

Pospěš si, honem, prolétlo Eragonovi hlavou, když z vejce odpadl úlomek o velikosti lidské dlaně a zacinkal o podlahu jako talíř z pálené hlíny.

Membrána se protrhla, mladý ra’zak vystrčil hlavu z vejce a s vítězoslavným zavřískáním vyplázl drsný rudý jazyk. Z jeho krunýře odkapával sliz a místností se začal linout houbovitý zápach.

Eragon znovu marně zaškubal pouty.

Ra’zak ještě jednou zapištěl a kroutil sebou ve snaze vyprostit se ze zbytků vejce. Podařilo se mu vytáhnout jednu paži s drápy, ale narušil přitom rovnováhu skořápky. Ta se naklonila a na kruh vykládaný kameny se vylila hustá, nažloutlá tekutina. Pak se ra’zak zavrtěl, nejistě vstal na vrávoravých nohou a cvrlikal si pro sebe jako podrážděný hmyz.

Eragon na stvoření zíral s hrůzou a úžasem zároveň.

Ra’zak měl hlubokou, hřebenovitou hruď, takže to vypadalo, jako by měl žebra z vnější, ne z vnitřní strany těla. Jeho končetiny byly tenké a hrbolaté jako klacky a pas měl užší než lidé. Každá noha měla zvláštní dozadu ohnutý kloub, jaký Eragon ještě nikdy neviděl. Díky němu se ra’zakové vyznačovali kolébavou chůzí. Krunýř se zdál měkký a poddajný, na rozdíl od krunýře dospělejších ra’zaků, s nimiž se Eragon setkal. Nepochybně by časem ztvrdl.

Mladý ra’zak naklonil hlavu a zacvrlikal, jako by právě objevil něco vzrušujícího − jeho obrovské, vystouplé oči bez zorniček totiž zachytily světlo. Potom udělal váhavý krok směrem k Arye… a další… a ještě další. Rozevřel zobák a začal se natahovat ke kaluži krve u jejích nohou.

Eragon divoce zařval do roubíku a doufal, že odpoutá tvorovu pozornost, ale ra’zak mu věnoval pouze letmý pohled a dál si ho nevšímal.

„Teď!“ zvolala Angela a rozbila poslední křišťál.

Ještě než úlomky ametystu dopadly na podlahu, Solembum skočil po ra’zakovi. Kočkodlakovo tělo se ve vzduchu rozmazalo − hlava se zmenšila, nohy se mu zkrátily, na těle vyrašila srst − a přistál na všech čtyřech ve zvířecí podobě.

Ra’zak zasyčel a seknul po Solembumovi, ale ten před jeho úderem uskočil a bleskurychle ho pleskl po hlavě velkou, těžkou tlapou.

Ra’zakův vaz se s křupnutím zlomil a jeho tělo přelétlo místnost, dopadlo na zem a ještě chvíli se svíjelo.

Solembum zasyčel a zdravé ucho přitiskl k hlavě. Vyklouzl z bederní roušky, kterou měl stále ovázanou kolem boků, posadil se k dalšímu vejci a vyčkával.

„Co sis to provedla?“ spráskla ruce Angela, když přispěchala k Arye. Elfka vyčerpaně zvedla hlavu, ale ani se nesnažila odpovědět.

Třemi prudkými ranami průhledným mečem rozsekla bylinkářka její zbývající okovy, jako by kalený kov nebyl tvrdší než sýr.

Arya padla na kolena a schoulila se s poraněnou rukou přitisknutou k břichu. Druhou rukou si vyrvala roubík.

Když Angela osvobodila i Eragona a on konečně mohl spustit ruce, pálení v jeho ramenou polevilo. Vytáhl si z úst zmuchlanou látku a zachraptěl: „Mysleli jsme, že jsi mrtvá.“

„To se budou muset více zasnažit, jestli mě chtějí dostat. Jsou to samí břídilové.“

Arya zůstávala schoulená a začala zpívat zaklínadla k zastavení krvácení a léčení ran. V jejím tichém hlase bylo znát napětí, ale nezaváhala ani se nepřeřekla.

Zatímco se věnovala své poraněné ruce, Eragon si vyléčil říznutí na žebrech i rány na zápěstích. Pak mávl na Solembuma a řekl: „Ustup.“

Kočkodlak zaškubal ocasem, ale udělal, co po něm Eragon žádal.

Eragon zvedl pravou ruku a zvolal: „Brisingr!“

Kolem druhého vejce vybuchl sloup modrého plamene. Tvor uvnitř se rozkvílel. Jeho strašlivý, nepřirozený pískot připomínal spíš skřípění kovu než nářek člověka či zvířete.

Eragon přimhouřil oči před žárem a s uspokojením sledoval, jak vejce hoří. Kéž by to byl poslední z nich, zadoufal. Jakmile vřískot ustal, ukončil kouzlo a plameny odspodu zvolna pohasly. Náhle se rozhostilo naprosté ticho, protože i Arya právě dokouzlila.

Jako první se pohnula Angela. Šla k Solembumovi, stanula nad ním a šeptala cosi ve starověkém jazyce, aby mu vyléčila ucho a další rány.

Eragon si klekl k Arye a položil jí ruku na rameno. Pohlédla na něj a narovnala se, aby mu mohla ukázat zraněnou ruku. Kůže podél spodní třetiny palce, vnějšího okraje dlaně a na hřbetě ruky byla lesklá a jasně červená. Svaly pod ní se však zdály neporušené.

„Proč sis to nevyléčila úplně?“ zeptal se. „Pokud jsi příliš vyčerpaná, můžu…“

Zavrtěla hlavou. „Poškodila jsem si několik nervů… a asi je nedokážu spravit. Potřebuji Blödhgarmovu pomoc. Je v léčení svalů zkušenější než já.“

„Můžeš bojovat?“

„Když budu opatrná, tak ano.“

Na okamžik jí sevřel rameno ještě pevněji. „To, cos udělala…“

„Učinila jsem jen to, co bylo logické.“

„Většina lidí by na to neměla sílu… Zkoušel jsem to také, ale mám moc velké ruce. Vidíš?“ Zvedl ruku, aby jí to ukázal.

Přikývla, pak se přidržela jeho paže a pomalu se postavila. Eragon se zvedl společně s ní a podpíral ji.

„Musíme najít naše zbraně,“ řekl. „A také můj prsten, opasek a náhrdelník od trpaslíků.“

Angela se zamračila. „Proč opasek? Je očarovaný?“

Když Eragon zaváhal, protože nevěděl, zda jí má říct pravdu, ozvala se Arya: „Nejspíš nebudeš znát jméno jeho tvůrce, moudrá, ale během svých cest jsi jistě slyšela o pásu s dvanácti hvězdami.“

Bylinkářka vykulila oči. „Tenhle pás?! Já myslela, že je už přes čtyři sta let ztracený, že byl zničený při…“

„Získali jsme ho nazpět,“ pravila Arya věcně.

I když bylo vidět, že by se bylinkářka ráda vyptávala dál, řekla jen: „Aha… Nemáme čas prohledávat všechny kouty v tomhle doupěti. Jakmile kněžím dojde, že jste utekli, bude nám celá jejich smečka v patách.“

Eragon ukázal bradou směrem k ležícímu mladíkovi a podotkl: „Ten by nám možná uměl říct, kam dali naše věci.“

Bylinkářka si dřepla a dvěma prsty nahmatala puls na mladíkově krční žíle. Potom ho poplácala po tvářích a odhrnula mu oční víčka.

Novicovo tělo stále bezvládně leželo.

Bylinkářku očividně nijak netrápilo, že chlapec nereaguje. „Momentíček,“ hlesla a zavřela oči. Čelo se jí mírně zkrabatilo. Na chvíli znehybněla a potom se s nečekanou rychlostí vymrštila na nohy. „Je to egocentrický ničema! Není divu, že ho rodiče poslali ke kněžím. Nechápu, jak s ním mohli vydržet tak dlouho.“

„Ví něco užitečného?“ zeptal se Eragon.

„Jenom cestu na povrch.“ Ukázala ke dveřím nalevo od oltáře, jimiž vstoupili a zase odešli kněží Helgrindu. „Je s podivem, že se vás pokusil vysvobodit. Nejspíš to bylo poprvé v životě, co udělal něco sám od sebe.“

„Musíme ho vzít s sebou.“ Eragon to říkal nerad, ale cítil to jako svou povinnost. „Slíbil jsem mu, že to uděláme, když nám pomůže.“

„Pokusil se tě zabít!“

„Dal jsem mu své slovo.“

Angela si povzdechla, zakoulela očima a zeptala se Aryi: „Ty mu to asi nedokážeš vymluvit?“

Arya zavrtěla hlavou a bez zjevné námahy si přehodila mladíka přes rameno. „Ponesu ho,“ rozhodla.

Bylinkářka se obrátila k Eragonovi: „V tom případě bys raději měl mít tohle, protože zřejmě nejvíc budeme bojovat my dva.“ Podala mu svůj mečík a pak ze záhybů šatů vytáhla dýku s jílcem vykládaným drahokamy.

„Z čeho je vyrobený?“ zajímal se Eragon. Díval se skrz průhlednou čepel meče a pozoroval, jak zachycuje a odráží světlo. Materiál mu připomínal diamant, ale nedovedl si představit, že by někdo vyrobil zbraň z drahokamu. Množství energie potřebné k tomu, aby se kámen při každém úderu nerozbil, by každého normálního kouzelníka brzy vyčerpalo.

„Ani kámen, ani kov,“ odvětila bylinkářka. „Ale musím tě varovat. Zacházej s ním nesmírně opatrně. Nikdy se nedotýkej ostří, ani nedovol, aby se meč přiblížil k něčemu, čeho si považuješ, jinak toho budeš litovat. Taky meč nikdy neopírej o něco, o co bys nerad přišel − například o vlastní nohu.“

Eragon natáhl ruku, aby držel mečík dál od těla. „Proč?“

„Protože,“ řekla bylinkářka se zjevným potěšením, „má tu nejostřejší čepel na světě. Žádný jiný meč, nůž nebo sekyra nemá takové ostří, dokonce ani Brisingr ne. Jde o dokonalé ztělesnění sečného nástroje. Tohle,“ odmlčela se, aby zdůraznila svá slova, „je pravzor nakloněné roviny… Nenajdeš zbraň, která by se tomu meči vyrovnala. Dokáže přeseknout vše, co není chráněno kouzlem, a to je spousta věcí. Zkus to, jestli mi nevěříš.“

Eragon se rozhlédl po něčem, na čem by meč vyzkoušel. Nakonec přešel k oltáři a uhodil jím do rohu kamenné desky.

„Ne tak prudce!“ vykřikla Angela.

Průhledná čepel projela čtyřmi palci kamene, jako by žula byla měkká jako pudink, a rychle pokračovala k jeho nohám. Eragon vyjekl, uskočil a taktak stačil zadržet paži, aby si neublížil.

Odkrojený kus žuly se odrazil od schůdku, na němž oltář stál, a s rachotem se skutálel doprostřed místnosti.

Čepel meče by přece jen mohla být diamantová, napadlo Eragona. Nepotřebovala by takovou ochranu, jak se původně domníval, neboť by zřídkakdy narazila na větší odpor.

„Raději by sis měl vzít i tohle,“ doporučila mu Angela. Odepnula si pouzdro na mečík a podala mu ho. „Je to jedna z mála věcí, která se touto čepelí přeseknout nedá.“

Eragonovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Právě si málem usekl prsty na nohou. „Má ten meč jméno?“

Angela se zasmála. „No ovšem. Ve starověkém jazyce se jmenuje Albitr, což znamená přesně to, co si myslíš. Ale já mu raději říkám Umíráček.“

„Umíráček?!“

„Ano. Kvůli zvuku, který vydává, když na něj poklepeš.“ Předvedla mu to špičkou nehtu a usmála se při zvučném zacinkání, jež naplnilo potemnělou místnost jako paprsek slunečního světla. „Takže můžeme jít?“

Eragon zkontroloval, zda na nic nezapomněli. Pak přikývl, přistoupil k levým dveřím a co nejtišeji je otevřel.

Za dveřmi se táhla dlouhá, široká chodba osvětlená pochodněmi. Po obou jejích stranách stálo ve dvou úhledných řadách dvacet černě oděných bojovníků, kteří už je přepadli dříve.

Pohlédli na Eragona a sáhli po zbraních.

Eragon v duchu zaklel a vyrazil vpřed s úmyslem zaútočit, ještě než bojovníci stačí vytasit meče a uspořádat se do bojeschopného útvaru. Udělal však sotva pár kroků, když u všech mužů zpozoroval záchvěv pohybu: nejasnou rozmazanou šmouhu, jako by koutkem oka zachytil zatřepání praporku ve větru.

Neozval se ani jediný výkřik a všech dvacet mužů ztuhlo a padlo na podlahu. Byli do jednoho mrtví.

Eragon vylekaně zabrzdil, aby nevběhl mezi bezvládná těla. Každý z mužů měl probodnuté oko.

Chtěl zjistit, co se stalo, a tak se otočil k Arye s Angelou. Slova se mu zadrhla v krku, když spatřil bylinkářku. Stála opřená o zeď s podlomenými koleny a ztěžka oddechovala. Její pleť mrtvolně zbledla a ruce se jí třásly. Z dýky jí odkapávala krev.

Eragona se zmocnil úžas a strach. Ať už bylinkářka provedla cokoli, bylo to nad jeho chápání.

„Moudrá,“ oslovila ji Arya a také zněla nejistě, „jak jsi to dokázala?“

Bylinkářka se mezi nádechy zachechtala a pak řekla: „Použila jsem takový trik… Naučila jsem se ho před mnoha lety… od svého mistra… Tengy. Kéž ho tisíc pavouků kouše do uší i všude jinde.“

„Ano, ale jak jsi to udělala?“ naléhal na ni Eragon. Takový trik by se mohl hodit v Urû’baenu.

Bylinkářka se znovu uchechtla. „Co jiného je čas než pohyb? A co jiného je pohyb než žár? A nejsou žár a energie pouze různá jména pro tutéž věc?“ Odstrčila se od zdi, popošla k Eragonovi a poplácala ho po tváři. „Až pochopíš, co to znamená, pochopíš také, jak a co jsem udělala… Dnes už nebudu schopná kouzlit, jinak bych si ublížila. Takže nečekej, že zase všechny zabiju, až příště narazíme na houf mužů.“

Eragon s jistými obtížemi potlačil zvědavost a přikývl.

Stáhl z jednoho z padlých mužů tuniku a vycpanou vestu, a když si šaty oblékl, vydal se jako první chodbou a klenutým průchodem na jejím konci.

Poté už v komplexu komnat a chodeb nikoho nepotkali ani nenarazili na své ukradené věci. Ačkoli byl Eragon rád, že si jich nikdo nevšiml, znepokojovalo ho, že tu nejsou ani žádní sluhové. Doufal, že nespustili nějaký poplašný systém, který by upozornil kněží na jejich útěk.

Na rozdíl od opuštěných komnat, na které narazili před přepadením, nyní procházeli místnostmi plnými tapisérií, nábytku a zvláštních nástrojů vyrobených z mosazi a křišťálu, jejichž účel Eragonovi unikal. Nejednou měl nutkání zastavit se u stolu či knihovny a prozkoumat jejich obsah, ale vždy této touze odolal. Neměli čas číst zatuchlé staré spisy, byť by byly sebezajímavější.

Angela volila cestu, kdykoli měli na vybranou víc možností, ale Eragon zůstával v čele a křečovitě při tom svíral drátem omotaný jílec Umíráčku.

Celkem brzy dorazili k chodbě, z níž vedlo rovné kamenné schodiště, jež se postupně zužovalo. U schodů stáli dva mladíci, každý z jedné strany, a drželi stojany se zvonky, jaké už Eragon viděl dříve.

Utíkal k mladíkům a jednoho z nich se mu povedlo bodnout do krku dřív, než stačil vykřiknout nebo zazvonit. Ten druhý však měl čas udělat obojí. Vzápětí se na něj vrhl Solembum a srazil ho na zem, sápal se mu po obličeji a celá chodba se rozléhala mladíkovým křikem.

„Honem!“ zvolal Eragon a hnal se do schodů.

Na vrcholku schodiště stála asi deset stop široká zeď, pokrytá ozdobnými spirálami a řezbami, které byly Eragonovi mlhavě povědomé. Oběhl ji a vynořil se v kuželu narůžovělého světla tak pronikavého, že znejistěl. Zvedl pouzdro Umíráčku, aby si zastínil oči.

Ani ne pět stop před ním seděl na nosítkách velekněz a z řezné rány na rameni mu odkapávala krev. Vedle nosítek klečela jeho pomocnice a zachytávala jeho krev do zlatého poháru, který svírala mezi předloktími, protože měla obě ruce useknuté u zápěstí. Ona i velekněz na něj užasle pohlédli.

Pak se Eragon podíval za ně a jakoby v řadě záblesků spatřil podivné věci. Obrovské žebrované sloupy, jež se tyčily ke klenutému stropu a mizely v přítmí. Okna z barevného skla zasazená ve vysokých zdech, která nalevo plála světlem vycházejícího slunce a vpravo byla tmavá a nevýrazná, jakoby bez života. Bledé sochy rozestavěné mezi okny. Řady žulových lavic pokryté různobarevnými skvrnami, táhnoucí se až ke vzdálenému vchodu do chrámové lodi. A v prvních čtyřech řadách skupinu zpívajících kněží v kožených oděvech, sedících s obličeji obrácenými vzhůru a ústy otevřenými, jako houf ptáčat žadonících o potravu.

Teprve v tu chvíli Eragonovi došlo, že se ocitl ve velké dras-leonské katedrále na druhé straně oltáře, před nímž kdysi velmi dávno uctivě klečel.

Žena bez rukou upustila pohár, vyskočila a široce rozpřáhla paže, aby vlastním tělem zakryla velekněze. Za ní Eragon zahlédl modrou pochvu Brisingru poblíž okraje nosítek a měl pocit, že vedle ní leží i Aren.

Než stihl doběhnout pro svůj meč, ze stran oltáře se k němu přihnali dva strážní a začali po něm sekat kopími zdobenými rytinami a červenými střapci. Ukročil před prvním strážcem, máchl mečíkem a přesekl násadu kopí v půlce. Pak přepůlil i muže, který zbytky kopí držel. Umíráček prořízl maso i kosti s ohromující lehkostí.

S druhým strážným skoncoval Eragon právě tak rychle a obrátil se, neboť se k němu zezadu blížili další dva. Připojila se k němu bylinkářka, jež se oháněla dýkou, a někde nalevo od něj zavrčel Solembum. Arya se držela stranou boje, protože stále nesla mladíka.

Krev vylitá z poháru pokryla podlahu kolem oltáře. Strážným to v kaluži podklouzlo, ten zadní upadl a porazil i svého druha. Eragon se přesunul k nim, aniž by odlepil chodidla od země, neboť nechtěl ztratit rovnováhu. Než muži stačili zareagovat, oba je zabil. Dával přitom pozor, aby si Angeliným kouzelným mečíkem, který snadno projel oběma muži, sám neublížil.

Současně si uvědomoval, že velekněz křičí jakoby z velké dálky: „Zabijte ty bezvěrce! Zabijte je! Nenechte ty rouhače utéct! Musí je stihnout trest za jejich zločiny proti Nejmocnějším!“

Shromáždění kněží začalo křičet a dupat a Eragon ucítil, jak se jejich vědomí tlačí proti jeho mysli jako smečka vlků sápajících se po oslabeném jelenovi. Stáhl se hluboko do sebe a odvracel útoky technikami, které trénoval pod Glaedrovým vedením. Bylo obtížné ubránit se tolika nepřátelům najednou a obával se, že dlouho své zábrany neuhájí. Měl ovšem štěstí, že zmatení, neorganizovaní kněží na něj útočili jen jako jednotlivci, nikoli jako útvar. Kdyby spojili své síly, jistě by ho brzy přemohli.

Pak ucítil tlak Aryina vědomí − známou, uklidňující přítomnost uprostřed shluku nepřátel dotírajících na jeho nitro. S úlevou se jí otevřel a spojili své mysli, jako to dělávali se Safirou. Na okamžik jejich osobnosti splynuly a nedokázal přesně určit, komu z nich společné myšlenky a pocity vlastně patří.

Spolu zaútočili na vědomí jednoho z kněží. Muž se snažil vysmeknout z jejich sevření, jako ryba kroutící se jim mezi prsty, ale oni se kolem něj semkli ještě pevněji a odmítli ho nechat uniknout. Kněz zarytě odříkával podivně sestavenou větu, aby nemohli proniknout do jeho vědomí. Eragon usoudil, že se jedná o útržek posvátné Knihy Tosk.

Muž ale neměl dost ukázněnosti a jeho soustředění brzy zakolísalo, když si pomyslel: Ti bezvěrci jsou příliš blízko Mistra. Musíme je zabít dřív, než − Počkat! Ne! Ne…!

Eragon s Aryou využili mužova oslabení a rychle si podrobili jeho myšlenky. Jakmile si byli jistí, že se jim nedokáže bránit duchem ani tělem, Arya prozkoumala jeho vzpomínky a podle toho zvolila kouzlo, které proniklo jeho ochranami.

Muž ve třetí lavici náhle vykřikl a vzplál zeleným ohněm. Plameny mu šlehaly z uší, úst a očí. Oheň zapálil šaty několika okolních kněží a ti sebou začali házet a divoce pobíhat kolem, což ještě víc rozptýlilo útoky proti Eragonovi. Vlnící se plameny zněly jako větve praskající v bouři.

Bylinkářka vyběhla zpoza oltáře, vtrhla mezi kněze a bodala na všechny strany. Solembum jí byl v patách a zabíjel ty, které srazila k zemi.

Pak už bylo pro Eragona s Aryou snadné napadat a ovládnout mysli nepřátel. Dál postupovali společně, zabili ještě čtyři kněze, načež se zbytek shromáždění rozutekl. Někteří vybíhali chodbou, která, jak si Eragon pamatoval, vedla do převorství vedle katedrály, kdežto jiní se skrčili za lavicemi a kryli si hlavy pažemi.

Šest kněží však ani neuteklo, ani se neschovalo. Naopak se vrhli na Eragona se zahnutými noži, které třímali v těch pár rukou, jež jim ještě zbývaly. Eragon se ohnal po první kněžce dřív, než na něj stačila zaútočit. Ženu ale chránilo kouzlo. Umíráček se zastavil půl stopy od jejího krku, takže se mu stočil v ruce a síla nárazu mu projela celou paží. Ohnal se po kněžce levou rukou. Kouzlo jeho pěst z nějakého důvodu nezastavilo. Cítil, jak ženě povolily hrudní kosti, když ji srazil dozadu na ostatní.

Zbývající kněží se vyprostili z chumlu a znovu začali dorážet. Eragon udělal krok a odrazil nemotorný úder kněze, který se k němu prodral jako první. Pak vykřikl, praštil ho pěstí do žaludku, a tím jej mrštil proti chrámové lavici, do níž muž narazil s ošklivým zapraskáním.

Podobně zabil i dalšího nepřítele. Do krku kněze napravo od něj se zabodlo zelenožluté kopí a za ním proletěla žlutohnědá šmouha − to se Solembum pustil do dalšího protivníka.

Stál před ním již jen poslední z Toskových stoupenců. Arya tu ženu popadla volnou rukou zpředu za kožené šaty a s výkřikem ji odhodila přes lavice třicet stop před sebe.

Čtyři novicové zvedli nosítka s veleknězem a rychlým poklusem ho odnášeli podél východní stěny katedrály směrem k hlavnímu vchodu.

Když si Eragon všiml jejich úprku, zařval a vyskočil na oltář, takže shodil podnos i pohár na zem. Přeskočil těla padlých kněží, zlehka přistál v uličce a uháněl na konec katedrály, aby novicům nadběhl.

Čtveřice mladíků se zastavila, jakmile spatřila, že se Eragon blíží ke vchodu. „Zpátky!“ kvílel velekněz. „Zpátky!“ Jeho služebníci uposlechli, ovšem vzápětí se ocitli tváří v tvář Arye, která se vynořila za nimi s jejich druhem přehozeným přes rameno.

Novicové vyjekli a odbočili mezi dvě řady lavic. Stačili však udělat sotva pár kroků, když do uličky z druhé strany zatočil Solembum a ladně kráčel proti nim. Kočkodlak měl uši bojovně přitisknuté k hlavě a z jeho tichého vrčení Eragonovi běhal mráz po zádech. Za ním pospíchala Angela, která si vykračovala katedrálou od oltáře s dýkou v jedné ruce a zelenožlutým kopím ve druhé.

Eragon zauvažoval, kolik má asi bylinkářka s sebou ještě zbraní.

Musel ocenit, že novicové neztratili odvahu ani neopustili svého pána. Místo toho všichni čtyři vykřikli a utíkali ještě rychleji k Solembumovi. Pravděpodobně věřili, že kočkodlaka − nejmenšího a nejbližšího z jejich nepřátel − bude nejsnazší přemoci.

To se ovšem mýlili.

Solembum se jediným mrštným pohybem skrčil a vyskočil z podlahy na vršek lavice. Pak aniž by se zastavil, skočil po jednom z mladíků vepředu.

Jak kočkodlak letěl vzduchem, velekněz vykřikl něco ve starověkém jazyce − Eragon to slovo nepoznal, ale podle zvuku nepochybně šlo o rodný jazyk elfů. Ať už to kouzlo mělo dosáhnout čehokoli, na Solembuma očividně nijak neúčinkovalo. Angela však klopýtla, jako by dostala ránu.

Solembum dopadl na novice, zasekl do něj drápy a mladík se se zděšeným křikem skácel na podlahu. Ostatní tři novicové zakopli o jeho tělo, takže se v okamžení všichni váleli na jedné hromadě. Velekněz při tom vypadl z nosítek na chrámovou lavici, kde zůstal ležet a svíjel se jako larva.

O chvíli později je dohnal Eragon a třemi rychlými ranami zabil tři novice. Krk čtvrtého svíral kočkodlak v čelistech.

Jakmile se Eragon přesvědčil, že jsou mladíci mrtví, otočil se, aby jednou provždy skoncoval s veleknězem. Když vyrazil k postavě bez končetin, náhle do jeho vědomí vpadla cizí mysl, slídila, sápala se do nejzazších koutů jeho nitra a snažila se ovládnout jeho myšlenky. Tento krutý útok ho přinutil zastavit a soustředit se na obranu před vetřelcem.

Koutkem oka Eragon zaznamenal, že Arya se Solembumem také strnuli. Jedinou výjimkou byla bylinkářka. V počátku duševního útoku se na chvíli zarazila, ale pak postupovala pomalými, šouravými kroky k němu.

Velekněz upřeně hleděl na Eragona a jeho temně podbarvené, zapadlé oči plály nenávistným vztekem. Kdyby tohle stvoření dosud mělo končetiny, určitě by se mu pokusilo vyrvat srdce z těla holýma rukama. Zloba v těch očích byla tak silná, že by Eragona nepřekvapilo, kdyby se kněz skulil z lavice a začal ho hryzat do kotníků.

Útok na jeho mysl zesílil, když se přiblížila Angela. Velekněz − musel to totiž být on, kdo na ně útočil − byl mnohem schopnější než kdokoli z jeho stoupenců. Pustit se do duševního souboje se čtyřmi různými soupeři najednou a každého z nich vážně ohrožovat, to byl pozoruhodný výkon, zvláště když jeho nepřáteli byli elfka, dračí jezdec, čarodějnice a kočkodlak. Velekněz měl jednu z nejsilnějších myslí, s nimiž se kdy Eragon setkal. Nebýt pomoci ostatních tří, sám by nejspíš jeho náporu brzy podlehl. Velekněz dělal nevídané věci: svazoval jeho zbloudilé myšlenky s Aryinými a Solembumovými a zamotal je do tak zmateného propletence, že Eragon na krátké okamžiky ztrácel pojem o své vlastní identitě.

Nakonec Angela zabočila do prostoru mezi lavicemi. Vyhnula se Solembumovi, který se krčil vedle své kořisti s naježenou srstí, a pak opatrně přelezla těla tří zabitých mladíků.

Jak se blížila, velekněz sebou začal házet jako ryba na háčku a snažil se odsunout dál po lavici. Ve stejné chvíli tlak na Eragonovu mysl polevil, ač ne natolik, aby se odvážil pohnout.

Když bylinkářka došla k veleknězi, zastavila se. Nato se velekněz překvapivě stáhl z Eragonova vědomí, zůstal nehybně ležet na sedátku lavice a ztěžka oddechoval. Zmrzačená bytost a drobná žena na sebe chvíli přísně hleděly, jak mezi nimi probíhal neviditelný souboj vůlí.

Pak sebou velekněz trhl a Angele se na rtech objevil úsměv. Odhodila nůž a vytáhla z šatů maličkou dýku s čepelí barvy červánků. Naklonila se nad velekněze a slabounce zašeptala: „Měl bys znát moje jméno, bezjazyčníku. Kdybys ho znal, nikdy by ses neopovážil nám postavit. Takže mi dovol, abych ti ho sdělila…“

Ještě víc ztišila hlas, takže ji Eragon neslyšel. Cosi řekla, velekněz zbledl, jeho svraštělá ústa se otevřela a utvořila černý ovál. Z hrdla se mu vydral děsivý výkřik a pak se katedrálou rozeznělo jeho vytí.

„Ztichni!“ zvolala bylinkářka a zabodla veleknězi načervenalou dýku přímo do srdce.

Čepel se rozžhavila doběla a zmizela se zvukem vzdáleného zahřmění. Místo kolem rány zazářilo jako planoucí dřevo. Potom se kůže a svaly začaly rozpadat na jemné, černé saze, které vtékaly do knězovy hrudi. S přidušeným klokotáním jeho křik ustal právě tak nenadále, jako předtím započal.

Kouzlo brzy pohltilo zbytek velekněze a z jeho těla zbyla jen hromádka černého prachu, jejíž tvar odpovídal obrysu jeho hlavy a trupu.

„Tak, a je to,“ poznamenala Angela s rázným přikývnutím.

Vyzvánění

Eragon se oklepal, jako by se probouzel z noční můry.

Teď, když již nemusel odrážet veleknězův útok, si postupně začínal uvědomovat, že zvoní převorský zvon − hlasité a vytrvalé vyzvánění mu připomnělo, jak ho ra’zakové pronásledovali z katedrály při jeho první návštěvě Dras-Leony s Bromem.

Brzy tu bude Murtagh s Trnem, blesklo mu hlavou. Do té doby musíme zmizet.

Zasunul Umíráček do pouzdra a podal ho Angele. „Myslím, že bys ho tu nechtěla nechat.“ Pak odsouval stranou těla noviců, dokud neobjevil Brisingr. Když sevřel dlaň kolem jílce, pocítil úlevu. Přestože byl bylinkářčin meč dobrý a nebezpečný, nebyla to jeho zbraň. Bez Brisingru se cítil nechráněný, zranitelný − stejně jako když byl odloučený od Safiry.

Chvíli mu trvalo, než našel svůj prsten, zakutálený pod chrámovou lavicí, a náhrdelník, omotaný kolem rukojeti nosítek. Mezi hromadou těl našel i Aryin meč, který si elfka s radostí vzala. Ale po jeho opasku, pásu Belota Moudrého, nebylo nikde ani stopy.

Eragon se podíval pod všechny okolní lavice, a dokonce utíkal zpátky k oltáři a prohledal jeho okolí.

„Není tady,“ řekl nakonec zoufale. Otočil se ke zdi za oltářem, zakrývající vstup do podzemních komnat. „Museli ho nechat tam dole.“ Letmo pohlédl směrem k převorství. „Nebo možná…“ Zaváhal, jak zvažoval obě možnosti.

Potichu zašeptal zaklínadlo, které mělo najít pás a zavést ho k němu, ale jediným výsledkem byl obrázek šedé prázdnoty. Potvrdilo se mu, že pás je chráněn kouzly, jež nedovolí, aby jej někdo pozoroval nebo s ním manipuloval pomocí magie. Podobná kouzla chránila i Brisingr.

Eragon se zakabonil a udělal krůček ke zdi.

Zvon vyzváněl ještě hlasitěji.

„Eragone,“ zavolala na něj Arya z druhého konce katedrály, zatímco si přehazovala bezvládného mladíka z jednoho ramene na druhé. „Musíme jít.“

„Ale…“

„Oromis by to pochopil. Není to tvoje chyba.“

„Ale…“

„Nech to být! Pás už se kdysi ztratil. Zase ho najdeme. Teď musíme běžet. Pospěš si!“

Eragon zaklel, svižně se obrátil a utíkal za Aryou, Angelou a Solembumem do přední části katedrály. Proč jsem ztratil zrovna pás… Připadalo mu skoro jako svatokrádež ho tu nechat, když tolik bytostí zemřelo, aby se naplnil energií. Navíc měl strašlivý pocit, že bude jeho síly možná ještě dnes potřebovat.

Když s bylinkářkou otevřeli těžké dveře vedoucí ven z katedrály, zapátral myslí po Safiře, která měla kroužit vysoko nad městem a čekat, až se s ní spojí. Čas opatrnosti už minul a jemu bylo dávno jedno, zda Murtagh nebo nějaký jiný kouzelník vytuší jeho přítomnost.

Brzy ucítil známý dotek Safiřina vědomí. Když se jejich myšlenky prolnuly, napětí v Eragonově hrudi trochu povolilo.

Proč ti to trvalo tak dlouho? zvolala Safira. Cítil její znepokojení a věděl, že měla sto chutí spustit se do Dras-Leony a rozbourat ji, aby ho našla.

Nechal do ní proudit své vzpomínky a podělil se o vše, co se přihodilo od té doby, kdy se odloučili. Celé to trvalo jen pár vteřin, během nichž spolu s Aryou, Angelou a kočkodlakem vyšli z katedrály a sbíhali po širokých schodech.

Eragon nedal Safiře ani možnost urovnat si v hlavě jeho zpřeházené vzpomínky, protože jí bezprostředně poté naléhavě sdělil: Potřebujeme odvést pozornost − hned!

Dala mu najevo, že rozumí, a cítil, jak se střemhlav vrhla dolů.

Také řekni Nasuadě, ať zahájí útok. Za pár minut budeme u jižní brány. Když tam Vardenové nebudou, až ji otevřeme, nevím, jak utečeme.

Trnitá-jeskyně-černého-ptáka

Chladivý, vlhký ranní-vzduch-nad-pevninou svištěl Safiře kolem hlavy, když prudce klesala směrem k městu-krysímu hnízdu napůl osvětlenému vycházejícím sluncem. V nízkých paprscích světla se tyčily zapáchající-dřevěné-skořápky-budov, jejichž západní stěny byly zastíněné.

Elf-vlk-v-podobě-Eragona, který jí seděl na zádech, na ni něco zakřičel, ale hladový vítr odnesl jeho slova a ona jim neporozuměla. Ptal se jí prostřednictvím své mysli-plné-písní, ale nenechala ho domluvit. Místo toho mu řekla o Eragonově kritické situaci a požádala ho, aby upozornil Nasuadu, že nadešel čas zaútočit.

Safira nedokázala pochopit, jak by mohl stín-Eragona, ve který se Blödhgarm proměnil, někoho oklamat. Nebyl cítit jako druh-její-duše-a-jejího-srdce, ani jeho myšlenky nebyly jako Eragonovy. Přesto se zdálo, že na dvounožce přízrak udělal dojem, a právě dvounožce se snažili oklamat.

Na levé straně města-krysího hnízda ležel na cimbuří nad jižní branou roztažený Trn a jeho obrys se třpytil. Drak zvedl rudou hlavu. Poznala, že spatřil, jak se řítí ke kosti-lámající-zemi, tak jak očekávala. Její city k Trnovi byly příliš složité, než aby se daly vyjádřit pár stručnými dojmy. Kdykoli na něj pomyslela, cítila se zmatená a nejistá, na což nebyla zvyklá.

Nicméně nehodlala dovolit, aby ji to nafoukané mládě předčilo v bitvě.

Jak se temné komíny a ostře řezané střechy zvětšovaly, trochu víc roztáhla křídla a ucítila zvýšené napětí na hrudi, v lopatkách a křídelních svalech. Začala klesat pomaleji. Když byla jen pár set stop nad pahorkem natěsnaných budov, stočila se vzhůru a znovu úplně rozepjala křídla. Zastavit střemhlavý sestup bylo nesmírně namáhavé. Na okamžik jí připadalo, že jí vítr odtrhne křídla od těla.

Pohnula ocasem, aby si udržela rovnováhu, a pak zakroužila nad městem, dokud nenašla trnitou-jeskyni-černého-ptáka, kde konali pobožnosti krvežízniví-kněží. Opět přitáhla křídla, klesla o posledních pár stop a se zaduněním přistála na střeše katedrály.

Zaryla drápy do střešních tašek, aby nesklouzla dolů na ulici. Pak zaklonila hlavu a zařvala. Vyzývala na souboj celý svět a vše, co je v něm.

Ve věži budovy vedle trnité-jeskyně-černého-ptáka zvonil zvon. Ten zvuk ji dráždil, a tak otočila krkem a vypustila na věž proud modrožlutého plamene. Věž nevzplála, protože byla z kamene, ale lana a trámy podpírající zvon se vzňaly a chvíli poté se zvon s obrovskou ránou zřítil k zemi.

To ji potěšilo, stejně jako dvounožci-s-kulatýma-ušima, kteří z věže s křikem vyběhli. Vždyť ona je přece drak. Je jenom správné, že se jí bojí.

Jeden dvounožec se zastavil na okraji náměstí před trnitou-jeskyní-černého-ptáka a hláskem připomínajícím pištění vyděšené myšky na ni křičel nějaké zaklínadlo. Ať už mělo to kouzlo způsobit cokoli, Eragonovy obrany ji před ním ochránily − nebo to aspoň předpokládala, poněvadž nezaznamenala žádný rozdíl v tom, jak se cítila, ani ve vzhledu okolního světa.

Elf-vlk-v-podobě-Eragona zabil kouzelníka místo ní. Cítila, jak se Blödhgarm zmocnil zaklínačovy mysli a snažil se ovládnout myšlenky dvounožce-s-kulatýma-ušima. Potom elf-vlk vyslovil jediné slovo ve starobylém-elfském-kouzelném-jazyce a ten dvounožec-s-kulatýma-ušima padl na zem. Z otevřených úst mu vytékala krev.

Pak ji elf-vlk poplácal po lopatce a řekl: „Připrav se, Zářivá šupino. Už se blíží.“

Uviděla, jak Trn stoupá nad vrcholky střech a na jeho hřbetě sedí malá temná postava, Eragonův-nevlastní-bratr-Murtagh. V ranním slunečním světle Trn zářil a třpytil se téměř tak oslnivě jako ona sama. Její šupiny ale byly čistší než ty jeho, neboť velice dbala o svůj vzhled. Nedokázala si představit, že by vyrazila do bitvy a nevypadala přitom co nejlépe. Její nepřátelé by se jí měli nejen bát, nýbrž by se jí měli i obdivovat.

Věděla, že je to z její strany marnivost, ale to jí bylo jedno. Žádná jiná rasa se ušlechtilostí nevyrovná drakům. Navíc byla poslední samicí svého druhu a chtěla, aby ti, kdo ji spatří, žasli nad její krásou a dobře si ji pamatovali. A pokud draci zmizí navždy, aby o nich dvounožci nadále mluvili s náležitou úctou, strachem a úžasem.

Zatímco Trn stoupal asi tisíc stop nad město-krysí hnízdo, Safira se rychle rozhlédla, aby se ujistila, že partner-její-duše-a-jejího-srdce-Eragon není nikde poblíž trnité-jeskyně-černého-ptáka. Nechtěla ho omylem zranit v boji, který se chystal. Byl to sice nelítostný lovec, ale byl malý a snadno by ho mohli rozmáčknout.

Stále ještě se snažila utřídit si temné-vracející-se-bolestné-vzpomínky, o které se s ní Eragon podělil, ale už z nich pochopila dost na to, aby jí opět potvrdily její dávné přesvědčení: kdykoli se ona a partner-její-duše-a-jejího-srdce rozdělí, dostane se Eragon do nesnází. Věděla, že on by s tím tvrzením nesouhlasil, ovšem jeho nejnovější trable ji rozhodně nepřesvědčily o opaku. Pocítila zvrácené uspokojení z toho, že měla pravdu.

Jakmile Trn získal potřebnou výšku, otočil se, střemhlav zamířil k ní a z otevřené tlamy začal chrlit plameny.

Ohně se nebála − Eragonova zaklínadla ji před ním ochrání. Trn by jí však díky své obrovské váze a síle dokázal rychle vyčerpat všechna kouzla, která ji ochraňovala před tělesným nebezpečím. Přikrčila se a přitiskla tělo ke katedrále, aby se chránila, a současně zkroutila krk a chňapla po Trnově bledém břiše.

Pohltila ji vířivá stěna plamenů, která hučela a burácela jako obří vodopád. Plameny byly tak jasné, že instinktivně zavřela vnitřní víčka, jako by to udělala pod vodou, a pak už ji světlo neoslepovalo.

Oheň brzy pohasl. Když se Trn prohnal nad její hlavou, špičkou tlustého, žebra-zraňujícího ocasu přejel přes membránu na jejím pravém křídle. Škrábanec mírně krvácel, ale usoudila, že jí to při létání nebude příliš vadit, ačkoli to bolelo.

Trn na ni dál nalétával a snažil se ji vyprovokovat, aby vyletěla do vzduchu. Ona se však odmítla hnout a po několika dalších pokusech ho začalo unavovat na ni dorážet, a tak přistál na opačném konci trnité-jeskyně-černého-ptáka a obrovská křídla si kvůli udržování rovnováhy ponechal roztažená.

Když Trn dosedl na všechny čtyři, celá budova se otřásla a mnoho obrázkových-oken-z-blyštivých-sklíček ve stěnách pod ním se rozbilo a střepy zacinkaly o zem. I když už byl Trn větší než ona, což bylo výsledkem zásahu zloděje-vajec-Galbatorixe, nezastrašilo ji to. Měla víc zkušeností než on a nadto cvičila s Glaedrem, který byl větší než ona a Trn dohromady. Trn se ji také neopováží zabít… ani si nemyslela, že by to chtěl.

Červený drak zavrčel a udělal krok dopředu. Špičky jeho drápů zaškrábaly o tašky na střeše. Také na něj zavrčela a o několik stop ustoupila, dokud necítila, že se ocasem opírá o spodní část věžiček, které se tyčily jako stěna nad vchodem do trnité-jeskyně-černého-ptáka.

Špička Trnova ocasu se zakroutila. Poznala, že se na ni chystá skočit.

Zhluboka se nadechla a zalila ho proudem poblikávajících plamenů. Teď nesmí dovolit, aby si Trn s Murtaghem uvědomili, že na ní nesedí Eragon. Buď se mohla držet v dostatečné vzdálenosti od Trna, aby Murtagh nemohl číst myšlenky elfa-vlka-v-Eragonově-podobě, nebo mohla útočit často a zuřivě, aby k tomu Murtagh nedostal příležitost − což by bylo za letu obtížné, protože Murtagh byl zvyklý bojovat z Trnova hřbetu i ve chvílích, kdy se Trn otáčel a kroutil ve vzduchu. Teď však měli blízko k zemi a to jí pomůže, protože dávala přednost útoku. Vždycky raději útočit.

„To je to nejlepší, co dokážeš?“ zakřičel Murtagh hlasem zesíleným pomocí kouzla z nitra pohyblivé skořápky plamenů.

Právě když v Safiřině tlamě uhasínaly poslední plameny, vrhla se na Trna. Zasáhla ho plnou silou do hrudi. Jejich krky se propletly, hlavami naráželi do sebe a oba se snažili zakousnout tomu druhému do hrdla. Prudký náraz vytlačil Trna ze střechy trnité-jeskyně-černého-ptáka a on kolem sebe mlátil křídly a bouchal Safiru, zatímco oba dva padali k zemi.

Přistáli s takovou silou, že se rozlétly dlažební kameny a okolní domy se otřásly. V Trnově levém křídle-rameni něco prasklo a jeho záda se nepřirozeně prohnula, jak Murtaghovy obrany bránily, aby ho jeho vlastní drak rozmáčkl.

Safira slyšela, jak Murtagh pod Trnem kleje, a rozhodla se, že bude nejlepší zmizet, než ten rozčilený dvounožec-s-kulatýma-ušima začne kouzlit.

Vyskočila a kopla při tom Trna do břicha a poté přistála na vršku domu za červeným drakem. Budova byla příliš chatrná, aby ji udržela, a proto znovu vyletěla a jen tak nádavkem podpálila několik domů.

Ať si s tím nějak poradí, pomyslela si spokojeně, když se plameny hladově zakously do dřevěných budov.

Vrátila se na trnitou-jeskyni-černého-ptáka, zasunula drápy pod tašky a dala se do ničení střechy. Dělala to stejně, jako když trhala střechu hradu v Durzově-Gil’eadu. Ale od té doby vyrostla. A zesílila. Kamenné kvádry jí připadaly stejně lehké jako Eragonovi oblázky. Krvežízniví-kněží, kteří uvnitř vykonávali bohoslužby, zranili partnera-její duše-a-jejího-srdce, ublížili elfce-Arye-s-dračí-krví, Angele-s-mladou-tváří-a-starou-duší a kočkodlaku Solembumovi, který má tolik jmen, a zabili Wyrdena. Za to byla Safira odhodlaná zničit trnitou-jeskyni-černého-ptáka a všechny je pomstít.

Během pár okamžiků probourala do stropu budovy obrovskou díru. Vnitřek zalila ohnivým proudem, pak zahákla drápy za konce mosazných píšťal varhan a vytrhla je ze zadní stěny katedrály. S řinčením a boucháním popadaly na lavice.

Trn zařval a vznesl se z ulice nad trnitou-jeskyni-černého-ptáka. Držel se ve vzduchu a ztěžka mával křídly, aby se udržel na místě. Na pozadí plamenů stoupajících z domů vypadal jako nevýrazná černá silueta, kromě průsvitných křídel, která oranžově a rudě zářila.

Vrhl se k ní a ohnal se po ní vroubkovanými drápy.

Safira čekala až do poslední chvíle. Pak uskočila stranou, dolů z trnité-jeskyně-černého-ptáka, a Trn narazil hlavou do středové věže katedrály. Vysoké-kamenné-kopí-s-otvorem se pod nárazem otřáslo a jeho špička − zdobená zlatá tyčka − se skácela a spadla víc než čtyři sta stop dolů na náměstí.

Trn zuřivě zařval a snažil se vzpamatovat. Zadek mu sklouzl do otvoru, který Safira vytvořila ve střeše, a on se teď snažil vyškrábat ven.

Mezitím Safira přeletěla k přední části trnité-jeskyně-černého-ptáka a usadila se na opačné straně věže, do níž Trn vrazil.

Posbírala veškeré své síly a pak do věže udeřila pravou přední tlapou.

Sochy a vyřezávané ozdoby se pod tou ranou rozletěly na kusy. Nozdry jí ucpala mračna prachu a kousky kamene a malty pršely dolů na náměstí. Ale věž držela, a tak do ní praštila znovu.

Trnův řev začal znít zoufale, když si uvědomil, co Safira provádí, a ještě usilovněji se pokoušel vyprostit.

Po Safiřině třetím úderu vysoké-kamenné-kopí dole prasklo, hrozivě pomalu padalo dozadu a řítilo se na střechu. Trn stačil jen zuřivě zavrčet a potom na něj dopadla věž suti, srazila ho do skořápky zničené budovy a pohřbila ho pod hromady trosek.

Hluk hroutící se věže se rozléhal po celém městě-krysím hnízdě jako burácení hromu.

Safira na něj rovněž zavrčela, tentokrát s pocitem vítězství. Trn se brzy vyhrabe ven, ale do té doby jí byl vydán na milost.

Naklonila křídla a dokola obletěla trnitou-jeskyni-černého-ptáka. Jak míjela boky budovy, mlátila do vroubkovaných opěrných pilířů, které podpíraly stěny, a jeden po druhém strhla. Kamenné bloky padající k zemi vytvářely nepříjemný rámus.

Když odstranila všechny sloupy, zdi se bez opory začaly kymácet a vyboulily se. Trnova snaha vyprostit se vše jenom zhoršovala a během chvíle stěny povolily. Celá budova se zřítila s rachotem připomínajícím lavinu a do vzduchu se vznesl obrovský oblak prachu.

Safira vítězoslavně zakokrhala. Pak dopadla na zadní nohy vedle hromady suti a kropila kamenné bloky tím nejžhavějším proudem ohně, jaký v sobě dokázala posbírat. Plameny se daly snadno odklonit pomocí kouzel, ale odrážet skutečný žár vyžadovalo větší úsilí a více energie. Takhle přinutila Murtagha vynaložit spoustu sil na to, aby se s Trnem neupekli zaživa. Navíc musel Murtagh spotřebovat velké množství energie, aby je suť nerozmáčkla. Doufala, že tím jeho zásoby dostatečně vyčerpá a že by Eragon a dvounožec-se-špičatýma-ušima mohli mít šanci ho porazit.

Zatímco chrlila oheň, elf-vlk na jejích zádech zpíval zaklínadla. Netušila, k čemu ta kouzla slouží, ani ji to příliš nezajímalo. Tomuto dvounožci důvěřovala. Ať dělal cokoli, jistě to pomůže.

Vtom se balvany uprostřed hromady rozletěly, Safira uskočila dozadu a Trn se s řevem vypotácel ze sutin. Křídla měl pomačkaná jako zašlápnutý motýl a krvácel z několika řezných ran na nohou a hřbetě.

Vrčel a upíral na ni rubínové oči potemnělé bojovou zuřivostí. Teď poprvé ho skutečně rozlítila. Viděla, že je celý dychtivý se jí zakousnout do masa a ochutnat její krev.

Dobrá, pomyslela si. Možná to není tak úplně zbitý-vyděšený-čokl, jak si myslela.

Murtagh sáhl do váčku u svého opasku a vytáhl drobný kulatý předmět. Safira ze zkušenosti věděla, že tu očarovanou věc použije, aby Trnovi vyléčil zranění.

Bez otálení vyletěla a snažila se nabrat co největší výšku, než bude Trn schopen se vznést a začít ji pronásledovat. Několikrát máchla křídly, pak pohlédla dolů a viděla, jak za ní zběsilou rychlostí stoupá velký-červený-krahujec-s-ostrými-drápy.

Stočila se ve vzduchu a právě se na něj chystala střemhlav snést, když v hlubinách mysli uslyšela Eragonův výkřik:

Safiro!

To ji vylekalo, a tak se dál otáčela, dokud se nenatočila k jižní obloukové-bráně města, kde cítila Eragonovu přítomnost. Přitáhla si křídla tak blízko k tělu, jak jen se odvážila, a v ostrém úhlu klesala k branám.

Trn se po ní ohnal, když proletěla kolem něj, a ani se nemusela dívat, aby věděla, že je jí v patách.

A tak ti dva uháněli k úzkým hradbám města-krysího hnízda a chladivý ranní-vzduch-nad-pevninou skučel v Safiřiných uších jako raněný vlk.

Kladivo a helma

Konečně! vydechl Roran, když vardenské rohy ohlásily útok.

Pohlédl k Dras-Leoně a zahlédl Safiru, jak se střemhlav řítí k temné mase budov a její šupiny se třpytí ve světle vycházejícího slunce. Pod ní se pohnul Trn jako nějaká obří kočka slunící se na plotě, vznesl se a vydal se ji pronásledovat.

Roran pocítil příval energie. Konečně nadešel čas bitvy a on se nemohl dočkat, až to bude za nimi. Na okamžik starostlivě pomyslel na Eragona, pak vstal z klády, na níž seděl, a odklusal k mužům, kteří se shromažďovali do širokého obdélníkového útvaru.

Přelétl očima jejich řady a kontroloval, zda jsou oddíly připravené. I když muži vyčkávali větší část noci a byli unavení, věděl, že strach a vzrušení je brzy probere. Sám byl také utahaný, ale na to nyní nehleděl. Může se vyspat, až bude po bitvě. Do té doby se musí starat hlavně o to, aby udržel sebe a své muže naživu.

Škoda jen, že mu nezbyl čas na šálek horkého čaje, aby si zklidnil žaludek. Snědl k večeři něco zkaženého a trápily ho křeče a nevolnost. Tohle nepohodlí mu ale nezabrání bojovat. Nebo v to aspoň doufal.

Když byl spokojen se stavem mužstva, nasadil si helmici přes prošívanou čapku. Pak vytáhl kladivo a levou paží vklouzl pod řemínky na štítu.

„K tvým službám,“ hlásil se Horst, který k němu právě přicházel.

Roran přikývl. Vybral si kováře za svého zástupce, proti čemuž Nasuada nic nenamítala. Kromě Eragona nebyl nikdo, s kým by bojoval po boku raději. Věděl, že je to od něj sobecké − Horst měl novorozenou dceru a Vardenové potřebovali jeho kovářské dovednosti − nenapadl ho však nikdo jiný, kdo by se pro ten úkol tak dobře hodil. Horsta povýšení zřejmě nijak zvlášť netěšilo, ale ani nevypadal znepokojeně. Přistoupil k organizování vojenského praporu s klidnou jistotou a zodpovědností, kterých si na něm Roran cenil.

Znovu zazněly rohy a Roran zvedl kladivo nad hlavu. „Kupředu!“ zavelel.

Vyrazil v čele stovek mužů, po jejichž obou stranách postupovaly ostatní čtyři prapory Vardenů.

Zatímco bojovníci utíkali přes otevřená pole, která je dělila od Dras-Leony, městem se rozléhaly poplašné výkřiky. O chvíli později se ozvaly zvony a rohy obránců, kteří se vzpamatovali, a brzy bylo celé město na nohou. Ke všemu tomu rozruchu se přidal strašlivý řev a rány ve středu města, kde bojovali dva draci. Roran příležitostně zahlédl, jak se zářivá šupinatá kůže jednoho či druhého objevila nad vrcholky budov, ale jinak skoro celou dobu žádného z obrů neviděl.

Bludiště polorozpadlých budov obklopujících hradby města se rychle přibližovalo. Úzké temné ulice Rorana děsily. Královští vojáci − nebo dokonce obyvatelé Dras-Leony − by je mohli snadno přepadnout v klikatých uličkách. Bojovat na tak malém prostoru by bylo ještě krutější, zmatenější a zapeklitější, než tomu v bitvách obvykle bývalo. Byl si jistý, že pokud by k tomu došlo, málokterý z jeho mužů by vyvázl bez zranění.

Roran postupoval do stínů pod okapy prvních chatrčí a sevřel se mu žaludek, čímž se jeho nevolnost ještě zhoršila. Olízl si rty a bylo mu na zvracení.

Eragon by už měl otevřít tu bránu, pomyslel si. Jestli to neudělá… budeme tu trčet jak ovce připraveně na porážku.

A hradby padly…

Eragon musel zastavit a ohlédnout se, když uslyšel, že se zřítila nějaká budova.

Mezi vrcholky dvou vzdálených domů, kde bývala špičatá věž katedrály, spatřil prázdný prostor. Z místa, kde stávala, stoupal k nebi oblak prachu, připomínající sloup bílého kouře.

Eragon se usmál sám pro sebe; byl na Safiru hrdý. Pokud šlo o šíření zmatku a ničení, draci neměli konkurenci. Jen tak dál, pobízel ji. Rozbourej ji na kousky! Pohřbi jejich posvátná místa pod tisíc stop kamene!

Pak se zase rozběhl temnou, klikatou ulicí dlážděnou kočičími hlavami za Aryou, Angelou a Solembumem. V ulicích už byla spousta lidí: obchodníci otevírali své krámky, noční hlídači si šli domů lehnout po službě, opilí šlechtici se vraceli z radovánek, tuláci pospávali u dveří a vojáci se bezhlavě hnali k městským hradbám.

Lidé − i ti, co někam utíkali − se stále dívali směrem ke katedrále, protože bojem dvou draků dunělo celé město. Všichni vypadali vyděšeně, od belhajících se žebráků přes ostřílené vojáky až po přepychově oděné šlechtice. Eragonovi a jeho společníkům nikdo nevěnoval víc než letmý pohled.

Možná pomohlo i to, že jeho i Aryu mohli kolemjdoucí považovat za obyčejné lidi, říkal si.

Eragon přesvědčil Aryu, aby odložila omráčeného novice v uličce dostatečně daleko od katedrály. „Slíbil jsem, že ho vezmeme s sebou,“ vysvětlil jí, „ale nikdy jsem neřekl, jak daleko. Odsud si najde cestu sám.“ Arya souhlasila a zjevně se jí ulevilo, když se zbavila mladíkovy tíhy.

Zatímco pospíchali ulicí, Eragonovi se vybavily vzpomínky. Jeho poslední návštěva v Dras-Leoně skončila úplně stejně: utíkal mezi špinavými, namačkanými domy a doufal, že se dostane k jedné z městských bran dřív, než ho Království vypátrá. Tentokrát pro něj však nepředstavovali hrozbu jen ra’zakové.

Znovu pohlédl ke katedrále. Postačí, když Safira zaměstná Murtagha s Trnem na dalších pár minut. Pak už ani jeden z nich nedokáže Vardeny zastavit. Ovšem minuty mohou být v bitvě dlouhé jako hodiny a Eragon si byl dobře vědom, jak rychle se může rovnováha sil změnit.

Vydrž! vykřikl v duchu, ale Safiře ta slova neposlal, aby ji nerozptyloval a také neprozradil, kde se nachází. Ještě chviličku!

Jak se blížili k hradbám, uličky byly čím dál užší a převislé budovy nad nimi zakrývaly vše kromě tenkého proužku azurového nebe. Splašky nehybně stály ve stokách podél domů. Eragon i Arya si zakrývali nos a ústa rukávem. Bylinkářce jako by zápach nevadil, zato Solembum vrčel a zlostně pohazoval ocasem.

Eragona upoutal pohyb na střeše nedaleké budovy, ale ať už ho způsobilo cokoli, vmžiku to zmizelo. Dál se díval nahoru a po chvíli si začal všímat určitých nezvyklých jevů: bílé skvrny na cihlách komína zčernalého od sazí; zvláštních špičatých tvarů rýsujících se proti rannímu nebi; malé kulaté skvrny velké jako mince, která se zableskla ve stínu.

S úžasem si uvědomil, že se po střechách pohybují desítky kočkodlaků ve zvířecí podobě. Přebíhali z domu na dům a z výšky neslyšně sledovali, jak se Eragonova skupina proplétá potemnělým bludištěm města.

Věděl, že tito nepolapitelní tvorové by jim přispěchali na pomoc jen za těch nejzoufalejších okolností, neboť potřebovali před Galbatorixem co nejdéle tajit své spojení s Vardeny. Vědomí, že jsou tak blízko, ho přesto povzbudilo.

Ulice končila křižovatkou dalších pěti uliček a Eragon se radil s Aryou a bylinkářkou, kudy se vydat. Rozhodli se, že budou nadále pokračovat stejným směrem.

O sto stop dál ulice ostře zahýbala a ústila na náměstí, které se rozprostíralo před dras-leonskou jižní bránou.

Eragon se zastavil.

Před branou byly shromážděny stovky vojáků. Muži zdánlivě chaoticky chodili sem a tam, oblékali si brnění a připravovali si zbraně a jejich velitelé na ně pokřikovali rozkazy. Zlatá nit na rudých vojenských tunikách se při každém jejich pohybu zablýskla.

Přítomnost vojska Eragona rozladila, ale ještě víc ho zdrtil pohled na obrovskou hromadu sutin, kterou obránci města nakupili před bránu, aby ji Vardenové nemohli prorazit.

Eragon zaklel. Hromada byla tak velká, že by ji skupina padesáti mužů odklízela několik dní. Safira by ji dokázala od brány odhrabat během pár minut, ale Murtagh s Trnem jí k tomu nikdy neposkytnou příležitost.

Potřebujeme znovu odvést jejich pozornost, blesklo mu hlavou. Nic ho ovšem nenapadalo. Safiro! vykřikl v duchu a zapátral jejím směrem. Určitě ho slyšela, ale neměl čas jí nic vysvětlovat, protože vtom se jeden z vojáků zarazil a ukázal na něj.

„Vzbouřenci!“

Eragon rychle vytasil Brisingr z pochvy a vyrazil kupředu dřív, než ostatní vojáci stačili zaznamenat mužovo varování. Neměl na vybranou. Stáhnout se by znamenalo ponechat Vardeny napospas Království. Navíc nemohl po Safiře chtít, aby si sama poradila s hradbami i vojáky.

S výkřikem se vrhl na protivníky a vedle něj uháněla Arya, která se připojila k jeho zběsilému útoku. Společně si prosekali cestu do středu překvapených vojáků. Muži byli chvilku tak zmatení, že si někteří ani neuvědomili, kdo je jejich nepřítel, dokud je Eragon neprobodl.

Na náměstí se obloukem snášely spršky šípů, které stříleli lučištníci rozmístění podél zábradlí. Hrstka střel se odrazila od Eragonových obran. Zbývající zabily nebo zranily jejich vlastní muže.

I když byl Eragon rychlý, nedokázal odrážet všechny meče, kopí a dýky. Cítil, jak mu znepokojivým tempem ubývají síly, které při odrážení útoků spotřebovávala jeho ochranná kouzla. Pokud se z téhle přesily nevysvobodí, vojáci ho vyčerpají natolik, že už nebude schopen dál bojovat.

Se zuřivým bojovým pokřikem se roztočil dokola, a jak držel Brisingr u pasu, podtínal jím jako kosou všechny vojáky stojící v dosahu.

Duhově modrá čepel sekala kosti a svaly s obdivuhodnou lehkostí. Od špičky meče stříkala krev v dlouhých, klikatých stružkách, jež se pomalu proměňovaly v lesklé kapky podobné kuličkám leštěného korálu. Zasažení muži se zlomili v pase a svírali si břicho ve snaze zastavit krvácení.

Každý detail vystupoval jasně a nemilosrdně, jako by byl vybroušený ze skla. Eragon rozeznával jednotlivé chloupky v plnovousu šermíře, s nímž bojoval. Dokázal spočítat kapičky potu, které šermířovi vyrážely na kůži pod očima, a uměl by ukázat na každou skvrnu, ošoupané místo a trhlinu na jeho oděvu.

Bitevní vřava byla pro jeho citlivý sluch bolestně hlasitá, ale uvnitř pociťoval hluboký klid. Nebyl lhostejný vůči strachům, které ho dříve znepokojovaly, ale neprobouzely se už tak snadno a on díky tomu bojoval lépe.

Dokončil otočku a právě se chystal na dalšího šermíře, když se nad nimi prohnala Safira. Její křídla, pevně přitažená k tělu, se třepotala jako listy ve vichřici. Jak proletěla kolem, poryv větru mu rozcuchal vlasy a přitlačil ho k zemi.

O chvíli později za Safirou letěl Trn. Měl vyceněné zuby a v otevřené tlamě mu poskakovaly plameny. Oba draci se hnali půl míle za žlutou, blátem natřenou zeď Dras-Leony. Pak se otočili a řítili se zpátky.

Z druhé strany hradeb Eragon uslyšel hlasitý jásot. Vardenové už musí být skoro u brány.

Vtom ucítil pálení na kůži levého předloktí, jako by mu na ni vyprskl žhavý omastek. Zasyčel a potřásl paží, ale pocit přetrvával. Pak si všiml krvavé skvrny, která mu prosakovala skrz tuniku. Pohlédl zpět na Safiru. Musela to být dračí krev, ale nevěděl čí.

Když se draci blížili, využil chvilkového ohromení vojáků k tomu, aby zabil další tři. Poté se muži zase vzchopili a rozpoutala se opravdová bitva.

Před Eragonem se objevil voják s válečnou sekyrou a ohnal se po něm. Uprostřed úderu však Arya sekla muže do zad a skoro ho přepůlila.

Eragon jí spěšným pokývnutím poděkoval za pomoc. V nevyslovené shodě se postavili zády k sobě a společně čelili vojákům.

Cítil, že Arya oddechuje stejně ztěžka jako on. Ačkoli byli silnější a rychlejší než většina lidí, i jejich vytrvalost a síla měly své meze. Už zabili desítky mužů, ale stále jich stovky zbývaly a Eragon věděl, že zanedlouho dorazí posily z celé Dras-Leony.

„Co teď?“ zavolal a odrazil kopí namířené na jeho stehno.

„Kouzla!“ odvětila Arya.

Zatímco odrážel útoky vojáků, odříkával všemožná zaklínadla, jimiž by mohl nepřátele zabít.

Vlasy mu načechral další poryv větru a přelétl přes něj chladný stín. Safira nad ním zakroužila, začala zpomalovat, roztáhla křídla a klesala k cimbuří hradeb.

Než stačila přistát, dohnal ji Trn. Červený drak se prudce snesl dolů a vychrlil víc než sto stop dlouhý proud plamene. Safira zlostně zařvala, rychle zamávala křídly, aby nabrala výšku, a vzdalovala se od hradby. Draci se kolem sebe točili ve spirále, stoupali k nebi, zuřivě se kousali a sekali drápy.

Pohled na Safiru v nebezpečí jen posílil Eragonovo odhodlání. Začal co nejrychleji odříkávat slova ve starověkém jazyce, aniž by udělal chybu ve výslovnosti. Ale ať se snažil sebevíc, žádné z jeho ani Aryiných kouzel na vojáky neúčinkovalo.

Pak z nebe zahřímal Murtaghův hlas, jako by promluvil obr: „Ti muži jsou pod mou ochranou, bratře!“

Eragon vzhlédl a spatřil, jak se Trn řítí k náměstí. Nenadálá změna směru, kterým se červený drak vrhl, Safiru zaskočila. Stále se držela vysoko nad městem jako tmavě modrý obrys na blankytně modré obloze.

Oni to vědí, pomyslel si Eragon a zmocnil se ho strach.

Přejel pohledem po okolní tlačenici. Z ulic po obou stranách dras-leonské hradby proudili další a další vojáci. Bylinkářka stála zády k jednomu z okolních domů, levou rukou házela mezi vojáky skleněné lahvičky a v pravé držela Umíráček a bránila se. Jakmile se lahvičky rozbily, uvolnily se z nich obláčky zelených výparů. Všichni zasažení vojáci padli k zemi, začali se zmítat a chytat se za hrdlo. Všude na kůži jim vyrážely malé hnědé houbičky. Za Angelou se na zahradní zdi s plochou stříškou krčil Solembum. Kočkodlak z vyvýšeného místa škrábal vojáky do obličeje, stahoval jim helmy a všelijak je rozptyloval, když se snažili přiblížit k bylinkářce. Vypadalo to, že jsou s Angelou pod stálým tlakem a nedokážou mu příliš dlouho odolávat.

Nic z toho, co viděl, v Eragonovi nevzbuzovalo naději. Znovu obrátil zrak k obrovskému Trnovu tělu, právě když klesající červený drak roztáhl křídla a brzdil.

„Musíme odsud vypadnout!“ zakřičela Arya.

Eragon zaváhal. Bylo by snadné zvednout Aryu, Angelu, Solembuma a sebe do vzduchu a přenést jejich čtveřici přes hradbu k Vardenům. Ale pokud utečou, Vardenové na tom nebudou o nic lépe než předtím. Jejich armáda si už nemůže dovolit dál čekat: za pár dní jim dojdou zásoby a muži začnou prchat z tábora. Eragon věděl, že jakmile k tomu dojde, už nikdy se jim nepovede spojit všechny rasy proti Galbatorixovi.

Trnovo tělo a křídla zaplnily nebe, zahalily vše kolem načervenalým stínem a zakryly mu i výhled na Safiru. Rudému drakovi stékaly z krku a nohou kapky krve velikosti Eragonovy pěsti a nejeden voják vykřikl bolestí, když ho tekutina opařila.

„Eragone! Teď!“ vykřikla Arya. Popadla ho za paži a táhla ho pryč. Ale on zůstával stát na místě a odmítal si připustit porážku.

Arya zatahala silněji, takže musel sklonit hlavu, aby se udržel na nohou. Při tom mu padl zrak na prostředníček pravé ruky, kde měl nasazený Aren.

Doufal, že energii uzavřenou v prstenu ušetří pro den, kdy se možná konečně postaví Galbatorixovi. Ve srovnání s tím, co král nepochybně nashromáždil během dlouhých let na trůnu, to byla skrovná dávka, ale šlo o největší zásobu energie, kterou teď Eragon měl. A věděl, že než Vardenové dorazí do Urû’baenu − pokud se jim to skutečně podaří − nezíská příležitost takové množství znovu nasbírat. Kromě toho to byla jedna z mála věcí, jež mu zanechal Brom. Z těchto důvodů se mu nechtělo energii z Arenu použít.

Nyní ovšem neviděl jinou možnost.

I když zásoba energie uvnitř Arenu vždy připadala Eragonovi obrovská, teď uvažoval, zda bude stačit na to, co měl v úmyslu.

Koutkem oka spatřil Trna, jak po něm natahuje drápy zvíci člověka, a něco v jeho nitru volalo, aby utekl, než ho ta stvůra chytí a sežere zaživa.

Nadechl se, pak pronikl do drahocenných zásob Arenu a vykřikl: „Jierda!“

Ucítil proud energie větší než cokoli, co kdy poznal. Byl jako ledově studená řeka, která téměř nesnesitelně pálí a štípe. Ten pocit byl bolestný i úchvatný zároveň.

Na jeho povel obrovská hromada suti zahrazující bránu vystřelila směrem k nebi jako pevný sloup hlíny a kamene. Sutiny zasáhly řvoucího Trna do boku, rozervaly mu křídlo a odmrštily ho za město. Pak se sloup roztáhl do stran a vytvořil nad jižní polovinou města sypkou klenbu.

Vymrštění drti otřáslo náměstím a srazilo všechny na zem. Eragon dopadl na ruce a kolena, ale stále se díval nahoru a udržoval kouzlo v chodu.

Když spotřeboval skoro všechnu energii z prstenu, zašeptal: „Gánga raehta.“ Jako temný bouřkový mrak poháněný vichřicí odplul oblak doprava, směrem k dokům a jezeru Leona. Eragon tlačil trosky od středu města, kam až to šlo. Ve chvíli, kdy už jím proudily poslední zbytky energie, zaklínadlo ukončil.

Oblak suti se podezřele tiše zhroutil. Jeho těžší součásti − kameny, polámané dřevo a kusy hlíny − padaly přímo dolů na hladinu jezera, kdežto menší částečky zůstávaly rozptýlené ve vzduchu a utvořily velký hnědý mrak, který se pomalu nesl dál na západ.

Na místě, kde hromada suti původně stála, teď zel kráter. Prohlubeň lemovaly rozpraskané dlažební kameny jako kruh polámaných zubů. Výbuch městskou bránu nenapravitelně poničil − byla otevřená, zprohýbaná a roztříštěná.

Eragon viděl, jak zdemolovanou bránou proudí dovnitř Vardenové a hromadí se v ulicích za ní. Vydechl a vyčerpaně svěsil hlavu. Fungovalo to, pomyslel si ohromeně. Pak se pomalu narovnal a nejasně si uvědomoval, že nebezpečí ještě nepominulo.

Zatímco vojáci vstávali ze země, Vardenové se za bojového pokřiku hrnuli do Dras-Leony. Vzápětí mezi nimi přistála Safira a očekávaný lítý boj se proměnil v drtivou porážku, protože vojáci se dali na útěk.

Eragon v moři mužů a trpaslíků zahlédl Rorana, ale zanedlouho se mu zase ztratil.

Aryo…? Otočil se a s leknutím zjistil, že elfka nestojí vedle něj. Rozhlédl se důkladněji a brzy ji spatřil zhruba v půlce náměstí, obklopenou asi dvaceti vojáky. Muži ji pevně drželi za ruce a nohy a snažili se ji odtáhnout pryč. Arye se sice podařilo vykroutit ruku a udeřila jednoho muže do brady a zlomila mu vaz, než se však stačila znovu ohnat, nahradil ho další voják.

Eragon rychle utíkal k ní. Jak byl vyčerpaný, nechal paži s mečem spuštěnou příliš nízko a špičkou Brisingru se zachytil o kroužkové brnění jednoho z padlých vojáků, takže mu jílec vyklouzl z ruky. Meč zarachotil o zem. Zaváhal, zda by se pro něj neměl vrátit, ale pak zahlédl, jak se dva vojáci ohánějí po Arye dýkami, a rozběhl se ještě rychleji.

Když k elfce dorazil, právě na okamžik setřásla dotírající útočníky. Muži se na ni vrhali s nataženýma rukama, ale než ji dokázali znovu zajmout, Eragon udeřil jednoho z nich do boku a prorazil mu hrudní koš. Pak na něj zaútočil mečem voják s navoskovaným knírem. Eragon zachytil čepel holýma rukama, vytrhl ji vojákovi z ruky, zlomil meč vejpůl a vykuchal muže pahýlem jeho vlastní zbraně. Během pár vteřin leželi všichni bojovníci, kteří ohrožovali Aryu, mrtví, nebo smrtelně zranění. Ti, které nezabil Eragon, zneškodnila Arya.

Potom elfka podotkla: „Dokázala bych je přemoci sama.“

Eragon se předklonil, opřel si ruce o kolena a snažil se popadnout dech. „Já vím…“ Kývl směrem k její pravé ruce, kterou si poranila, když ji protáhla železnými pouty, a kterou teď držela skrčenou u stehna. „Ber to jako moje poděkování.“

„Poněkud neradostný dárek.“ Ale řekla to s náznakem úsměvu na rtech.

Většina vojáků utekla z náměstí. Zbylé muže zatlačili Vardenové k domům a obklíčili je. Eragon viděl, jak spousta Galbatorixových mužů odhazuje zbraně a vzdává se.

Sebrali s Aryou Brisingr, zamířili k hradbě natřené žlutým blátem a usadili se na místě, kde nebylo moc špíny. Opřeli se o zeď a sledovali, jak Vardenové pochodují do města.

Brzy se k nim přidala Safira. Přitulila se k Eragonovi, který se usmál a poškrábal ji na čumáku. Spokojeně zabručela. Dokázal jsi to, řekla.

My jsme to dokázali, odpověděl.

Blödhgarm, sedící na Safiřině hřbetě, si uvolnil řemínky, které mu přidržovaly nohy v sedle, a sklouzl po jejím boku na zem. Eragon na okamžik pocítil obrovský zmatek, když stanul tváří v tvář sám sobě. Ihned dospěl k závěru, že se mu nelíbí, jak se mu vlasy kroutí na spáncích.

Blödhgarm vyslovil jakési slovo ve starověkém jazyce. Pak se celý zachvěl jako sloup horkého vzduchu a zase to byl on: vysoký, srstí porostlý elf se žlutýma očima, protáhlýma ušima a špičatými zuby. Nevypadal ani jako elf, ani jako člověk, ale v jeho strnulém, pevném výrazu Eragon zaznamenal náznak zármutku a zloby.

„Stínovrahu,“ řekl a uklonil se Arye i Eragonovi. „Safira mi řekla o Wyrdenově osudu. Já…“

Než stačil dokončit větu, z tlačenice Vardenů se vynořilo deset elfů podléhajících Blödhgarmovi a s meči v ruce pospíchali k nim.

„Stínovrahu!“ volali. „Argetlame! Zářivá šupino!“

Eragon je unaveně pozdravil a snažil se jim odpovídat na otázky, i když se mu nechtělo nic dělat.

Vtom jejich rozhovor přerušil řev a dopadl na ně stín. Eragon vzhlédl a spatřil Trna. Byl opět zdravý a pohupoval se na sloupci vzduchu vysoko nad nimi.

Zaklel, vyškrábal se na Safiru a vytasil Brisingr, zatímco Arya, Blödhgarm a ostatní elfové kolem nich utvořili ochranný kruh. Jejich společné síly sice byly ohromující, ale přesto netušil, zda budou pro odražení Murtagha dostatečné.

Všichni Vardenové naráz pohlédli vzhůru. Ačkoli byli stateční, i ten největší odvážlivec by nejspíš couvl před drakem.

„Bratře!“ zakřičel Murtagh tak hlasitě, až si Eragon zakryl uši. „Za zranění, která jsi způsobil Trnovi, zaplatíš vlastní krví! Dras-Leona je vaše, jestli chcete. Pro Galbatorixe nic neznamená. Ale nevidíme se naposledy, Eragone Stínovrahu, to ti slibuji.“

A pak se Trn otočil ve vzduchu, zamířil přes město na sever a brzy zmizel v závoji kouře, který stoupal z domů hořících vedle zborcené katedrály.

Na břehu jezera Leona

Eragon kráčel potemnělým táborem se zaťatými zuby i pěstmi.

Posledních pár hodin strávil na jednání s Nasuadou, Orikem, Aryou, Garzhvogem, králem Orrinem a jejich nejrůznějšími rádci, kde rozebírali události dnešního dne a hodnotili současnou situaci Vardenů. Ke konci setkání se spojili s královnou Islanzadí, aby jí sdělili, že Vardenové dobyli Dras-Leonu, a současně ji informovali o Wyrdenově smrti.

Eragona nijak netěšilo, že musel královně vysvětlovat, jak zemřel jeden z jejích nejstarších a nejmocnějších kouzelníků. Překvapilo ho, jak hluboce byla zarmoucená. Nepředpokládal, že by Wyrdena znala tak dobře.

Rozhovor s Islanzadí ho rozladil, protože v něm posílil přesvědčení, že Wyrdenova smrt byla zbytečná. Kdybych šel první, propíchly by ty bodce mě, říkal si, když pokračoval v průzkumu tábora. Nebo mohly zabít Aryu.

Safira věděla, k čemu se Eragon chystá, ale rozhodla se vrátit na palouk u jejích stanu, kde obvykle spávala. Kdybych dusala mezi řadami stanů sem a tam, budilo by to Vardeny a oni si zaslouží odpočívat. Zůstali však v duchu spojení a věděl, že pokud by ji potřeboval, vmžiku se objeví po jeho boku.

Eragon nechtěl ztratit schopnost dobře vidět ve tmě, a tak se vyhýbal ohňům a pochodním, které hořely před mnoha stany. Každé osvětlené místo nicméně z dálky prozkoumal, jestli se na něm nenachází jeho kořist.

Během pátrání ho napadlo, že ji možná vůbec nenajde. Jelikož jeho city k ní zdaleka nebyly přátelské, mohla jistě vycítit, kde se nachází, a vyhýbat se mu. Nemyslel si o ní ovšem, že je zbabělá. Navzdory útlému věku byla jednou z nejtvrdších osob, které mezi lidmi, elfy či trpaslíky poznal.

Nakonec Elvu zahlédl sedět před nenápadným malým stanem, kde ve světle uhasínajícího ohýnku přebírala přízi. Vedle ní seděla její opatrovnice Greta, které se v pokroucených rukou kmitaly dlouhé dřevěné pletací jehlice.

Eragon chvíli stál a sledoval je. Stařena vypadala spokojeněji než kdy předtím a jemu se najednou nechtělo rušit její klid.

Vtom se však ozvala Elva: „Teď už necouvej, Eragone, když jsi došel až sem.“ Její hlas byl podivně zastřený, jako by plakala, ale když zvedla oči, hleděla na něj upřeně a vyzývavě.

Eragon vyšel na světlo. Greta vypadala vylekaně. Posbírala si přízi a jehlice a uklonila se mu se slovy: „Zdravím tě, Stínovrahu. Mohu ti nabídnout něco k jídlu nebo pití?“

„Ne, děkuji.“ Eragon se zastavil před drobnou dívkou a pohlédl na ni. Elva se mu chvíli dívala do očí a pak se vrátila k přebírání příze. Sevřel se mu žaludek, když si všiml, že její fialové oči mají stejnou barvu jako ametystové křišťály, pomocí nichž kněží Helgrindu zabili Wyrdena a uvěznili jeho a Aryu.

Eragon si klekl a chytil propletenec vlny uprostřed, aby Elva přestala s přebíráním.

„Vím, co chceš říct,“ prohlásila.

„Možná,“ zavrčel, „ale přesto to řeknu. Zabila jsi Wyrdena − zabila jsi ho úplně stejně, jako bys ho sama probodla. Kdybys šla s námi, mohla bys ho před tou pastí varovat. Mohla jsi varovat nás všechny. Díval jsem se, jak Wyrden umírá. Viděl jsem, jak si Arya strhla půlku ruky. Kvůli tobě. Kvůli tvojí zlobě. Kvůli tvojí tvrdohlavosti. Kvůli tvojí pýše… Můžeš mě klidně nenávidět, ale opovaž se, aby kvůli tomu trpěl kdokoli jiný. Jestli chceš, aby Vardenové prohráli, tak se rovnou přidej ke Galbatorixovi a je to. Tohle bys chtěla?“

Elva krátce zavrtěla hlavou.

„Pak nechci už nikdy slyšet, že jsi ze zášti odmítla pomoci Nasuadě, protože jinak my dva spolu zúčtujeme, Elvo Jasnovidko, a ty to nevyhraješ.“

„Nikdy bys mě nedokázal porazit,“ zašeptala rozrušeně.

„Možná bys byla překvapená. Máš cenné nadání, Elvo. Vardenové teď potřebují tvou pomoc víc než kdy dřív. Nevím, jak porazíme krále v Urû’baenu, ale pokud zůstaneš s námi − pokud své schopnosti využiješ proti němu − mohli bychom mít šanci.“

Elva jako by zápolila sama se sebou. Pak přikývla a Eragon si všiml, že se jí oči zalévají slzami. Její zármutek ho nijak netěšil, ale cítil jisté uspokojení, že ji jeho slova tak silně zasáhla.

„Promiň,“ zašeptala.

Pustil přízi a vstal. „Tvoje omluvy nevrátí život Wyrdenovi. Příště se polepši a možná svou chybu odčiníš.“

Kývl na starou Gretu, která během jejich rozhovoru mlčela, a pak odkráčel zpátky mezi temné řady stanů.

Vedl sis dobře, řekla Safira. Myslím, že odteď se bude chovat jinak.

To doufám.

Vyčinit Elvě byla pro Eragona nezvyklá zkušenost. Pamatoval si, jak ho Brom a Gero kárali za jeho chyby, a když to nyní najednou byl on, kdo někoho kárá, cítil se… jiný… dospělejší.

Kolo času se otáčí a role se mění, pomyslel si.

Při cestě táborem si dával načas a užíval si chladivý větřík, vanoucí od jezera skrytého uvnitř stínů.

*

Nasuada po dobytí Dras-Leony překvapivě trvala na tom, aby Vardenové nezůstávali na noc ve městě. Nijak své rozhodnutí nezdůvodnila, ale Eragon měl za to, že se chtěla kvůli velkému zdržení co nejdříve vydat na cestu do Urû’baenu a také že se obávala pobývat ve městě, kde by mohl číhat nespočet Galbatorixových špehů.

Jakmile Vardenové zajistili bezpečnost v ulicích, Nasuada určila počet bojovníků, kteří zůstanou ve městě pod velením Martlanda Rudovouse. Poté vojsko opustilo Dras-Leonu a pochodovalo na sever podél jezera. Během cesty stále jezdili poslové sem a tam mezi Vardeny a Dras-Leonou, protože se Martland a Nasuada potřebovali radit o četných záležitostech spojených se správou města.

Než Vardenové odjeli, Eragon se vrátil se Safirou a Blödhgarmovými kouzelníky do zborcené katedrály, aby odnesli Wyrdenovo tělo a ještě se pokusili najít pás Belota Moudrého. Během několika minut Safira odhrnula hromadu kamení, kterým byl zatarasen vchod do podzemních komnat, a Blödhgarm s ostatními elfy vynesli Wyrdena. Ale pás se jim najít nepodařilo, i když hledali všude možně a použili nejrůznější důmyslná kouzla.

Elfové odnesli Wyrdena na svých štítech z města na pahorek u malé zátočiny. Tam ho pochovali za zpěvu několika tklivých žalozpěvů − písní tak smutných, že se Eragon neubránil slzám a všichni ptáci a zvířata v doslechu ztichli a naslouchali.

Elfka se stříbrnými vlasy jménem Yaela poklekla u hrobu, vytáhla z váčku u pasu žalud a zasadila ho přímo nad Wyrdenovu hruď. A pak dvanáct elfů, včetně Aryi, zpívalo žaludu, který zakořenil a začal rašit. Strom dál rostl do výšky a natahoval větve k nebi jako propletené ruce.

Když elfové skončili, na místě Wyrdenova odpočinku stál dvacet stop vysoký dub s dlouhými šňůrami zelených květů na konci každé větve.

Eragona napadlo, že na krásnějším pohřbu nikdy nebyl. Líbil se mu mnohem víc než zvyklosti trpaslíků, kteří své mrtvé pohřbívají do tvrdého, chladného kamene hluboko pod zemí. Zamlouvala se mu myšlenka, že z těla vyroste strom, který může žít stovky let i déle. Rozhodl se, že pokud zemře, bude chtít mít na hrobě jabloň, aby jeho přátelé a rodina mohli jíst plody vzrostlé z jeho těla.

Ten nápad ho nesmírně pobavil, třebaže byl poněkud morbidní.

Kromě prohledávání katedrály a vynesení Wyrdenova těla učinil Eragon po dobytí Dras-Leony ještě jednu významnou věc. S Nasuadiným svolením dal svobodu všem otrokům ve městě. Osobně prošel panské domy a dražební síně a vysvobodil mnoho mužů, žen i dětí, kteří tam byli uvězněni. Cítil při tom nesmírné uspokojení a doufal, že zlepší životy těch, jimž dal volnost.

Když se blížil ke svému stanu, spatřil u něj čekat Aryu. Zrychlil krok, ale než ji stačil přivítat, někdo na něj zavolal: „Stínovrahu!“

Eragon se otočil a uviděl, jak k němu kluše jedno z Nasuadiných pážat. „Stínovrahu,“ zopakoval chlapec zadýchaně a pak se poklonil Arye. „Paní Nasuada si přeje, aby ses s ní zítra ráno sešla v jejím stanu hodinu před úsvitem. Co jí mám říct, paní Aryo?“

„Můžeš jí říct, že tam budu, když si to přeje,“ odpověděla Arya a lehce sklonila hlavu.

Páže se znovu uklonilo, svižně se otočilo a utíkalo zpátky.

„Teď, když jsme Stína zabili oba, je to oslovení poněkud matoucí,“ poznamenal Eragon se slabým úsměškem.

Arya se také usmála, ačkoli pohyb jejích rtů ve tmě skoro nebyl vidět. „Byl bys raději, kdybych Varauga nechala naživu?“

„Ne… ne, kdepak.“

„Mohla jsem si ho ponechat jako otroka, aby mě poslouchal na slovo.“

„Nedobírej si mě,“ řekl.

Tiše se zasmála.

„Možná bych ti raději měl říkat princezno − princezno Aryo.“ Zopakoval to slovo a vychutnával si jeho zvuk.

„Tak bys mi neměl říkat,“ odpověděla tentokrát vážněji. „Nejsem princezna.“

„Proč ne? Tvá matka je královna. Jak to, že nejsi princezna? Její oslovení je dröttning, tvoje je dröttningu. Jedno znamená ‚královna‘ a to druhé…“

„Neznamená ‚princezna‘,“ přerušila ho. „Ne doslova. Ve tvém jazyce pro to neexistuje přesný výraz.“

„Ale pokud by tvá matka zemřela nebo se vzdala trůnu, nastoupila bys přece na její místo jako vládkyně svého lidu, ne?“

„Není to tak jednoduché.“

Zdálo se, že Arya nemá chuť to dál rozebírat, a tak se Eragon zeptal: „Půjdeš dál?“

„Ano,“ přisvědčila.

Eragon odhrnul vstupní dílec stanu, elfka se skrčila a vlezla dovnitř. Letmo pohlédl na Safiru, která ležela stočená opodál, hlasitě oddechovala a usínala, a vešel za Aryou.

Přistoupil k lucerně visící na středové tyči a zašeptal Istalrí, aby se vyhnul slovu brisingr, jímž by zapálil svůj meč. Plamen svítilny zaplnil prostor teplým, stálým světlem, ve kterém vypadal stroze zařízený vojenský stan skoro útulně.

Posadili se a Arya řekla: „Ve Wyrdenových věcech jsem našla tohle a myslela jsem, že bychom se tím mohli potěšit společně.“ Z postranní kapsy kalhot vytáhla vyřezávanou dřevěnou lahvičku velkou asi jako Eragonova dlaň. Podala mu ji.

Eragon lahvičku odzátkoval a přičichl k ní. Povytáhl obočí, když ucítil silnou, sladkou vůni lihoviny.

„To je faelnirv?“ zeptal se. Narí tvrdil, že elfové tento nápoj vyrábějí z bezinek a měsíčních paprsků.

Arya se zvonivě zasmála. „To je, ale Wyrden do něj něco přidal.“

„Co?“

„Listy rostliny, která se vyskytuje ve východní části Du Weldenvarden na pobřeží jezera Röna.“

Zamračil se. „Znám jméno té rostliny?“

„Pravděpodobně ano, ale to není důležité. No tak: napij se. Bude ti to chutnat. Slibuji.“

A opět se zasmála, což ho zarazilo. Ještě nikdy ji takhle neviděl. Chovala se bláznivě a bezstarostně. S překvapením si uvědomil, že už je trochu přiopilá.

Zaváhal a zauvažoval, zda je Glaedr sleduje. Pak pozvedl lahvičku ke rtům a polkl doušek faelnirvu. Likér chutnal jinak, než byl zvyklý. Měl silnou pižmovou příchuť, podobnou pachu kuny nebo lasice.

Ušklíbl se a zvedl se mu žaludek, když ucítil pálení faelnirvu v hrdle. Dal si další, menší doušek a pak podal lahvičku zpátky Arye, která se rovněž napila.

Uplynulý den byl plný krve a hrůzy. Většinu času bojoval, zabíjel a bránil se. Potřeboval se uvolnit… Potřeboval zapomenout. Jeho vnitřní napětí bylo příliš hluboko zakořeněné, aby je dokázal uvolnit jen pomocí meditace. Chtělo to ještě něco. Něco, co by přišlo zvenku, protože i násilí, na němž se podílel, bylo z převážné části vnější, ne vnitřní.

Když mu Arya vrátila lahvičku, pořádně si přihnul a potom se zachechtal, poněvadž se tomu nemohl ubránit.

Arya povytáhla obočí a hleděla na něj se zamyšleným, byť rozjařeným výrazem. „Co tě tak pobavilo?“

„Tohle… My… Skutečnost, že jsme stále naživu a oni,“ mávl rukou směrem k Dras-Leoně, „nejsou. Život mě baví, život a smrt.“ V žaludku už se mu udělalo horko a špičky uší ho začínaly pálit.

„Je hezké být naživu,“ souhlasila Arya.

Dál si podávali lahvičku sem a tam, dokud ji úplně nevyprázdnili, načež Eragon zasunul zátku zpátky do hrdla nádobky. Vyžadovalo to několik pokusů, protože měl prsty těžké a nemotorné a lůžko se pod ním kolébalo jako paluba námořní lodi.

Podal prázdnou lahvičku Arye, a když si ji brala, sevřel její pravou ruku a obrátil ji ke světlu. Kůže byla opět hladká a bez chybičky. Po zranění nebylo ani stopy. „Blödhgarm tě vyléčil?“ zeptal se Eragon.

Arya přikývla a on ji pustil. „Z větší části. Už zase můžu ruku používat jako dřív.“ Na doložení svých slov několikrát rozevřela a sevřela dlaň. „Ale u palce mám pořád kousek kůže, v němž mi chybí cit.“ Ukázala mu to levým ukazováčkem.

Eragon se natáhl a zlehka se toho místa dotkl. „Tady?“

„Tady,“ řekla a pohnula rukou trochu doprava.

„A Blödhgarm s ním nic nezmohl?“

Zavrtěla hlavou. „Vyzkoušel vícero zaklínadel, jenže nervy se odmítají znovu propojit.“ Udělala přezíravý posunek. „Ale to není podstatné. Stále můžu držet meč a natahovat tětivu. Na tom jediném záleží.“

Eragon zaváhal a posléze řekl: „Víš… obdivuji tě za to, co jsi udělala − co ses pokusila udělat. Je mi jen líto, že z toho máš trvalé následky. Kdybych tomu dokázal nějak zabránit…“

„Netrap se tím. Životem nelze projít bez zranění. Ani bychom to neměli chtít. Zranění, která utrpíme, jsou měřítkem naší pošetilosti i našich schopností.“

„Angela říkala něco podobného o nepřátelích − že když si je nenaděláš, jsi zbabělec nebo ještě něco horšího.“

Arya přikývla. „Na tom je něco pravdy.“

Dál si povídali a smáli se a noc plynula. Účinky upraveného faelnirvu neslábly, nýbrž naopak zvolna sílily. Eragon měl euforií zamlženou mysl. Připadalo mu, že stíny ve stanu se pohybují, a před očima se mu vznášela zvláštní, pableskující světla − podobná těm, která běžně viděl, když v noci zavřel oči. Špičky uší ho pálily a kůže na zádech ho svědila a brněla, jako by mu po ní pochodovali mravenci. Některé zvuky získaly nezvyklou sílu − třeba rytmické cvrlikání jezerního hmyzu a praskání pochodně před jeho stanem. Natolik přehlušily vše ostatní, že měl potíže vnímat cokoli jiného.

Otrávili mě? uvažoval.

„Co se děje?“ zeptala se Arya, která si všimla jeho znepokojení.

Olízl si nesmírně vyprahlé rty a pověděl jí, jak se cítí.

Arya se zasmála, opřela se a přivřela ztěžklá víčka. „Tak by to mělo být. Tyhle pocity do úsvitu odezní. Do té doby se uvolni a užívej si je.“

Eragon chvíli vedl boj sám se sebou, když uvažoval, zda by si neměl zkusit pročistit mysl pomocí kouzla, ale pak se rozhodl věřit Arye a řídit se její radou.

Svět kolem něj byl tak zkreslený, že ho napadlo, jak moc je závislý na svých smyslech při rozlišování toho, co je skutečné a co ne. Přísahal by, že ta pableskující světla skutečně vidí, ačkoli rozum mu napovídal, že jde jen o vidiny vyvolané lihovinou.

Dál si s Aryou povídali, ale jejich rozhovor byl čím dál nesouvislejší a zmatenější. Eragonovi však připadalo, že vše, co řekli, je nanejvýš důležité, i když nedokázal vysvětlit proč, ani si nemohl vzpomenout, o čem se ještě před chvílí bavili.

Později odněkud z tábora uslyšel tichý, hluboký zvuk zobcové píšťaly. Nejdřív se domníval, že si rytmické tóny jen představuje, ale pak si všiml, že i Arya zvedla hlavu a obrátila se směrem, odkud se linula hudba, jako by ji také zaslechla.

Eragon netušil, kdo na píšťalu hraje a proč. Ani ho to vlastně nezajímalo. Jako by melodie pramenila přímo ze tmy, jako osamělý vítr.

Naslouchal se zakloněnou hlavou a víčka se mu skoro zavírala, zatímco v hlavě mu vířily fantastické obrazy, které sice vyvolal faelnirv, ale jimž hudba dodávala tvar.

Melodie byla čím dál divočejší a to, co bylo původně tklivé, začalo být neodbytné. Tóny přeskakovaly nahoru a dolů tak rychle, tak vytrvale, tak složitě a tak znepokojivě, že se Eragon začínal bát o zdraví hudebníka. Hrát tak rychle a tak obratně se mu zdálo nepřirozené dokonce i u elfa.

Když hudba dosáhla obzvláště horečné intenzity, Arya se rozesmála, vyskočila na nohy a zaujala postoj s pažemi zvednutými nad hlavu. Dupla nohou a zatleskala − jednou, dvakrát, třikrát − a pak se k Eragonovu naprostému úžasu dala do tance. Její pohyby byly nejprve pomalé, skoro ospalé, ale brzy se jejich tempo zvyšovalo, dokud se nevyrovnalo zběsilému rytmu hudby.

Hudba zanedlouho dosáhla vrcholu, poté se zvolna ztišovala a pištec opakoval a rozváděl motivy melodie. Než hudba utichla, Eragon náhle ucítil lechtání na pravé ruce a musel se poškrábat na dlani. Ve stejné chvíli pocítil bodnutí kdesi v koutku vědomí, když se probudilo jedno z jeho obranných kouzel a varovalo ho před nebezpečím.

Vzápětí jim nad hlavou zařval drak.

Eragonovi přeběhl mráz po zádech.

Ten řev nepatřil Safiře.

Slovo Jezdce

Eragon popadl Brisingr a vyřítili se s Aryou ze stanu.

Venku se zapotácel a padl na jedno koleno. Měl pocit, jako by se zem pod ním houpala. Zachytil se chomáče trávy a chvíli čekal, než závrať poleví.

Když se konečně odvážil zvednout hlavu, musel hned přimhouřit oči. Světlo, které na něj dopadalo z nejbližších pochodní, bylo nepříjemně jasné. Plameny před ním pluly jako ryby, jako by se oddělily od hadrů nasáklých olejem, který je živil.

Ztratil jsem rovnováhu, pomyslel si Eragon. Nemohu důvěřovat svému zraku. Musím si pročistit mysl. Musím…

Vtom koutkem oka zachytil nějaký pohyb a přikrčil se. Jen pár palců nad jeho hlavou proletěl Safiřin ocas, který záhy narazil do stanu, polámal dřevěné tyče jako suché větvičky a srovnal ho se zemí.

Safira zavrčela a chňapala do prázdna nad sebou, jak se snažila postavit na nohy. Pak se zmateně zarazila.

Maličký, co…

Přerušilo ji skučení větru a z černého nebe se vynořil Trn, rudý jako krev a třpytivý jako statisíce pohyblivých hvězd. Přistál poblíž Nasuadina velitelského stanu a země se otřásla pod jeho vahou.

Eragon slyšel, jak Nasuadiny stráže vykřikly. Pak se Trn ohnal pravou přední tlapou a polovina výkřiků umlkla.

Z lanoví přivázaného na bocích červeného draka seskočilo několik desítek vojáků. Rozeběhli se po okolí, bodali do stanů a stínali strážné, kteří se na ně vyřítili.

Na kraji tábora se rozezněly rohy. V téže chvíli Eragon uslyšel, že se rozpoutal boj u vnějších obranných stanovišť vardenského ležení, což podle všeho znamenalo další útok ze severu.

Kolik je tam vojáků? uvažoval. Jsme obklíčeni? Zaplavovala ho tak silná panika, že téměř nedokázal myslet a chtělo se mu utéct daleko do tmy. Jenom vědomí, že za jeho reakci může faelnirv, ho udrželo na místě.

Rychle zašeptal léčivé kouzlo v naději, že by mohlo vyrušit účinky lihoviny, ale nepomohlo to. S pocitem zklamání opatrně vstal, tasil Brisingr a stanul po boku Arye. To už se na ně řítila pětice vojáků. Nevěděl, jak by je v současném stavu dokázali s Aryou přemoci.

Když byli muži sotva dvacet stop od nich, Safira zavrčela a praštila ocasem o zem, až vojáci popadali do trávy. Eragon vycítil, k čemu se Safira chystá, a tak chytil Aryu, vzájemně se podpírali, takže se jim podařilo udržet se na nohou.

Pak z bludiště stanů vyběhl Blödhgarm s dalším elfem, Laufinem, a zabili všech pět vojáků dřív, než se stačili vzpamatovat. Ostatní elfové se přihnali hned za nimi.

K Eragonovi s Aryou utíkala další skupina více než dvaceti vojáků, skoro jako by přesně věděli, kde je najdou.

Elfové utvořili řadu před Eragonem a Aryou. Ale než se vojáci dostali na dosah elfských mečů, jeden ze stanů se náhle otevřel a mezi vojáky s řevem vtrhla Angela. To je zastihlo nepřipravené.

Bylinkářka na sobě měla červenou noční košili, její kudrnaté vlasy byly rozcuchané a v každé ruce držela česačku na vlnu. Tři stopy dlouhé hřebeny byly opatřeny dvěma řadami ocelových zubů, delších než Eragonovo předloktí a špičatých jako jehly. Věděl, že píchnutí může způsobit otravu krve z nevyčištěné vlny, která se jimi zpracovávala.

Angela zapíchla hřebeny do boku dvěma vojákům a zuby hladce projely jejich kroužkovým brněním. Oba se skáceli k zemi. Bylinkářka byla o hlavu menší než někteří z mužů, ale vběhla mezi ně bez sebemenšího náznaku strachu. S těmi rozcuchanými vlasy, bojovým pokřikem a zběsilým výrazem ve tváři představovala ztělesnění zuřivosti.

Vojáci Angelu obklíčili, takže nebyla vidět, a Eragon se okamžik bál, že ji přemohou.

Pak ale spatřil, jak se k chumlu vojáků odněkud z tábora žene Solembum s ušima přitisknutýma k hlavě. Za ním se hnali další kočkodlaci: dvacet, třicet, čtyřicet − celá smečka ve zvířecí podobě.

Nocí se začala rozléhat kakofonie syčení, mňoukání a křiku. Kočkodlaci se vrhali na vojáky, stahovali je na zem a zarývali do nich drápy a zuby. Vojáci se bránili ze všech sil, ale proti obrovským střapatým kočkám neměli šanci.

Celá scéna − od Angelina vyběhnutí ze stanu po zásah kočkodlaků − se udála tak rychle, že Eragon ani nestačil zareagovat. Když se kočkodlaci pustili do vojáků, zamrkal, olízl si popraskané rty a všechno kolem mu připadalo naprosto neskutečné.

Pak Safira řekla: Rychle, vylez mi na hřbet. Přikrčila se, aby na ni mohl vyšplhat.

„Počkej,“ zarazila ho Arya a položila mu ruku na paži. Zašeptala několik vět ve starověkém jazyce. Vzápětí přestaly být Eragonovy vjemy zkreslené a on znovu získal plnou kontrolu nad vlastním tělem.

Vděčně na Aryu pohlédl, poté odhodil pochvu Brisingru na pozůstatky svého stanu a usadil se na obvyklé místo za Safiřiným krkem. Bez sedla se mu ostré okraje dračích šupin zařezávaly do vnitřní strany stehen, což byl pocit, který si dobře pamatoval z jejich prvního společného letu.

„Potřebujeme Dauthdaert,“ zakřičel dolů na Aryu.

Přikývla a utíkala ke svému stanu, který stál na východní straně tábora několik set stop odtud.

Na Eragonovu mysl se přitisklo další vědomí, ale nebyla to Safira, a tak se honem stáhl do vlastního nitra, aby se ochránil. Pak si však uvědomil, že je to Glaedr, a vpustil zlatého draka za své obrany.

Pomůžu vám, řekl Glaedr. Za jeho slovy cítil Eragon strašlivou zlost, namířenou proti Trnovi s Murtaghem − zlost, která by snad dokázala spálit celý svět na popel. Spojte svou mysl se mnou, Eragone a Safiro. A ty také, Blödhgarme, a ty, Laufine, a vy ostatní z vaší rasy. Nechte mě koukat vašima očima a poslouchat vašima ušima, abych vám mohl radit a propůjčit vám svou sílu, když bude třeba.

Safira vyskočila a napůl letěla, napůl plachtila nad řadami stanů směrem k obrovskému rubínovému drakovi. Elfové za ní utíkali po zemi a zabíjeli všechny vojáky, na něž narazili.

Safira se ocitla ve výhodě, protože Trn byl stále na zemi. Zamířila k němu s úmyslem snést se mu na hřbet a zakousnout se mu do krku, ale jakmile ji červený drak zpozoroval, zavrčel, prudce se otočil čelem k ní a přikrčil se jako menší pes, který se postavil většímu.

Eragon si stačil ještě všimnout, že Trnovo sedlo je prázdné, a pak se drak postavil na zadní a ohnal se po Safiře tlustou, svalnatou přední nohou. Těžká tlapa hlasitě prosvištěla vzduchem. V přítmí jeho drápy vypadaly nečekaně bílé.

Safira se stočila do strany a celá se zkroutila, aby se vyhnula úderu. Země a nebe se kolem Eragona naklonily a najednou zjistil, že se dívá na tábor vzhůru nohama a špička Safiřina pravého křídla roztrhla něčí stan.

Síla otáčky Eragonem škubla a táhla ho dolů. Nohy mu začaly sklouzávat po šupinách. Sevřel stehna a pevněji se chytil ostnu před sebou, ale Safira se pohybovala příliš prudce, aby se dokázal udržet. Za okamžik jeho sevření povolilo. Propadal se vzduchem a netušil, kde je nahoře a kde dole.

Během pádu se snažil nepustit Brisingr a držet čepel dostatečně daleko od těla. Bez ohledu na jeho ochrany by ho meč mohl díky Rhunöniným kouzlům zranit.

Maličký!

„Letta!“ vykřikl Eragon a s cuknutím se zastavil ve vzduchu ani ne deset stop nad zemí. Ještě několik vteřin měl pocit, že se svět kolem něj stále točí. Zahlédl Safiřin třpytivý obrys, jak zakroužila vzduchem, aby se pro něj vrátila.

Trn zařval a zaplavil řady stanů, jež stály mezi ním a Eragonem, vrstvou žhavých plamenů, které vyšlehly k obloze. Vzápětí se ozvaly bolestné výkřiky těch, kdo uvnitř hořeli.

Eragon si zaclonil rukou obličej. Kouzla ho chránila před vážnými zraněními, ale žár byl nepříjemný. Jsem v pořádku. Nevracej se, sdělil nejen Safiře, ale i Glaedrovi a elfům. Musíš je zastavit. Sejdeme se u Nasuadina stanu.

Safira s tím nesouhlasila, přesto však změnila směr, aby opět zaútočila na Trna.

Eragon ukončil kouzlo a dopadl na zem. Přistál zlehka na bříška chodidel a rozběhl se mezi hořícími stany, z nichž mnohé už se zřítily, a tak z nich létaly sloupy oranžových jisker.

V kouři a zápachu spálené vlny se mu těžko dýchalo. Kašlal a začaly mu slzet oči, takže viděl rozmazaně.

Několik set stop před ním se jako dva obři rvali Safira s Trnem. Pocítil instinktivní strach. Pomátl se snad na rozumu, že běží k nim, ke dvojici kousajících, vrčících tvorů, kteří jsou větší než dům a v případě Trna větší než dva domy? Vždyť jen jejich drápy, tesáky a ostny jsou větší než on. I když počáteční nápor strachu odezněl, trochu úzkosti v něm zůstalo.

Doufal, že Roran s Katrinou jsou v bezpečí. Jejich stan byl na opačné straně tábora, ale Trn a vojáci mohou tím směrem kdykoli zamířit.

„Eragone!“

Arya běžela dlouhými skoky mezi hořícími zbytky stanů a v levé ruce držela Dauthdaert. Ostnatou čepel kopí obklopovala tlumená zelená záře, ačkoli na pozadí plamenů ji skoro nebylo vidět. Vedle ní klusal Orik, který uháněl skrz ohnivé jazyky, jako by nebyly nebezpečnější než chomáčky páry. Trpaslík neměl košili ani helmu. V jedné ruce třímal starobylé válečné kladivo Volund a v druhé malý kulatý štít. Oba konce kladiva byly od krve.

Eragon je přivítal zdviženou rukou a výkřikem. Byl rád, že má nablízku přátele. Když ho Arya dostihla, nabídla mu kopí, ale zavrtěl hlavou. „Nech si ho!“ řekl. „Získáme větší šanci zastavit Trna, pokud ty budeš mít Nírnen a já Brisingr.“

Arya přikývla a pevněji chytila kopí. Eragon na okamžik zapochyboval, zda by jako elfka dokázala zabít draka. Potom tu myšlenku zapudil. Pokud o Arye opravdu něco věděl, pak to, že vždy udělá vše, co bude potřeba, bez ohledu na obtížnost úkolu.

Trn poškrábal Safiru na žebrech a Eragonovi zatrnulo, když skrz jejich pouto ucítil její bolest. Z Blödhgarmovy mysli zjistil, že elfové usilovně bojují s vojáky nedaleko draků. Dokonce ani oni se neodvážili přiblížit k Safiře a Trnovi, aby nebyli rozšlápnuti.

„Támhle,“ zvolal Orik a ukázal Volundem ke skupině vojáků postupujících řadami zničených stanů.

„Nechte je,“ řekla Arya. „Musíme pomoci Safiře.“

Orik zabručel. „Dobrá tedy, jdeme.“

Všichni tři uháněli kupředu, ale Eragon s Aryou brzy nechali Orika daleko za sebou. Žádný trpaslík by s nimi neudržel tempo, ani tak silný a zdatný jako Orik.

„Nečekejte na mě!“ křičel za nimi Orik. „Běžím za vámi!“

Když Eragon kličkoval mezi cáry hořící látky, které poletovaly vzduchem, zahlédl Nar Garzhvoga uprostřed shluku deseti vojáků. Rohatý Kull vypadal v načervenalém světle plamenů děsivě: rty měl ohrnuté, cenil tesáky a stíny na mohutném vystouplém čele dodávaly jeho obličeji drsný, nemilosrdný výraz. Jeho lebka vypadala jako tupým dlátem otesaný balvan. Bojoval holýma rukama. Popadl vojáka a roztrhl ho vejpůl stejně snadno, jako by Eragon roztrhl pečené kuře.

O několik kroků dál hořící stany končily. Na druhé straně plamenů panoval obrovský zmatek.

Blödhgarm a dva z jeho kouzelníků stáli proti čtyřem mužům v černých hávech, což byli pravděpodobně Galbatorixovi kouzelníci. Muži ani elfové se nehýbali, jejich tváře však prozrazovaly nesmírné vypětí. Přestože byla zem poseta desítkami mrtvých vojáků, další stále pobíhali kolem. Podle strašlivých zranění některých z nich Eragon ihned poznal, že nevnímají bolest.

Ostatní elfy neviděl, ale cítil jejich přítomnost na opačné straně Nasuadina červeného velitelského stanu, který stál uprostřed té spouště.

Skupiny kočkodlaků honily vojáky sem a tam po mýtině kolem velitelského stanu. Král Půltlapa a jeho družka Lovkyně stínů vedli každý jednu skupinu, Solembum byl v čele třetí.

U velitelského stanu bojovala bylinkářka s vysokým, urostlým mužem − oháněla se hřebeny na vlnu, kdežto muž držel v jedné ruce kyj a v druhé cep. Souboj se zdál celkem vyrovnaný, navzdory rozdílům v pohlaví, váze, výšce, dosahu a typu zbraní.

Eragona překvapilo, když spatřil na okraji sudu sedět Elvu. Čarodějné dítě si pažemi svíralo břicho a vypadalo smrtelně nemocné, ale také se svým jedinečným způsobem zapojovalo do bitvy. Před Elvou byla asi desítka vojáků a Eragon sledoval, jak se její malá ústa rychle pohybují. Každý voják na její slova zareagoval jinak: jeden zůstal stát jako přikovaný; druhý se zděsil a zakryl si tvář rukama; třetí poklekl a zabodl si do prsou dlouhou dýku; čtvrtý odhodil zbraně a utíkal táborem neznámo kam; a pátý si něco horečně brblal pod vousy. Ale ani jeden z nich proti ní nepozvedl meč ani už nezaútočil na nikoho jiného.

A nad tímto chaosem se tyčili Safira a Trn jako dvě živoucí hory. Přesunuli se doleva od velitelského stanu, kroužili kolem sebe a zadupávali do země jednu řadu stanů za druhou. V nozdrách a mezerách mezi šavlovitými zuby jim poskakovaly ohnivé jazyky.

Eragon zaváhal. Bylo těžké vyznat se ve změti zvuků a pohybů a rozhodnout, kde ho potřebují nejvíc.

Co Murtagh? zeptal se Glaedra.

Toho ještě musíme najít, pokud tady vůbec je. Necítím jeho mysl, ale je těžké to říct s jistotou, když se na jednom místě vyskytuje tolik lidí a kouzel. Skrz spojení Eragon poznal, že zlatý drak dělá mnoho věcí současně. Glaedr vnímal myšlenky Safiry a elfů a také pomáhal Blödhgarmovi a dalším dvěma elfům v jejich duševním souboji proti kouzelníkům Království.

Eragon byl přesvědčený, že elfové dokážou kouzelníky porazit, stejně jako si byl jistý, že Angela a Elva jsou schopné se zbytku vojáků ubránit. Ale Safira už utržila několik zranění a činilo jí potíže dál bránit Trnovi, aby nezaútočil na zbytek tábora.

Eragon pohlédl na Dauthdaert v Aryině ruce a pak zpátky na mohutné siluety draků. Musíme ho zabít, pomyslel si a pocítil tíhu u srdce. Potom jeho oko padlo na Elvu a dostal nápad. Dívčina slova byla mocnější než kterákoli zbraň. Nikdo, dokonce ani Galbatorix, je nedokáže snést. Kdyby se jí podařilo promluvit k Trnovi, mohla by ho zahnat pryč.

Ne! zavrčel Glaedr. Plýtváš časem, mládě. Jdi za svým drakem − hned! Potřebuje tvou pomoc. Musíš Trna zabít, ne ho vyděsit a zahnat! Má zvrácenou duši a ty nemůžeš udělat nic pro to, abys ho zachránil.

Eragon pohlédl na Aryu a ona na něj.

„Elva by byla rychlejší,“ podotkl.

„Máme Dauthdaert…“

„Příliš nebezpečné. A obtížné.“

Arya zaváhala a posléze přikývla. Společně zamířili k Elvě.

Než se k ní však dostali, Eragon uslyšel přidušený výkřik. Otočil se a s hrůzou sledoval Murtagha, jak kráčí ven z velitelského stanu a za zápěstí táhne Nasuadu.

Nasuada měla rozcuchané vlasy. Přes tvář se jí táhl ošklivý škrábanec a její žlutý župan byl na několika místech roztržený. Kopla Murtagha do kolene, ale její pata se odrazila od ochranného kouzla a nijak mu neublížila. Murtagh si ji surově přitáhl blíž a hlavicí Zar’rocu ji uhodil do spánku, až omdlela.

Eragon zařval a rozběhl se k nim.

Murtagh na něj jen letmo pohlédl. Pak zasunul meč do pochvy, přehodil si Nasuadu přes rameno, poklekl na koleno a sklonil hlavu jakoby v modlitbě.

Eragon náhle ucítil Safiřinu bolest a v duchu uslyšel její výkřik: Pozor! Utekl mi!

Přeskočil hromadu mrtvol, rychle pohlédl vzhůru a uviděl Trnovo třpytivé břicho a sametová křídla, která zakryla polovinu hvězd na obloze. Červený drak se trochu stočil a pomalu klesal dolů jako obrovský, těžký list.

Eragon se vrhl ke straně, skulil se za velitelský stan a snažil se dostat od draka co nejdál. Když dopadl na zem, do ramene se mu zaryl kámen.

Trn vůbec nezpomalil, pouze natáhl dolů pravou přední nohu, která byla silná a sukovitá jako kmen stromu, a sevřel obrovskou tlapu kolem Murtagha s Nasuadou. Jeho drápy se zabořily do země a vyhloubily několik stop hlubokou rýhu, když oba najednou zvedal.

Pak se Trn stočil nahoru s vítězoslavným řevem a máchnutím křídel, které Eragonovi vibrovalo celým tělem, a začal stoupat k obloze.

Z místa, kde ještě před chvílí bojovala s Trnem, se vznesla Safira a jala se ho pronásledovat. Z kousanců a škrábanců na jejích nohou stékaly stružky krve. Byla rychlejší než Trn, ale i kdyby ho dostihla, Eragon si nedokázal představit, jak by mohla zachránit Nasuadu, aniž by ji zranila.

Vtom se mu do vlasů opřel vítr, když se kolem něj prohnala Arya. Vyběhla po hromadě sudů, vyskočila a vznesla se vysoko do vzduchu − výš, než by bez pomoci dokázal vyskočit kterýkoli elf. Natáhla ruce, chytila se Trnova ocasu a zůstala na něm viset jako ozdoba.

Eragon nakročil dopředu, jako by ji chtěl zadržet, pak zaklel a zamručel: „Audr!“

Zaklínadlo ho vymrštilo do vzduchu jako šíp z luku. Myslí se spojil s Glaedrem a starý drak mu dodával energii, aby mohl dál stoupat. Eragon nedbal na množství spotřebované energie. Bylo mu jedno, co to bude stát, protože chtěl dostihnout Trna, než se něco strašného přihodí Nasuadě nebo Arye.

Prosvištěl kolem Safiry a sledoval, jak Arya leze po Trnově ocase. Pravou rukou se přidržovala ostnů na jeho páteři a využívala je jako příčky žebříku. Levou rukou zabodávala do draka Dauthdaert a zabodnuté kopí využívala jako další opěrný bod, když se vytahovala výš a výš po šupinatém těle. Trn se zmítal, kroutil a chňapal po ní jako kůň, kterého dráždí moucha, ale nedosáhl na ni.

Rudý drak přitáhl křídla a nohy a zamířil se svým drahocenným nákladem, který si tiskl k hrudi, prudce k zemi. Točil se dokola ve smrtící spirále. Dauthdaert se vytrhl z jeho těla, Arya sklouzla a zůstala mu viset na ocase jen za jednu ruku − za tu oslabenou pravou ruku, kterou si zranila v katakombách pod Dras-Leonou.

Brzy ovšem její prsty povolily a pustila se. Paže a nohy se jí rozlétly do stran jako paprsky kola. Nepochybně s pomocí kouzla zbrzdila svůj let a pak se úplně přestala otáčet, až se nakonec zastavila ve svislé poloze na nočním nebi. Osvětlená září Dauthdaertu, který stále držela, připadala Eragonovi jako zelená svatojánská muška vznášející se tmou.

Trn roztáhl křídla, udělal smyčku a letěl zpátky k ní. Elfka natočila hlavu a pohlédla směrem k Safiře. Potom se ve vzduchu otočila čelem k Trnovi.

Mezi Trnovými čelistmi se rozzářilo neblahé světlo a okamžik nato drak vychrlil z tlamy vysokou stěnu plamenů, která se převalila přes Aryu a celou ji zakryla.

Tou dobou už byl Eragon sotva padesát stop od ní − natolik blízko, aby ho žár pálil do tváří.

Když plameny zmizely, viděl, že se Trn odvrátil od Aryi a otočil se tak rychle, jak mu to jeho obrovské rozměry dovolovaly. Během otočky se ohnal ocasem, který bleskově zasvištěl vzduchem, takže se mu nedalo vyhnout.

„Ne!“ vykřikl Eragon.

Ocas s křupnutím zasáhl Aryu. Náraz ji vymrštil do tmy jako kámen vystřelený z praku. Dauthdaert se jí uvolnil z ruky a obloukem padal k zemi. Jeho zář s rostoucí vzdáleností postupně slábla, až zmizela úplně.

Eragon měl pocit, jako by mu hruď sevřely železné pásy a vymačkaly z něj veškerý vzduch. Trn se vzdaloval, ale on by ho stále mohl dostihnout, kdyby z Glaedra vytáhl další energii. Avšak jeho spojem s Glaedrem sláblo a nemohl doufat, že sám a vysoko nad zemí zdolá Trna s Murtaghem, který měl k dispozici nejméně desítky Eldunarí.

Zaláteřil, ukončil kouzlo, které ho pohánělo vzduchem, a střemhlav se vrhl k Arye. Vítr mu kvílel v uších, tahal ho za vlasy a šaty, mačkal mu kůži ve tvářích a nutil ho přimhouřit oči. Do krku mu vrazil nějaký hmyz. Ten náraz štípal tak úporně, jako by ho zasáhl kamínek.

Během svého pádu pátral myslí po Arye. Zrovna když ucítil záblesk vědomí někde v přítmí pod sebou, vystřelila pod ním Safira a její šupiny se matně zaleskly ve světle hvězd. Obrátila se vzhůru nohama a Eragon viděl, jak se natáhla a mezi přední tlapy zachytila malý, tmavý předmět.

Myslí, které se Eragon právě dotkl, projela palčivá bolest; pak se v ní všechny myšlenky zastavily a už nic necítil.

Mám ji, maličký, oznámila mu Safira.

„Letta,“ řekl Eragon. Zpomalil a postupně úplně zastavil ve vzduchu.

Ještě se rozhlížel po Trnovi, ale viděl jen hvězdy a černotu. Na východě dvakrát zaslechl neurčitý zvuk mávajících křídel a pak vše utichlo.

Pohlédl k táboru Vardenů. Vrstvami kouře prosvítaly oranžové ostrůvky plamenů. Stovky stanů ležely zmačkané v prachu spolu s mnoha muži, jimž se nepodařilo utéct, takže je Safira s Trnem rozšlapali. Tito muži ovšem nebyli jedinými oběťmi útoku. Ze své výšky Eragon nerozeznával jednotlivá těla, ale věděl, že vojáci stačili zabít spoustu lidí.

Eragon ucítil v ústech pachuť popela. Třásl se. Do očí se mu vhrnuly slzy hněvu, strachu a marnosti. Arya je zraněná − možná mrtvá. Nasuada byla zajata a brzy bude vydána na milost a nemilost Galbatorixovým nejdůmyslnějším mučitelům.

Zmocnila se ho beznaděj.

Jak teď mohou pokračovat? Jak by mohli vůbec doufat ve vítězství bez Nasuady?

Rokování králů

Eragon se Safirou přistáli ve vardenském táboře. Sklouzl po jejím boku a utíkal k paloučku, kam dračice opatrně položila Aryu.

Elfka bezvládně ležela tváří k zemi. Vůbec se nehýbala. Když ji Eragon překulil na záda, zamrkala a otevřela oči. „Trn… Co je s Trnem?“ zašeptala.

Uletěl, řekla Safira.

„A… Nasuada? Zachránili jste ji?“

Eragon sklopil oči a zavrtěl hlavou.

Arye po tváři přelétl zarmoucený výraz. Zakašlala, trhla sebou a chtěla se posadit. Z koutku úst jí vytékal tenký pramínek krve.

„Počkej,“ řekl Eragon. „Nehýbej se. Přivedu Blödhgarma.“

„To není třeba.“ Arya ho chytila za rameno, zvedla se na nohy a pak se opatrně narovnala. Zatajila dech, když napínala svaly, a Eragon poznal, že se snaží nedat najevo bolest, kterou cítila. „Jsem jen pomlácená, nemám nic zlomeného. To nejhorší při Trnově úderu vykryla moje ochranná kouzla.“

Eragon si tím nebyl jistý, ale nezpochybňoval její tvrzení.

Co teď? zeptala se Safira a přešla k nim. Pronikavý pižmový zápach její krve dráždil Eragona v nose.

Rozhlédl se po hořícím poničeném táboře. Znovu pomyslel na Rorana s Katrinou a zauvažoval, zda útok přežili. Netušil, co bude dál.

Okolnosti rozhodly za něj. Nejdřív z kouřové clony vyběhla dvojice zraněných vojáků, kteří na ně zaútočili. Než je zneškodnil, seběhlo se k nim osm elfů.

Poté, co je Eragon přesvědčil, že není raněný, obrátili elfové svou pozornost k Safiře a trvali na tom, že jí vyléčí Trnova kousnutí a škrábance, i když by to Eragon raději udělal sám.

Věděl, že léčení zabere několik minut, a tak nechal Safiru s elfy a pospíchal táborem zpátky k Nasuadinu velitelskému stanu. Tam našel Blödhgarma a dva další elfské kouzelníky, jak stále vedou duševní souboj s posledním ze čtyř nepřátelských zaklínačů.

Poslední kouzelník klečel na zemi, čelo měl přitisknuté ke kolenům a paže omotané kolem šíje. Eragon se nezapojil do neviditelného boje myšlenek, nýbrž přešel ke kouzelníkovi, poklepal mu na rameno a zakřičel: „Baf!“

Kouzelník sebou vylekaně trhnul a díky tomuto rozptýlení dokázali elfové proklouznout kolem jeho obran. To Eragon spolehlivě poznal, protože muž se zazmítal a přepadl na záda s očima v sloup a nažloutlou pěnou kolem úst. Krátce nato přestal dýchat.

Eragon stručně vysvětlil Blödhgarmovi a dalším dvěma elfům, co se stalo Arye a Nasuadě. Blödhgarmova srst se naježila a žluté oči mu zaplály hněvem, ale jen poznamenal ve starověkém jazyce: „Nadešly temné časy, Stínovrahu.“ Pak poslal Yaelu, aby našla a donesla Dauthdaert, ať už skončil kdekoli.

Eragon, Blödhgarm a zbývající elf Uthinarë společně procházeli tábor. Vypátrali a zabili pár vojáků, kteří unikli tesákům kočkodlaků a zbraním mužů, trpaslíků, elfů a urgalů. Také pomocí kouzel uhasili některé z větších ohňů: sfoukli je snadno, jako by to byl plamen svíčky.

Po celou dobu měl Eragon tísnivý pocit. Doléhal na něj jako hromada promočeného rouna a ovládl jeho mysl, takže jen těžko dokázal uvažovat o něčem jiném než o smrti, porážce a neúspěchu. Připadalo mu, jako by se svět kolem něj rozpadal − jako by mu vše, o co spolu s Vardeny usiloval, zrychleně přelétlo před očima a on nemohl nijak zasáhnout. Cítil se tak bezmocný, že by se nejraději schoulil někde v koutě a poddal se svému trápení. Přesto tomuto nutkání odolal, protože by to bylo stejné, jako by byl mrtvý. Udržoval se tedy v pohybu a navzdory zoufalství dál pracoval s elfy.

Nijak mu nezlepšilo náladu, když se s ním spojil Glaedr a řekl mu: Kdybys mě byl poslouchal, mohli jsme Trna zastavit a zachránit Nasuadu.

A možná také ne, namítl Eragon. Už se o tom nechtěl dál bavit, ale cítil potřebu dodat: Dovolils, aby ti zlost zatemnila mysl. Zabít Trna nebylo jediné řešení, ani bys neměl tak ukvapeně rozhodovat o smrti jednoho z posledních příslušníků své rasy.

Neopovažuj se mě poučovat, mládě! odsekl Glaedr. Nemůžeš pochopit, co jsem ztratil.

Rozumím tomu lépe než kdokoli jiný, odpověděl Eragon, ale Glaedr se mezitím stáhl z jeho mysli a podle všeho už ho neslyšel.

Eragon právě uhasil jeden požár a přecházel k dalšímu, když k němu přispěchal Roran a sevřel mu paži. „Jsi raněný?“

Eragona se zmocnila úleva, že vidí bratrance živého a zdravého. „Ne,“ řekl.

„A Safira?“

„Elfové už jí vyléčili rány. Co Katrina? Je v bezpečí?“

Roran přikývl a očividně se trochu uvolnil, ale stále se tvářil ustaraně. „Eragone,“ oslovil ho a přistoupil k němu blíž. „Co se stalo? Co se to děje? Jörmundur pobíhá sem a tam jako kuře s useknutou hlavou, Nasuadiny stráže se mračí jako smrt a nikdo se mnou nechce mluvit. Jsme stále v nebezpečí? Zaútočí na nás Galbatorix?“

Eragon se rozhlédl a pak odvedl Rorana stranou, kde nehrozilo, že je někdo uslyší. „Nesmíš to nikomu říct. Ještě ne,“ varoval ho.

„Máš mé slovo.“

V několika rychlých větách Eragon shrnul celou situaci. Když skončil, Roran se tvářil sklíčeně. „Nemůžeme dovolit, aby se Vardenové rozpadli,“ řekl.

„Jistěže ne. To se nestane, ale král Orrin se možná pokusí převzít velení, nebo…“ Eragon ztichl, když opodál procházela skupina bojovníků. Pak pokračoval: „Zůstaň se mnou, ano? Možná budu potřebovat tvou pomoc.“

„Mou pomoc? K čemu bys potřeboval mou pomoc?“

„Celé vojsko tě obdivuje, Rorane, dokonce i urgalové. Jsi Kladivo, hrdina Aroughs, a tvůj názor má váhu. To by mohlo být důležité.“

Roran chvíli mlčel a posléze přikývl. „Udělám, co budu moct.“

„Prozatím jen hledej vojáky,“ řekl mu Eragon a pokračoval k ohni, k němuž prve mířil.

O půl hodiny později, když už v táboře začínal panovat klid a pořádek, posel informoval Eragona, že si Arya přeje, aby se okamžitě dostavil do stanu krále Orika.

Eragon s Roranem na sebe pohlédli a vyrazili k severozápadní části ležení, kde tábořila většina trpaslíků.

*

„Není na výběr,“ prohlásil Jörmundur. „Nasuada se v tomto ohledu vyjádřila naprosto jasně. Ty, Eragone, musíš zaujmout její místo a převzít velení Vardenů.“

Uvnitř stanu seděla směsice dvounožců, jak by je nazvala Safira. Jejich tváře byly přísné a rozhodné, s tmavými stíny v prohlubních spánků a hlubokých vráskách. Nemračila se jedině Safira, která měla hlavu prostrčenou vstupním otvorem, aby se mohla účastnit jednání. Pysky však měla mírně odhrnuté, jako by chtěla zavrčet.

Shromáždily se zde vůdčí osobnosti vardenského vojska. Král Orrin měl přes noční oděv oblečený rudý plášť; Arya vypadala otřeseně, ale zároveň odhodlaně; král Orik přes sebe přehodil drátěnou košili; král kočkodlaků Grimrr Půltlapa měl ránu na pravém rameni ovázanou bílým plátěným obvazem; Kull Nar Garzhvog se hrbil, aby se rohy neotíral o strop; a Roran stál trochu stranou a zatím jen mlčky naslouchal.

Nikdo jiný do stanu nesměl. Ani stráže, rádci a sluhové, dokonce ani Blödhgarm či jiní elfové. Venku stál v dostatečném odstupu od vchodu útvar dvanácti mužů, trpaslíků a urgalů, jejichž úkolem bylo nikomu nedovolit, aby narušoval jednání, ať už by šlo o osobu jakkoli mocnou či nebezpečnou. A stan byl chráněn bezpočtem spěšně sestavených zaklínadel, která měla zabránit, aby je někdo odposlouchával jak běžným způsobem, tak pomocí magie.

„Tohle jsem opravdu nechtěl,“ řekl Eragon s pohledem upřeným na mapu Alagaësie rozprostřenou na stole uprostřed velitelského stanu.

„To nikdo z nás,“ přisvědčil král Orrin kousavě.

Od Aryi bylo moudré, že uspořádala setkání v Orikově stanu, blesklo Eragonovi hlavou. Král trpaslíků byl proslulý tím, že je skalním příznivcem Nasuady a Vardenů − a současně je to vůdce Eragonova klanu a jeho nevlastní bratr. Nikdo ho ale nemohl osočovat, že usiluje o Nasuadino postavení, navíc lidé by ho jako její náhradu zřejmě ani nepřijali.

Uspořádáním setkání v Orikově stanu Arya nicméně posílila Eragonovy vyhlídky a oslabila jeho kritiky, aniž by to vypadalo, že někomu straní. Eragon musel připustit, že v manipulování s druhými byla mnohem lepší než on. Jediné riziko spočívalo v tom, že by ostatní mohli pokládat Orika za jeho pána, ale toto nebezpečí byl Eragon ochoten přijmout výměnou za přítelovu podporu.

„Tohle jsem opravdu nechtěl,“ zopakoval, pak zvedl oči a pohlédl do ostražitých tváří kolem sebe. „Ale teď, když se to stalo, přísahám při památce všech, které jsme ztratili, že se budu snažit řídit Nasuadiným příkladem a vést Vardeny k vítězství nad Galbatorixem a Královstvím.“ Snažil se působit sebejistým dojmem, ale ve skutečnosti ho závažnost situace děsila a neměl ponětí, zda je na takový úkol připraven. Nasuada byla obdivuhodně schopná a strašilo ho pomyšlení, že by se měl pokusit zvládnout aspoň polovinu toho, co dělala ona.

„Velmi chvályhodné, zajisté,“ poznamenal král Orrin. „Ovšem Vardenové vždy postupovali ve shodě se svými spojenci − s lidem Surdy; s naším královským přítelem Orikem a trpaslíky z Beorských hor; s elfy; a odnedávna také s urgaly, vedenými Nar Garzhvogem, a s kočkodlaky.“ Kývl ke Grimrrovi, který odpověděl rovněž krátkým pokývnutím. „Nebylo by dobré, kdyby nás naši vojáci viděli, jak se spolu vzájemně přeme. Souhlasíš?“

„Jistě.“

„Jistě,“ opakoval král Orrin. „Takže chápu správně, že se s námi budeš i nadále radit o důležitých věcech, jako to dělala Nasuada?“ Eragon zaváhal, ale než stačil odpovědět, Orrin znovu promluvil. „My všichni,“ mávl směrem k ostatním ve stanu, „jsme v tomto podniku riskovali nesmírně mnoho a žádný z nás by nebyl rád, kdyby nám někdo něco přikazoval. Ani bychom to nepřipustili. Abych byl upřímný, navzdory mnoha úspěchům jsi, Eragone Stínovrahu, ještě mladý a nezkušený a tato nezkušenost se nám může stát osudnou. My ostatní máme výhodu, že už mnoho let vedeme své vlastní armády nebo sledujeme, jak je vedou druzí. Můžeme ti pomoci směřovat správnou cestou a možná ještě společně dokážeme najít způsob, jak se dostat ze svízelné situace a svrhnout Galbatorixe.“

Vše, co Orrin řekl, byla pravda, uznával v duchu Eragon − je ještě mladý a nezkušený a potřebuje rady ostatních −, ale nemohl připustit, aby vypadal jako slaboch.

A tak místo toho odpověděl: „Mohu vás ujistit, že se s vámi budu radit, když bude třeba, ale moje rozhodnutí budou i nadále má vlastní.“

„Odpusť mi, Stínovrahu, ale to se mi nechce věřit. Tvá náklonnost k elfům“ − Orrin pohlédl na Aryu − „je všeobecně známá. Navíc jsi osvojeným příslušníkem klanu Ingeitum a podléháš autoritě jeho vůdce, kterým je právě král Orik. Možná se mýlím, ale nezdá se mi pravděpodobné, že by tvá rozhodnutí mohla být nestranná.“

„Nejdřív mi radíte, abych naslouchal spojencům. Teď mi radíte opak. Možná je to proto, že byste byl nejraději, abych poslouchal vás a jedině vás?“ Eragon se začínal zlobit.

„Byl bych nejraději, kdyby ses rozhodoval v nejlepším zájmu našeho lidu, a ne lidu ostatních ras!“

„To jsem se také rozhodoval,“ zamručel Eragon. „A budu i nadále. Musím být loajální jak vůči Vardenům, tak vůči klanu Ingeitum, ano, ale také k Safiře, Nasuadě a své vlastní rodině. Mnozí mají právo po mně něco žádat, právě tak jako po vás, Vaše Veličenstvo. Ale mým nejvlastnějším zájmem je porazit Galbatorixe a Království. Tak tomu bylo vždy, a pokud nastane spor o to, vůči komu mám být loajální, tohle rozhodne. Zpochybněte můj úsudek, jestli chcete, ale nezpochybňujte mé pohnutky. A budu vám vděčný, když přestanete naznačovat, že jsem zrádcem své rasy!“

Orrin se zamračil, tváře mu zrudly a užuž se chystal pronést nějakou ironickou odpověď, ale vtom ho přerušilo hlasité buch, jak Orik udeřil do štítu válečným kladivem.

„Tak to už by stačilo!“ zvolal Orik zlostně. „Děláte si starost o prasklinu v podlaze, zatímco na nás padá celá hora!“

Orrin se zakabonil ještě víc, ale už se k té věci nevracel. Místo toho zvedl ze stolu pohár vína, klesl do křesla a nespouštěl z Eragona nasupený pohled.

Myslím, že tě nenávidí, poznamenala Safira.

Buď nenávidí mě, anebo to, co představuji. Tak či onak pro něj znamenám překážku. Budu se mít před ním na pozoru.

„Stojíme před jednoduchou otázkou,“ řekl Orik. „Co bychom měli teď udělat, když je Nasuada pryč?“ Položil Volund na stůl a přejel si šlachovitou rukou po hlavě. „Osobně se domnívám, že naše situace je stejná, jako byla dnešního rána. Pokud nepřipustíme porážku a nebudeme se domáhat míru, stále máme jen jednu možnost: pochodovat co nejrychleji do Urû’baenu. Sama Nasuada nikdy neměla v plánu utkat se s Galbatorixem. Ten úkol připadne vám,“ mávl směrem k Eragonovi a Safiře, „a elfům. Nasuada nás dovedla až sem, a přestože nám bude velmi chybět, můžeme pokračovat i bez ní. Naše cesta nám nedovoluje se příliš odchýlit. I kdyby tu Nasuada byla, neudělala by podle mě nic jiného. Musíme jít do Urû’baenu a hotovo.“

Grimrr si pohrával s malou dýkou s černou čepelí, k rozhovoru zdánlivě lhostejný.

„Souhlasím,“ přikývla Arya. „Nemáme jinou volbu.“

Nad nimi se sklonila mohutná Garzhvogova hlava, až po stěnách stanu poskočily klikaté stíny. „Trpaslík mluví dobře. Urgralgra zůstanou s Vardeny, dokud jejich velitelem bude Ohnivý meč. S ním a Ohnivým jazykem v našem čele si vybereme krvavý dluh, který nám má splatit ten bezrohý zrádce Galbatorix.“

Eragon se neklidně zavrtěl.

„To je všechno hezké a správné,“ poznamenal král Orrin, „ale ještě bych rád slyšel, jak porazíme Murtagha a Galbatorixe, až se dostaneme do Urû’baenu.“

„Máme Dauthdaert,“ podotkl Eragon, neboť Yaela mezitím už kopí našla, „a s ním můžeme…“

Král Orrin přezíravě mávl rukou. „Ano, ano, Dauthdaert. Nepomohl vám zastavit Trna a nedokážu si představit, že by vám Galbatorix dovolil přiblížit se s ním k němu nebo Šruikanovi. Každopádně to nemění nic na skutečnosti, že se stále nevyrovnáš tomu zrádci s černým srdcem. Zatraceně, Stínovrahu, vždyť ty se nevyrovnáš ani vlastnímu bratrovi, a on je Jezdcem kratší dobu než ty!“

Nevlastnímu bratrovi, pomyslel si Eragon, ale držel jazyk za zuby. Nedokázal vyvrátit Orrinovy výhrady; byly opodstatněné, a cítil se proto zahanben.

Král pokračoval: „Vstoupili jsme do téhle války s přesvědčením, že najdeš způsob, jak se ubránit Galbatorixově nadpřirozené síle. To nám Nasuada slíbila a ujišťovala nás o tom. A teď jsme tady, máme se postavit nejmocnějšímu kouzelníkovi celé historie a nejsme k vítězství nad ním o nic blíž, než jsme byli na začátku!“

„Šli jsme do války,“ odpověděl Eragon klidně, „protože to bylo poprvé od pádu Jezdců, co jsme měli aspoň nepatrnou šanci Galbatorixe svrhnout. A to vy víte.“

„Jakou šanci?“ ušklíbl se král. „Jsme loutky − my všichni −, které poskakují podle Galbatorixových rozmarů. Dostali jsme se tak daleko jedině proto, že nám to sám dovolil. Galbatorix si přeje, abychom přišli do Urû’baenu. Chce, abychom mu přivedli tebe. Kdyby nás chtěl skutečně zastavit, přiletěl by s námi bojovat na Hořící pláně a na místě by nás rozdrtil. Ale jakmile tě bude mít v dosahu, přesně to udělá: rozdrtí nás.“

Atmosféra ve stanu zhoustla.

Opatrně, varovala Safira Eragona. Opustí smečku, pokud ho nepřesvědčíš o opaku.

Arya se tvářila rovněž znepokojeně.

Eragon roztáhl ruce, položil dlaně na stůl a chvíli si dával do pořádku myšlenky. Nechtěl lhát, ale současně musel najít způsob, jak v Orrinovi probudit naději, což bylo obtížné, když on sám skoro žádnou necítil. Prožívala to stejně i Nasuada po celou tu dobu, co sjednocovala rasy pro naši věc a přesvědčovala nás, abychom šli dál, i když jsme nevěděli kudy?

„Naše situace není zas tak… svízelná, jak tvrdíš,“ namítl Eragon.

Orrin se ušklíbl a napil se z poháru.

„Dauthdaert skutečně představuje pro Galbatorixe hrozbu,“ pokračoval Eragon, „a v tom je naše výhoda. Bude se ho bát. Díky němu ho můžeme přinutit, aby dělal to, co chceme, alespoň zčásti. A i kdybychom Galbatorixe nezabili, může se nám podařit zneškodnit Šruikana. I když mezi nimi není to pravé pouto, jaké má být mezi drakem a Jezdcem, přesto by ho Šruikanova smrt hluboce zasáhla.“

„K tomu nikdy nedojde,“ řekl Orrin. „Již nyní ví, že máme Dauthdaert, a provede patřičná preventivní opatření.“

„Možná to neví. Pochybuji, že Murtagh s Trnem to kopí poznali.“

„Oni ne, ale Galbatorix ho pozná, až prozkoumá jejich vzpomínky.“

A také se dozví o Glaedrově existenci, pokud už mu o ní neřekli, upozornila Eragona Safira.

Eragonovi ještě víc poklesla nálada. Na to nepomyslel, ale měla pravdu. Takže tím ho taky nepřekvapíme. Už nemáme žádná další tajemství.

Život je plný tajemství. Galbatorix nemůže přesně předvídat, jak se rozhodneme proti němu postupovat. Aspoň v tom ho můžeme zmást.

„Které z kopí jste našli, Stínovrahu?“ zeptal se Grimrr zdánlivě znuděným tónem.

„Nírnen − Orchidej.“

Kočkodlak zamrkal překvapením, ale jinak jeho výraz zůstával nečitelný jako obvykle. „Orchidej. Skutečně? To je vskutku zvláštní najít takovou zbraň právě nyní, myslím zrovna… tuto konkrétní zbraň.“

„Proč?“ zeptal se Jörmundur.

Grimrr si malým růžovým jazýčkem olízl tesáky. „Nírnen je neblaze prossslulý.“ Poslední slovo tak trochu zasyčel.

Než se Eragon stačil kočkodlaka zeptat na něco bližšího, ozval se Garzhvog, jehož hlas skřípal jako kamení: „Co je to za smrtící kopí, o kterém mluvíš, Ohnivý meči? Není to to kopí, které zranilo Safiru v Belatoně? Slyšeli jsme o něm řadu historek a byly vskutku podivné…“

Eragon si dodatečně vzpomněl, že Nasuada neřekla urgalům ani kočkodlakům, co Nírnen ve skutečnosti je. No dobrá, uvědomil si, nedá se nic dělat.

Vysvětlil Garzhvogovi o Dauthdaertu vše a pak trval na tom, aby všichni přítomní přísahali ve starověkém jazyce, že bez svolení nebudou o kopí mluvit s nikým dalším. Někteří reptali, ale nakonec mu všichni vyhověli, dokonce i kočkodlak. Snažit se utajit kopí před Galbatorixem bylo možná zbytečné, ale Eragon ani tak nepokládal za dobré, aby se o Dauthdaertu všeobecně vědělo.

Když poslední z nich složil přísahu, Eragon se znovu ujal slova: „Takže za prvé máme Dauthdaert, a to je víc, než jsme měli předtím. Za druhé, nehodlám se postavit Murtaghovi a Galbatorixovi současně. To jsem nikdy neměl v úmyslu. Až přijedeme do Urû’baenu, vylákáme Murtagha z města, pak ho obklíčíme − třeba celým naším vojskem včetně elfů, pokud to bude nutné − a zabijeme ho nebo zajmeme.“ Rozhlédl se po tvářích shromážděných a snažil se na ně zapůsobit sebejistotou. „Za třetí − a tomuhle musíte věřit z celého srdce − Galbatorix není nezranitelný, i když je nesmírně mocný. Možná sice použil tisíce a tisíce kouzel, aby se ochránil, ale navzdory všem jeho znalostem a prohnanosti dosud stále existují kouzla, která ho mohou zabít. Musíme jen být dost chytří, abychom je objevili. Třeba to smrtící kouzlo najdu já, ale stejně tak to může být některý z elfů nebo příslušníků Du Vrangr Gata. Vím, že se Galbatorix zdá být nepřemožitelný, ale každý má nějakou slabinu − vždy existuje nějaká trhlina, kterou můžete protáhnout čepel a probodnout nepřítele.“

„Pokud tuto slabinu nedokázali najít Jezdci v dávných dobách, jaká je pravděpodobnost, že se to podaří právě nám?“ dožadoval se král Orrin.

Eragon rozhodil ruce dlaněmi vzhůru. „Možná to nedokážeme. Nic v životě není jisté, a ve válce už vůbec ne. Ovšem pokud ho společnými silami nedokážou zabít ani kouzelníci našich pěti ras, pak se můžeme stejně tak smířit s tím, že Galbatorix zde bude vládnout, jak dlouho si zamane, a my to ničím nezměníme.“

Ve stanu se rozhostilo krátké, hluboké ticho.

Pak pokročil vpřed Roran. „Rád bych něco řekl,“ začal.

Eragon si všiml, jak si ostatní kolem stolu vyměňují tázavé pohledy.

„Řekni, co máš na srdci, Kladivo,“ vyzval ho Orik ke zjevné nelibosti krále Orrina.

„Jde o tohle: bylo prolito příliš mnoho krve a příliš mnoho slzí, než abychom teď couvli. Bylo by to neuctivé k mrtvým i k těm pozůstalým. Možná je tohle bitva mezi bohy“ − Eragon měl pocit, že to jeho bratranec myslí smrtelně vážně − „ale pokud jde o mne, já budu bojovat dál, dokud mě bohové nezničí, nebo dokud já nezabiju je. Drak možná umí zabít deset tisíc vlků jednoho po druhém, ale deset tisíc vlků by také společně dokázalo zabít draka.“

To sotva, odfrkla si Safira v duchu, takže ji slyšel pouze Eragon.

Roran se smutně usmál. „A my máme svého vlastního draka. Rozhodněte se, jak chcete. Ale já půjdu do Urû’baenu a postavím se Galbatorixovi, i kdybych to měl udělat sám.“

„Nebudeš sám,“ zareagovala první Arya. „Vím, že mluvím jménem královny Islanzadí, když řeknu, že můj lid půjde s tebou.“

„Stejně jako náš,“ zaburácel Garzhvog.

„A náš,“ potvrdil Orik.

„A náš,“ řekl Eragon co možná nejautoritativněji.

Když se po chvíli ti čtyři obrátili ke Grimrrovi, kočkodlak nakrčil nos a podotkl: „No, myslím, že my tam také budeme.“ Prohlížel si při tom drápy. „Někdo musí proklouznout za nepřátelskou linii a jistě to nebudou trpaslíci, kteří v železných botách všude tolik dupou.“

Orik povytáhl obočí, ale pokud ho to urazilo, nedával to na sobě znát.

Orrin si dal další dva doušky. Pak si otřel ústa hřbetem ruky a prohlásil: „Dobrá, jak si přejete… budeme pokračovat do Urû’baenu.“ A jelikož už měl prázdný pohár, sáhl po láhvi před sebou.

Nekonečné bludiště

Eragon a ostatní v další části jednání probírali praktické záležitosti: komunikační kanály, tedy kdo by se měl komu zodpovídat; stanovení povinností; přestavění obran tábora a hlídek tak, aby je Trn nebo Šruikan příště nezastihli nepřipravené; zajištění nového vybavení pro muže, jejichž věci shořely nebo jim je draci rozmačkali během přepadení. Všichni se shodli na tom, že oznámí vojsku, co se stalo Nasuadě, až následující den. Teď bylo hlavní, aby se bojovníci aspoň trochu vyspali, dříve než se rozední.

Nepadlo ovšem jediné slovo o tom, zda by se neměli pokusit Nasuadu zachránit. Všem bylo jasné, že by ji mohli vysvobodit jedině tehdy, když obsadí Urû’baen, a tou dobou už pravděpodobně bude mrtvá, zraněná nebo zavázaná Galbatorixovi ve starověkém jazyce. A tak se tomuto tématu raději všichni vyhýbali, jako by to bylo tabu.

Eragon na Nasuadu přesto musel neustále myslet. Pokaždé když zavřel oči, viděl, jak ji Murtagh uhodil, jak se pak kolem ní sevřely šupinaté prsty Trnovy tlapy a jak červený drak odlétl do tmy. Tyto vzpomínky ho trýznily, ale nedokázal si pomoci a opakovaně si je v duchu přehrával.

Jakmile se shromáždění rozešlo, Eragon dal znamení Roranovi, Jörmundurovi a Arye a ti ho bez vyptávání následovali do jeho stanu. Tam se pak s nimi nějakou dobu radil a připravoval plán na další den.

„Rada starších ti nepochybně bude dělat potíže,“ varoval ho Jörmundur. „Nepovažují tě za tak obratného politika, jakým byla Nasuada, a pokusí se toho využít.“ Dlouhovlasý válečník byl od útoku nepřirozeně klidný, až měl Eragon podezření, že se každou chvíli buď rozpláče, nebo vybuchne vzteky, případně obojí najednou.

„To také nejsem,“ připustil Eragon.

Jörmundur sklonil hlavu. „Musíš být pevný. Mohu ti trochu pomoci, ale mnohé bude záviset na tom, jak budeš vystupovat. Pokud jim dovolíš, aby přespříliš ovlivňovali tvé rozhodování, budou si myslet, že vůdcovství Vardenů přešlo na ně, ne na tebe.“

Eragon znepokojeně pohlédl na Aryu se Safirou.

Ničeho se nebojte, řekla jim všem Safira. Nikdo s ním nebude cloumat, dokud ho hlídám já.

Když tato následná schůzka skončila, Eragon počkal, dokud Arya s Jörmundurem neodešli. Pak chytil Rorana za rameno a zeptal se ho: „Myslel jsi to vážně, když jsi tvrdil, že tohle je souboj bohů?“

Roran na něj upřeně pohlédl. „Ano… Ty a Murtagh a Galbatorix − jste příliš mocní, aby vás dokázal porazit normální člověk. Není to správné. Není to fér. Ale je to tak. My ostatní jsme jako mravenci pod vašima botama. Máš ponětí, kolik mužů jsi sám zabil?“

„Příliš mnoho.“

„Přesně tak. Jsem rád, že jsi tady a bojuješ za nás, a jsem rád, že mě považuješ za svého bratra ve všem kromě jména. Ale přál bych si, aby naše vítězství nezáviselo na Jezdci, elfovi ani jiném kouzelníkovi. Nikdo by neměl být vydán na milost druhému člověku. Ne takto. Narušuje to rovnováhu světa.“

Po těch slovech Roran vyšel ze stanu.

Eragon klesl na lůžko a měl pocit, jako by dostal ránu do prsou. Chvíli tam seděl, potil se a přemýšlel, dokud ho neklidné myšlenky nepřiměly rychle vstát a vyběhnout ven.

Jakmile se vynořil ze stanu, na nohy vyskočilo šest Temných jestřábů. Začali si chystat zbraně a připravovat se, že ho doprovodí.

Eragon jim pokynul, aby zůstali na místě. Navzdory jeho námitkám Jörmundur trval na tom, že mu k Blödhgarmovi a ostatním elfům přidělí na ochranu ještě Nasuadiny stráže. „Nikdy nemůžeme být dost opatrní,“ řekl. Eragonovi se nelíbilo, že kolem sebe bude mít ještě větší družinu strážců, ale byl nucen souhlasit.

Prošel kolem stráží k Safiře, která ležela schoulená na zemi.

Když se k ní přiblížil, otevřela jedno oko a pak zvedla křídlo, aby si pod něj mohl vlézt a uvelebit se u jejího teplého břicha. Maličký, řekla a začala tiše broukat.

Eragon seděl u ní, poslouchal její vrnění a tichý šelest vzduchu proudícího dovnitř a ven z jejích mocných plic. Za sebou cítil, jak se jí v pravidelném uklidňujícím rytmu zvedá a klesá bránice.

V jakékoli jiné době by její přítomnost postačila k tomu, aby se uklidnil, ale teď ne. Myšlenky mu divoce vířily hlavou, srdce mu tlouklo jako o závod a dlaně i chodidla měl nepříjemně rozpálené.

Nechával si tíživé pocity pro sebe, aby Safiru neznepokojoval. Po dvou soubojích s Trnem už byla unavená a brzy upadla do hluboké dřímoty, až její broukání zesláblo do pravidelného oddechování.

Přesto Eragonovi nedaly dotírající myšlenky spát. Stále znovu se vracel k neuvěřitelné a nezvratné skutečnosti: je vůdcem Vardenů. On, obyčejný farmářský kluk, je nyní vůdcem druhé největší armády v Alagaësii. Šokovalo ho, že se něco takového vůbec může stát. Jako by si s ním osud pohrával a vlákal ho do zničující pasti. Nikdy si nic takového nepřál, nikdy o to neusiloval, a přesto ho k tomu události přinutily.

Co si Nasuada myslela, když si mě vybrala za svého nástupce? uvažoval. Pamatoval si důvody, které mu vyjmenovala, ale ty nijak nepomohly zmírnit jeho pochybnosti. Skutečně věřila, že bych mohl zaujmout její místo? Proč ne Jörmundur? Ten je s Vardeny celá desetiletí a ví toho o velení a strategii o tolik víc než já.

Eragon si vzpomněl, jak se Nasuada rozhodla přijmout nabídku spojenectví s urgaly. Dokázala to navzdory nenávisti a zármutku, které mezi oběma rasami panovaly, i navzdory tomu, že jí urgalové zabili otce. Dokázal bych to také? Měl za to, že ne − aspoň ne tenkrát. A jsem schopen činit taková rozhodnutí teď, pokud budou potřeba k porážce Galbatorixe?

Tím si nebyl jistý.

Snažil se srovnat si myšlenky. Zavřel oči a začal počítat své nádechy po deseti. Dělalo mu potíže se na to soustředit. Každou chvíli ho vyrušila nějaká myšlenka nebo pocit a často zapomněl počítat.

Přesto se za nějaký čas začal uvolňovat a téměř si to ani neuvědomoval. Před očima se mu začaly objevovat pohyblivé, duhově barevné obrazy jeho bdělých snů.

Některé obrazy byly pochmurné a znepokojivé, protože sny odrážely události posledního dne. Jiné byly sladkobolné: vzpomínky na minulost nebo myšlenky na to, co by mohlo být.

Vtom se jeho sny zavlnily, jako když se nenadále obrátí vítr, a získaly na plastičnosti a reálnosti, jako by šlo o hmatatelné věci, k nimž může vztáhnout ruku a dotknout se jich. Všechno kolem se vytratilo a spatřil jiný čas a jiné místo − připadalo mu podivné a povědomé zároveň, jako by je už kdysi dávno viděl, ale pak se mu vytratilo ze vzpomínek.

Eragon otevřel oči, ale obrazy nezmizely. Překryly jeho okolí. Poznal, že se nejedná o obyčejný sen:

Rozprostírala se před ním tmavá a opuštěná planina, rozdělená jediným pásem vody, která líně proudila na východ jako proužek tepaného stříbra lesknoucí se ve svitu měsíce v úplňku… Po té bezejmenné řece plula loď, vysoká a hrdá, s čistě bílými napjatými plachtami … Řady bojovníků s kopími a mezi nimi dvě postavy v kápích, jakoby v majestátním průvodu. Vůně vrb a topolů a pocit chvilkového zármutku… Pak zmučený výkřik nějakého muže, záblesk šupin a spleť pohybů, které víc zakryjí, než odhalí.

A pak už nic, jen ticho a temnota.

*

Eragonovi se rozjasnilo před očima a zase se díval zespodu na Safiřino křídlo. Vypustil zatajený dech − ani nevěděl, že ho zadržoval − a třesoucí se rukou si otřel slzy z očí. Nechápal, proč ho vidění tak silně zasáhlo.

Byla to předtucha? uvažoval. Nebo šlo o něco, co se skutečně děje právě v tomto okamžiku? A proč to pro mě má být důležité?

Od té chvíle už nedokázal dál odpočívat. Opět se ho zmocnily silné obavy, které ho sužovaly a hlodaly v jeho mysli jako hejno krys, od jejichž kousnutí do těla pomalu proudí jed.

Nakonec opatrně vylezl zpod křídla spící Safiry a vrátil se do stanu.

Temní jestřábi opět vstali, když ho uviděli. Jejich velitel, podsaditý muž s orlím nosem, přistoupil k Eragonovi. „Potřebuješ něco, Stínovrahu?“ zeptal se.

Eragon si matně pamatoval, že se muž jmenuje Garven a že prý přišel o rozum poté, co zkoumal duše elfů. Velitel teď vypadal docela v pořádku, ačkoli v jeho pohledu bylo cosi zasněného. Přesto Eragon soudil, že je Garven schopný vykonávat své povinnosti. Jörmundur by mu jinak nikdy nedovolil, aby se vrátil do služby.

„Teď ne, kapitáne,“ řekl Eragon tiše. Udělal další krok, ale pak se zastavil. „Kolik Temných jestřábů zemřelo dnes v noci?“

„Šest, pane. Celá hlídka. Pár dní budeme mít nedostatek mužů, dokud za ně nenajdeme vhodnou náhradu. A navíc budeme potřebovat další nováčky. Chceme zdvojnásobit tvou obranu.“ Garvenův do dálky zahleděný pohled prostoupil bolestný výraz. „Selhali jsme při její ochraně, Stínovrahu. Kdyby nás tam bylo víc, možná…“

„My všichni jsme selhali,“ přerušil ho Eragon. „A kdyby vás tam bylo víc, víc by vás zemřelo.“

Muž zaváhal a pak ztrápeně přikývl.

Zklamal jsem ji, pomyslel si Eragon, když se skrčil a vlezl do stanu. Nasuada byla jeho panovnicí. Měl ještě větší zodpovědnost za její bezpečí než Temní jestřábi. A přesto jedinkrát, kdy potřebovala jeho pomoc, zklamal.

Ošklivě zaklel sám pro sebe.

Jako její poddaný by měl v prvé řadě hledat způsob, jak ji zachránit. Věděl však, že by si Nasuada nepřála, aby opustil Vardeny jenom kvůli ní. Raději by trpěla a zemřela, než aby její nepřítomnost poškodila věc, které zasvětila celý svůj život.

Eragon znovu zaklel a začal uvnitř stanu přecházet sem a tam.

Jsem vůdcem Vardenů.

Teprve teď, když byla pryč, si Eragon uvědomil, že pro něj Nasuada nebyla pouze jeho paní a velitelkou. Stala se jeho blízkou přítelkyní a cítil stejné nutkání ji chránit jako v případě Aryi. Ovšem kdyby se o to pokusil, mohlo by to nakonec stát Vardeny vítězství.

Jsem vůdcem Vardenů.

Pomyslel na všechny lidi, za které nyní nesl zodpovědnost. Byli to Roran s Katrinou a ostatní vesničané z Carvahallu; stovky bojovníků, s nimiž bojoval bok po boku, a mnoho dalších; trpaslíci, kočkodlaci, a dokonce i urgalové. Ti všichni teď spadali pod jeho velení a jejich osud závisel na tom, že učiní správná rozhodnutí, aby porazili Galbatorixe a Království.

Eragonovi se rozbušilo srdce a udělaly se mu mžitky před očima. Zastavil se a přidržel se tyče uprostřed stanu, pak si otřel pot z čela a horního rtu.

Rád by si s někým promluvil. Napadlo ho vzbudit Safiru, ale nakonec ten nápad zavrhl. Její odpočinek byl důležitější, než aby poslouchala jeho nářky. Ani nechtěl zatěžovat Aryu či Glaedra, protože tyto problémy nemohli vyřešit. V každém případě pochyboval, že by v Glaedrovi našel chápavého posluchače, když byl jejich poslední rozhovor tak kousavý.

Eragon dál obcházel stan: tři kroky tam, otočka, tři kroky zpět, otočka, a znovu.

Ztratil pás Belota Moudrého. Dovolil, aby Murtagh s Trnem zajali Nasuadu. A teď stál v čele Vardenů.

Stále znovu mu hlavou probleskovaly tytéž myšlenky a narůstal v něm pocit úzkosti. Cítil se uvězněný v nekonečném bludišti, kde na něj za každým skrytým rohem číhají nestvůry. Navzdory tomu, co tvrdil při setkání s Orikem, Orrinem a dalšími, nevěděl, jak by mohl on, Vardenové a jejich spojenci porazit Galbatorixe.

Nedokázal bych ani zachránit Nasuadu, kdybych se za ní mohl vydat a pokusil se o to. Pocítil hořkost. Úkol, který před nimi stál, se zdál být nad jejich síly. Proč se nám to muselo stát? zaklel a kousl se do rtu, dokud nebyla bolest příliš silná.

Přestal přecházet, sesul se na zem a rukama si zakryl obličej. „To se nedá zvládnout. To se nedá,“ zašeptal a kolébal se na kolenou ze strany na stranu. „Nejde to.“

V zoufalství ho napadlo, že by se mohl pomodlit k trpasličímu bohu Gûnterovi a požádat ho o pomoc, jako to udělal už v minulosti. Ulevilo by se mu, kdyby mohl složit starosti k nohám někoho většího, než je on sám, a svěřit se do jeho rukou. Pak by svůj osud i osud svých blízkých dokázal přijmout s větší vyrovnaností, protože už by nebyl přímo zodpovědný za to, co se stane.

Ale Eragon nedokázal modlitbu vyslovit. On je zodpovědný za jejich osudy, ať se mu to líbí, nebo ne. Cítil, že by nebylo správné přehazovat zodpovědnost na kohokoli jiného, ani na boha či jen představu boha.

Problém byl v tom, že nejspíš nedokáže udělat to, co je třeba. Dokáže velet Vardenům, tím si byl poměrně jistý. Ale pokud šlo o to, jak postupovat dál, aby dobyli Urû’baen a zabili Galbatorixe, byl v koncích. Neměl dostatek sil, aby se postavil Murtaghovi, tím méně králi, a zdálo se krajně nepravděpodobné, že by nějak dokázal obejít jejich obrany. Ovládnout jejich mysl, nebo aspoň Galbatorixovu, mu připadalo stejně tak nemožné.

Chytil se za hlavu, tahal se za kůži na krku a zarýval do ní prsty. Horečně zvažoval každou možnost, jakkoli nepravděpodobnou.

Pak si vzpomněl na radu, kterou mu kdysi dávno dal Solembum v Teirmu. Kočkodlak mu řekl: Dobře poslouchej, řeknu ti dvě věci. Až přijde čas a budeš potřebovat zbraň, podívej se pod kořeny stromu Menoa. Pak, když už se všechno bude zdát ztracené a nebudeš mít dostatek sil, jdi ke skále Kuthian a vyslov své jméno, abys otevřel Pevnost duší.

Slova o stromu Menoa byla pravdivá. Eragon pod ním našel zářocel, kterou potřeboval na výrobu svého meče. Teď se v něm rozhořela zoufalá jiskřička naděje, když přemýšlel nad druhou kočkodlakovou radou.

Pokud jsem někdy nebyl dostatečně silný a pokud se někdy vše zdálo ztracené, pak je to právě teď, usoudil. Přesto stále neměl ani ponětí o tom, kde nebo co je skála Kuthian nebo Pevnost duší. Svého času se na to ptal Oromise i Aryi, ale ani od jednoho z nich nedostal odpověď.

Eragon zapátral myslí a prohledával tábor, dokud nepocítil osobitý dotyk kočkodlakovy mysli. Solembume, řekl, potřebuji tvou pomoc! Prosím, přijď do mého stanu.

Po chvíli ucítil kočkodlakův neochotný souhlas a přerušil spojení.

Pak seděl sám ve tmě… a čekal.

Slabé a neurčité náznaky

Už uběhlo víc než čtvrt hodiny, když se vstupní dílec Eragonova stanu pohnul a dovnitř se téměř neslyšně protáhl Solembum.

Žlutohnědý kočkodlak prošel kolem Eragona, aniž by na něj pohlédl, vyskočil si na jeho lůžko a uvelebil se v přikrývkách, kde si začal lízat kůži mezi drápy na pravé tlapě. Nejsem pes, abych přiběhl na zavolání, Eragone, řekl mu, ale přitom se na něj doposud ani nepodíval.

„To jsem si nikdy nemyslel,“ odpověděl Eragon. „Potřebuji tě, velmi naléhavě.“

Hmm. Škrábání Solembumova jazyka zesílilo, když se zaměřil na kožený polštářek na své tlapě. Tak mluv, Stínovrahu. Co chceš?

„Počkej chviličku.“ Eragon vstal a přešel k tyči, kde visela jeho lucerna. „Rozsvítím,“ varoval Solembuma. Pak vyřkl slovo ve starověkém jazyce a na knotu lucerny vyskočil plamének, který zaplnil stan teplým, poblikávajícím světlem.

Eragon i Solembum museli přimhouřit oči, než přivykli změně osvětlení. Když už byla záře snesitelná, Eragon se posadil na stoličku kousek od lehátka.

Zmátlo ho, když zjistil, že ho kočkodlak sleduje ledově modrýma očima.

„Neměly předtím tvoje oči jinou barvu?“ zeptal se.

Solembum jednou mrknul a barva jeho očí se proměnila z modré ve zlatou. Pak si znovu začal mýt tlapku. Co chceš, Stínovrahu? V noci se mají věci dělat, ne sedět a tlachat o nich. Špička střapatého ocasu mu zacukala ze strany na stranu.

Eragon si nervózně olízl rty, rozrušený jiskřičkou naděje, která v něm předtím zahořela. „Solembume, jednou jsi mi řekl, že když se vše bude zdát ztracené a nebudu mít dostatek sil, měl bych jít ke skále Kuthian a otevřít Pevnost duší.“

Kočkodlak na okamžik přerušil svou očistu. Aha, tohle.

„Ano, tohle. A já potřebuji vědět, co jsi tím myslel. Pokud je něco, co nám může pomoci proti Galbatorixovi, potřebuji to zjistit hned − ne později, ne až dokážu vyřešit tu či onu hádanku, ale teď hned. Takže kde mohu najít skálu Kuthian, jak otevřu Pevnost duší a co najdu uvnitř?“

Solembumovy uši s černými špičkami se trochu natočily dozadu a drápy na tlapce, kterou si olizoval, se napůl vytáhly ze svých pouzder. Nevím.

„Nevíš?!“ zvolal Eragon nevěřícně.

Musíš opakovat všechno, co řeknu?

„Jak to, že nevíš?“

Nevím.

Eragon se předklonil a chytil Solembuma za velkou, těžkou packu. Kočkodlak přitiskl uši k hlavě, zasyčel a zkroutil tlapu tak, že mu zasekl drápy do dlaně. Eragon se napjatě usmál a snažil se nevnímat bolest. Kočkodlak byl silnější, než čekal, takže ho skoro stáhl ze stoličky na zem.

„Žádné další hádanky,“ žádal Eragon. „Potřebuju znát pravdu, Solembume. Kde jsi získal tu informaci a co vůbec znamená?“

Srst na Solembumově hřbetě se naježila. Hádanky jsou někdy pravda, ty zabedněny člověče. Teď mě pusť, nebo ti rozškrábu obličej a tvými vnitřnostmi nakrmím vrány.

Eragon ho ještě chvíli držel, pak ale pustil Solembumovu tlapu a odtáhl se. Sevřel pěst, aby trochu otupil bolest a zastavil krvácení.

Solembum na něj hleděl přimhouřenýma očima a jeho zdánlivá lhostejnost byla ta tam. Řekl jsem, že nevím, protože to opravdu nevím, i když ty si zřejmě myslíš něco jiného. Nemám tušení, kde by se mohla nacházet skála Kuthian, ani jak bys mohl otevřít Pevnost duší, ani co by v tě pevnosti mohlo být.

„Řekni to ve starověkém jazyce.“

Solembumovy oči se zúžily ještě víc, ale zopakoval to v elfském jazyce, takže Eragon věděl, že mluví pravdu.

Eragona napadalo tolik otázek, že nevěděl, na co se zeptat dřív. „Jak ses tedy dozvěděl o skále Kuthian?“

Solembumův ocas se zase zamrskal ze strany na stranu a uhladil záhyby na přikrývce. Řeknu to naposledy: Nevím. Ani nikdo z mé rasy to neví.

„Tak jak…?“ Eragon nedokončil otázku. Vůbec tomu nerozuměl.

Krátce po pádu Jezdců všichni příslušníci mé rasy dospěli k přesvědčení, že pokud se setkáme s novým Jezdcem, který nebude zavázán Galbatorixovi, měli bychom mu říct, co jsem řekl tobě: o stromu Menoa a skále Kuthian.

„Ale… odkud ta informace přišla?“

Solembumův čenich se nakrčil, když vycenil zuby v nepříjemném úsměvu. To neumíme říct. Víme jenom to, že ať je za ni zodpovědný kdokoli, myslel to dobře.

„Jak to můžeš vědět?“ zvolal Eragon. „Co když to byl Galbatorix? Možná se vás snažil oklamat. Mohl se pokusit obelstít Safiru a mě, aby nás mohl zajmout.“

Ne, řekl Solembum a jeho drápy zajely do přikrývky. Kočkodlaci se nedají tak snadno oklamat jako ostatní. Galbatorix za tím nestojí. Tím jsem si jistý. Ten, kdo chtěl, abys dostal tuto informaci, zároveň zařídil, abys našel zářocel pro svůj meč. Udělal by to Galbatorix?

Eragon se zamračil. „Nesnažili jste se zjistit, kdo za tím stojí?“

Snažili.

„A?“

Nepovedlo se nám to. Kočkodlak si načepýřil srst. Jsou dvě možnosti. Buď někdo proti naší vůli pozměnil naše vzpomínky a jsme jen loutkami nějaké ohavně bytosti. Anebo jsme s touto úpravou z nějakého důvodu souhlasili. Možná jsme si ty vzpomínky dokonce vymazali sami. Nechce se mi věřit, že by někdo dokázal zasahovat do našich myslí. Do myslí několika z nás, to bych pochopil. Ale celé naší rasy? Ne. To není možné.

Proč by vám, kočkodlakům, někdo svěřoval takovou informaci?

Soudím, že proto, že jsme vždy byli přáteli Jezdců i draků… Jsme pozorovatelé. Posluchači. Poutníci. Kráčíme sami v temnotách světa a pamatujeme si, co je a co bylo.

Solembum odvrátil pohled. Pochop to, Eragone. Nikdo z nás z toho nemá radost. Dlouho jsme diskutovali, zda by způsobilo víc škody nebo užitku, pokud tu informaci v pravý okamžik předáme dál. Nakonec ta volba padla na mě a já se rozhodl ti to říct, protože jsem měl pocit, že potřebuješ veškerou možnou pomoc. Přeber si to, jak chceš.

„Ale co bych měl udělat?“ zeptal se Eragon. „Jak mám najít skálu Kuthian?“

To neumím říct.

„Tak k čemu taková informace je? Vyjde to nastejno, jako bych ji nikdy neslyšel.“

Solembum jednou mrknul. Je tu ještě jedna věc, kterou ti mohu říct. Možná to nic neznamená, ale třeba ti ukáže cestu.

„Co? Co je to?“

Měj strpení a povím ti to. Když jsem tě poprvé potkal v Teirmu, měl jsem zvláštní pocit, že bys měl mít knihu Domia abr Wyrda. Nějaký čas mi to trvalo, ale to já jsem zařídil, aby ti Jeod tu knihu dal. Pak kočkodlak zvedl druhou tlapku a po zběžné prohlídce si ji také začal lízat.

„Měl jsi v posledních pár měsících ještě nějaké jiné podivné pocity?“ zeptal se Eragon.

Jenom nutkání sníst jednu malou červenou houbu, ale to celkem brzy přešlo.

Eragon zabručel a sehnul se, aby vytáhl knihu zpod svého lůžka, kde ji měl schovanou s ostatními psacími potřebami. Chvíli hleděl na ten velký svazek vázaný v kůži, než ho otevřel na náhodně zvolené straně. Jako obvykle mu spleť run na první pohled nedávala moc smysl. Pouze s nesmírným soustředěním dokázal rozluštit některé z nich:

…což, pokud máme věřit Taladorovi, by znamenalo, že samotné hory jsou výsledkem kouzla. To je, samozřejmě, nesmysl, protože…

Eragon otráveně zavrčel a knihu zavřel. „Na tohle nemám čas. Je moc tlustá a já jsem příliš pomalý čtenář. Už jsem prošel docela dost kapitol a nebylo v nich nic, co by se týkalo skály Kuthian nebo Pevnosti duší.“

Solembum ho chvíli pozoroval. Mohl bys někoho požádat, aby ji přečetl místo tebe, ale pokud je v Domia abr Wyrda skryto nějaké tajemství, možná jsi ten jediný, kdo ho uvidí.

Eragon měl chuť zaklít. Vyskočil ze stoličky a znovu začal přecházet po stanu. „Proč jsi mi o tomhle všem neřekl dřív?“

Nezdálo se to důležité. Buď by má rada o pevnosti a skále k něčemu byla, anebo nebyla. A ať už bych původ té informace znal, anebo neznal, stejně by to… vůbec… nic… nezměnilo!

„Ale kdybych věděl, že to má něco společného s Pevností duší, trávil bych čtením víc času.“

Ale my nevíme, jestli to s tím souvisí, namítl Solembum. Jazyk mu vyklouzl z tlamy, přejel vousy na levé a pravé straně jeho čumáku a uhladil je. Ta kniha možná se skálou Kuthian ani s Pevností duší nemá nic společného. Kdo ví? Navíc, už jsi ji začal číst. Skutečně bys nad ní trávil víc času, kdybych ti řekl, že mám pocit − a pozor, nic víc než pocit −, že ta kniha je pro tebe něčím významná? Hmm?

„Možná ne… ale přesto jsi mi to měl říct.“

Kočkodlak si zastrčil tlapky pod sebe a neodpověděl.

Eragon se zakabonil, svíral knihu a měl chuť ji roztrhnout vejpůl. „Tohle nemůže být všechno. Musí existovat ještě nějaká další informace, na kterou jsi zapomněl.“

Spousta, ale myslím, že žádná nesouvisí s tvými otázkami.

„Nestalo se, že bys při svých nejrůznějších cestách po Alagaësii, ať už s Angelou nebo bez ní, narazil na něco, co by mohlo objasnit tuhle záhadu? Nebo dokonce na něco, co by se dalo využít proti Galbatorixovi?“

Našel jsem tebe, ne?

„To není vtipné,“ zavrčel Eragon. „Sakra, musíš ještě něco vědět!“

Nevím.

„Tak přemýšlej! Pokud nedokážu najít něco, co by nám pomohlo v boji proti Galbatorixovi, prohrajeme, Solembume. Prohrajeme a většina Vardenů, včetně kočkodlaků, zemře.“

Solembum znovu zasyčel. Co ode mě očekáváš, Eragone? Neumím vymyslet pomoc tam, kde žádná neexistuje. Přečti si tu knihu.

„Než ji stačím dočíst, budeme už dávno u Urû’baenu. Jako by ani žádná kniha neexistovala.“

Solembum opět sklopil uši. To není moje chyba.

„To je mi jedno. Hledám jen způsob, jak nás uchránit před smrtí nebo otroctvím. Mysli přece! Musíš ještě něco vědět!“

Solembum tlumeně, klokotavě zavrčel. Nevím. A…

„Musíš! Jinak jsme ztraceni!“

Právě v tom okamžiku si Eragon všiml, že se s kočkodlakem udála nenadálá změna. Jeho uši se zcela napřímily, vousky se uvolnily a jeho pohled roztál a ztratil nemilosrdný lesk. Současně se kočkodlakova mysl nezvykle vyprázdnila, jako by jeho vědomí pohaslo nebo zcela zmizelo.

Eragon překvapením ztuhnul.

Pak ucítil, jak Solembum říká myšlenkami, které byly tak ploché a bezbarvé jako jezírko vody pod mrazivým, zamračeným nebem: Kapitola čtyřicet sedm. Strana tři. Začni druhým oddílem.

Solembumův pohled se opět zaostřil a uši se vrátily do původní polohy. Co je? řekl značně podrážděně. Proč na mě takhle civíš?

„Co jsi to právě řekl?“

Řekl jsem, že nevím nic dalšího. A že…

„Ne, ne, ta druhá věc, o kapitole a stránce.“

Nehraj si se mnou. Nic takového jsem neříkal.

„Říkal.“

Solembum si ho dlouze prohlížel. Pak s nezvyklým klidem pronesl: Řekni mi přesně, co jsi slyšel, Dračí jezdče.

A tak mu Eragon co nejpřesněji zopakoval jeho slova. Kočkodlak chvíli mlčel. Vůbec si to nepamatuju, přiznal.

„Co myslíš, že to znamená?“

Znamená to, že bychom se měli podívat, co je na třetí straně v kapitole čtyřicet sedm.

Eragon zaváhal, pak přikývl a rychle listoval knihou. Přitom si vzpomněl na obsah oné kapitoly: byla věnovaná dopadům odtržení Jezdců od elfů, po němž následovala krátká válka elfů s lidmi. Už začátek této části četl, ale připadalo mu, že jde o nudnou rozpravu o úmluvách a vyjednávání, takže ji odložil na jindy.

Zanedlouho našel správnou stránku. Špičkou prstu sledoval řádky run a začal pomalu nahlas číst:

… Ostrov má pozoruhodně mírné podnebí ve srovnání s pevninou ve stejné zeměpisné šířce. Léta jsou zde často chladná a deštivá, zimy jsou však mírné a nedá se tu čekat krutý mráz, jaký bývá v severních částech Dračích hor, což znamená, že po větší část roku tam lze pěstovat plodiny. Půda je prý bohatá a úrodná − to je jedna z výhod ohnivých hor, které čas od času vybuchnou a pokryjí ostrov tlustou vrstvou popela − a lesy plné vysoké zvěře, jakou rádi loví draci, včetně mnoha druhů, které se nikde jinde v Alagaësii nenacházejí.

Eragon se odmlčel. „Nic z toho se nezdá být důležité.“

Čti dál.

Eragon se zamračil a pokračoval dalším odstavcem:

To tam, ve velkém kotli uprostřed Vroengardu, Jezdci vystavěli věhlasné město Dorú Araeba.

Dorú Araeba! Jediné město v dějinách navržené tak, aby poskytlo přístřeší drakům, elfům i lidem. Dorú Araeba! Místo kouzel, učení a pradávných záhad. Dorú Araeba! Samotné to jméno jako by šumělo vzrušením. Ještě nikdy neexistovalo takové město a nikdy již takové nebude, protože teď je ztracené, zničené − rozdrcené na prach uchvatitelem Galbatorixem.

Budovy byly vystavěné v elfském stylu − s jistým vlivem lidských Jezdců v pozdějších letech −, ale z kamene, ne ze dřeva; dřevěné budovy, jak musí být čtenáři jasné, dopadnou špatně, když se k nim přiblíží tvorové s ostrými drápy a schopností chrlit oheň. Nejvýznačnějším rysem Dorú Araeby jsou však jeho nesmírné rozměry. Každá ulice byla dost široká, aby se na ni vešli alespoň dva draci vedle sebe, a až na pár výjimek byly místnosti a dveře dostatečně velké pro draky skoro jakékoli velikosti.

Díky tomu bylo Dorú Araeba rozprostraněné, rozlehlé místo, plné budov tak obrovských, že i na trpaslíka by to udělalo dojem. Díky vášnivé lásce elfů k přírodě se po celém městě nacházely zahrady a fontány a mezi domy a pevnostmi Jezdců bylo mnoho vzletových věží.

Po kopcích obklopujících město Jezdci rozmístili strážní věže a orlí hnízda na ochranu před nečekaným útokem, a nejeden drak a Jezdec obývali pohodlnou jeskyni vysoko v horách, kde žili stranou od zbytku svého řádu. Starším, větším drakům se toto uspořádání obzvláště zamlouvalo, protože často upřednostňovali samotu, a když žili nad dnem kotle, bylo pro ně snazší se vznést.

Eragon přestal číst. Byl frustrovaný. Popis Dorú Araeby byl sice zajímavý, ale už četl jiná, mnohem podrobnější líčení města Jezdců během pobytu v Ellesméře. Ani ho nebavilo luštit spousty run, protože to pro něj bylo samo o sobě dost obtížné.

„Tohle nemá cenu,“ řekl a odložil knihu.

Solembum vypadal stejně zklamaně jako Eragon. Ještě to nevzdávej. Přečti další dvě strany. Když se nic neobjeví, tak můžeš přestat.

Eragon se nadechl a přikývl. Přejel prstem dolů po stránce k místu, kde skončil, a dál luštil písmo:

Ve městě byla spousta divů, od Eldimírimovy Zpívající fontány přes křišťálovou pevnost Svellhjall až po osady samotných draků, ale navzdory jejich velkoleposti se domnívám, že největším pokladem Dorú Araeby byla její knihovna. Ne, jak by někdo mohl očekávat, kvůli úchvatné konstrukci, byť byla vskutku působivá, ale proto, že během staletí Jezdci nashromáždili jednu z nejúplnějších zásobáren vědomostí v celé zemi. V době pádu Jezdců existovaly pouze tři knihovny, které s ní mohly soupeřit: knihovna v Iliree, v Ellesméře a Tronjheimu. Žádná z nich však neobsahovala tolik informací o magii jako právě ta v Dorú Araebě.

Knihovna se nacházela na severozápadním okraji města, poblíž zahrad, které obklopovaly Moretovu věž, také známou jako Kuthianova skála …

Eragon zmlknul a upřeně hleděl na to jméno. Po chvíli pokračoval, ještě pomaleji:

… také známou jako Kuthianova skála (viz kapitola dvanáct), a nedaleko od hlavního sídla, kde měli vůdci Jezdců jednací síň, v níž se setkávali s různými králi a královnami, když za nimi přišli s nějakou žádostí.

Eragona se zmocnil úžas a strach. Někdo nebo něco zařídilo, aby se dozvěděl tuto konkrétní informaci. Byla to stejná osoba nebo energie, která mu umožnila najít zářocel pro jeho meč. To pomyšlení ho děsilo. Teď, když věděl, kam jít, už si nebyl tak jistý, zda se mu opravdu chce.

Co na ně čeká na Vroengardu? Bál se spekulovat, aby snad neprobudil naděje, které není možné naplnit.

Nezodpovězené otázky

Eragon listoval Domia abr Wyrda tak dlouho, dokud nenašel ve dvanácté kapitole zmínku o Kuthianovi. K jeho zklamání tam však bylo pouze uvedeno, že Kuthian byl jedním z prvních Jezdců, kteří prozkoumávali ostrov Vroengard.

Potom knihu zavřel, nehybně seděl, díval se na ni a přejížděl palcem po jejím vystouplém hřbetě. Solembum byl na lehátku také zticha.

„Myslíš, že v Pevnosti duší jsou duchové?“ zeptal se Eragon.

Duchové nejsou duše mrtvých.

„Ne, ale co jiného by to mohlo být?“

Solembum vstal a protáhl se. Po celém těle, od hlavy až po ocas, se mu zavlnila srst. Až to zjistíš, rád se dozvím, co jsi objevil.

„Takže myslíš, že bychom teď se Safirou měli odletět?“

Nemůžu ti říkat, co bys měl dělat. Pokud je to léčka, pak většina mojí rasy byla zneužita a zotročena, aniž by o tom věděla. Vardenové se v takovém případě mohou okamžitě vzdát, protože na Galbatorixe nikdy nevyzrají. Jestliže to však není past, mohla by to být příležitost najít pomoc tam, odkud jsme žádnou nečekali. Neumím to posoudit. Musíš se rozhodnout sám, zda to stojí za pokus. Pokud jde o mne, mám už téhle záhady plné zuby.

Seskočil z lehátka a došel k východu ze stanu. Tam se zastavil a ohlédl se. V Alagaësii působí mnoho podivných sil, Stínovrahu. Viděl jsem neuvěřitelné věci: světelné víry točící se v jeskyních hluboko pod zemí, muže stárnoucí pozadu, mluvící kameny a plíživé stíny. Místnosti, které jsou větší zevnitř než zvenku… Galbatorix není jedinou silou na světě, s níž je třeba počítat, a možná ani tou nejmocnější. Vol uvážlivě, Stínovrahu, a rozhodneš-li se jít, našlapuj opatrně.

Pak kočkodlak vyklouzl ze stanu a zmizel ve tmě.

*

Eragon vydechl a opřel se. Věděl, co musí udělat: musí odletět na Vroengard. Ale nemůže se pro to rozhodnout sám, aniž by to probral se Safirou.

Jemným šťouchnutím myšlenek ji probudil, a jakmile ji ujistil, že je vše v pořádku, podělil se s ní o své vzpomínky na Solembumovu návštěvu. Byla stejně ohromená jako on.

Když skončil, řekla: Nelíbí se mi představa, že jsem jen loutka někoho, kdo očaroval kočkodlaky.

Ani mně ne, ale máme snad nějakou jinou možnost? Pokud je za tím vším Galbatorix, pak mu padneme přímo do rukou, jestli tu ale zůstaneme, nastane totéž, i když až po našem příjezdu do Urû’baenu.

Rozdíl je v tom, že pak s námi budou Vardenové a elfové.

To je pravda.

Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. Potom se znovu ozvala Safira: Souhlasím. Máš pravdu, že bychom měli jít. Potřebujeme delší drápy a ostřejší tesáky, jestli máme kromě Murtagha s Trnem předčit také Galbatorixe a Šruikana. Navíc Galbatorix čeká, že se poženeme přímo do Urû’baenu, abychom zachránili Nasuadu. A pokud mě někdy z něčeho svrbí šupiny, tak hlavně z toho, že dělám něco, co naši nepřátelé očekávají.

Eragon přikývl. A jestli je to léčka?

Venku před stanem se ozvalo tiché zavrčení. Pak naučíme toho, kdo ji nastražil, aby se bál vyslovit naše jména, i kdyby to měl být samotný Galbatorix.

Usmál se. Poprvé od Nasuadina únosu měl pocit cíleného směřování. Bylo tu něco, co mohli udělat − čím by mohli ovlivnit vývoj událostí, místo aby jen seděli a vše nečinně sledovali. „Dobrá,“ zašeptal.

*

Arya přišla do jeho stanu pouhých pár vteřin poté, co se s ní spojil. Její rychlost ho zmátla, dokud mu nevysvětlila, že držela hlídku s Blödhgarmem a ostatními elfy pro případ, že by se Murtagh a Trn vrátili.

Společně zapátrali myslí po Glaedrovi a přiměli ho, aby se zapojil do rozhovoru, ačkoli mrzutý drak neměl náladu na povídání.

Jakmile všichni čtyři, včetně Safiry, propojili své myšlenky, Eragon nedočkavě vyhrkl: Vím, kde je Kuthianova skála!

Co je to za skálu? zaburácel Glaedr rozmrzele.

To jméno mi zní povědomě, poznamenala Arya, ale nedokážu si ho nikam zařadit.

Eragon se trochu zamračil. Oběma už v minulosti říkal o radě, kterou mu kdysi dal Solembum. Nebylo pravděpodobné, že by na to oba zapomněli.

Přesto jim Eragon zopakoval, jak se setkal se Solembumem v Teirmu, pak jim řekl o kočkodlakových nejnovějších sděleních a přečetl jim příslušnou část z knihy Domia abr Wyrda.

Arya si zastrčila pramen vlasů za jedno ze špičatých uší. Promluvila v myšlenkách i nahlas: „A jak že se to místo jmenuje?“

„…Moretova věž nebo Kuthianova skála,“ zopakoval to Eragon ještě jednou. Na okamžik zaváhal, protože ho její otázka zaskočila. „Je to dlouhý let, ale…“

…pokud Eragon a já odletíme ihned… řekla Safira.

„…můžeme stihnout cestu tam a zpátky…“

…než Vardenové dorazí do Urû’baenu. Tohle…

„…je naše jediná naděje.“

Nebudeme mít čas…

„…tam odcestovat později.“

Ale kam poletíte? zeptal se Glaedr.

„Jak… jak to myslíš?“

Přesně tak, jak to říkám, zavrčel drak podrážděně. Už tady nějaký čas mluvíte, ale ještě jste nám neřekli, kde se tahle záhadná… věc nachází.

„Ale to už jsem přece říkal!“ zvolal Eragon zmateně. „Je to na ostrově Vroengard!“

Naposled, chci slyšet přímočarou odpověď…

Arye se zkrabatilo čelo. „Ale co budete na Vroengardu dělat?“

„Já nevím!“ začínal se dopalovat Eragon. Uvažoval, zda stojí za to polemizovat s Glaedrovými poznámkami. Jako by ho drak záměrně provokoval. „Záleží na tom, co tam najdeme. Jakmile tam budeme, pokusíme se otevřít Kuthianovu skálu a objevit tajemství, která ukrývá. Pokud je to past…“ pokrčil rameny, „pak budeme bojovat.“

Arya se tvářila čím dál znepokojeněji. „Kuthianova skála… To jméno mi připadá důležité, ale nevím proč. Ozývá se mi v hlavě jako píseň, kterou jsem kdysi znala, ale už jsem ji zapomněla.“ Zavrtěla hlavou a přitiskla si dlaně na spánky. „Ach, už je to pryč…“ Zvedla oči. „Odpusť mi, o čem jsme to mluvili?“

„Že poletíme na Vroengard,“ řekl Eragon pomalu.

„Ach, ano… ale proč? Potřebujeme tě tady, Eragone. Na Vroengardu rozhodně nezůstalo nic cenného.“

Přesně tak, přidal se Glaedr. Je to mrtvé a opuštěné místo. Po zničení Dorú Araeby se těch několik z nás, kdo jsme přežili, vrátilo pátrat po čemkoli užitečném, ale Křivopřísežníci už mezitím trosky probrali.

Arya přikývla. „Jak tě vůbec něco takového napadlo? Nechápu, jak jsi mohl uvěřit, že by mohlo být moudré opustit Vardeny právě teď, kdy jsou nejzranitelnější. A k čemu? Letět na druhou stranu Alagaësie naprosto bezdůvodně? Měla jsem o tobě lepší mínění… Nemůžeš utéct jen proto, že se cítíš nesvůj ve své nové pozici, Eragone.“

Eragon oddělil mysl od Aryi a Glaedra a dal Safiře znamení, aby udělala to samé. Oni si to nepamatují!… Oni si to nemůžou zapamatovat!

Je to kouzlo. Kouzlo silné jako zaklínadlo, jež skrývá jména draků, kteří zradili Jezdce.

Ale ty jsi na Kuthianovu skálu nezapomněla, že ne?

Jistěže ne, řekla a její mysl se dotčením zeleně zablýskla. Jak bych mohla, když jsme tak důvěrně propojení?

Eragona se zmocnila závrať, když zvažoval důsledky svého zjištění. Aby takové kouzlo účinkovalo, muselo by nejdříve vymazat vzpomínky všech, kdo o té skále věděli, a také vzpomínky kohokoli, kdo by její jméno později zaslechl nebo si ho přečetl. Což znamená… že celá Alagaësie je v jeho zajetí. Nikdo mu neunikne.

Kromě nás.

Kromě nás, potvrdil jí. A kočkodlaků.

A možná Galbatorixe.

Eragon se zachvěl, jako by mu po zádech sem a tam lezli pavouci z ledových krystalků. Rozsah tohoto klamu ho ohromil a cítil se jeho vinou nepatrný a zranitelný. Zamlžit mysli elfů, trpaslíků, lidí i draků, aniž by to vyvolalo sebemenší náznak podezření, byl skutek tak obtížný, že se snad ani nedal provést úmyslně. Spíš se domníval, že kouzlo mohlo vzniknout instinktivně, protože by bylo příliš složité, než aby se dalo vyjádřit slovy.

Musel zjistit, kdo je zodpovědný za oklamání všech a proč. Pokud je to Galbatorix, pak se Eragon obával, že Solembum měl pravdu a porážka Vardenů je nevyhnutelná.

Myslíš, že je to práce draků, stejně jako Vymazání jmen? zeptal se.

Safira si dala s odpovědí načas. Snad. Ovšem, jak ti říkal Solembum, v Alagaësii existuje mnoho sil. Dokud neodletíme na Vroengard, nedozvíme se to.

Možná se to nedozvíme nikdy.

Možná.

Eragon si prohrábl vlasy. Najednou se cítil neobyčejně unavený. Proč musí být všechno tak těžké? uvažoval.

Protože všichni chtějí jíst, řekla Safira, ale nikdo se nechce nechat sežrat.

Smutně se usmál.

Ačkoli si se Safirou vyměňovali myšlenky nesmírně rychle, byl jejich rozhovor dost dlouhý, takže si toho Arya s Glaedrem všimli.

„Proč jste se před námi uzavřeli?“ zeptala se Arya. Pohledem přelétla ke stěně stanu, za kterou Safira ležela stočená ve tmě. „Něco se děje?“

Vypadáš rozrušeně, dodal Glaedr.

Eragon potlačil neveselý smích. „Možná proto, že jsem.“ Arya znepokojeně sledovala, jak přešel k lůžku, posadil se na jeho okraj a nechal své paže bezvládně viset mezi koleny. Chvíli mlčel a pak přešel ze svého rodného jazyka do jazyka elfů a kouzel: „Věříte Safiře a mně?“

Následující odmlka byla příznivě krátká.

„Ano,“ odpověděla Arya, také ve starověkém jazyce.

Já také, řekl Glaedr.

Já, nebo ty? zeptal se rychle Eragon Safiry.

Ty jim to chceš říct, tak jim to řekni.

Eragon pohlédl na Aryu. Pak ve starověkém jazyce řekl jí i Glaedrovi: „Solembum mi řekl jméno místa na Vroengardu, kde bychom se Safirou mohli najít někoho nebo něco, co by nám pomohlo porazit Galbatorixe. Jenže to jméno je začarované. Pokaždé, když ho vyslovím, zapomenete ho.“ Arye přelétl po tváři vylekaný výraz. „Věříte mi?“

„Já ti věřím,“ pravila Arya pomalu.

Já věřím, že ty věříš tomu, co říkáš, zavrčel Glaedr. Ale to ještě neznamená, že to musí být pravda.

„Jak vám to mohu dokázat? Nebudete si to jméno pamatovat, když vám ho řeknu nebo když se s vámi podělím o vzpomínky. Mohli byste se zeptat Solembuma, ale tím by se opět nic neprokázalo.“

Mohli bychom třeba prokázat, že jsi nebyl podveden nebo oklamán něčím, co jenom vypadalo jako Solembum. A pokud jde o to kouzlo, možná existuje způsob, jak názorně dokázat jeho existenci. Přivolej toho kočkodlaka a uvidíme, co se s tím dá dělat.

Mohla bys? zeptal se Eragon Safiry. Měl za to, že kočkodlak spíš přijde, když ho o to požádá Safira.

Vzápětí ucítil, jak Safira pátrá myslí po táboře, a pak zachytil dotek Solembumova a Safiřina vědomí. Poté, co si Safira s kočkodlakem krátce vyměnila několik myšlenek, oznámila jim: Je na cestě.

Mlčky čekali, Eragon hleděl dolů na svoje ruce a v duchu dával dohromady seznam zásob, které bude potřebovat pro cestu na Vroengard.

Když Solembum vklouzl do stanu, Eragona překvapilo, že má tentokrát lidskou podobu mladého tmavookého chlapce s vyzývavým pohledem. V levé ruce držel pečené husí stehno, které okusoval. Kolem rtů a brady měl kroužek omastku a rozpuštěný tuk mu kapal i na holou hruď.

Zatímco Solembum žvýkal proužek masa, kývnul špičatou bradou směrem ke kousku hlíny, kde leželo zahrabané Glaedrovo srdce srdcí. Copak chceš, Ohnivý dechu? zeptal se.

Vědět, jestli jsi ten, kým se zdáš být! řekl Glaedr. Vzápětí drakovo vědomí obklopilo Solembumovu mysl a tlačilo se dovnitř jako kupy černých mračen kolem jasně hořícího, ale větrem ohýbaného plamene. Drak měl obrovskou sílu a Eragon z vlastní zkušenosti věděl, že jen málokdo by jí odolal.

S klokotavým zamňoukáním Solembum vyplivl sousto masa a uskočil dozadu, jako by šlápl na zmiji. Pak stál na místě, třásl se vypětím, vycenil ostré tesáky a ve zlatohnědých očích měl tak zuřivý výraz, že Eragon pro jistotu položil ruku na jílec Brisingru. Plamen kočkodlakova vědomí zeslábl, ale stále hořel: jako rozžhavená tečka světla uprostřed moře rozvířených bouřkových mraků.

Po minutě bouře zeslábla a mraky ustoupily, přestože úplně nezmizely.

Omlouvám se, kočkodlaku, řekl Glaedr, ale musel jsem to vědět jistě.

Solembum zasyčel a vlasy na hlavě se mu načepýřily a naježily, takže se podobaly květu bodláku. Kdybys měl ještě svoje tělo, velký Starší, usekl bych ti za to ocas.

Ty, kocourku? Ty bys mě sotva poškrábal.

Solembum znovu zasyčel a nakrčil ramena. Pak se otočil a měl se k odchodu.

Počkej, řekl Glaedr. Řekl jsi Eragonovi o tom tajemném místě na Vroengardu, které si nikdo nedokáže zapamatovat?

Kočkodlak zůstal stát zády k nim, zavrčel a netrpělivým, pohrdavým gestem zamával husím stehnem nad hlavou. Ano.

A prozradil jsi mu stránku v Domia abr Wyrda, na které našel polohu toho místa?

Vypadá to tak, ale já si na to nepamatuju. Doufám, že ať je na Vroengardu cokoli, sežehne ti to vousy a popálí tlapky.

Solembum odhrnul stranou vstupní dílec, který hlasitě pleskl, a pak jeho drobná postava splynula se stíny, jako by nikdy neexistovala.

Eragon vstal a špičkou boty vystrčil ze stanu zbytek nedojedeného masa.

„Neměl jsi k němu být tak hrubý,“ poznamenala Arya.

Neměl jsem na výběr, řekl Glaedr.

„Neměl? Mohl jsi ho nejdřív požádat o svolení.“

A dát mu příležitost se na to připravit? Ne. Už se stalo. Nech to být, Aryo.

„Nemohu. Zranil jsi jeho hrdost. Měl by sis ho zkusit usmířit. Bylo by nebezpečné mít za nepřítele kočkodlaka.“

Je ještě nebezpečnější mít za nepřítele draka. Nech to být, elfko.

Eragon s Aryou na sebe ustaraně pohlédli. Glaedrova nálada je oba znepokojovala, ale Eragon se nemohl rozhodnout, co s tím má dělat.

Tak, Eragone, pokračoval zlatý drak, dovolíš mi prozkoumat tvé vzpomínky na rozhovor se Solembumem?

„Jestli chceš, ale… proč? Stejně to nakonec zapomeneš.“

Možná. Ale taky možná ne. Uvidíme. Arye Glaedr řekl: Odděl od nás svoji mysl a nedovol, aby se Eragonovy vzpomínky dotkly tvého vědomí.

„Jak si přeješ, Glaedr-elda.“ S Aryinými slovy se hudba jejích myšlenek začala vzdalovat. O chvíli později ten tajemný zpěv zcela utichl.

Pak Glaedr obrátil pozornost zpět k Eragonovi. Ukaž mi je, nařídil mu.

Přestože měl Eragon strach, vrátil se v myšlenkách k okamžiku, kdy Solembum poprvé přišel do stanu a usadil se na jeho lůžku. Do nejmenších podrobností si vybavoval všechno, co se mezi nimi od té doby událo. Glaedrovo vědomí se smísilo s jeho myslí, takže drak mohl setkání prožívat spolu s ním. Byl to znepokojivý pocit. Jako by on a drak byly dva obrázky vyražené na stejné straně mince.

Když Glaedr skončil, trochu se stáhl z Eragonovy mysli a řekl Arye: Kdybych to zapomněl, zopakuj mi slova „Andumë a Fíronmas u kopce soužení a jejich tělo jako ze skla.“ Tohle místo na Vroengardu… znám ho. Nebo aspoň kdysi jsem ho znal. Bylo to něco významného, něco… Drakovy myšlenky na vteřinu zšedivěly, jako by se na kopce a údolí jeho bytosti snesla vrstva mlhy a zahalila je. Takže? dožadoval se a už zase mluvil tím strohým tónem jako předtím. Na co čekáme? Eragone, ukaž mi své vzpomínky.

„Už jsem ti je ukázal.“

Když to vypadalo, že mu Glaedr neuvěří, Arya řekla: „Glaedře, vzpomeň si: ‚Andumë a Fíronmas u kopce soužení a jejich tělo jako ze skla.‘“

Jak… začal Glaedr a pak zavrčel tak silně, že měl Eragon nutkání zakrýt si uši rukama. Grrr. Nenávidím kouzla, která zasahují do vzpomínek. Jde o tu nejhorší magii, která vždy vede ke zmatku a nejasnostem. V polovině případů končí tím, že se členové rodiny pozabíjejí navzájem, aniž by si to uvědomili.

Co jsi myslel tou větou, kterou ti Arya opakovala? zeptala se Safira.

Nic, týká se mě a Oromise. Ale o tohle šlo; nikdo by ji neznal, kdybych jim ji neřekl.

Arya si povzdechla. „Takže to kouzlo je skutečné. Proto soudím, že bys měl odletět na Vroengard, Eragone. Nebrat na vědomí něco tak důležitého by byl nerozum. Když už nic jiného, potřebujeme zjistit, kdo sedí uprostřed téhle pavučiny.“

Poletím také, řekl Glaedr. Pokud vám chce někdo ublížit, možná nečeká, že bude bojovat proti dvěma drakům a ne jen jednomu. V každém případě budete potřebovat průvodce. Od zničení Jezdců se Vroengard stal nebezpečným místem a já nedovolím, abyste se stali kořistí nějakého zapomenutého zla.

Eragon zaváhal, když si všiml Aryina zvláštního toužebného pohledu. Uvědomil si, že by také chtěla letět s nimi. „Safira poletí rychleji, když ponese jen jednoho,“ řekl jí potichu.

„Já vím, ale… Už dlouho si přeji navštívit domov Jezdců.“

„To určitě uděláš. Jednou.“

Přikývla. „Jednou.“

Eragonovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval a rozmyslel si všechno, co bude potřeba zařídit před odletem. Pak se zhluboka nadechl a vstal z lehátka.

„Kapitáne Garvene!“ zavolal. „Mohl bys, prosím, přijít za námi?“

Odlet

Nejdřív Eragon nařídil Garvenovi, aby v naprostém utajení poslal jednoho z Temných jestřábů pro zásoby na cestu na Vroengard. Safira se najedla po dobytí Dras-Leony, ale nijak se nepřecpala, aby v případě potřeby − která nakonec skutečně nastala − nebyla příliš pomalá a těžká v boji. Byla tedy dostatečně sytá, aby bez zastávky zvládla doletět na Vroengard. Ale Eragon věděl, že až tam Safira dorazí, bude si muset najít potravu na ostrově nebo v jeho okolí, což mu dělalo starosti.

Vždycky můžu letět zpátky nalačno, ujistila ho, ovšem on si tím nebyl tak jistý.

Potom Eragon poslal kurýra, aby do jeho stanu přivedl Jörmundura s Blödhgarmem. Jakmile dorazili, trvalo Eragonovi, Arye a Safiře další hodinu, než jim vysvětlili situaci a − což bylo ještě obtížnější − přesvědčili je, že cesta je nezbytná. Blödhgarm se dal přesvědčit snáze, avšak Jörmundur hlasitě protestoval. Nezpochybňoval věrohodnost informací od Solembuma ani jejich význam. V obou těchto bodech přijal Eragonova slova bez námitek. S narůstající prudkostí ale tvrdil, že Vardeny zdeptá, pokud se ráno probudí s tím, že byla unesena Nasuada a Eragon se Safirou navíc zmizeli neznámo kam.

„Také si nemůžeme dovolit, aby si Galbatorix myslel, že jste nás opustili,“ řekl Jörmundur. „Nejde to, když jsme tak blízko Urû’baenu. Mohl by poslat Murtagha s Trnem, aby vás zastavili. Nebo by mohl využít příležitosti a rozdrtit Vardeny jednou provždy. To nemůžeme riskovat.“

Jeho obavy, jak musel Eragon připustit, byly oprávněné.

Po dlouhé diskusi nakonec došli k řešení: Blödhgarm a ostatní elfové vytvoří přízraky Eragona a Safiry, podobně jako vytvořili obraz Eragona, když odcestoval do Beorských hor, aby se zúčastnil volby a korunovace Hrothgarova nástupce.

Přízraky budou vypadat jako dokonale živí, dýchající a myslící dvojníci Eragona a Safiry. Jejich mysli však budou prázdné, a pokud by do nich někdo nahlédl, lest odhalí. Přízrak Safiry proto nebude schopen vůbec mluvit, a ačkoli by elfové dokázali napodobit řeč Eragona, i u něj bude nejlepší se mluvení vyhnout, aby nějaká zvláštnost ve stylu vyjadřování nevzbudila podezření posluchače. Tato omezení znamenala, že iluze budou nejlépe fungovat na větší vzdálenost a že lidé, kteří mají důvod komunikovat s Eragonem a Safirou na osobnější úrovni − jako král Orrin či Orik − brzy poznají, že tu něco nehraje.

A tak Eragon nařídil Garvenovi, aby vzbudil všechny Temné jestřáby a pokud možno nenápadně je přivedl k němu. Když se všichni sešli v jeho stanu, Eragon vysvětlil této nesourodé skupině lidí, trpaslíků a urgalů, proč se Safirou odjíždějí, ačkoli byl záměrně nekonkrétní v podrobnostech a tajil cíl jejich cesty. Pak jim vysvětlil, jak budou elfové skrývat jejich nepřítomnost, a nechal muže přísahat ve starověkém jazyce, že nic nevyzradí. Věřil jim, ale člověk nikdy nemůže být dost opatrný, pokud jde o Galbatorixe a jeho špehy.

Potom Eragon s Aryou navštívili Orrina, Orika, Rorana a čarodějnici Triannu. Tak jako v případě Temných jestřábů, i jim vysvětlili situaci a od každého si vyžádali přísahu mlčení.

Král Orrin, jak Eragon čekal, byl nejvíce neústupný. Pobouřila ho vyhlídka, že by Eragon nebo Safira měli cestovat na Vroengard, a obšírně a ostře proti tomuto nápadu vystupoval. Zpochybňoval Eragonovu odvahu i hodnotu Solembumových informací a hrozil, že stáhne své vojsko, pokud Eragon bude dál postupovat tak hloupým, chybným směrem. Stálo to víc než hodinu vyhrožování, lichotek a přemlouvání, aby ho přesvědčili, a i poté se Eragon ještě obával, že by Orrin mohl vzít svá slova zpět.

Návštěvy u Orika, Rorana a Trianny byly rychlejší, ale přesto Eragon s Aryou těmito rozhovory ztratili příliš mnoho času. Alespoň to tak Eragonovi připadalo. Byl netrpělivý, a proto byl strohý a roztěkaný. Užuž si přál vyrazit a s každou minutou, která míjela, pouze sílil jeho pocit naléhavosti.

Zatímco s Aryou chodili od jednoho k druhému, vnímal skrz své spojení se Safirou tlumený, melodický zpěv elfů. Slyšel jej na pozadí všeho, jako by to byl pás důmyslně utkané látky skryté pod povrchem světa.

Safira zůstala u jeho stanu a elfové se rozestoupili v kruhu kolem ní, paže měli natažené, špičky jejich prstů se dotýkaly a všichni zpívali. Účelem jejich dlouhého, složitého zaklínadla bylo posbírat informace, které budou potřebovat k vytvoření přesného vypodobnění Safiry. Bylo dost obtížné napodobit tvar elfa nebo člověka. Drak byl ovšem ještě těžší, zvláště kvůli lomivým vlastnostem šupin. Přesto nejobtížnější součástí iluze, jak Blödhgarm Eragonovi prozradil, bude vytvořit účinky Safiřiny váhy na její okolí, když bude přízrak vzlétat nebo přistávat.

*

Když konečně Eragon s Aryou všechny obešli, noc už ustoupila dni a ranní slunce viselo kousíček nad obzorem. V jeho světle vypadaly škody způsobené v táboře během nočního útoku ještě hůř.

Eragon tou dobou už chtěl odletět, ale Jörmundur trval na tom, že alespoň jednou řádně promluví k Vardenům jako jejich nový vůdce.

A tudíž krátce nato, jakmile se armáda shromáždila, Eragon stanul na valníku prázdného vozu, pohlédl do moře tváří − lidských i jiných − obrácených k němu a přál si být někde jinde.

Předem se radil s Roranem a ten mu řekl: „Pamatuj, nejsou to tví nepřátelé. Nemusíš se od nich ničeho obávat. Oni tě chtějí mít rádi. Mluv jasně, mluv upřímně, a ať uděláš cokoli, své pochyby si nech pro sebe. Tak si je nakloníš. Budou vyděšení a zdrcení, až jim řekneš o Nasuadě. Dej jim útěchu, kterou potřebují, a oni za tebou půjdou až k samotným branám Urû’baenu.“

Navzdory Roranovu povzbuzení Eragon před svým proslovem stále cítil úzkost. V minulosti zřídkakdy mluvil k velkým skupinám a nikdy ne víc než pár vět. Když se rozhlížel po opálených, bitvou vyčerpaných bojovnících, kteří před ním stáli, došel k závěru, že by raději sám bojoval proti stovce nepřátel, než aby musel stát na veřejnosti a riskovat nesouhlas druhých.

Do chvíle, než poprvé otevřel ústa, si nebyl jistý, co vlastně bude říkat. Jakmile však začal, slova z něj začala proudit zdánlivě sama od sebe, ale byl tak nervózní, že si ze své řeči mnoho nepamatoval. Jeho proslov proběhl jakoby v mlžném oparu. Uvědomoval si hlavně horko a pot, nářky bojovníků, když se dozvěděli o Nasuadině osudu, jásavé volání, když je vyzýval k vítězství, a všeobecný křik davu, když skončil. S úlevou seskočil z vozu za Aryou a Orikem, kteří čekali vedle Safiry.

Vzápětí kolem nich jeho stráže utvořily kruh, chránily je před davem a držely stranou ty, kdo si přáli s ním promluvit.

„Dobrá práce, Eragone!“ řekl Orik a poplácal ho po paži.

„Opravdu?“ zeptal se Eragon, který se cítil jako omámený.

„Byl jsi velmi výmluvný,“ pochválila ho Arya.

Rozpačitě pokrčil rameny. Lekalo ho vědomí, že Arya poznala většinu vardenských vůdců, a nemohl se zbavit dojmu, že Ažihad nebo jeho předchůdce Deynor by si s touto řečí poradili lépe.

Orik ho zatahal za rukáv. Eragon se k němu sehnul. Hlasem, který byl stěží slyšet přes jásot davu, trpaslík řekl: „Doufám, že ať najdete cokoli, vyplatí se to, příteli. Koukej se postarat o to, aby tě nezabili, jo?“

„Pokusím se.“

K Eragonovu překvapení ho Orik popadl za ruku a přitáhl si ho do drsného objetí. „Nechť Gûntera nad tebou bdí.“ Když se pustili, Orik se natáhl a poplácal dlaní Safiru po boku. „A nad tebou také, Safiro. Bezpečnou cestu vám oběma.“

Safira odpověděla tichým zabroukáním.

Eragon pohlédl na Aryu. Najednou se cítil trapně, protože nevěděl, co říct. Krása jejích očí ho stále uchvacovala. Účinek, který na něj měla, zřejmě nikdy nezeslábne.

Vzala jeho hlavu do dlaní a jednou ho formálně políbila na čelo.

Eragon na ni ohromeně zíral.

„Guliä waíse medh ono, Argetlam.“ Nechť štěstí stojí při tobě, Stříbrná ruko.

Když ho pustila, sevřel její dlaně. „Nic zlého se nám nestane. To nedovolím. Ani kdyby tam na nás čekal samotný Galbatorix. Když budu muset, rozbourám hory holýma rukama, ale slibuji, že se bezpečně vrátíme zpátky.“

Než stačila odpovědět, pustil její ruce a vylezl Safiře na hřbet. Dav sledoval, jak se uvelebil v sedle, a začal znovu jásat. Zamával jim a jejich křik se zdvojnásobil, dupali nohama a bouchali do štítů hlavicemi mečů.

Eragon viděl, jak se Blödhgarm a ostatní elfové shromáždili do úzce semknuté skupiny, napůl skryté za nedalekým vůdcovským stanem. Kývl na ně a oni na něj. Plán byl prostý: Safira vzlétne, jako by měli v úmyslu hlídkovat na nebi a prozkoumávat krajinu před sebou − tak to obvykle dělali, když bylo vojsko na pochodu −, ale až dračice několikrát zakrouží nad táborem, zaletí do mraku a Eragon ji skryje pomocí kouzla. Pak elfové stvoří prázdné přízraky, které nahradí Eragona se Safirou a před zraky přihlížejících se vynoří z mraku. Mezitím budou skutečný drak a Jezdec pokračovat ve své cestě. Snad si nikdo nevšimne nějaké nesrovnalosti.

Eragon si s lehkostí utáhl řemínky kolem nohou a zkontroloval, zda jsou sedlové brašny za ním dobře zajištěné. Obzvláště dbal na tu vlevo, protože v ní se skrývala sametem vyložená truhlice pečlivě zabalená v šatech a přikrývkách, která obsahovala Glaedrovo drahocenné srdce srdcí, jeho Eldunarí.

Tak už poleťme, pobídl ho starý drak.

Na Vroengard! zvolala Safira, vyskočila ze země a svět kolem Eragona se zakymácel a zhoupnul. Do tváře se mu opřel proud vzduchu, když zamávala svými obrovskými, jakoby netopýřími křídly, a nesla je výš a výš k nebi.

Pevněji sevřel krční osten před sebou, sklonil hlavu proti náporu vzduchu a hleděl na leštěnou kůži sedla. Zhluboka se nadechl a snažil se přestat strachovat o to, co zde opouštějí a co je před nimi. Nyní nemohl dělat nic jiného než čekat. Čekat a doufat, že Safira stačí doletět na Vroengard a zpátky dřív, než Království znovu zaútočí na Vardeny. Doufat, že Roran i Arya budou v bezpečí. Doufat, že nějak dokáže zachránit Nasuadu. A doufat, že letět na Vroengard bylo správné rozhodnutí, protože se rychle blížila chvíle, kdy se konečně bude muset postavit Galbatorixovi.

Muka nejistoty

Nasuada otevřela oči.

Tmavý klenutý strop pokrývaly dlaždice, pomalované červenými, modrými a zlatými hranatými vzory. Dlouho bezmyšlenkovitě hleděla na složité vzorce čar.

Nakonec sebrala silu a odvrátila pohled.

Z nějakého místa za ní vycházela stálá oranžová záře. Světlo bylo natolik silné, že rozpoznala osmiúhelníkový tvar místnosti, ale ne dost ostré, aby zcela vyhladilo stíny, které se držely v koutech nahoře i dole jako pavučiny.

Polkla a uvědomila si, že má sucho v krku.

Ležela na něčem chladném, hladkém a nepohodlně tvrdém; na patách a bříškách prstů jí to připadalo jako kámen. Cítila se prochladlá, a teprve tím jí došlo, že má na sobě jen tenkou bílou košili, v níž spala.

Kde to jsem?

Okamžitě se jí vrátila paměť a vzpomínky se jí vybavovaly bez ladu a skladu: nepříjemný příval obrazů zasáhl její mysl skoro fyzickou silou.

Vyhekla a pokusila se posadit − zvednout se, uprchnout a v případě nutnosti i bojovat. Zjistila však, že se dokáže pohnout sotva o píď. Zápěstí a kotníky měla uzamčené v okovech s měkkou vycpávkou a kolem krku silný kožený pásek, takže nemohla zvednout ani otočit hlavu.

Zkusila roztrhnout pouta, byla však příliš pevná a nic proti nim nezmohla.

Vydechla, ochable ležela a znovu zírala do stropu. Vnímala v uších divoký tep krve. Zaplavilo ji horko, tváře jí hořely a ruce a nohy měla jakoby plné rozpuštěného loje.

Tak takhle zemřu.

Na okamžik se jí zmocnilo zoufalství a sebelítost. Její život sotva začal, a přesto už se chýlí ke konci, a to tím nejohavnějším, nejubožejším možným způsobem. Navíc nedosáhla ničeho z toho, v co doufala. Ani vítězství, ani lásky, ani dítěte − žádný život. Jejími jedinými plody byly bitvy, mrtvoly a těžkopádné zásobovací konvoje; tolik úskoků, že si je už ani nepamatuje; přísahy přátelství a věrnosti, jež nyní neměly žádnou cenu; a nejistá, vzpurná a příliš zranitelná armáda, vedená Jezdcem, který je ještě mladší než ona sama. To byl ubohý výsledek, s nímž bude její jméno navždy spojováno. A zůstane jen ta vzpomínka. Byla posledním příslušníkem svého rodu. Až zemře, nebude nikoho, v kom by její rodina přetrvávala.

To pomyšlení ji bolelo a vyčítala si, že neporodila děti, dokud ještě mohla.

„Promiň,“ zašeptala, když před sebou spatřila tvář svého otce.

Pak se vzpamatovala a potlačila zoufalství. Jediná moc, kterou měla nad situací, spočívala v jejím sebeovládání. Nehodlala se jí vzdát pro zvrácené potěšení z toho, že se bude oddávat pochybám, strachu a lítosti. Dokud ovládá své vlastní myšlenky a pocity, není úplně bezmocná. Byla to velice malá svoboda − mít svou mysl pod kontrolou − ale byla za ni vděčná. A vědomí, že i o ni možná brzy přijde, v ní ještě posilovalo odhodlání ji naplno využít.

Každopádně měla ještě jednu, poslední povinnost: nepoddat se při vyslýchání. Má-li toho dosáhnout, bude se muset plně ovládat. Jinak by rychle podlehla.

Začala dýchat zvolna. Soustředila se na to, jak jí vzduch pravidelně proudí dovnitř a ven, takže ten pocit brzy vytěsnil všechno ostatní. Když se patřičně uklidnila, uvažovala, na co bude bezpečné myslet. Bylo tolik nebezpečných témat − nebezpečných pro ni, pro Vardeny, pro jejich spojence nebo pro Eragona se Safirou. Věcmi, jimž by se měla určitě vyhnout, se teď nezabývala ani v duchu, protože by tak mohla svým věznitelům okamžitě poskytnout podstatnou informaci. Místo toho si zvolila hrstku zjevně neškodných myšlenek a vzpomínek a usilovně se snažila potlačit vše ostatní − snažila se přesvědčit sebe samu, že vše, čím je a čím kdy byla, se skládá pouze z těchto několika prvků.

V podstatě se pokusila vytvořit si novou, jednodušší identitu. Až se jí budou ptát na to či ono, mohla by pak po pravdě tvrdit, že nic neví. Šlo o nebezpečnou metodu: musela vlastním klamům sama uvěřit, a pokud by se někdy přece jen dostala na svobodu, mohlo by být obtížné získat zpátky svou skutečnou osobnost.

Neměla však žádnou naději na záchranu nebo útěk. Odvážila se doufat jedině v to, že zhatí plány svých únosců.

Gokukaro, dej mi sílu vydržet zkoušky, které přede mnou stojí. Hlídej svou malou sovičku, a pokud zemřu, odnes mě bezpečně pryč odtud… odnes mě za mým otcem.

Bloumala pohledem po vydlážděné místnosti a důkladněji si ji prohlédla. Usoudila, že je v Urû’baenu. Bylo logické, aby ji Murtagh s Trnem donesli sem, a také by to vysvětlovalo elfský vzhled komnaty. Větší část Urû’baenu, dříve nazývaného Ilirea, vystavěli elfové buď před velkou válkou s draky − velmi, velmi dávno −, anebo poté, co se město stalo centrem království Broddring a Jezdci zde začali oficiálně pobývat.

Tak jí to aspoň vyprávěl otec. Sama si o městě nic nepamatovala.

Přesto by mohla být někde úplně jinde: možná na jednom z Galbatorixových soukromých panství. A ta místnost možná ani neexistuje tak, jak ji vnímá ona. Zručný kouzelník by dokázal pozměnit vše, co vidí, cítí a slyší. Mohl by překroutit svět kolem ní tak, že by to ani nepostřehla.

Ať se jí stane cokoli nebo ať se cokoli zdánlivě děje, nenechá se oklamat. I kdyby Eragon vyrazil dveře a osvobodil ji, bude přesvědčena, že se jedná o úskok jejích únosců. Neopováží se důvěřovat vlastním smyslům.

V okamžiku, kdy ji Murtagh unesl z tábora, svět se proměnil v lež a nedalo se říct, kde ta lež končí, pokud vůbec skončí. Mohla si být jista jenom tím, že ona sama existuje. Nic dalšího nebylo zaručené, dokonce ani její vlastní myšlenky.

*

Když se vzpamatovala z počátečního šoku, začalo na ni doléhat úmorné čekání. Neměla tušení, kolik je hodin, a mohla to odhadovat jen podle svého hladu a žízně, které však rostly a slábly ve zdánlivě nepravidelných intervalech. Zkoušela odměřovat čas počítáním. To ji ale nudilo, a jakmile dosáhla několika desítek tisíc, pokaždé zapomněla, kde skončila.

Navzdory hrůzám, které ji bezpochyby čekaly, si přála, aby si její věznitelé pospíšili a ukázali se. Několik minut nepřetržitě křičela, ale odpovědí jí byly jen plačtivé ozvěny.

Tlumené světlo za ní se nikdy nepohnulo ani nezakolísalo. Usoudila, že jde o lucernu bez plamene podobnou těm, jaké vyrábějí trpaslíci. Kvůli její záři bylo těžké usnout, ale nakonec ji přemohlo vyčerpání a postupně se propadala do dřímoty.

Vyhlídka na snění ji však děsila. Ve spánku byla nejzranitelnější. Bála se, že její nevědomí vyvolá právě ty informace, které se snažila udržet v tajnosti. Neměla však moc na výběr. Dříve či později se bude muset vyspat. Kdyby se pokoušela za každou cenu zůstat vzhůru, tyto obavy by se jen zhoršovaly.

A tak usnula. Ale její odpočinek byl přerušovaný a neuspokojivý a po probuzení se stále cítila unavená.

*

Trhla sebou, když se ozvala rána.

Někde nahoře za sebou uslyšela, jak se zvedá závora, a pak zaskřípění dveří, které se prudce otevřely.

Zrychlil se jí tep. Odhadovala, že od chvíle, kdy se poprvé probrala, uběhl víc než den. Měla strašlivou žízeň a nateklý a lepkavý jazyk. Celé tělo ji bolelo, jak byla dlouho spoutaná v jedné poloze.

Kroky sestupující ze schodů. Boty s měkkými podrážkami šoupaly o kámen… Ticho. Zacinkání kovu. Klíče? Nože? Něco horšího…? Pak se opět ozvaly kroky. Teď se přibližovaly k ní. Byly blíž… a blíž…

Do zorného pole jí vstoupil statný muž v šedé vlněné tunice, který nesl stříbrný tác s jídlem: sýr, chléb, maso, víno a vodu. Sehnul se a položil podnos ke zdi, pak se otočil a přešel k ní krátkými, rychlými a přesnými kroky. Skoro elegantními.

Trochu sípavě dýchal, opřel se o okraj kamenné desky a hleděl na ni. Hlavu měl jako tykev: nahoře baňatou, dole baňatou a úzkou uprostřed. Byl hladce oholen a takřka plešatý, kromě pásu tmavých, nakrátko ostříhaných vlasů, který se táhl kolem jeho lebky. Horní část čela se mu leskla, baculaté tváře zčervenaly a jeho rty byly stejně šedé jako tunika. Oči neměl nijak výrazné: byly hnědé a umístěné blízko u sebe.

Zamlaskal a Nasuada si všimla, že dvě řady mužových zubů se dotýkají jako čelisti svěráku a že mu poněkud vyčnívají a vytvářejí tak mírný, ale znatelný předkus.

Z jeho horkého, vlhkého dechu cítila játra a cibuli. Jak byla vyhladovělá, zvedal se jí z toho žaludek.

Když přejížděl očima po jejím těle, nepříjemně si uvědomovala, že je jen spoře oblečená. Cítila se proto zranitelná, jako by byla hračkou nebo zvířetem nachystaným pro jeho potěšení. Ze zlosti a ponížení jí vyrazil na tvářích ruměnec.

Nehodlala čekat, až jí muž sdělí, co má v úmyslu. Pokusila se promluvit a požádat ho o vodu, ale měla hrdlo příliš vyprahlé, takže dokázala jen zachroptět.

Muž v šedém zamlaskal a kupodivu jí začal rozepínat pouta.

Jakmile byla volná, posadila se na desce, napřáhla se pravým předloktím a pokusila se ho praštit do krku.

Zdánlivě snadno zachytil její zápěstí v pohybu. Zavrčela a prsty druhé ruky se mu snažila vypíchnout oko.

Znovu jí v tom zabránil. Kroutila sebou sem a tam, ale držel ji příliš pevně; jako by měla obě zápěstí uvězněná v kameni.

V zoufalství se vymrštila dopředu a zakousla se mu do pravého předloktí. Ucítila v ústech jeho horkou krev, slanou a železitou. Dusila se, ale nepovolila, přestože už jí krev vytékala mezi rty. Mezi zuby a pod jazykem cítila, jak se muži napínají svaly jako klubko uvězněných hadů, kteří se snaží uniknout.

Jinak nijak nereagoval.

Nakonec jeho paži pustila, zaklonila hlavu a plivla mu jeho vlastní krev do tváře.

I poté na ni muž pohlížel se stále stejně prázdným výrazem: ani nezamrkal, ani nedal najevo známku bolesti nebo vzteku.

Znovu se zazmítala v jeho rukou, pak přehoupla boky a nohy přes okraj desky, aby ho kopla do břicha.

Než mu stačila uštědřit ránu, pustil její levé zápěstí a tvrdě ji uhodil přes tvář.

Před očima se jí zatmělo a pak kolem ní vybuchl neslyšný bílý ohňostroj. Hlava se jí zkroutila na stranu, zuby jí klaply o sebe a od krku jí celou páteří projela palčivá bolest.

Když zase jasně viděla, zůstala sedět a zírala na muže, ale už se na něj nepokusila zaútočit. Pochopila, že je mu vydána na milost… Pochopila, že pokud ho má přemoci, potřebuje něco, čím by mu podřízla hrdlo nebo vypíchla oko.

Pustil i její druhou ruku, zalovil ve své tunice a vytáhl obyčejný bílý šátek. Zlehka se dotkl tváře a pečlivě si z ní otřel krev a sliny. Potom si omotal šátek kolem poraněného předloktí a vystouplými zuby si přidržel jeden cíp látky tak, aby ho mohl zavázat.

Ucukla, když se natáhl a velkými, tlustými prsty jí sevřel paži. Stáhl ji z šedé kamenné desky, takže dopadla na zem a podlomila se jí kolena. Visela v jeho sevření jako hadrová panenka. Paží měla nepříjemně zkroucenou nad hlavou.

Vytáhl ji a postavil na zem. Tentokrát ji nohy udržely. Napůl ji podpíral a vedl ji k malým postranním dveřím, na které vleže na zádech neviděla. Vedle nich bylo krátké schodiště vedoucí k druhým, větším dveřím, jimiž její žalářník předtím vešel. Teď byly zavřené, ale uprostřed měly malou kovovou mřížku a skrz ni zahlédla osvícenou tapiserii, zavěšenou na hladké kamenné stěně.

Muž otevřel postranní dveře a zavedl ji na úzký záchod. Ulevilo se jí, že ji tam nechal o samotě. Pátrala v prázdné místnosti po něčem, co by mohla použít jako zbraň nebo jako prostředek k útěku, ale našla jen prach, dřevěné hobliny a ke své nelibosti také zaschlé skvrny od krve.

A tak udělala, co se od ní čekalo, a když se vynořila z toalety, zpocený muž v šedém ji vzal znovu za paži a vedl ji zpátky ke kamenné desce.

Jak se k ní blížili, začala kopat a bránit se. Raději dostane další facku, než aby se nechala zase připoutat. Navzdory veškerému úsilí nicméně nedokázala muže ani zpomalit, natož zastavit. Když do něj tloukla pěstmi, jako by mlátila do železa, a dokonce i jeho zdánlivě měkké břicho pod jejími údery jen nepatrně povolilo.

Přemohl ji snadno, jako by byla malé děcko. Zvedl ji na desku, přitiskl její ramena ke kameni a pak jí kolem zápěstí a kotníků zamknul okovy. Nakonec jí přes čelo přetáhl kožený pásek a pevně ho stáhl, avšak ne tolik, aby ji upevnění hlavy bolelo.

Čekala, že půjde a sní si svůj oběd − nebo večeři či co to bylo za jídlo −, ale on místo toho zvedl tác, donesl ho k ní a nabídl jí víno naředěné vodou.

Bylo těžké polykat vleže, takže musela rychle usrkávat tekutinu ze stříbrného poháru, který jí přitiskl k ústům. Zředěné víno jí přinášelo chladivou, uklidňující úlevu.

Když byl pohár prázdný, muž ho odložil stranou, nakrájel chléb a sýr na plátky a nabídl jí je.

„Jak…“ vypravila ze sebe, když ji konečně začaly poslouchat hlasivky. „Jak se jmenuješ?“

Muž na ni bez zájmu pohlédl. Jeho baňaté čelo se ve světle lucerny blyštělo jako leštěná slonovina.

Přisunul jí chléb a sýr k ústům.

„Kdo jsi…? Tohle je Urû’baen? Jsi vězeň jako já? Mohli bychom si vzájemně pomoci, ty a já. Galbatorix není vševědoucí. Společně bychom mohli najít způsob, jak utéct. Snad se ti to zdá nemožné, ale půjde to, slibuji.“ Dál mluvila tlumeným, klidným hlasem a doufala, že řekne něco, čím v muži vyvolá buď soucit, nebo se dotkne jeho vlastních zájmů.

Věděla, že umí být přesvědčivá − dlouhé hodiny vyjednávání jménem Vardenů to dostatečně potvrzovaly −, ale teď její slova neměla žádný účinek. Jak tu muž nehnutě stál s chlebem a sýrem v ruce, vypadal jako mrtvý a jen jeho dech prozrazoval, že žije. Napadlo ji, že je hluchý, ale prve si všiml, když se pokusila požádat o vodu, a proto tuto možnost vyloučila.

Mluvila, dokud nevyčerpala všechny argumenty a strategie, které ji napadly. Jakmile se odmlčela, aby vymyslela ještě nějaký jiný přístup, muž jí položil sýr a chléb na rty a držel ho tam. Rozzlobeně se snažila, aby dal jídlo pryč, ale jeho ruka se ani nehnula a dál na ni zíral prázdným nezaujatým pohledem.

Přejel jí mráz po zádech, když si uvědomila, že se muž nepřetvařuje. Ona pro něj skutečně nic neznamenala. Chápala by, kdyby ji nenáviděl, kdyby ji týral se zvrácenou radostí nebo kdyby byl otrokem, který neochotně vykonává Galbatorixovy rozkazy. Nic z toho se však nezdálo pravděpodobné. Spíš byl lhostejný, jako by postrádal špetku citu. Nepochybně by ji zabil se stejnou lehkostí, s jakou se o ni staral, a nevzrušilo by ho to víc, než když člověk zašlápne mravence.

V duchu zaklela, že jí nezbývá než se podvolit. Otevřela ústa a nechala ho, aby jí položil na jazyk kousek chleba a sýra, ačkoli měla nutkání kousnout ho do prstů.

Krmil ji jako dítě. Vkládal jí každé sousto do úst tak pečlivě, jako by šlo o duté skleněné kuličky, které by se mohly při nenadálém pohybu roztříštit.

Vzrůstal v ní hluboký odpor. Aby se z vůdkyně největšího spojenectví v dějinách Alagaësie stala… Ne, ne, nic z toho nikdy neexistovalo. Je dcerou svého otce. Žila v Surdě v prachu a horku, obklopená křikem obchodníků na rušných tržištích. To je vše. Nemá důvod k žádné povýšenosti, nemá důvod cítit se znechucená současným stavem.

Muže, který se nad ní tyčil, přesto nenáviděla. Vadilo jí, že ji hodlal za každou cenu nakrmit, když se mohla najíst sama. Rozzlobilo ji, že se ji Galbatorix, nebo kdokoli, kdo má na svědomí její uvěznění, snaží zbavit hrdosti a důstojnosti. A měla vztek, že se jim to do jisté míry daří.

Rozhodla se, že žalářníka zabije. Pokud může v životě dosáhnout ještě něčeho, přála si, aby to byla jeho smrt. Kromě útěku by jí nic jiného neposkytlo takové uspokojení. Najdu si způsob, ať mě to stojí cokoli.

Ten nápad ji potěšil, a tak zbytek jídla snědla s chutí a po celou dobu osnovala plány, jak přivodit mužovu smrt.

*

Jakmile dojedla, žalářník zvedl tác a odešel.

Slyšela, jak se jeho kroky vzdalují. Vzadu za ní se otevřely a zavřely dveře a cvakla petlice. Pak se ozvalo těžké, zlověstné bouchnutí, když zvenku zapadla závora.

Znovu osaměla. Neměla co dělat, a tak mohla jen čekat a v duchu rozebírat možné způsoby vraždy.

Chvíli se bavila tím, že sledovala jednu z čar namalovaných na stropě a pokoušela se určit, kde má začátek a kde konec. Čára, kterou si vybrala, byla modrá; ta barva se jí líbila, protože ji měla spojenou s osobou, na niž se neopovážila pomyslet víc než na cokoli jiného.

Časem ji čáry a fantazie o pomstě začaly nudit. Zavřela oči a upadla do neklidného polospánku, kde podle paradoxní logiky zlých snů hodiny jako by ubíhaly rychleji a zároveň pomaleji než normálně.

*

Když se muž v šedé tunice vrátil, byla skoro ráda, že ho vidí. Vyčítala si tu reakci, neboť ji považovala za slabost.

Netušila, jak dlouho čekala − a nedozví se to, pokud jí to někdo nesdělí. Věděla však, že to trvalo kratší dobu než předtím. Přesto jí čekání připadalo jako věčnost a obávala se, že ji tu zase nechají nekonečně dlouho svázanou a osamocenou, byť rozhodně ne zapomenutou. Zajisté ji měli pod dohledem. Znechutilo ji, že pocítila vděčnost, že za ní muž bude chodit častěji, než si původně myslela. Ležet tolik hodin nehybně na ploché kamenné desce bylo dost nepohodlné, ale ztratit kontakt s jakoukoli živou bytostí − dokonce i tak tupou a odpudivou, jako byl její žalářník −, představovalo samo o sobě muka, která snášela mnohem hůř.

Když jí muž odemkl pouta, všimla si, že rána na jeho předloktí je vyléčená. Jeho pokožka byla hladká a růžová jako kůže selete.

Už se nesnažila bojovat, ale cestou na toaletu předstírala, že zakopla a upadla v naději, že se dostane dostatečně blízko k tácu, z něhož by mohla ukrást nožík na krájení jídla. Ovšem podnos byl příliš daleko a muž příliš silný. Kdyby se chtěla přiblížit k tácu, jistě by pochopil, co má za lubem. Jelikož jí trik nevyšel, přinutila se k tomu, že se klidně podvolila jeho péči. Bylo potřeba vzbudit v něm dojem, že už to vzdala, aby začal být spokojený sám se sebou a snad i trochu neopatrný.

Během krmení si prohlížela jeho nehty. Předtím byla příliš rozzuřená, takže jim nevěnovala pozornost, ale nyní ji jejich neobvyklost fascinovala.

Žalářníkovy nehty byly silné a výrazně prohnuté. Byly zasazeny hluboko do masa a v jejich spodní části prosvítaly široké bílé měsíčky. Nijak zvlášť se nelišily od nehtů mnoha mužů a trpaslíků, s nimiž se setkala.

Kdy se s nimi setkala…? Nepamatuje si.

Jeho nehty však byly výjimečné tím, jak byly pěstěné. Slovo pěstěné jí v tomto případě připadalo výstižné − jako by šlo o vzácné květiny, jejichž ošetřování zahradník věnuje dlouhé hodiny. Kůžičky kolem nehtů byly úhledně upravené a bez jediné trhlinky. Samotné nehty byly rovně ustřižené − ne příliš dlouhé, ani příliš krátké − a okraje měly hladce zkosené a zapilované. Špičky nehtů se leskly a zářily jako glazovaná keramika a kůže kolem nich vypadala, jako by do ní pravidelně vtíral olej nebo sádlo.

Kromě elfů ještě nikdy neviděla muže s tak dokonalými nehty.

Elfů? Zapudila tu myšlenku, rozhněvaná sama na sebe. Ona žádné elfy přece nezná.

Ty nehty představovaly záhadu; zvláštnost v jinak pochopitelném uspořádání; záhadu, kterou chtěla vyřešit, ačkoli zřejmě bylo marné se o to snažit.

Uvažovala, kdo je zodpovědný za vzorný stav jeho nehtů. Je to on sám? Zdál se být přepečlivý a nedokázala si představit, že by měl ženu, dceru, sluhu nebo někoho jiného, kdo by mu byl blízký a věnoval by tolik úsilí konečkům jeho prstů. Samozřejmě se mohla mýlit. Mnoho válkou protřelých veteránů, mužů zachmuřených, skoupých na slovo a očividně holdujících jen vínu, ženám a válce, ji zaskočilo nějakou stránkou své osobnosti, která byla v rozporu s jejich vnější maskou: zručností ve vyřezávání dřeva, potřebou učit se zpaměti romantické básně, zálibou v loveckých psech nebo naprostou oddaností rodině, kterou skrývali před okolním světem. Trvalo roky, než zjistila, že Jör…

Zarazila tu myšlenku ještě v zárodku.

Každopádně otázka, o níž přemítala, byla prostá: Proč? Pohnutky napovídají mnoho, byť jde o zdánlivé maličkosti, jako jsou nehty na rukou.

Jestliže jeho nehty byly dílem někoho jiného, pak šlo o výsledek buď velké lásky, anebo velkého strachu. Domnívala se však, že tak to není. Nějak jí to k němu nesedělo.

Pokud jim naopak věnoval péči on sám, nabízela se řada vysvětlení. Možná takto ovládal aspoň něco ve svém životě, o němž už jinak nerozhodoval. Nebo nehty pokládal za svou jedinou stránku, která je nebo by mohla být přitažlivá. Nebo se třeba jen jednalo o nervózní zvyk, jehož jediným smyslem bylo ukrátit si dlouhou chvíli.

Ač už tomu bylo jakkoli, někdo nepochybně čistil, stříhal, leštil a olejoval jeho nehty, a nebyl to důsledek náhodného či nesoustředěného úsilí.

Jak nad tím během jídla dál uvažovala, stěží vnímala jeho chuť. Příležitostně zvedla oči, aby v mužově masité tváři nalezla nějaké vodítko, ale vždy bez úspěchu.

Když jí dal poslední sousto, poodstoupil od okraje desky, zvedl tác a otočil se.

Rozkousala a polkla chléb, co nejrychleji to šlo, aby jí při tom nezaskočilo. Pak řekla: „Máš hezké nehty. Velmi… se lesknou.“ Její hlas zněl chraplavě a skřípavě, jak dlouho mlčela.

Muž se zarazil uprostřed kroku a jeho velká, těžkopádná hlava se otočila k ní. Na okamžik si myslela, že ji znovu uhodí, ale pak se jeho šedé rty pomalu rozdělily, usmál se na ni a odkryl tak obě řady zubů.

Přemohla nutkání se otřást. Vypadal, jako by se chystal ukousnout hlavu kuřeti.

S tímto znepokojujícím výrazem opustil muž její zorné pole a za okamžik slyšela, jak se dveře její cely otevřely a zase zavřely.

Po rtech jí přelétl úsměv. Pýcha a samolibost jsou jeho slabiny, kterých by mohla využít. Pokud byla v něčem opravdu dobrá, pak ve schopnosti dostat jiné tam, kam potřebovala. Muž jí poskytl drobný záchytný bod − vlastně ne víc než slabounký úchyt pro prsty, nebo spíš pro nehty − víc však ani nepotřebovala. Teď se konečně bude moci pustit do šplhání.

Jasnovidčina síň

Když ji žalářník navštívil potřetí, Nasuada zrovna spala. Nenadále ji probudilo hlasité zaskřípění otvíraných dveří a rozbušilo se jí srdce.

Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, kde je. Pak se zamračila a zamrkala, aby si pročistila oči. Kéž by si je mohla promnout.

Zamračila se ještě víc, když pohlédla dolů a zjistila, že na košili, kam jí během jídla ukáplo zředěné víno, má stále malou vlhkou skvrnu.

Proč se vrací tak brzy?

Zatrnulo jí, když kolem ní prošel s velkým měděným košem plným dřevěného uhlí a postavil ho na nožky pár stop od kamenné desky, na níž ležela. Do uhlí byly zasunuty tři dlouhé železné tyče.

Doba, které se tak obávala, už zřejmě nadešla.

Snažila se zachytit mužův pohled, ale žalářník se jí vyhýbal očima. Z váčku na opasku vytáhl křesadlo a uprostřed kotle zapálil hromádku nasekaného troudu. Jiskry se rozhořely a troud zazářil jako kulička doruda rozžhavených drátů. Muž se sehnul, našpulil rty a jemně rozfoukal vznikající ohýnek, jako když matka líbá své dítě. Z jisker vyskočily mihotavé plameny.

Několik minut se staral o oheň a vytvářel silnou vrstvu žhavých uhlíků. Kouř stoupal k mříži vysoko nad ním. S morbidním zaujetím ho sledovala a nedokázala od něj odtrhnout oči navzdory vědomí, že ji nečeká nic dobrého. Ani jeden z nich nepromluvil, jako by se oba příliš styděli za to, co mělo následovat, a nechtěli to přiznat.

Muž znovu zafoukal do žhavých uhlíků a pak se otočil, jako by k ní chtěl přistoupit.

Nevzdám to, řekla si a ztuhla.

Zaťala pěsti a zatajila dech, když muž zamířil přímo k ní… a byl blíž… a blíž…

O tvář se jí otřel lehounký vánek, jak prošel kolem ní. Poslouchala, jak vystoupal po schodech a odchází z místnosti, až jeho kroky utichly docela.

Tiše si povzdechla a nepatrně se uvolnila. Zářivé uhlíky k sobě opět přitáhly její pohled jako magnety. Tlumená, narezlá záře pomalu stoupala nahoru po železných tyčích, které trčely z koše.

Olízla si rty a napadlo ji, že by jí udělal dobře doušek vody.

Jeden z uhlíků vyskočil a rozlomil se vedví, ale jinak panovalo v místnosti naprosté ticho.

Jak tam tak ležela a nemohla bojovat ani utéct, snažila se hlavně nepřemýšlet. Úvahy by jenom oslabily její odhodlání. Co se má stát, to se stane a sebevětší strach nebo úzkost to nezmění.

V chodbě před její celou se ozvaly nové kroky: tentokrát více párů nohou, z nichž některé pochodovaly do rytmu a jiné ne. Společně utvořily změť silných ozvěn, ze kterých se nedal odhadnout počet přicházejících osob. Skupina zastavila u dveří, ozval se šepot a pak dvě osoby − zřejmě obuté v jezdeckých holínkách s tvrdou podrážkou − s klapotem vstoupily do místnosti.

Dveře se s dutým bouchnutím zavřely.

Kroky vyrovnaně a klidně pokračovaly dolů ze schodů. Potom spatřila, jak něčí paže postavila na samý okraj jejího zorného pole vyřezávanou židli.

Posadil se na ni nějaký muž.

Byl silný: nikoli tlustý, nýbrž ramenatý. Přes sebe měl přehozenou dlouhou černou pláštěnku. Vypadala těžká, jako by byla vyztužená brněním. Světlo z uhlíků a z lucerny bez plamene pozlatilo siluetu postavy, ale jeho obličej zůstal skrytý ve stínu. Stíny však nezakryly obrys výrazné špičaté koruny, spočívající na jeho čele.

Srdce se jí na chviličku zastavilo. Pak se s námahou rozbušilo v předchozím rychlém tempu.

Druhý muž, oblečený v kaštanově hnědé vestě a kamaších zdobených zlatou nití, přešel ke koši s ohněm, postavil se tam zády k ní a jednou ze železných tyčí prohrábl uhlíky.

Muž na židli po jednom zatahal za prsty svých rukavic. Pak si je stáhl. Jeho ruce měly barvu zašlého bronzu.

Poté promluvil, hlasem hlubokým, sytým a panovačným. Bard s takovým medovým nástrojem by byl obdivován po celé zemi jako nejlepší z nejlepších. Nasuadě však z toho hlasu naskočila husí kůže. Slova ji zaplavila jako vlny horké vody, hladila ji, lákala a spoutávala. Uvědomila si, že naslouchat mu je stejně nebezpečné jako vnímat Elvu.

„Vítej v Urû’baenu, Nasuado, dcero Ažihada,“ oslovil ji muž na židli. „Vítej zde, v mém domově, pod starobylou skálou. Předlouho již nás svou přítomností nepoctil host tak význačný, jako jsi ty. Mé síly byly potřeba jinde, ale ujišťuji tě, že od nynějška nebudu zanedbávat své hostitelské povinnosti.“ Když pronášel poslední slova, do jeho hlasu se vloudil náznak hrozby, jako dráp, který se vysune z hebké tlapky.

Dosud nikdy se s Galbatorixem nesetkala, jen slyšela líčení jiných a viděla jeho portréty, avšak řeč tohoto muže na ni zapůsobila tak niterně a mocně, že to bezpochyby byl skutečně král.

Jak v jeho přízvuku, tak ve stylu vyjadřování bylo něco cizího, jako by jazyk, jímž hovořil, nebyl jeho rodnou řečí. Šlo o nepatrný rozdíl, ale jakmile si ho jednou všimla, nedokázala ho nevnímat. Možná to je tím, usoudila, že se za dlouhé roky od jeho narození jazyk změnil. To jí připadalo jako nanejvýš pravděpodobné vysvětlení, neboť jeho způsob mluvy jí připomínal… Ne, ne, nic jí nepřipomínal.

Předklonil se a cítila, jak se do ní zavrtává pohledem.

„Jsi mladší, než jsem čekal. Věděl jsem, že jsi dospěla teprve nedávno, ale teď je mi jasné, že nejsi nic jiného než dítě. Dnes mi většina lidí připadá jako děti: poskakující, vychloubačné, ztřeštěné děti, které nevědí, co je pro ně nejlepší − děti, které potřebují vedení starších a moudřejších.“

„Třeba tvé?“ otázala se pohrdavě.

Uchechtl se. „Byla bys raději, kdyby nám vládli elfové? Jsem jediný z naší rasy, kdo je dokáže udržet na uzdě. Podle jejich měřítek by i naši nejstarší kmeti byli považováni za nezkušené mladíky, nezpůsobilé převzít odpovědnost dospělých.“

„Podle jejich měřítek jsi nezpůsobilý i ty.“ Nevěděla, kde se bere její odvaha, ale cítila se silná. Byla odhodlaná králi vzdorovat, i když ji za to nejspíš potrestá.

„Já ale mám za sebou víc než své roky. Patří mi vzpomínky stovek bytostí. Život za životem: lásky, nenávisti, bitvy, vítězství, porážky, ponaučení, chyby − všechno mám uložené v mysli a šeptá mi to svou moudrost do uší, kdykoli potřebuji. Pamatuji si nezměrné věky. V celých dějinách, podle dochovaných pramenů neexistoval nikdo takový jako já, dokonce ani mezi elfy.“

„Jak je to možné?“ zašeptala.

Poposedl v křesle. „Nemysli si, že na mě budeš něco hrát, Nasuado. Vím, že Glaedr dal své srdce srdcí Eragonovi a Safiře a že je s Vardeny. Velmi dobře víš, o čem tady mluvím.“

Potlačila záchvěv strachu. Galbatorixova ochota se s ní bavit o takových věcech − jeho ochota alespoň nepřímo zmiňovat zdroj vlastní moci − vylučovala i poslední maličkou naději, že by ji někdy hodlal pustit.

Pak rozmáchlým gestem obrátil její pozornost ke komnatě. „Než budeme pokračovat, měla bys vědět něco o historii tohoto místa. Když se elfové poprvé odvážili do zdejších končin, objevili puklinu pohřbenou hluboko uvnitř strmého srázu, který se tyčí nad okolními planinami. Sráz pokládali za vynikající obranu proti útokům draků, ale trhliny si cenili ze zcela jiného důvodu. Shodou okolností zjistili, že pokud někdo spí poblíž výparů stoupajících z té skalní pukliny, má vyšší šanci zahlédnout záblesky budoucích událostí, třebaže zmatené. A tak elfové před více než dvěma a půl tisíci lety na vrcholku praskliny vystavěli tuto komnatu a po celá staletí tu žila věštkyně, která zde zůstala i poté, co opustili Ilireu. Seděla tam, co teď ležíš ty, a po stovky let si krátila čas sněním o všem, co bylo a co by mohlo být.

Časem zdejší vzduch ztratil sílu a věštkyně se svými pomocníky odešla. Kdo to byl a kam odešla, nikdo přesně neví. Neměla žádné jiné jméno než Jasnovidka a jisté příběhy mě vedou k přesvědčení, že nebyla elfka ani trpaslice, ale něco zcela jiného. V době, kdy zde pobývala, se každopádně této komnatě začalo říkat, jak bys asi mohla čekat, Jasnovidčina síň a říká se jí tak dodnes. Ale teď jsi tou jasnovidkou ty, Nasuado, dcero Ažihada.“

Galbatorix rozpřáhl ruce. „Na tomto místě se má říkat… a poslouchat pravda. V těchto stěnách nesnesu žádné lži, ani ty nejmenší nepravdy. Ten, kdo spočine na tvrdé kamenné desce, stane se nejnovějším jasnovidcem. Pro mnohé sice bylo obtížné tuto roli přijmout, nakonec to ale nikdo neodmítl. A neodmítneš ani ty.“

Nohy židle zaskřípaly o podlahu a pak ucítila u ucha Galbatorixův horký dech. „Vím, že tohle pro tebe bude bolestné, Nasuado, neuvěřitelně bolestné. Budeš se muset od základu změnit, než ti tvoje pýcha dovolí se podrobit. Na světě neexistuje nic těžšího než změnit sama sebe. Já tomu rozumím, protože jsem se přetvořil víc než jednou. Budu tady, abych tě držel za ruku a pomohl ti projít tou velkou proměnou. Nemusíš tu cestu podstupovat sama. A může tě těšit vědomí, že ti nikdy nebudu lhát. Nikdo z nás nebude lhát. Ne v této komnatě. Klidně si o tom teď pochybuj, ale časem mi začneš věřit. Považuji toto místo za posvátné a neznesvětím to, co představuje. Raději bych si usekl ruku. Můžeš se zeptat na cokoli a já ti slibuji, Nasuado, dcero Ažihada, že dostaneš pravdivou odpověď. Jako král této země ti dávám své slovo.“

Nasuada se rozhodovala, jak odpovědět. Pak skrz zaťaté zuby zasyčela: „Já ti nikdy neřeknu to, co chceš vědět!“

Místností se rozezněl pomalý, hluboký smích. „Špatně jsi to pochopila. Nenechal jsem tě sem přivést proto, abych získal informace. Není nic, co bys mi mohla říct a já to ještě nevěděl. Znám počet a rozmístění tvých oddílů, stav vašich zásob, polohu zásobovacích konvojů, vaše plány na obléhání této pevnosti i povinnosti, zvyky a schopnosti Eragona a Safiry. Vím o Dauthdaertu, který jste získali v Belatoně, i o silách čarodějného dítěte Elvy, která donedávna byla neustále po tvém boku − vím tohle všechno a ještě mnohem víc. Mám ti uvést přesné údaje…? Ne? Tak dobrá. Mí špehové jsou početnější a mnohem výše postavení, než si vůbec umíš představit. A existují i další způsoby, jak sbírat informace. Nemáš přede mnou žádná tajemství, Nasuado, naprosto žádná. Je tudíž zbytečné trvat na tom, že budeš držet jazyk za zuby.“

Jeho slova ji zasáhla jako rány kladivem, ale snažila se nepřipustit, aby jí vzala sebevědomí. „Tak proč?“

„Proč jsem tě sem nechal přivést? Protože, má drahá, máš dar velet a ten je mnohem hrozivější než kterékoli kouzlo. Eragon ani elfové pro mě neznamenají žádnou hrozbu, ale ty… ty jsi nebezpečná něčím jiným než oni. Bez tebe budou Vardenové jako oslepený býk. Budou supět a zuřit, budou zbrkle útočit bez ohledu na to, co jim stojí v cestě. Pak je chytím a jejich vlastní hloupostí je zničím.

Ale nenechal jsem tě unést proto, abych rozdrtil Vardeny. Ne, jsi tady, neboť jsi prokázala, že stojíš za pozornost. Jsi nelítostná, neústupná, cílevědomá a inteligentní − a právě těchto vlastností si na svých služebnících cením nejvíce. Chtěl bych tě mít po svém boku, Nasuado. Budeš můj hlavní rádce a generál mých vojsk, až přistoupím k uskutečnění posledních etap velkého plánu, na kterém pracuji už skoro sto let. V Alagaësii nastane nový řád a ty budeš jeho součástí. Od smrti posledního ze Třinácti hledám někoho, kdo by zaujal jejich místo. Až donedávna jsem pátral marně. Durza byl užitečný nástroj, ale jako Stín měl jistá omezení: například nedostatek zájmu o vlastní přežití. Ze všech zkoumaných kandidátů byl Murtagh první, koho jsem považoval za vhodného a kdo současně přežil zkoušky, jimž jsem ho vystavil. Ty budeš další, tím jsem si jistý. A Eragon přijde na řadu jako třetí.“

Jak ho poslouchala, polévala ji hrůza. To, co Galbatorix navrhoval, bylo daleko horší, než očekávala.

Vylekalo ji, když muž u koše s ohněm vrazil jednu ze železných tyčí do uhlíků tak prudce, že špička zacinkala o dno měděné mísy.

Galbatorix pokračoval: „Pokud přežiješ, získáš šanci dosáhnout víc, než bys kdy mohla s Vardeny. Mysli na to! V mých službách bys mohla pomoci přinést mír celé Alagaësii a být mým vrchním stavitelem při uskutečňování těchto změn.“

„Raději bych se nechala pokousat tisícem zmijí než ti sloužit.“ A plivla do vzduchu.

Síní se znovu rozléhal králův chechtot. Byl to smích muže, který se ničeho nebojí, ani smrti ne. „Uvidíme.“

Ucítila teplý dotek prstu na vnitřní straně lokte a ucukla. Prst pomalu udělal kroužek, pak sklouzl k první z jejích jizev na předloktí a zastavil se na kožním výstupku. Tam třikrát zaklepal, než postoupil k dalším pár jizvám, pak zase zpátky a přejížděl přes ně jako po valše.

„Porazila jsi protivníka ve Zkoušce dlouhých nožů,“ řekl Galbatorix, „a utržila jsi více ran, než kdy vydržel kdokoli jiný. Znamená to, že máš výjimečně silnou vůli a také že jsi schopná potlačit svou představivost. Ve zbabělce totiž mění muže přebujelá fantazie, ne přemíra strachu, jak si myslí většina lidí. Přesto ti teď žádná z těchto vlastností nepomůže. Naopak ti budou na obtíž. Každý má hranice odolnosti, ať už fyzické nebo psychické. Jedinou otázkou je, jak dlouho potrvá dostat se až k nim. A ty se k nim zaručeně dostaneš. Tvoje síla ten okamžik možná oddálí, ale nedokáže ho odvrátit. Ani tvé ochrany ti nijak nepomohou, když jsi v mé moci. Proč bys tedy měla trpět zbytečně? Nikdo nezpochybňuje tvou odvahu; už jsi ji prokázala celému světu. Teď ji odlož. Není žádná hanba přijmout nevyhnutelné. Pokračovat by znamenalo podrobit se řadě mučení jenom proto, abys vyhověla svému pocitu povinnosti. Odlož ten pocit stranou a slož mi přísahu věrnosti ve starověkém jazyce. Do hodiny budeš mít desítku služebných, šaty z hedvábí a damašku, několik vlastních komnat a místo u mého jídelního stolu.“

Pak se odmlčel a čekal na její odpověď. Nasuada upřeně hleděla na obrazce namalované na stropě a mlčela.

Prst na její paži pokračoval v průzkumu a přešel od jizev k prohlubni na zápěstí, kde ztěžka spočinul na žíle.

„Výborně. Jak si přeješ.“ Tlak na její zápěstí povolil. „Murtaghu, pojď, ukaž se. Jsi k našemu hostu nezdvořilý.“

Ach ne, ještě tenhle, pomyslela si a najednou pocítila nesmírný smutek.

U koše s ohněm se pomalu otočil muž v kaštanově hnědých šatech. Ačkoli měl přes horní půlku obličeje stříbrnou masku, poznala, že je to Murtagh. Jeho oči nebyly ve stínech skoro vidět a ústa a čelist měl sevřené v zarputilém výrazu.

„Murtagh se poněkud zdráhal, když poprvé vstoupil do mých služeb, ale od té doby se projevil jako nanejvýš vnímavý žák. Má talent po otci. Není to tak?“

„Ano, pane,“ řekl Murtagh hrubým hlasem.

„Překvapilo mě, když na Hořících pláních zabil starého krále Hrothgara. Nečekal jsem, že se tak dychtivě obrátí proti bývalým přátelům. Náš Murtagh je totiž plný zlosti a krvelačnosti. Holýma rukama by roztrhl hrdlo Kullovi, kdybych mu dal příležitost, a tu mu také dám. Nic tě tak nepotěší jako zabíjení, nemám pravdu?“

Svaly na Murtaghově krku se napjaly. „Ano, pane.“

Galbatorix se tlumeně zasmál. „Murtagh Královrah… To je pěkné jméno, vhodné pro legendu, ale už si ho znovu nevysloužíš, pokud ti to nenařídím.“ Pak se obrátil k Nasuadě: „Do této chvíle jsem však zanedbával Murtaghův výcvik v jemném umění, jak přesvědčit druhé, a proto jsem ho dnes přivedl s sebou. Má jisté zkušenosti jako objekt takového přesvědčování, ale nikdy nebyl vykonavatelem tohoto umění. Je nejvyšší čas, aby se je naučil ovládat. A jak jinak by se to mohl lépe naučit než právě tady, s tebou? Vždyť to on mě přesvědčil, že stojíš za to, aby ses přidala k nejnovější generaci mých žáků.“

Zmocnil se jí podivný pocit zrady. Navzdory tomu, co se stalo, měla o Murtaghovi lepší mínění. Hledala v jeho tváři vysvětlení, ale stál strnule jako stráž na hlídce a pohled měl odvrácený. Z jeho výrazu nedokázala nic vyčíst.

Pak král mávl ke koši s ohněm a konverzačním tónem pronesl: „Ujmi se železa.“

Murtaghovy ruce se sevřely do pěstí. Jinak se ani nepohnul.

Vtom v Nasuadiných uších zazvonilo nějaké slovo jako úder velkého zvonu. Samotná podstata světa jako by se při tom zvuku rozkmitala, jako by obr zadrnkal na struny reality a roztřásl je. Na okamžik měla pocit, jako by padala, a vzduch před ní se chvěl jako voda. Přestože bylo to slovo tak mocné, nedokázala si zapamatovat písmena, která ho tvořila, dokonce ani jazyk, z něhož pocházelo. Slovo projelo její myslí a zanechalo po sobě jen vzpomínku na svůj účinek.

Murtagh se zachvěl. Pak se otočil, sevřel jednu ze železných tyčí a váhavým pohybem ji vyndal z koše. Jak tyč vytahoval z ohně, do vzduchu vylétly jiskry a několik zářících uhlíků se obloukem sneslo na podlahu jako borovicová semena vypadávající ze šišek.

Konec tyče jasně zářil a její bledě žlutá barva jí před očima tmavla do rudě oranžové. Světlo ze žhavého kovu se odráželo od Murtaghovy nablýskané škrabošky a dodávalo mu pitvorný, nelidský vzhled. V masce viděla Nasuada i svůj vlastní pokřivený odraz: kostrbatý trup s vytáhlýma nohama, které se podél záhybů na Murtaghově tváři ztenčovaly do černých čar.

Ačkoli to bylo marné, nemohla si pomoci a zaškubala pouty, když se k ní blížil.

„Nerozumím tomu,“ obrátila se ke Galbatorixovi s předstíraným klidem. „Ty proti mně nepoužiješ svou mysl?“ Ne že by o to stála, ale raději by se bránila útoku proti svému vědomí než snášet doteky rozžhaveného železa.

„To může přijít později, pokud bude třeba,“ odpověděl Galbatorix. „Prozatím jsem dychtivý zjistit, jak odvážná skutečně jsi, Nasuado, dcero Ažihada. Kromě toho se nechci zmocnit vlády nad tvou myslí a nutit tě přísahat mi věrnost. Byl bych raději, abys to rozhodnutí učinila z vlastní svobodné vůle a dokud ještě ovládáš své smysly.“

„Proč?“ zachroptěla.

„Protože mě to těší. Takže naposledy… Podřídíš se mi?“

„Nikdy.“

„Jak chceš. Murtaghu?“

Špička tyče k ní sestupovala jako obří, třpytivý rubín.

Nedali jí nic, do čeho by se mohla zakousnout, takže neměla na výběr a musela křičet a osmihranná síň se naplnila jejími steny, dokud jí neselhal hlas a nepohltila ji tma.

Na křídlech draka

Eragon zvedl hlavu, zhluboka se nadechl a pocítil, že se jeho obavy zčásti vytratily.

Letět na drakovi zdaleka neznamenalo odpočívat, ale být tak blízko u sebe bylo pro něj i pro Safiru uklidňující. Prosté potěšení z tělesného kontaktu jim poskytovalo útěchu jako máloco jiného. Také pravidelný zvuk a pohyb dračích křídel pomáhal odvést jeho pozornost od černých myšlenek, jež ho pronásledovaly.

Navzdory naléhavosti cesty a jejich celkově nejisté situaci byl Eragon rád, že se na čas oddělil od Vardenů. Nedávné krveprolití v něm zanechalo pocit, jako by už nebyl sám sebou.

Od chvíle, kdy se ve Feinsteru znovu přidal k Vardenům, strávil spoustu času bojováním nebo čekáním na boj. Začínalo na něj doléhat napětí, zvláště po násilí a hrůzách, které se odehrály v Dras-Leoně. Ve jménu Vardenů zabil stovky vojáků, z nichž jen málokterý měl byť jen malou šanci ho zranit. I když byly jeho skutky ospravedlnitelné, vzpomínky na ně ho trápily. Samozřejmě nechtěl, aby každý boj byl zoufalý a aby se mu každý protivník vyrovnal nebo byl lepší − to zdaleka ne. Po tak snadném pobití tolika lidí se však cítil spíš jako řezník než jako bojovník. Začínal věřit, že smrt je jako žíravina: čím víc se kolem něj šířila, tím větší část z něj ukusovala.

Být sám se Safirou − a Glaedrem, ačkoli zlatý drak byl od jejich odletu opět uzavřený do sebe − Eragonovi pomáhalo znovu získat pocit normálnosti. Nejlépe se totiž cítil o samotě nebo v malé skupině, a proto nerad trávil čas ve městě, nebo dokonce v táboře, jako byl ten vardenský. Na rozdíl od většiny lidí neměl odpor k divočině ani z ní neměl strach. Krajina byla drsná a opuštěná, ale měla půvab a krásu, kterým se žádná rafinovanost nevyrovná a které ho občerstvovaly.

A tak se nechal rozptylovat Safiřiným letem a po většinu dne se jen díval, jak pod nimi ubíhá krajina.

Z vardenského tábora vyrazila Safira na severozápad přes rozlehlou plochu jezera Leona a vystoupala tak vysoko, že se Eragon musel ochránit před chladem pomocí kouzla.

Jezero bylo zdálky skvrnité: zářivé a třpytivé v místech, kde vlny odrážely sluneční paprsky směrem k Safiře, a matné a šedé tam, kde tomu tak nebylo. Eragona neomrzelo upřeně sledovat světelné obrazce, jimž se nic jiného na světě nepodobalo.

Často pod nimi prolétávali orlovci, jeřábi, husy, kachny, špačci a další ptáci. Většinou si Safiry nevšímali, ale pár orlovců vystoupalo vzhůru a na chvíli se k ní přidalo. Vypadali spíš zvědavě než vyděšeně. Dva byli dokonce tak smělí, že zatočili těsně před ní, pouhých pár stop od jejích dlouhých, ostrých zubů.

Tito divocí dravci se zahnutými drápy a žlutým zobákem Eragonovi v mnoha ohledech připomínali Safiru. Tento postřeh ji těšil. Také dravce obdivovala, i když ne kvůli jejich vzhledu, nýbrž hlavně pro jejich lovecké schopnosti.

Pobřeží za nimi postupně bledlo do zamlžené červené linky, která pak úplně zmizela. Víc než půl hodiny neviděli nic jiného než ptáky a mraky na nebi a pod sebou rozlehlou vodní plochu, kde si vítr pohrával s vlnami.

Pak se na obzoru vlevo před nimi začal postupně objevovat členitý šedý obrys Dračích hor, což byla pro Eragona vítaná změna. Ačkoli tohle nebyly hory jeho dětství, stále patřily ke stejnému masivu, a tak měl pocit, že je blíže svému starému domovu.

Hory se postupně zvětšovaly, až se před ním najednou tyčily zasněžené skalnaté vrcholky připomínající rozbité cimbuří. Z tmavých zarostlých úbočí stékaly desítky bílých potůčků, které se ubíraly záhyby v zemi a nakonec se spojily s obrovským jezerem přitisknutým k úpatí horstva. Na pobřeží či poblíž něj leželo několik vesnic, ale díky Eragonovu kouzlu lidé pod nimi neviděli, jak jim Safira plachtí nad hlavou.

Při pohledu na vesnice Eragona napadlo, jak jsou malé a odtržené od světa, a zpětně i to, jak malý a izolovaný byl Carvahall. Ve srovnání s velkými městy, která navštívil, vypadaly tyto vesnice jako skupiny chatrčí, sotva vhodných i jen pro ty nejchudší. Věděl, že mnoho lidí z těchto končin nikdy necestovalo dál než pár mil od svého rodiště a že celý život prožijí stále na jednom místě, ve světě tvořeném jen jejich nejbližším okolím.

Jak zaslepený život, pomyslel si.

Přesto musel zauvažovat, zda není lepší zůstat na jednom místě a dozvědět se o něm co nejvíc než se neustále potulovat po celé zemi. Je široké, ale povrchní vzdělání lepší než to, které je úzce zaměřené, ale hluboké?

Nebyl si jistý. Pamatoval si, jak mu Oromis jednou říkal, že celý svět by se dal poznat z nejmenšího zrnka písku, kdyby ho někdo zkoumal dost důkladně.

Dračí hory zdaleka nedosahovaly výšky Beorských hor, ale i tak se strmé vrcholky tyčily tisíc i více stop nad Safirou, když mezi nimi kličkovala nad stinnými roklinami a údolími, která rozdělovala horské pásmo. Tu a tam musela vystoupat výš, aby překonala holý, zasněžený průsmyk. V takové chvíli se Eragon mohl lépe rozhlédnout a napadlo ho, že hory vypadají jako spousta stoliček vyrážejících z hnědých dásní země.

Když Safira plachtila přes jedno obzvláště hluboké údolí, uviděl na jeho dně palouk, přes nějž se klikatila říčka. A na okraji louky zahlédl něco, co mohly být domy − nebo možná stany. Bylo těžké to rozpoznat, protože se skrývaly pod převisem hustých smrků rostoucích na úbočích sousedících hor. Mezerou ve větvích problesklo světlo ohně, jako maličký střípek zlata vtisknutý mezi vrstvami černých jehlic. Měl dojem, že spatřil osamocenou postavu, která se pomalu vlekla od potoka. Postava vypadala podivně mohutná, s příliš velkou hlavou vzhledem k tělu.

Myslím, že to byl urgal.

Kde? zeptala se Safira a on vycítil její zvědavost.

Na pasece pod námi. Podělil se s ní o ten obraz. Kéž bychom měli čas se vrátit a zjistit to. Rád bych viděl, jak žijí.

Odfrkla si. Z nozder jí vyšel horký kouř, pak se stočil k jejímu krku a přes Eragona. Možná by se jim moc nelíbilo, kdyby mezi nimi zničehonic přistál drak s Jezdcem.

Zakašlal a zamrkal, protože mu slzely oči. A to ti vadí?

Neodpověděla, ale kouř vycházející z jejích nozder zmizel a vzduch kolem něj se brzy vyčistil.

*

Zanedlouho začaly hory Eragonovi připadat povědomé. Když se před Safirou rozevřela obrovská průrva, uvědomil si, že je to průsmyk, který vede k Teirmu − průsmyk, kterým s Bromem dvakrát projížděli na koních. Byl přesně takový, jak si ho pamatoval: silný proud západního ramene řeky Toark se stále hnal ke vzdálenému moři a vodní hladina byla žíhaná bílými řasami uchycenými na vyčnívajících balvanech. Cesta, po níž s Bromem jeli podél řeky, vypadala z výšky jako světlá prašná linka, jen nepatrně širší než stezka lesní zvěře. Dokonce měl pocit, že poznal skupinu stromů, kde se zastavili na jídlo.

Safira se stočila na západ a pokračovala po proudu řeky, dokud se hory nezačaly svažovat ke svěžím, deštěm dobře zavlažovaným polím. Pak zamířila víc na sever. Eragon její rozhodnutí nezpochybňoval. Podle všeho nikdy neztrácela orientaci, ani za temné noci nebo hluboko v podzemí ve Farthen Dûru.

Když vyletěli z Dračích hor, slunce už se sklánělo k obzoru. Nad krajinou se začalo stmívat. Eragon se věnoval vymýšlení způsobů, jak polapit, zabít nebo obelstít Galbatorixe. Po nějaké době se Glaedr vynořil ze své dobrovolné samoty a přidal se k němu. Asi hodinu diskutovali o různých strategiích a trénovali útok a obranu v duševních soubojích. Safira se do jejich cvičení také zapojila, ale s nevalným úspěchem, protože během letu pro ni bylo obtížné soustředit se na cokoli dalšího.

Později se Eragon na chvíli zahleděl na chladné bílé hvězdy. Pak se zeptal Glaedra: Mohla by Pevnost duší obsahovat Eldunarí, která Jezdci ukryli před Galbatorixem?

Ne, odpověděl Glaedr bez zaváhání. Nemohla. To bychom s Oromisem věděli, kdyby Vrael schválil takový plán. A pokud by na Vroengardu zůstala nějaká Eldunarí, byli bychom je našli, když jsme se vrátili prohledat ostrov. Není tak snadně skrýt živou bytost, jak si možná myslíš.

Proč?

Když se ježek stočí do kuličky, neznamená to přece, že se stane neviditelným. S dušemi je to stejně. Můžeš chránit své myšlenky před ostatními, ale tvoje existence je přesto zjevná komukoli, kdo slídí kolem.

Jistě bys pomocí kouzla mohl…

Kdyby se kouzlo snažilo oklamat naše smysly, byli bychom to poznali, protože jsme měli ochrany, které by tomu bránily.

Takže žádná Eldunarí, shrnul to Eragon mrzutě.

Bohužel ne.

*

Mlčky letěli dál, zatímco dorůstající měsíc stoupal nad zubaté vrcholky Dračích hor. V jeho světle krajina vypadala jako litá z cínu. Eragon se bavil představou, že je to obrovská socha, kterou zhotovili trpaslíci a postavili ji do jeskyně velké jako samotná Alagaësie.

Vnímal potěšení, které měl Glaedr z jejich letu. Zřejmě i starý drak uvítal příležitost zanechat starosti na zemi, i když jen na krátkou dobu, a svobodně se vznést k obloze.

Pak se ozvala Safira. Mezi pomalými, těžkými pohyby křídel, řekla Glaedrovi: Vyprávěj nám příběh, Ebrithil.

Jaký příběh byste chtěli slyšet?

O tom, jak tebe a Oromise zajali Křivopřísežníci a jak jste pak utekli.

To probudilo Eragonovu zvědavost. Vždy ho to zajímalo, ale nikdy nesebral odvahu, aby se na to Oromise přímo zeptal.

Glaedr chvíli mlčel a posléze spustil: Když se Galbatorix s Morzanem vrátili z divočiny a zahájili tažení proti našemu řádu, zpočátku jsme si neuvědomovali vážnost situace. Samozřejmě jsme byli znepokojeni, ale ne víc, než kdybychom zjistili, že se po zemi prohání Stín. Galbatorix nebyl první Jezdec, který se zbláznil. Jako první však získal žáka, jakým byl Morzan. To samo o sobě pro nás mělo být varováním, že jde o veliké nebezpečí, ale pravdu jsme bohužel dokázali vidět až zpětně.

V té době nás ani nenapadlo, že by Galbatorix mohl získat další přívržence nebo že by se vůbec o něco takového pokusil. Bylo pro nás nepředstavitelné, že by se některý z našich bratrů mohl nechat ovlivnit Galbatorixovými jedovatými řečmi. Morzan byl ještě nováček, a jeho slabost tedy byla pochopitelná. Ale zkušení Jezdci? Nikdy jsme nepochybovali o jejich oddanosti. Teprve když se objevil pokušitel, ukázalo se, jak je zášť a slabost zkazila. Někteří chtěli odplatu za dávné křivdy. Jiní věřili, že na základě své moci mají draci a Jezdci nárok vládnout celé Alagaësii. A musím přiznat, že někoho prostě jen nadchla příležitost zbořit to, co je, a vzít si všechno, po čem zatouží.

Starý drak se odmlčel a Eragon cítil, jak na jeho mysl padl stín dávné nenávisti a smutku. Pak Glaedr pokračoval: V té době byly události… nejasné. Vědělo se jen málo a zprávy, které přicházely, byly tak prošpikované fámami a nejrůznějšími dohady, že nebyly k ničemu. Začali jsme mít s Oromisem podezření, že se rozběhlo něco mnohem horšího, než si většina z nás uvědomovala. Pokusili jsme se přesvědčit několik starších draků a Jezdců, ale ti našim obavám nepřikládali význam. Nebyli hloupí, ale staletí míru jim zastřela zrak, a tak nepozorovali, že se svět kolem nás mění.

Jelikož jsme s Oromisem zoufale potřebovali informace, opustili jsme Ilireu, abychom toho na vlastní pěst zjistili co nejvíc. Vzali jsme s sebou dva mladší Jezdce − oni ona byli vynikající elfští bojovníci, kteří se nedávno vrátili z průzkumu severních oblastí Dračích hor. A bylo to zčásti právě na jejich naléhání, že jsme se odhodlali podniknout tuto výpravu. Zřejmě jste o nich slyšeli, protože se jmenovali Kialandí a Formora.

„Ano, slyšeli,“ potvrdil Eragon a najednou pochopil, co se stalo.

Je to tak. Cestovali jsme den a půl a pak jsme zastavili v Edur Naroch, starobylé strážní věži u Stříbřitých lesů. Kialandí s Formorou věž předem tajně navštívili a zabili tři elfské strážce, kteří tu sloužili. Pak na kamenech kolem věže vytvořili kouzelnou past, do níž jsme se chytili v okamžiku, kdy jsem se drápy dotkl země. Bylo to chytré kouzlo; naučili se je od samotného Galbatorixe. Neměli jsme proti němu žádnou obranu, protože nás nijak nezranilo, jenom nás drželo na místě a zpomalilo nás, jako by nám tělo i mysl zalili medem. Zatímco jsme byli takto lapeni, minuty ubíhaly jako vteřiny. Kialandí, Formora a jejich draci kolem nás poletovali rychleji než kolibříci. Viděli jsme z nich jen tmavé šmouhy.

Když byli připraveni, past uvolnili. Použili desítky kouzel − připoutali nás na místě, oslepili nás a bránili Oromisovi mluvit, aby pro něj bylo obtížnější kouzlit. Tato kouzla nám sice neublížila, ale neměli jsme proti nim žádnou obranu… Při první příležitosti jsme na Kialandího, Formoru a jejich draky zaútočili myšlenkami. Oni zahájili protiútok a následující hodiny probíhal souboj. Ten zážitek byl… nepříjemný. Byli slabší a méně zruční než my, ale měli přesilu a nadto si s sebou vzali srdce srdcí dračice jménem Agaravel. Té předtím zavraždili Jezdce a nyní využívali i její sílu. I proto jsme se museli začít bránit. Zjistili jsme, že nás chtějí přinutit, abychom pomohli Galbatorixovi a Křivopřísežníkům nepozorovaně proniknout do Ilirey. Tam hodlali zastihnout Jezdce nepřipravené a ukořistit Eldunarí, která tehdy byla ve městě.

„Jak se vám podařilo uniknout?“ zeptal se Eragon.

Brzy začalo být jasné, že je nedokážeme porazit. A tak se Oromis rozhodl zkusit použít magii, aby nás osvobodil, i když věděl, že to Kialandího a Formoru vyprovokuje k protiútoku kouzlem. Šlo o zoufalý manévr, byla to však naše jediná možnost.

Aniž bych něco věděl o Oromisových plánech, v jistém okamžiku jsem protivníkům vrátil úder a pokusil jsem se je zranit. A právě na takový okamžik Oromis čekal. Dobře znal Jezdce, který vyučoval Kialandího a Formoru magii, a dobře znal i Galbatorixovy zvrácené úvahy. Na základě toho dokázal odhadnout, jak Kialandí a Formora sestavili zaklínadla a kde budou pravděpodobně spočívat jejich slabiny.

Oromis musel vše stihnout během kratičké chvíle. Jakmile použil magii, Kialandí a Formora si uvědomili, k čemu se chystá. Zpanikařili a začali sestavovat zaklínadla proti nám. Oromis zpřetrhal naše pouta na třetí pokus. Jak přesně to udělal, neumím říct. Pochybuji, že tomu vůbec sám rozuměl. Jednoduše řečeno, posunul nás o kousíček dál, než jsme stáli.

Jako když Arya poslala mé vejce z Du Weldenvarden do Dračích hor? zeptala se Safira.

Ano i ne, odpověděl Glaedr. Přemístil nás z jednoho místa na druhé, ale přitom jsme se nepohnuli. Nejenže změnil naši pozici, ale posunul i samotnou podstatu našich těl. Přestavěl je, abychom už nebyli tím, čím jsme kdysi bývali. Mnoho menších součástí těla se dá bez škodlivých následků zaměnit za jinou, a právě to udělal s každým svalem, kostí a orgánem.

Eragon se zamračil. Takové kouzlo bylo nesmírně náročné, ba byl to přímo zázrak kouzelnických dovedností, který by mohl zvládnout jen málokdo v dějinách. Ačkoli to na něj učinilo velký dojem, nemohl se nezeptat: „Ale jakpak by to mohlo fungovat? Stále bys byl stejnou osobou jako předtím.“

Byl, a přesto nebyl. Rozdíl mezi tím, čím jsme bývali a čím jsme se stali pak, byl nepatrný, ale zajistil, aby přestala účinkovat kouzla, kterými nás Kialandí s Formorou ochromili.

Která kouzla použili, když si všimli, o co se Oromis pokouší? zeptala se Safira.

Eragonovi se ukázal obrázek Glaedra, jak si načechral křídla, jako by byl unavený z toho, že už moc dlouho sedí ve stejné poloze. Formořino kouzlo nás mělo zabít, ale naše obrany ho zastavily. S Kialandího kouzlem to tak snadné nebylo… Naučil se je totiž od Galbatorixe a ten je zas znal od duchů, kteří posedli Durzu. Tohle vím, protože jsem byl ve spojení s Kialandího vědomím, zrovna když to zaklínadlo připravoval. Šlo o chytré, prohnané kouzlo, jehož účelem bylo zabránit Oromisovi, aby se dotýkal proudu energie kolem sebe a aby jej ovlivňoval, a tudíž aby nemohl použít magii.

„Udělal Kialandí to samé i tobě?“

Rád by, ale bál se, že by mě to buď zabilo, nebo by to přetrhlo mé spojení se srdcem srdcí, takže bych se rozdvojil a oni by pak museli přemoci obě mé podoby. Existence draků, ještě víc než elfů, závisí na kouzlech. Bez nich bychom brzy zemřeli.

Eragon cítil, že to probudilo Safiřinu zvědavost. Už se to někdy stalo? Už se někdy spojení mezi drakem a jeho Eldunarí přerušilo, i když drakovo tělo bylo stále naživu?

Stalo, ale to je příběh na jindy.

Safira dál nenaléhala, ale Eragon poznal, že má v úmyslu tu otázku znovu vyslovit při nejbližší příležitosti.

„Kialandího zaklínadlo tedy nezabránilo Oromisovi kouzlit?“

Ne úplně. Mělo se to stát, ale Kialandí vyslovil zaklínadlo v okamžiku, kdy nás Oromis přesunul z místa na místo, a tak byl jeho účinek poněkud omezený. Přesto mu zabránilo využívat magii jakýmkoli podstatnějším způsobem. Jak víš, Oromis zůstal takto ochromený po zbytek života navzdory úsilí nejmoudřejších léčitelů.

„Proč ho jeho obrany neochránily?“

Glaedr jako by si povzdechl. To je záhada. Do té doby nikdo nic podobného neudělal, Eragone, a v Alagaësii už jen Galbatorix zná tajemství onoho kouzla. Zůstalo připoutané k Oromisově mysli, ale možná ho neovlivňovalo přímo. Třeba bylo poháněno energií z jeho okolí, nebo z jeho spojení s okolím. Elfové dlouho zkoumali kouzla, avšak ani oni plně neporozuměli, jak se hmotný a nehmotný svět vzájemně ovlivňují. To je hádanka, která zřejmě nikdy nebude rozřešena. Přesto se zdá logické předpokládat, že duchové vědí o hmotném i nehmotném víc než my, když v podobě Stína jedno obývají a to druhé ztělesňují.

V každém případě se stalo to, že Oromis použil kouzlo a osvobodil nás, ale příliš se vyčerpal a dostal první ze svých mnoha záchvatů. Už nikdy nedokázal použít tak mocné kouzlo a trpěl od té doby slabostí těla, která by ho bývala zabila, nebýt jeho kouzelnických dovedností. Ta slabost už v něm zřejmě byla, ale doposud se neprojevila. Když nás Kialandí a Formora zajali a on nás přesunul a přeskupil části našich těl, probudil ji. Jinak v něm ta nemoc mohla dřímat ještě spousty let.

Oromis padl na zem, bezmocný jako ptáče, právě ve chvíli, kdy se na nás vyřítila Formora se svým ošklivým hnědým drakem a ostatní hned za nimi. Přeskočil jsem Oromise a zaútočil jsem. Kdyby poznali, jak je ochromený, byli by toho využili. Proklouzli by do jeho mysli a zmocnili by se jí. Musel jsem je zaměstnat, dokud se Oromis nevzpamatuje… Ještě nikdy jsem nebojoval urputněji než toho dne. Byli na mě čtyři − vlastně jich bylo pět, pokud počítáte i Agaravel. Oba nepřátelští draci, ten hnědý a Kialandího červený, byli menší než já, ale zuby měli ostré a drápy rychlé. Přesto mi má zlost dodala větší sílu než jindy a oběma jsem způsobil vážná zranění. Kialandí byl tak hloupý, že se dostal do mého dosahu. Popadl jsem ho do drápů a mrštil jsem jím po jeho vlastním drakovi. Glaedr vydal pobavený zvuk. Proti tomu ho jeho obrany nechránily. Napíchl se na jeden z ostnů na hřbetě červeného draka a byl bych ho pak mohl zabít, nebýt toho hnědého, který mě přinutil ustoupit.

Určitě jsme bojovali skoro pět minut, než jsem uslyšel Oromise zakřičet, že musíme utéct. Vykopl jsem nepřátelům do tváří hlínu a prach, vrátil jsem se k Oromisovi, sevřel ho do pravé tlapy a vzlétl z Edur Naroch. Kialandí a jeho drak nebyli schopni nás pronásledovat, ale Formora se svým hnědým to udělali.

Dostihli nás ani ne míli od strážní věže. Několikrát jsme se k sobě přiblížili a pak hnědý drak přiletěl pode mě a Formora se mě chystala seknout mečem do pravé nohy. Nejspíš se mě snažila přinutit, abych Oromise pustil, nebo ho chtěla zabít. Stočil jsem se do strany, abych se ráně vyhnul, a ona mi usekla levou nohu.

Glaedrovi prolétla myslí vzpomínka na tvrdý, chladný, štiplavý pocit, jako by byl Formořin meč ukovaný z ledu, ne z oceli. Eragonovi se z té vzpomínky udělalo špatně. Polknul a pevněji sevřel předek sedla. Byl vděčný, že je Safira v bezpečí.

Bolelo to méně, než byste si možná mysleli, ale věděl jsem, že nemohu dál bojovat. A proto jsem se obrátil a co nejrychleji jsem uháněl do Ilirey. Svým způsobem Formoře její vítězství uškodilo, protože bez nohy jsem byl lehčí a dokázal jsem jejího draka nechat daleko za sebou, a tak uniknout.

Oromis uměl zastavit krvácení, ale nic víc. Byl příliš zesláblý, takže se nedokázal spojit s Vraelem ani jiným starším Jezdcem, aby je varoval. Věděli jsme, že Galbatorix zaútočí na Ilireu brzy poté, co mu Kialandí a Formora podají zprávu. Kdyby čekal, získali bychom čas se opevnit, a přestože byl silný, moment překvapení představoval v tě době stále jeho největší zbraň.

Když jsme dorazili do Ilirey, s hrůzou jsme shledali, že je tam jen pár příslušníků našeho řádu. V naší nepřítomnosti mnozí odletěli hledat Galbatorixe nebo se osobně poradit s Vraelem na Vroengard. Přesvědčili jsme zbylé, v jakém jsme v nebezpečí, takže varovali Vraela a ostatní starší draky a Jezdce. Ti však nechtěli uvěřit, že Galbatorix má síly potřebné k útoku na Ilireu ani že by se opovážil něco takového udělat, ale nakonec jsme je o tom přece jen dokázali přesvědčit. Proto se usnesli, že by se všechna Eldunarí v Alagaësii měla odnést na Vroengard do úschovy.

Takové opatření se zdálo prozíravé, ale měli jsme je raději poslat do Ellesméry. Nebo jsme aspoň měli nechat na svém místě Eldunarí, která v Du Weldenvarden už byla. Pak by se aspoň některá z nich nedostala do Galbatorixových spárů. Nikdo z nás si však tehdy nemyslel, že by byly ve větším bezpečí u elfů než na Vroengardu, v samotném centru našeho řádu.

Vrael nařídil, aby všichni draci a Jezdci, kteří se nacházejí jen pár dní cesty od Ilirey, přispěchal městu na pomoc, ale Oromis a já jsme se obávali, že dorazí příliš pozdě. Ani my dva jsme nebyli ve stavu, abychom se mohli zapojit do obrany Ilirey. Shromáždili jsme proto potřebné zásoby a s našimi dvěma zbývajícími žáky − Bromem a dračicí, která byla tvou jmenovkyní, Safiro − jsme ještě tu noc opustili město. Myslím, že jste viděli fairth, kterou Oromis udělal při našem odletu.

Eragon nepřítomně přikývl, když si vzpomněl na obrázek překrásného města plného věží, seskupených kolem úpatí příkré hory, osvětleného stoupajícím měsícem v úplňku.

A tak se stalo, že jsme v Iliree nebyli, když o pár hodin později zaútočil Galbatorix s Křivopřísežníky. A proto jsme také nebyli na Vroengardu, když ti zrádci přemohli spojené síly všech našich draků a Jezdců a vyplenili Dorú Araebu. Z Ilirey jsme letěli do Du Weldenvarden v naději, že by elfští zaklínači mohli vyléčit Oromisovu nemoc a obnovit jeho magické schopností. Když to nedokázali, rozhodli jsme se zůstat v Ellesméře. Zdálo se to bezpečnější než letět takovou dálku na Vroengard, když jsme byli oba tak oslabeni svými zraněními a když nás mohl během cesty kdykoli někdo přepadnout.

Brom a Safira s námi ale nezůstali. Třebaže jsme jim radili, ať zůstanou, letěli se zapojit do boje a právě v něm tvá jmenovkyně Safira zhynula… A teď víte, jak nás Křivopřísežníci zajali a jak jsme unikli.

Po chvíli Safira řekla: Děkuji ti za ten příběh, Ebrithil.

Rádo se stalo, Bjartskular, ale už nikdy ho po mně nechtěj vyprávět znovu.

*

Když se měsíc blížil vrcholu, Eragon spatřil skupinu slabých oranžových světel vznášejících se ve tmě. Teprve po chvíli mu došlo, že jsou to pochodně a lucerny v Teirmu, vzdáleném mnoho mil. A vysoko nad ostatními světly se na okamžik objevil jasně žlutý bod připomínající velké oko. Pak oko zmizelo a za chvíli se znovu objevilo, zazářilo a zhaslo a tak stále dokola v pravidelných intervalech, jako by na něj mrkalo.

Maják v Teirmu je rozsvícený, sdělil Safiře i Glaedrovi.

Pak se schyluje k bouři, poznamenal Glaedr.

Safiřino mávání křídel ustalo a Eragon cítil, že začala dlouze a pomalu plachtit směrem k zemi.

Uběhla půlhodina, než přistála. Tou dobou už byl Teirm daleko za nimi a paprsek světla majáku už nezářil víc než obyčejná hvězda.

Safira přistála na prázdné pláži, poseté naplaveným dřívím. Ve svitu měsíce vypadal tvrdý, rovný břeh skoro bíle, zatímco vlny, které do něj narážely, byly tmavé a působily rozzlobeně, jako by se oceán s každým novým příbojem pokoušel pevninu pohltit.

Eragon si rozepnul řemínky kolem nohou a sklouzl z dračího hřbetu. Byl rád, že si konečně může protáhnout ztuhlé svaly. Nasál vůni slané vody a rozběhl se po břehu směrem k velkému polenu, které vyplavilo moře. U polena se otočil a uháněl zpátky k Safiře, až za ním povlával plášť.

Dračice seděla tam, kde ji zanechal, a hleděla na moře. Cítil z ní obrovské napětí. Zastavil se a uvažoval, zda mu chce něco říct, ale když stále mlčela, otočil se a znovu utíkal ke kusu dřeva. Bude s ním mluvit, až bude připravená.

Eragon běhal sem a tam, dokud se pěkně nezahřál a nohy se mu netřásly únavou.

A Safira celou tu dobu upírala pohled na nějaký bod v dálce.

Když se Eragon usadil vedle ní na mořské rákosině, Glaedr poznamenal: Bylo by nerozumné to zkoušet.

Eragon zvedl hlavu. Nebyl si jistý, ke komu drak promlouvá.

Vím, že to dokážu, řekla Safira.

Ještě nikdy jsi na Vroengardu nebyla, namítl Glaedr. A bouře by tě mohla odnést daleko nad moře, nebo ještě něco horšího. Nejeden drak zahynul kvůli své samolibé sebejistotě. Vítr není tvůj přítel, Safiro. Může ti pomoci, ale také tě může zničit.

Nejsem mládě, abys mě poučoval o větru!

Nejsi, ale jsi ještě mladá a podle mého soudu nejsi na tohle připravená.

Ta delší cesta bude trvat moc dlouho!

Možná, ale je lepší se tam dostat bezpečně než vůbec.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Eragon.

Písek pod Safiřinýma předníma nohama zachroupal, když si protáhla drápy a zabořila je hluboko do země.

Musíme se rozhodnout, vysvětlil mu Glaedr. Odsud může Safira letět buď přímo na Vroengard, nebo pokračovat podél pobřeží na sever, dokud se nedostane do místa, kde je pevnina nejblíže k ostrovu, a pak − teprve pak − zamíří na západ a přeletí moře.

Která cesta by byla rychlejší? zeptal se Eragon, i když odpověď dokázal předem odhadnout.

Letět přímo tam, řekla Safira.

Ale když to tak udělá, poletí celou dobu nad vodou.

Safira se naježila. Není to o nic dál, než to bylo od Vardenů sem. Nebo se snad mýlím?

Teď jsi unavenější, a pokud se přižene bouře…

Tak ji obletím! zaburácela a vypustila z nozder plamen modrožlutého ohně.

Jeho záře Eragona nakrátko oslepila. „Aj! Nic nevidím!“ Promnul si oči, aby se zbavil přetrvávajících odrazů světla. Kdybychom letěli přímo tam, bylo by to skutečně tak nebezpečné?

Mohlo by být, zahučel Glaedr.

Kolik času bychom ztratili, kdybychom letěli podél pobřeží?

Půl dne, možná i víc.

Eragon si poškrábal strniště na bradě a zadíval se na hrozivou masu vody. Pak pohlédl vzhůru na Safiru a tiše se zeptal: „Jsi si jistá, že to dokážeš?“

Stočila krk a zadívala se na něj jedním obrovským okem. Její zornice se rozšiřovala, až nakonec byla skoro kruhová. Byla tak velká a černá, že mu připadalo, že by do ní mohl vlézt a úplně zmizet.

Tak jistá, jak si jen mohu být, řekla.

Přikývl a prohrábl si rukama vlasy, jak té myšlence přivykal. Pak musíme riskovat… Glaedře, dokážeš ji vést, když bude třeba? Můžeš jí pomoci?

Starý drak chvíli mlčel. Pak překvapil Eragona tím, že v duchu zabručel zrovna tak, jako to dělala Safira, když byla spokojená nebo pobavená. Jestli už máme pokoušet osud, tak nebudeme zbabělci. Poletíme přes moře.

Když bylo rozhodnuto, Eragon vyšplhal zpátky na Safiru a ta jediným skokem opustila bezpečí pevniny a vyletěla nad nekonečné vody.

Zvuk jeho hlasu,
dotek jeho ruky

„Áááááá!“

…

„Budeš mi přísahat věrnost ve starověkém jazyce?“

„Nikdy!“

Jeho otázka a její odpověď se už pro ně staly rituálem, jako by to byla nějaká dětská hra se slovy, kdy ovšem Nasuada vždy prohrála, ačkoli zvítězila.

Jedině díky rituálům si Nasuada byla schopna zachovat zdravý rozum. Jimi řídila svůj svět − jejich prostřednictvím dokázala vydržet od jednoho okamžiku k dalšímu, protože byly tím jediným, co jí zbylo, když jí všechno ostatní vzali. Rituály v myšlení, rituály jednání, rituály bolesti a úlevy: staly se rámcem, na němž závisel její život. Bez nich by byla ztracená jako ovce bez pastýře, jako věřící připravený o víru… jako Jezdec, který přišel o svého draka.

Tento rituál bohužel vždy končil stejně: dalším palčivým dotekem železa.

Zakřičela a kousla se do jazyka, takže se jí ústa naplnila krví. Zakašlala, aby si pročistila hrdlo, ale měla v něm příliš mnoho krve a začala se dusit. Plíce ji pálily z nedostatku vzduchu a čáry na stropě se chvěly a tmavly. Víc už si nepamatovala. Dál nebylo nic, ani tma.

*

Zatímco se železné tyče žhavily, promluvil k ní Galbatorix.

I tohle se stalo jedním z jejich rituálů.

Vyléčil jí jazyk − aspoň měla dojem, že to byl on a ne Murtagh, neboť jí řekl: „Ničemu by nepomohlo, kdybys teď nemohla mluvit, že? A jak jinak bych se dozvěděl, až budeš připravená mi sloužit?“

Stejně jako poprvé král seděl vpravo od ní, zcela na okraji jejího zorného pole. Viděla z něj jen zlatě lemovaný stín postavy, částečně skryté pod dlouhou, těžkou pláštěnkou.

„Setkal jsem se s tvým otcem, když byl majordomem na Endurielově panství,“ pravil Galbatorix. „Říkal ti o tom?“

Zachvěla se, zavřela oči a cítila, jak jí z koutků vytékají slzy. Nesnášela Galbatorixovy promluvy. Jeho hlas byl příliš mocný, příliš svůdný. Vyvolával v ní touhu udělat cokoli, co po ní chtěl, jen aby z jeho úst mohla slyšet trochu chvály.

„Ano,“ zašeptala.

„V té době jsem si ho příliš nevšímal. Proč bych také měl? Byl to tenkrát jen sluha, nikdo významný. Enduriel mu dal značnou volnost, aby mohl panství lépe spravovat − měl příliš mnoho svobody, jak se později ukázalo.“ Král udělal pohrdavý posunek a na jeho útlou, kostnatou ruku dopadlo světlo. „Enduriel byl vždy velmi shovívavý, zatímco jeho drak byl vychytralý. Enduriel dělal jen to, co se mu řeklo… Je podivuhodné, jak komicky osud někdy dokáže poskládat události. Když pomyslím, že muž, který dohlížel na to, abych měl blýskavě naleštěné boty, se stal mým úhlavním nepřítelem hned po Bromovi… A teď jsi tu ty, jeho dcera. Jsi zpátky v Urû’baenu a brzy vstoupíš do mých služeb, stejně jako to kdysi udělal tvůj otec. Nesmírná ironie osudu, nemyslíš?“

„Můj otec unikl a skoro při tom zabil Durzu,“ odpověděla. „Ani tvá kouzla a přísahy mu v tom nedokázaly zabránit, a neudržíš tu ani mě.“

Napadlo ji, že se Galbatorix možná právě zamračil. „Ano, to bylo mrzuté. Durza byl tehdy poněkud rozladěný. Rodina podle všeho člověku umožňuje pozměnit svoji podstatu, a tedy i své skutečné jméno. Proto si teď vybírám za služebnictvo jenom ty, kdo jsou bezdětní a sami. Přesto se velice mýlíš, pokud si myslíš, že unikneš okovům. Jasnovidčinu síň můžeš opustit jedině tak, že mi budeš přísahat věrnost − anebo zemřeš.“

„Pak zemřu.“

„Jak krátkozraké.“ Zlatavý stín krále se k ní naklonil. „Copak sis nikdy nepohrávala s myšlenkou, že svět by byl ještě horší, kdybych nesvrhl Jezdce, Nasuado?“

„Jezdci udržovali mír,“ opáčila. „Chránili celou Alagaësii před válkami, morem… před hrozbou Stínů. V dobách hladomoru přinášeli jídlo hladovějícím. Jak bez nich může být tahle země lepší?“

„Jejich služby ovšem něco stály. Zrovna ty bys měla vědět, že za všechno na světě se musí zaplatit, ať už zlatem, časem nebo krví. Vše má svou cenu, i Jezdci. Zvláště Jezdci.

Ano, udržovali mír, ale také dusili rasy v této zemi, elfy a trpaslíky právě tak jako lidi. Co se vždy vyzdvihuje na Jezdcích, když bardové oplakávají jejich konec? Že jejich vláda trvala tisíce let a že během tohoto údajně ‚zlatého věku‘ se máloco měnilo, kromě jmen králů a královen, kteří samolibě a bezpečně seděli na svých trůnech. Ach, nebylo se příliš čeho bát: Stín tady, nájezd urgalů tam, šarvátka mezi dvěma trpasličími klany o důl, na němž kromě nich nikomu nezáleželo. Ale celkově zůstával řád věcí stejný, jako když se Jezdci na začátku dostali k moci.“

Zaslechla zacinkání kovu, jak Murtagh prohrábl žhavé uhlíky v koši. Ráda by mu viděla do tváře, aby mohla posoudit jeho reakci na Galbatorixova slova, ale jako obvykle stál zády k ní a díval se do uhlíků. Pohlédl na ni jen tehdy, když jí musel přitisknout rozžhavený kov na tělo. To byl jeho osobní rituál. Měla podezření, že ho potřebuje stejně jako ona ty své.

A Galbatorix stále mluvil. „Nepřipadá ti to hrozné, Nasuado? Život je změna, a přesto ho Jezdci potlačovali, aby země spočinula v neklidné dřímotě, neschopná setřást řetězy, které ji svazovaly, neschopná postupovat kupředu nebo ustupovat, v souladu s přírodou… neschopná stát se něčím novým. Na vlastní oči jsem viděl svitky v pevnostech na Vroengardu i zde, ve sklepeních Ilirey, které podrobně popisovaly objevy − v magii, mechanice i každé oblasti přírodní filozofie − objevy, které Jezdci skrývali ze strachu, co by se mohlo stát, kdyby se dostaly do všeobecného povědomí. Jezdci byli zbabělci, nerozlučně spjatí se starým způsobem života a starým způsobem myšlení, odhodlaní je bránit do posledního dechu. Nastolili nenásilnou tyranii, ale přesto to byla tyranie.“

„Ale byly vraždy a zrada skutečně řešením?“ zeptala se a bylo jí jedno, jestli ji za to potrestá.

Zasmál se, jako by ho tím upřímně pobavila. „Takové pokrytectví! Zavrhuješ mě za stejnou věc, kterou sama trvale provádíš. Kdybys mohla, na místě bys mě teď zabila, stejně snadno a bez zaváhání, jako kdybych byl vzteklý pes.“

„Ty jsi zrádce. Já ne.“

„Jsem vítěz. Nakonec stejně na ničem jiném nezáleží. Nejsme tak odlišní, jak si myslíš, Nasuado. Přeješ si mě zabít, protože věříš, že má smrt bude pro Alagaësii přínosem. Jsi přesvědčená, že dokážeš Království vládnout lépe než já, přestože jsi skoro ještě dítě. Druzí tebou budou kvůli tvé domýšlivosti opovrhovat. Já ale ne, protože ti rozumím. Pozvedl jsem zbraně proti Jezdcům z naprosto stejných důvodů a dobře jsem udělal.“

„Nebyla to náhodou pomsta?“

Měla pocit, jako by se usmál. „Možná mě přivedla na ten nápad, ale ani nenávist, ani odplata nebyly moje hlavní pohnutky. Byl jsem hlavně znepokojen tím, co se z Jezdců stalo. Byl jsem přesvědčen, že jako rasa budeme moci vzkvétat jedině tehdy, pokud zmizí ze scény. A to si myslím pořád.“

Popáleniny ji bolely tak silně, že chvíli skoro nedokázala promluvit. Pak se přece jen zmohla zašeptat: „Pokud mluvíš pravdu − nemám sice důvod ti věřit, ale přesto, kdyby to celé tak bylo −, pak nejsi o nic lepší než Jezdci. Vydrancoval jsi jejich knihovny a posbíral jejich zásoby vědomostí, ale dosud ses o toto bohatství s nikým dalším nepodělil.“

Přisunul se k ní blíž, až na uchu ucítila jeho dech. „Našel jsem totiž v té nesmírné zásobě tajemství náznaky vyšší pravdy, pravdy, která by mohla dát odpověď na jednu z nejzapeklitějších otázek v dějinách.“

Přeběhl jí mráz po zádech. „Jakou… otázku?“

Opřel se v křesle a zatáhl za lem své pláštěnky. „Otázku, jak si vládce může vynutit dodržování zákonů, když někteří jeho poddaní ovládají magii. Když jsem si uvědomil, co ty zmínky naznačují, nechal jsem stranou vše ostatní a rozhodl jsem se nejdřív dobrat této pravdy, této odpovědi, neboť jsem věděl, že je to věc prvořadého významu. Proto jsem si nechal tajemství Jezdců pro sebe. Byl jsem zabraný do svého bádání. Než zveřejním jakékoli další objevy, musí být tato otázka vyjasněna. Svět je už teď natolik nepokojné místo, že je lepší zklidnit vody, než je znovu zčeřím… Trvalo mi to skoro sto let, než jsem našel informaci, kterou jsem potřeboval, a teď, když ji mám, přebuduji díky ní celou Alagaësii.

Kouzlo je ta největší nespravedlnost na světě. Nebylo by to tak nespravedlivé, kdyby se tahle schopnost vyskytovala jen mezi slabšími jedinci − pak by totiž byla náhradou za to, o co je připravila náhoda nebo nejrůznější okolnosti. Ale tak tomu není. Silní mají stejnou šanci, že se narodí se schopností ovládat magii, a navíc z toho získávají víc. Stačí se podívat na elfy, aby člověk viděl, že je to pravda. Ten problém se netýká pouze jednotlivců, ale ovlivňuje také vztahy mezi rasami. Pro elfy je snazší než pro nás udržet ve své společnosti řád, protože skoro každý elf umí kouzlit, a tudíž jen málokterý z nich je někdy vydán všanc druhému. V tomto ohledu mají štěstí, ale není to už takové štěstí pro nás, pro trpaslíky, a dokonce ani pro mizerné urgaly. Mohli jsme žít tady v Alagaësii jedině proto, že to elfové dovolili. Kdyby chtěli, mohli nás smést z povrchu zemského stejně snadno, jako by povodeň rozmetala mraveniště. Ale to už teď neplatí, když jsem tady já.“

„Jezdci by nikdy nedovolili, aby nás elfové pozabíjeli nebo vyhnali.“

„Ne, ale když existovali Jezdci, byli jsme závislí na jejich dobré vůli, a není správné spoléhat se v otázkách bezpečnosti na druhé. Jezdci byli ustaveni jako prostředek k udržování míru mezi elfy a draky, ale nakonec se jejich hlavním posláním stalo prosazovat vládu zákonů po celé zemi. Přesto na ten úkol nestačili, stejně jako na něj nestačí moji kouzelníci Černá ruka. Jde o příliš dalekosáhlý problém, než aby si s ním poradila jen nějaká skupina. Můj vlastní život je toho dostatečným důkazem. I kdyby existovala důvěryhodná skupina kouzelníků schopná dohlížet na všechny ostatní kouzelníky v Alagaësii a byla připravená zasáhnout při nepatrném náznaku přestoupení zákona, stále bychom byli odkázáni právě na ty, jejichž síly se snažíme držet na uzdě. Má-li se tento problém vyřešit, musí se uchopit na hlubší, základnější úrovni. Prastaré národy věděly, jak se to dá udělat, a teď to vím i já.“

Galbatorix se pohnul na židli a Nasuada zachytila jasný záblesk v jeho oku, jakoby od lucerny zavěšené hluboko uvnitř jeskyně. „Zajistím, aby žádný kouzelník nedokázal ublížit druhé bytosti, ať už člověku, trpaslíkovi nebo elfovi. Nikdo nebude schopen použít zaklínadlo, pokud k tomu nebude mít svolení, a budou povolena jenom taková kouzla, která jsou neškodná a užitečná. Dokonce i elfové budou vázáni tímto pravidlem a naučí se bedlivě vážit svá slova, anebo nemluvit vůbec.“

„A kdo bude udělovat to svolení?“ zeptala se. „Kdo bude rozhodovat o tom, co je dovoleno a co ne? Ty?“

„Někdo to dělat musí. Jsem to já, kdo poznal, co je třeba. Já jsem objevil patřičné způsoby a já je také použiju. Ušklíbáš se nad tou myšlenkou? Dobrá, zeptej se sama sebe, Nasuado: jsem špatný král? Teď buď upřímná. V porovnání se svými předchůdci nijak zvlášť nevybočuji.“

„Jsi krutý.“

„To je něco jiného… Tys vedla Vardeny a chápeš tedy břímě velení. Jistě sis uvědomila hrozbu, kterou kouzelníci představují pro stabilitu jakéhokoli království. Abych uvedl aspoň jeden příklad: strávil jsem víc času vymýšlením kouzel, která ochrání královskou minci před paděláním než nad většinou ostatních povinností. A přesto někde nepochybně existuje šikovný kouzelník, který našel způsob, jak má zaklínadla obejít, a pilně teď vyrábí pytle olověných mincí, jimiž umí oklamat šlechtice i prostý lid. Proč myslíš, že bych si jinak dával takovou práci s tím, abych zakázal používání kouzel po celém Království?“

„Protože tě ohrožují.“

„Ne! V tom se naprosto mýlíš. Není to pro mě hrozba. Nikdo a nic mě neohrozí. Ovšem kouzelníci jsou hrozba pro řádné fungování této říše a to nebudu tolerovat. Jakmile zavážu každého kouzelníka na světě, aby respektoval zákony země, představ si, jaký mír a blahobyt zde nastanou. Lidé a trpaslíci se už nebudou muset bát elfů. Jezdci už nebudou moci vnucovat svou vůli ostatním. Ti, kdo nedokážou kouzlit, už nebudou kořistí těch, kdo to umí… Alagaësie se promění a díky nově nalezenému bezpečí vybudujeme úžasnější zítřek, jehož můžeš být součástí.

Vstup do mých služeb, Nasuado, a dostaneš příležitost dohlížet na vznik světa, jaký ještě nikdy neexistoval − světa, kde bude člověk dosahovat úspěchů či neúspěchů na základě své síly svalů nebo duchaplné mysli, a ne pouze podle toho, zda jej náhoda obdaří schopností kouzlit. Člověk může posilovat vlastní tělo a bystřit mysl, ale nikdy se nenaučí kouzlit, pokud se s touto schopností nenarodil. Jak už jsem řekl, kouzla představují velkou nespravedlnost a já pro dobro všech omezím všechny kouzelníky.“

Zírala na čáry na stropě a snažila se ho nevnímat. Tolik z toho, co řekl, se podobalo tomu, co si sama myslela. Měl pravdu: kouzlo je tou nejničivější silou na světě, a pokud by se dalo usměrňovat, život v Alagaësii by se zlepšil. Škoda, že neexistovalo nic, co by zabránilo Eragonovi…

Modrá. Červená. Vzory propletených barev. Pulzování jejích popálenin. Zoufale se snažila soustředit na cokoli jiného než… než na nic. Ať už se pokoušela myslet na cokoli, nebylo to, nic neexistovalo.

„Říkáš, že jsem zlý. Proklínáš moje jméno a snažíš se mě svrhnout. Ale pamatuj si, Nasuado, že já jsem s touto válkou nezačal a nejsem zodpovědný za ty, kdo kvůli ní přišli o život. Já jsem ji nechtěl. To ty. Já bych byl spokojený, kdybych se mohl dál věnovat svému bádání. Ale Vardenové se rozhodli z mé pokladnice ukradnout Safiřino vejce. Ty a tvůj lid jste tedy zodpovědní za veškeré krveprolití a zármutek, které následovaly. To vy pustošíte krajinu, pálíte a rabujete, jak se vám zlíbí, ne já. A přesto se opovažuješ tvrdit, že já jsem špatný? Kdybys navštívila domovy rolníků, řekli by ti, že ze všeho nejvíc se bojí Vardenů. Mluvili by o tom, jak spoléhají na to, že je moji vojáci ochrání, a doufají, že Království porazí Vardeny a vše bude zase jako dřív.“

Nasuada si olízla rty. I když věděla, že ji její smělost může přijít draho, řekla: „Zdá se mi, že se až příliš obhajuješ… Kdyby ti šlo v prvé řadě o blaho tvých poddaných, postavil by ses Vardenům už před mnoha týdny a nenechal bys jejich armádu volně se potulovat po své zemi. Ledaže by sis nebyl vlastní silou tak jistý, jak předstíráš… Nebo snad máš strach, že by elfové dobyli Urû’baen, zatímco ty bys byl pryč?“ Navykla si mluvit o Vardenech, jako by o nich nevěděla víc než kdokoli jiný v Království.

Galbatorix se zavrtěl a Nasuada poznala, že se jí chystá odpovědět, ale ona ještě neskončila.

„A co urgalové? Nepřesvědčíš mě, že jsou tvé úmysly poctivé, když jsi chtěl vyhladit celou rasu jen proto, abys mohl lépe snášet bolest ze smrti svého prvního draka. Na to nemáš odpověď, Zrádce? Pak mi řekni něco o dracích. Vysvětli, proč jsi jich povraždil tolik, že jsi jejich rasu odsoudil k pomalému a nevyhnutelnému vyhynutí. A konečně mi vysvětli, proč krutě zacházíš s Eldunarí, která jsi zajal?“ Ve své zlosti se prořekla. „Zlomil jsi je, ovládl a udělal si z nich otroky. Na tvém jednání není nic správného, pohání tě pouze sobectví a nekonečný hlad po moci.“

Galbatorix na ni nepříjemně dlouhou chvíli jen mlčky hleděl. Pak si všimla, jak se jeho obrys pohnul, když zkřížil paže. „Myslím, že železa už by měla být dostatečně nahřátá. Murtaghu, buď tak laskav…“

Zaťala pěsti, zaryla nehty do dlaní a svaly se jí roztřásly, třebaže se snažila udržet je v klidu. Jedna ze železných tyčí zaškrábala o okraj koše na oheň, když ji Murtagh vytahoval. Otočil se k ní čelem a ona nedokázala odtrhnout oči od žhnoucího kovu. Pak pohlédla Murtaghovi do očí a spatřila v nich vinu a odpor k sobě samému. Zmocnil se jí pocit hlubokého zármutku.

Jsme takoví hlupáci, pomyslela si. Tak ubozí, mizerní hlupáci.

Potom už neměla sílu myslet, a tak se vrátila ke svým otřepaným rituálům. Držela se jich, aby přežila, tak jako by se tonoucí držel kusu dřeva.

*

Když Murtagh s Galbatorixem odešli, měla takové bolesti, že byla s to jen tupě zírat na vzory na stropě, ale snažila se neplakat. Potila se a současně jí otřásala zimnice, jako by měla horečku, a nedokázala se na nic soustředit déle než jen pár okamžiků. Bolest nepolevovala, jako kdyby se jednalo o sečné rány či pohmožděniny, nýbrž naopak spíš vzrůstala.

Zavřela oči, pokoušela se dýchat zvolna a zklidnit se.

Když ji Galbatorix s Murtaghem navštívili poprvé, byla mnohem odvážnější. Proklínala je, vysmívala se jim a dělala všechno možné, aby je ranila alespoň slovy. Prostřednictvím Murtagha ji však Galbatorix nutil trpět za její opovážlivost, takže brzy ztratila chuť k otevřenému odporu. Rozžhavená železa ji připravila o nebojácnost. Při pouhé vzpomínce na mučení zatoužila stočit se do klubíčka a nikoho k sobě nepustit. Během jejich druhé, poslední návštěvy mluvila co nejméně, dokud nakonec rozzlobeně nevybuchla.

Pokusila se prověřit Galbatorixovo tvrzení, že jí nebudou lhát. Ptala se na fungování Království a na věci, o kterých ji informovali špehové, ale u nichž Galbatorix neměl důvod předpokládat, že už je zjistila. Podle všeho jí Galbatorix i Murtagh říkali pravdu. Přesto nehodlala věřit ničemu z toho, co král řekl, pokud jeho tvrzení nemohla prověřit.

V případě Murtagha si nebyla tak jistá. Když byl s králem, nedůvěřovala mu, ale když přišel sám…

Když několik hodin po prvním, bolestivém setkání s králem Galbatorixem konečně usnula mělkým, neklidným spánkem, Murtagh vstoupil sám do Jasnovidčiny síně. Měl skelný pohled a byl z něj cítit alkohol. Stál u kamenné desky, na níž ležela, a hleděl na ni s tak zvláštním, zmučeným výrazem, že si nebyla jistá, k čemu se chystá.

Nakonec se odvrátil, přešel k nejbližší zdi a sesul se na podlahu. Tam seděl s koleny přitaženými k hrudi a dlouhé, střapaté vlasy mu zakrývaly většinu obličeje. Klouby pravé ruky mu krvácely. Po několika minutách sáhl do kaštanové vesty − měl na sobě stejný oděv jako prve, ale byl bez masky − a vytáhl malou kamennou láhev. Několikrát se napil a pak se rozpovídal.

Murtagh vyprávěl a ona poslouchala. Nemohla jinak, ale nevěřila mu. Alespoň zpočátku ne. Byla zcela přesvědčená, že je to léčka, kterou si má získat její důvěru.

Začal poněkud nesrozumitelným příběhem o muži jménem Tornak. Došlo k jakési jezdecké nehodě a on dostal od Tornaka radu, jak by měl žít počestný muž. Nepochopila, zda byl Tornak přítel, sluha, vzdálený příbuzný nebo něco mezi tím, ale ať to byl kdokoli, zjevně pro Murtagha hodně znamenal.

Když Murtagh dovyprávěl, řekl: „Galbatorix tě chtěl nechat zabít… Věděl, že už tě Elva nehlídá tak jako dřív, a proto se rozhodl, že nadešel čas tě odstranit. O jeho plánu jsem se dozvěděl jen náhodou. Byl jsem s ním, když dával rozkazy Černé ruce.“ Murtagh potřásl hlavou. „Je to moje chyba. Přesvědčil jsem ho, aby tě raději nechal přivézt sem. Ten nápad se mu zalíbil. Věděl, že sem pak rychleji naláká Eragona… Jedině tak jsem mohl zabránit tomu, aby tě nechal zabít… Promiň… Promiň.“ A zabořil obličej do paží.

„Raději bych byla zemřela.“

„Já vím,“ řekl chraplavě. „Odpustíš mi?“

Neodpověděla. Jeho odhalení ji ještě více znejistělo. Proč by jí měl zachraňovat život a co za to očekává na oplátku?

Murtagh chvíli mlčel. Pak jí, občas s pláčem a jindy zlostně, vyprávěl o svém dětství na Galbatorixově dvoře. O nedůvěře a žárlivosti, které musel snášet jako Morzanův syn, o šlechticích, kteří se ho snažili využívat, aby získali přízeň krále, a o jeho touze po matce, kterou si sotva pamatoval. Dvakrát se zmínil o Eragonovi a proklínal ho jako hlupáka, který měl štěstí. „Kdyby to bylo obráceně a on by byl na mém místě tady a já tam, nevedl by si tak dobře. Ale naše matka se rozhodla vzít do Carvahallu jeho, ne mě.“ Odplivl si na podlahu.

Vyprávění jí připadalo sentimentální a plné sebelítosti. Murtaghova slabost v ní vzbudila jenom pohrdání. Pak ovšem začal líčit, jak ho Dvojčata unesla z Farthen Dûru a týrala ho cestou do Urû’baenu a jak ho Galbatorix zlomil, jakmile sem dorazili. Některá z mučení, která popisoval, byla horší než její vlastní, a pokud to vše byla pravda, začala nepatrně soucítit s jeho těžkým údělem.

„Trn byl moje zkáza,“ přiznal nakonec Murtagh. „Když se pro mě vylíhl, vzniklo mezi námi pochopitelně pouto…“ Zavrtěl hlavou. „Miluji ho. Jak bych mohl jinak? Mám ho rád stejně jako Eragon Safiru. Jakmile jsem se ho dotkl, byl jsem ztracený. Galbatorix ho využil proti mně. Trn byl silnější než já. Nikdy se nevzdal. Ale nedokázal jsem se dívat, jak trpí, a tak jsem králi přísahal věrnost a potom…“ Murtaghovy rty se s odporem zkroutily. „Potom Galbatorix vstoupil do mé mysli. Zjistil o mně všechno a řekl mi moje skutečné jméno. A teď jsem jeho… Navždy jeho.“

Pak si opřel hlavu o zeď, zavřel oči a Nasuada sledovala, jak se mu po tvářích koulejí slzy.

Nakonec vstal, a když odcházel ke dveřím, zastavil se u ní a dotkl se jejího ramene. Jeho nehty, jak si všimla, byly čisté a ostříhané, ale zdaleka ne tak dobře pěstěné jako nehty jejího žalářníka. Zašeptal několik slov ve starověkém jazyce a vzápětí její bolest zmizela, třebaže rány vypadaly stejně jako předtím.

Když odtáhl ruku, řekla: „Nemohu ti odpustit… ale rozumím ti.“

Přikývl a odpotácel se pryč. Nasuada přemýšlela, zda nenašla nového spojence.

Malé vzpoury

Nasuada ležela na kamenné desce, potila se a třásla. Celé tělo ji bolelo. Přála si, aby se Murtagh vrátil, i kdyby jen proto, aby jí znovu ulevil od bolesti.

Když se konečně dveře do osmistěnné místnosti otevřely, nedokázala potlačit úlevu. Ta se však vzápětí proměnila v hořké zklamání, protože uslyšela šouravé kroky žalářníka sestupujícího po schodech.

Už podruhé jí zavalitý muž s úzkými rameny přišel omýt rány vlhkým hadříkem a poté jí je ovázal pásy plátna. Když ji uvolnil z okovů, aby si mohla dojít na záchod, zjistila, že nemá sílu pokusit se sebrat nůž z podnosu s jídlem. Spokojila se tedy s tím, že muži poděkovala za pomoc a znovu mu pochválila nehty. Měl je ještě nablýskanější než minule a očividně chtěl, aby si toho všimla, protože stále držel ruce tak, aby se na ně musela dívat.

Když ji nakrmil a odešel, snažila se usnout, ale kvůli přetrvávajícím bolestem z četných zranění dokázala jen zlehka podřimovat.

*

Prudce otevřela oči, když někdo zvedl závoru na dveřích.

Už zase! pomyslela si a zachvátila ji panika. Ne tak brzy! Nesnesu to… nejsem dost silná. Pak zkrotila strach a okřikla sebe samu: Ne. Neříkej takové věci, jinak jim začneš věřit. Uměla ovládnout své vědomé reakce, ale nedokázala zabránit tomu, aby se jí srdce divoce nerozbušilo.

V místnosti se ozvaly kroky a pak koutkem oka zahlédla Murtagha. Neměl na sobě masku a tvářil se podmračeně.

Tentokrát ji nejdříve vyléčil. Pocítila tak nesmírnou úlevu, až hraničila s rozkoší. Za celý život nezakusila nic tak příjemného, jako když zmizí bolest.

Slabě vzdechla. „Děkuji ti.“

Murtagh přikývl. Šel ke zdi a sedl si na stejné místo jako minule.

Chvíli si ho prohlížela. Kůži na kloubech měl zase hladkou a zacelenou a vypadal střízlivě, ačkoli se mračil a byl zamlklý. Jeho dříve krásné šaty teď byly roztrhané, prodřené a záplatované a všimla si, že na spodní straně rukávů má látku na několika místech rozpáranou. Napadlo ji, jestli se s někým nepopral.

„Ví Galbatorix, kde jsi?“ zeptala se nakonec.

„Možná ano, ale pochybuji o tom. Buď dovádí se svými oblíbenými konkubínami, nebo spí. Je pozdě v noci. Navíc jsem zajistil kouzlem, aby nás nikdo nemohl poslouchat. Uměl by ho prolomit, kdyby chtěl, ale to bych poznal.“

„Co když to zjistí?“

Murtagh pokrčil rameny.

„Zjistí to, pokud překoná moje obrany.“

„Pak mu to nedovol. Jsi silnější než já. Nemáš nikoho, koho by mohl ohrožovat. Ty mu dokážeš odolat, na rozdíl ode mě… Vardenové se rychle blíží, stejně jako elfové od severu. Jestli to dokážeš tajit ještě pár dní, je tu šance… Je šance, že by tě možná dokázali vysvobodit.“

„Přece tomu sama nevěříš…“

Opět pokrčil rameny.

„…pak mi pomoz utéct.“

Drsně se zasmál. „Jak? Bez Galbatorixova svolení si sotva obuju boty.“

„Mohl bys mi odemknout pouta a při odchodu bys třeba mohl zapomenout zabezpečit dveře.“

Pochybovačně se ušklíbl. „U vchodu stojí dva muži. Pokud opustíš tuto síň, Galbatorix se to okamžitě dozví díky svým kouzlům a na cestě k nejbližší bráně jsou rozestavěny stovky stráží. Měla bys štěstí, kdyby ses vůbec dostala na konec chodby.“

„Možná, ale stejně bych to ráda zkusila.“

„Jenom se necháš zabít.“

„Tak mi pomoz. Kdybys chtěl, dokázal bys nějak obelstít jeho ochrany.“

„To nesvedu. Moje přísahy mi nedovolí použít kouzlo proti němu.“

„Ale co stráže? Kdybys je zadržel na tak dlouho, abych se dostala k bráně, mohla bych se skrýt ve městě. Galbatorixovi by nepomohlo, že by to věděl…“

„Město je jeho. Našel by si tě pomocí kouzla, ať bys šla kamkoli. Byla bys před ním v bezpečí, jedině kdyby ses dostala daleko odsud dřív, než ho vzbudí poplach. Ani na drakovi bys nestihla doletět dost daleko.“

„Musí existovat způsob!“

„Kdyby existoval…“ Hořce se usmál a sklopil hlavu. „Je zbytečné o tom uvažovat.“

Chvíli zklamaně hleděla ke stropu. Pak řekla: „Tak mi aspoň sundej ty okovy.“

Murtagh vyčerpaně vydechl.

„Potřebuju se postavit,“ řekla. „Na tomhle kameni se špatně leží a bolí mě oči, když na tebe musím koukat dolů.“

Zaváhal, pak jediným ladným pohybem vstal, došel ke kamenné desce a začal jí rozepínat polstrované okovy kolem zápěstí a kotníků. „Nemysli si, že mě zabiješ,“ varoval ji tiše. „To nedokážeš.“

Jakmile byla volná, sedl si zase na podlahu a zahleděl se do dálky. Napadlo ji, že se jí tak snaží poskytnout jisté soukromí, než se posadí a přehoupne nohy přes okraj desky. Košili měla roztrhanou a na mnoha místech propálenou, takže ji nijak zvlášť nezakrývala. Navíc ani předtím ji příliš nezahalovala…

Přešla k Murtaghovi a posadila se vedle něj. Mramorová podlaha ji studila na chodidlech. Ovinula si paže kolem těla, aby působila alespoň trochu cudně.

„Byl Tornak skutečně kdysi tvůj jediný přítel?“ zeptala se.

Murtagh se na ni ještě stále nepodíval. „Ne, ale byl pro mě něco jako otec. Učil mě, poskytoval mi útěchu… plísnil mě, když jsem byl moc domýšlivý, a mnohokrát zabránil tomu, abych ze sebe udělal hlupáka. Kdyby byl ještě naživu, šeredně by mě zbil za to, jak jsem se onehdy opil.“

„Říkal jsi, že zemřel, když jsi utíkal z Urû’baenu?“

Odfrkl si. „Myslel jsem si, kdovíjak nejsem mazaný. Podplatil jsem jednoho z hlídačů, aby nám nechal otevřenou boční bránu. Chtěli jsme pod rouškou tmy vyklouznout z města a Galbatorix to měl zjistit příliš pozdě na to, aby nás chytil. Ale on to přitom věděl už od samého začátku. Nevím, jak to zjistil, ale předpokládám, že mě celou dobu nazíral. Když jsme s Tornakem prošli bránou, na druhé straně už na nás čekali vojáci… Měli rozkaz nám nijak vážně neublížit a přivést nás zpátky, ale my jsme se pustili do boje a jeden z nich Tornaka zabil. Nejlepší šermíř v celém Království dostal smrtelnou ránu nožem do zad!“

„Ale Galbatorix tě nechal utéct.“

„Nejspíš nečekal, že budeme bojovat. Navíc byl té noci zaneprázdněný něčím jiným.“

Zamračila se, když na Murtaghově tváři spatřila zvláštní letmé pousmání.

„Zpětně jsem si to spočítal,“ pokračoval. „Stalo se to právě tehdy, když byli ra’zakové v údolí Palancar a hledali Safiřino vejce. Takže Eragon přišel o pěstouna skoro ve stejné době jako já o toho svého. Osud má krutý smysl pro humor, nemyslíš?“

„Ano, to má… Ale pokud tě Galbatorix mohl nazírat, proč tě nevystopoval a nepřivedl zpátky do Urû’baenu?“

„Myslím, že si se mnou hrál. Odešel jsem na panství muže, kterému jsem věřil. Jako obvykle jsem se zmýlil, ačkoli to jsem zjistil až později, když mě sem Dvojčata přivedla zpět. Galbatorix věděl, kde jsem, a také věděl, že se pořád zlobím kvůli Tornakově smrti, a tak mu vyhovovalo, že zůstávám na tom panství, zatímco pronásledoval Eragona s Bromem… Ale překvapil jsem ho tím, že jsem odešel. Když se dozvěděl o mém zmizení, už jsem byl na cestě do Dras-Leony. Právě kvůli tomu tam přišel i Galbatorix. Ne aby potrestal Tábora za jeho chování − ačkoli to určitě udělal −, nýbrž proto, aby mě našel. Dorazil však příliš pozdě. Když přijel do města, už jsem se mezitím potkal s Eragonem a Safirou a cestovali jsme do Gil’eadu.“

„Proč jsi odešel?“ zeptala se.

„Copak ti to Eragon neřekl? Byl…“

„Ne, nemyslím z Dras-Leony. Proč jsi odešel z toho panství? Byl jsi tam přece v bezpečí, nebo sis to aspoň myslel. Tak proč jsi odešel?“

Murtagh chvíli mlčel. „Chtěl jsem se Galbatorixovi pomstít a přál jsem si něco dokázat nezávisle na svém otci. Celý život na mě lidé pohlíželi jen jako na Morzanova syna. Chtěl jsem, aby si mě vážili za moje skutky, ne za jeho.“ Nakonec na ni pohlédl koutkem oka. „Myslím, že jsem dostal, co jsem chtěl, ale i v tom projevil osud krutý smysl pro humor.“

Uvažovala, zda nebyl na Galbatorixově dvoře ještě někdo, na kom Murtaghovi záleželo, ale dospěla k závěru, že to teď není bezpečné téma. A tak se místo toho zeptala: „Kolik toho Galbatorix skutečně ví o Vardenech?“

„Nejspíš ví všechno. Má daleko víc špehů, než si myslíš.“

Sevřel se jí žaludek, a tak si přitiskla ruce k břichu. „Znáš nějaký způsob, jak ho zabít?“

„Nůž. Meč. Šíp. Jed. Kouzlo. Obvyklé způsoby. Problém je v tom, že se obestřel tolika ochrannými kouzly, že nic nemá šanci ho zranit. Eragon má větší štěstí než ostatní, protože ho Galbatorix nechce zabít. Může tudíž na krále zaútočit víc než jednou. Ale i kdyby na Galbatorixe zaútočil stokrát, nenajde trhlinu v jeho obranách.“

„Každá hádanka má řešení a každý člověk má nějakou slabinu,“ trvala na svém Nasuada. „Miluje některou ze svých konkubín?“

Výraz v Murtaghově obličeji byl dostatečně výmluvný. Pak pravil: „Bylo by to tak zlé, kdyby Galbatorix zůstal králem? Svět, který si vysnil, je dobrý. Když porazí Vardeny, v celé Alagaësii nakonec zavládne mír. Ukončí zneužívání kouzel a elfové, trpaslíci a lidé už nebudou mít důvod se vzájemně nenávidět. Navíc když Vardenové prohrají, můžeme být s Eragonem spolu, tak jak by bratři měli být. Ale pokud vyhrají, bude to pro Trna a pro mě znamenat smrt. To by bylo nevyhnutelné.“

„Hmm… A co já?“ zeptala se Nasuada. „Pokud Galbatorix zvítězí, mám být jeho otrokyní a dělat, co se mu zlíbí?“ Murtagh se k tomu nevyjádřil, ale viděla, že se mu šlachy na hřbetu ruky napjaly. „Nemůžeš to vzdát, Murtaghu.“

„Copak mám na výběr!?“ zvolal, až se po místnosti rozléhaly ozvěny jeho hlasu.

Vstala a hleděla na něj. „Můžeš bojovat! Podívej se na mě… Podívej se na mě!“

Neochotně zvedl oči.

„Můžeš najít způsoby, jak působit proti němu. To můžeš dělat! I když ti přísahy dovolí jen pramalý vzdor, i takový vzdor by mohl vést k jeho zkáze.“ Pro zdůraznění obrátila jeho otázku. „Copak nemáš na výběr? Jistě, můžeš se po zbytek života cítit bezmocný a ztrápený. Můžeš nechat Galbatorixe, aby z tebe udělal stvůru. Anebo také můžeš bojovat!“ Zvedla paže, aby viděl všechny popáleniny na jejím těle. „Líbí se ti mi ubližovat?“

„Ne!“ vykřikl.

„Tak sakra bojuj! Musíš bojovat, jinak ztratíš všechno, čím jsi. A stejně tak Trn.“

Ani se nehnula, když vyskočil na nohy mrštně jako kočka a přiblížil se k ní na pár palců. Obličejové svaly mu cukaly, nasupeně na ni hleděl a ztěžka oddechoval. Znala ten výraz, protože ho už viděla mnohokrát. Byl to výraz uražené hrdosti muže, který si chce vyřídit účty s osobu, jež ho pohanila. Bylo tudíž nebezpečné na něj dál tlačit, ale věděla, že v tom musí pokračovat, protože možná už další příležitost nedostane.

„Když můžu bojovat já,“ řekla, „pak můžeš i ty.“

„Koukej si zase lehnout,“ řekl chraplavým hlasem.

„Vím, že nejsi zbabělec, Murtaghu. Je lepší zemřít než žít jako otrok někoho, jako je Galbatorix. Aspoň bys tak mohl vykonat něco dobrého, a až bys odešel, lidé by tvoje jméno vyslovovali s jistou vlídností.“

„Lehnout,“ zavrčel, chytil ji za paži a táhl ji ke kamennému stolu.

Dovolila mu, aby ji dotlačil k šedivému kameni, připoutal jí okovy kolem zápěstí a kotníků a pak utáhl pásek kolem její hlavy. Když s tím byl hotov, zůstal stát a díval se na ni. V očích se mu temně blýskalo, svaly měl napjaté jako struny.

„Musíš se rozhodnout, jestli jsi ochoten riskovat život, aby ses zachránil,“ dodala ještě. „Ty i Trn. A musíš se rozhodnout právě teď, dokud je ještě čas. Zeptej se sám sebe: co by si přál Tornak, abys v tuto chvíli udělal?“

Murtagh bez odpovědi natáhl pravou paži a položil ruku na horní část její hrudi. Cítila na kůži jeho horkou dlaň. Lekla se toho doteku, takže na okamžik zatajila dech.

Pak začal polohlasně cosi recitovat ve starověkém jazyce. Jak se podivná slova řinula z jeho rtů, dostala ještě větší strach.

Mluvil snad několik minut. Když skončil, necítila žádný rozdíl, ale to nemuselo v případě magie nic znamenat.

Na hrudi ji zastudil chladivý vzduch, když Murtagh odtáhl ruku. Pak ucouvl a vyrazil kolem ní ke dveřím. Užuž na něj chtěla zavolat − zeptat se, co jí to udělal −, když se zastavil a řekl: „Tohle tě bude chránit před téměř jakoukoli bolestí, ale nesmíš to dát najevo, jinak Galbatorix zjistí, co jsem udělal.“

A pak odešel.

„Díky,“ zašeptala do prázdna.

*

Dlouho dumala nad jejich rozhovorem. Zdálo se nepravděpodobné, že by za ní Murtagha poslal Galbatorix, ale přesto to bylo možné. Také si nebyla jistá, zda je Murtagh v hloubi duše dobrý, nebo zlý. Vzpomněla si, jak na Hořících pláních zabil krále Hrothgara, který byl pro ni kdysi jako strýc. Pak přemýšlela o Murtaghově složitém dětství a spoustě utrpení, jímž si prošel, a jak tehdy dovolil Eragonovi a Safiře utéct, třebaže je mohl snadno odvléct do Urû’baenu.

Věděla však, že i když byl Murtagh kdysi čestný a důvěryhodný, nedobrovolné otroctví ho mohlo změnit k horšímu.

Nakonec se rozhodla, že si nebude všímat Murtaghovy minulosti a bude ho soudit pouze podle jeho současných skutků. Ať je dobrý, špatný nebo obojí, šlo o možného spojence, jehož pomoc potřebovala. Když se ukáže, že jí lhal, nebude na tom o nic hůř než teď. Ale pokud byl upřímný, pak by mohla uprchnout z Urû’baenu a kvůli tomu se rozhodně vyplatí riskovat.

Bez bolesti spala dlouho a tvrdě, poprvé od svého příchodu do hlavního města. Probudila se s větší nadějí a znovu se pustila do zkoumání ornamentů na stropě. Sledovala tenkou modrou linku a ta ji zavedla k malému bílému útvaru v rohu jedné dlaždice, který předtím přehlédla. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že má jinou barvu, protože se z dlaždice odloupl úlomek.

Ten pohled ji pobavil. Přišlo jí legrační a zároveň poněkud uklidňující, že Galbatorixova dokonalá komnata přece jen není tak úplně dokonalá. Ačkoli král předstírá vševědoucnost a neomylnost, není tomu tak.

*

Když se dveře místnosti znovu otevřely, objevil se její žalářník, který zřejmě přinesl oběd. Zeptala se ho, zda by se mohla nejdřív najíst, než jí dovolí vstát, protože má především hrozný hlad, což nebyla tak úplně nepravda.

Potěšilo ji, že souhlasil. Neřekl sice ani slovo, jenom se usmál svým ohavným způsobem, který odhalil jeho ošklivé zuby, a posadil se na okraj kamenné desky. Zatímco jí po lžících dával teplou kaši do úst, v duchu se horečně snažila promyslet každou eventualitu, neboť věděla, že dostane jen jedinou šanci uspět.

Byla plná očekávání, a tak se jí do mdlého jídla moc nechtělo. Přemohla se však, a když byla miska prázdná a ona se napila, připravila se.

Muž jako vždy odložil tác s jídlem ke zdi kousek od místa, kde předtím seděl Murtagh, a asi deset stop od dveří na záchod.

Jakmile jí sundal pouta, sklouzla z kamenné desky. Muž s tykvovitou hlavou se natáhl, aby ji chytil za levou paži, ale zvedla ruku a co nejsladším hlasem mu řekla: „Už dokážu stát sama, děkuji.“

Žalářník zaváhal, pak se znovu usmál a dvakrát zacvakal zuby, jako by tím říkal: „Dobrá, to mám radost!“

Zamířili k toaletě, ona vepředu a on kousek za ní. Když udělala třetí krok, úmyslně si podvrkla pravý kotník a začala klopýtat šikmo přes místnost. Muž vykřikl a pokusil se ji zachytit, ale byl příliš pomalý a ona mu vyklouzla. Cítila, jak se jeho tlusté prsty naprázdno sevřely těsně za jejím krkem.

Dopadla přímo na tác, rozbila džbánek, ve kterém ještě bylo dost zředěného vína, a dřevěná miska zarachotila o podlahu. Záměrně přistála s pravou rukou pod sebou, a jakmile ucítila tác, šmátrala prsty po kovové lžíci.

„Au!“ zvolala, jako by se zranila. Zvedla hlavu k muži a snažila se vypadat rozhořčeně. „Asi přece jen sama jít nezvládnu,“ řekla a omluvně se na něj usmála. Palcem nahmátla rukojeť lžíce právě v okamžiku, když ji muž za druhou paži zvedl na nohy.

Přelétl ji očima a znechuceně nakrčil nos, zřejmě proto, že měla košili zmáčenou od vína. Mezitím si dala ruku za záda a prostrčila si rukojeť lžíce dírou u okraje noční košile. Potom zvedla ruku, jako by chtěla ukázat, že nic nevzala.

Muž zabručel, popadl ji za druhou paži a zavedl ji k záchodu. Když vešla dovnitř, šoural se zpátky k tácu a tiše si něco bručel.

Jakmile se za ní zavřely dveře, vytáhla lžíci z košile a chytila ji mezi zuby. Vytrhla si několik pramenů vlasů vzadu na týle, kde byly nejdelší. Co nejrychleji sevřela jeden konec svazečku vlasů mezi prsty levé ruky a pak pravou rukou smotala na stehnech volně visící prameny do jediného provázku. Zbledla, když si uvědomila, že je moc krátký. V rozčilení neohrabaně svázala konce a provázek položila na zem.

Vytrhla si další prameny a stočila z nich druhý provázek, který smotala stejným způsobem jako ten předešlý.

Věděla, že jí zbývají poslední okamžiky. Klesla na jedno koleno a svázala oba provázky k sobě. Pak si z úst vytáhla lžíci a tím kratičkým motouzem si ji přivázala k vnější straně levého stehna, kde ji skryje okraj košile.

Musela ji mít na levé noze, protože Galbatorix sedával napravo od ní.

Vstala a zkontrolovala, zda lžíce zůstala schovaná, a pak udělala pár kroků, aby se ujistila, že nespadne.

Držela.

S úlevou si oddechla. Teď bylo jejím úkolem vrátit se na kamennou desku, aniž by si její žalářník všiml toho, co udělala.

Když otevřela dveře záchodu, muž už na ni čekal. Mračil se a jeho řídká obočí se spojila a vytvořila jedinou rovnou linku.

„Lžíci,“ řekl a drtil to slovo jazykem, jako by šlo o kousek rozvařeného pastináku.

Zvedla bradu a ukázala dozadu do místnosti se záchodem.

Zakabonil se ještě víc. Vešel do místnosti a pečlivě prohlédl zdi, podlahy, strop a všechno ostatní. Zacvakal zuby a poškrábal se na baňaté hlavě. Vypadal nešťastně a podle Nasuady i trochu dotčeně, že vyhodila lžíci. Byla na něj milá − věděla, že taková drobná neposlušnost ho zmate a rozzuří.

Odolala nutkání se odtáhnout, když k ní přikročil, položil jí těžké ruce na hlavu a prsty jí prohmatal vlasy. Když tam lžíci nenašel, sklopil pohled. Pak ji chytil za paži, zavedl ji k desce a znovu ji připoutal.

S rozmrzelým výrazem zvedl tác a odšoural se pryč.

Čekala, dokud si nebyla naprosto jistá, že už se nevrátí. Pak zašátrala prsty levé ruky a kousek po kousku si vytáhla okraj košile.

Po tváři se jí rozlil široký úsměv, když špičkou ukazováku ucítila mističku lžíce.

Už měla zbraň.

Koruna z ledu a sněhu

Když první bledé paprsky světla vytvořily na zvlněné mořské hladině pruhy a osvětlily hřebeny průsvitných vln, které se třpytily, jako by byly z křišťálu, Eragon se probral ze svých bdělých snů a pohlédl k severozápadu. Byl zvědavý, jak bude blížící se bouře vypadat za světla.

To, co spatřil, ho znepokojilo: skoro polovina obzoru byla zakryta mraky a největší z hutných bílých oblaků se tyčil do výšky Beorských hor. Byl příliš vysoko, než aby Safira dokázala vystoupat nad něj. Jediný kus jasného nebe ležel za nimi a i ten brzy zmizí, až je postupně pohltí bouře.

Budeme tím muset proletět, řekl Glaedr a Eragon ucítil Safiřinu úzkost.

Proč ji nezkusíme obletět? zeptala se.

Skrz Safiru si Eragon uvědomoval, že Glaedr zkoumá stavbu mračen. Nakonec zlatý drak řekl: Nechci, aby ses příliš odchýlila z trasy. Ještě před sebou máme spousty mil, a když ti dojdou síly…

Pak mi můžeš půjčit svoje, abych nás udržela ve vzduchu.

Hmmm. I tak bychom měli být opatrní. Už jsem podobné bouře viděl. Je větší, než si myslíš. Aby ses jí vyhnula, musela bys letět tak daleko na západ, že bys skončila za Vroengardem a pravděpodobně by trvalo další den, než bychom se dostali na souš.

Vroengard není tak daleko, opáčila.

Ne, ale vítr nás zpomalí. Moje instinkty mi navíc říkají, že bouře sahá až k ostrovu. Tak či onak, stejně skrze ni budeme muset proletět. Ale není třeba letět přímo jejím středem. Vidíš ten vrub mezi těmi dvěma malými sloupy na západě?

Ano.

Leť tam a možná se nám povede najít mezi mraky bezpečnou cestu.

Eragon pevně sevřel předek sedla, když se Safira naklonila, zabočila na západ a zamířila k vrubu, který jí Glaedr ukázal. Když se zase srovnala do vodorovné polohy, zívl a promnul si oči. Pak se otočil a vyhrabal si z brašen připevněných za sebou jablko a pár proužků sušeného hovězího. Byla to skrovná snídaně, ale neměl moc hlad. Kromě toho, když během letu hodně jedl, často se mu dělalo nevolno.

Během jídla střídavě sledoval mraky a hleděl na třpytivé moře pod sebou. Znepokojovalo ho, že pod nimi není nic než voda a že nejbližší pevnina je podle jeho odhadu více než padesát mil daleko. Zachvěl se při představě, jak klesá níž a níž do chladných, svíravých hlubin oceánu. Uvažoval, co asi leží na dně, a napadlo ho, že pomocí kouzel by se tam pravděpodobně dokázal podívat a zjistit to, ale nijak ho to nelákalo. Vodní propast byla na jeho vkus příliš temná a příliš nebezpečná. Cítil, že to není místo, kam by se měla pouštět bytost, jako je on. Raději to přenechá všem těm podivným stvořením, která tam už žijí.

*

Postupně začalo být jasné, že mraky sahají dál, než se zprvu zdálo, a že, jak už řekl Glaedr, bouře je větší, než Eragon se Safirou původně odhadovali.

Začal vát slabý protivítr a let se stával pro Safiru o něco namáhavějším, nicméně stále rychle postupovala.

Několik mil od předního okraje bouře Safira překvapila Eragona i Glaedra tím, že zahájila mírné klesání a plachtila směrem k vodní hladině.

Jak sestupovala, Glaedr se zeptal: Safiro, k čemu se chystáš?

Jsem zvědavá, odpověděla. A ráda bych popřála křídlům trochu odpočinku, než vletíme do mraků.

Klouzala nad vlnami, její odraz pod ní a stín před ní odrážely každý pohyb jako dva přízrační společníci, jeden tmavý a jeden světlý. Pak naklopila křídla, třemi rychlými máchnutími zpomalila a přistála na hladině. Když její hruď narazila o vlny, na obě strany od jejího krku vystříkl vějíř vodní tříšti, která zkropila Eragona sprškou kapek.

Voda byla studená, ale po tak dlouhé době ve výšce jim vzduch nad hladinou moře připadal příjemně teplý − vlastně tak teplý, že si Eragon rozepnul plášť a stáhl rukavice.

Safira složila křídla a pokojně se pohupovala nahoru a dolů na vlnách. Eragon kousek vpravo zahlédl několik trsů hnědých řas. Rostliny byly rozvětvené jako kartáč a ve spojích podél stonků měly měchýřky velikosti bobulí.

Zhruba ve výšce, kde předtím letěla Safira, zahlédl Eragon na obloze dvojici albatrosů, kteří se snažili uletět před mohutnou stěnou mračen. Ten pohled jen prohloubil jeho nervozitu; mořští ptáci mu připomněli, jak kdysi viděl smečku vlků běžet po boku stáda vysoké zvěře, když všechna zvířata utíkala před lesním požárem v Dračích horách.

Kdybychom měli trochu rozumu, řekl Safiře, otočili bychom to.

Kdybychom měli trochu rozumu, odletěli bychom z Alagaësie a už nikdy bychom se nevrátili, opáčila.

Sklonila se a ponořila čenich do slané vody. Pak zakroutila hlavou a několikrát zakmitala rudým jazykem dovnitř a ven z tlamy, jako by ochutnala něco nepříjemného.

Vtom Eragon z Glaedra ucítil paniku a starý drak zařval v jeho mysli: Vzlétni! Hned, hned, hned! Vzlétni!

Safira se na nic nevyptávala. Se zaburácením roztáhla křídla, zamávala jimi a začala se zvedat z vody.

Eragon se předklonil a chytil se okraje sedla, aby z něj nespadl. Safiřina křídla rozstříkla mlžnou clonu, která ho napůl oslepila, a tak svou myslí zapátral po tom, co Glaedra tak vylekalo.

Ucítil, jak z hlubin neuvěřitelnou rychlostí stoupá k Safiřině břichu něco chladného a obrovského… a plné nesmírného, nenasytného hladu. Pokusil se to zastrašit, odehnat, ale ta bytost byla jiná a nesmiřitelná a jako by si jeho snah ani nevšimla. V podivných, temných zákoutích jejího vědomí zahlédl vzpomínky na nesčetné roky strávené o samotě v ledovém moři, kde číhá, loví a je lovena.

V Eragonovi narůstala panika, a tak zašátral po jílci Brisingru, právě když se Safira vysmekla ze sevření vody a stoupala do vzduchu. Safiro! Pospěš si! křikl v duchu.

Pomalu nabírala rychlost a výšku, když vtom za ní vytryskla fontána zpěněné vody a Eragon spatřil, jak se z oblaku vodní tříšti vynořily lesklé šedé čelisti. Byly tak velké, že by spolkly koně i s jezdcem, a plné stovek třpytivých bílých zubů.

Safira skrz jejich spojení vnímala, co Eragon vidí, prudce se stočila do strany ve snaze uniknout otevřené tlamě a bouchla do vody špičkou křídla. O vteřinu později Eragon uslyšel a ucítil, jak se čelisti nestvůry zacvakly.

Zuby špičaté jako jehly minuly Safiřin ocas jen o pár palců.

Když netvor padal zpátky do vody, odkryly se i další části jeho těla. Hlava byla dlouhá a hranatá. Nad očima vystupovaly kostěné hřebínky, z nichž po stranách vyrůstaly provazovité výběžky, které mohly být podle Eragona víc než šest stop dlouhé. Krk připomínal obřího, vlnícího se hada. To, co bylo z netvorova trupu vidět, bylo hladké, mohutné a zřejmě neuvěřitelně pevné. Po stranách hrudi se táhl pár veslovitých ploutví, které bezmocně plácaly do vzduchu.

Nestvůra přistála na bok a k nebi se vznesl další, ještě větší výbuch vodní tříště.

Těsně předtím, než se vlny uzavřely nad jejím tělem, Eragon pohlédl do jejího oka, černého jako kapka dehtu. Z upřeného pohledu čišela naprostá nenávist, zuřivost a vztek. Eragon se zachvěl a zatoužil být uprostřed pouště Hadarak, neboť jen tam by se cítil v bezpečí před odvěkým hladem této bytosti.

Rozbušilo se mu srdce, pustil jílec Brisingru a sesul se v sedle. „Co to bylo?“

Nïdhwal, řekl Glaedr.

Eragon se zamračil. Nepamatoval si, že by v Ellesméře o něčem takovém četl. A co je to?

Nïdhwalové se objevují jen vzácně a moc se o nich nemluví. Jsou mořskou obdobou nebeských fanghurů. V obou případech se jedná o příbuzné draků. Přes velké rozdíly v našem vzhledu je nám nïdhwal bližší než vřískající fanghur. Jsou inteligentní, a dokonce v hrudi mají útvar podobný Eldunarí, díky němuž pravděpodobně mohou zůstávat dlouho ponořeni ve velké hloubce.

Umí chrlit oheň?

Ne, ale podobně jako fanghur často používají svou duševní sílu k ochromení kořisti, což už zjistil nejeden drak.

Sežrali by svého příbuzného! řekla znechuceně Safira.

Pro ně jsme úplně cizí, odpověděl Glaedr. Ale žerou i sebe navzájem, což je jedním z důvodů, proč je tak málo nïdhwalar. Nezajímá je, co se děje mimo jejich říši, a veškeré pokusy se s nimi domlouvat se dosud nesetkaly s úspěchem. Je zvláštní, že jsme na něj narazili tak blízko od břehu. Kdysi se dali najít teprve po několika dnech letu od pevniny, kde je moře nejhlubší. Od pádu Jezdců zřejmě začali být buď troufalejší, nebo zoufalejší.

Eragon se zachvěl, když si vzpomněl na dotek nïdhwalovy mysli. Proč jste nám o nich ani ty, ani Oromis nikdy nic neřekli?

Je toho spousta, co jsme vás nenaučili, Eragone. Náš čas byl omezený a bylo nejlepší strávit ho tím, že jsme se vás snažili vyzbrojit proti Galbatorixovi, ne proti všem temným tvorům číhajícím v neprobádaných končinách Alagaësie.

Takže existují ještě nějací další tvorové jako nïdhwal, o kterých nevíme?

Pár jich bude.

Řekneš nám o nich, Ebrithil? zeptala se Safira.

Uděláme spolu dohodu, Safiro, i s tebou, Eragone. Počkáme týden, a pokud budeme ještě stále naživu a svobodní, s radostí vás příštích deset let budu učit o každé mně známé rase, včetně všech nespočetných druhů brouků. Ale do té doby se soustřeďme na úkol, který máme před sebou. Platí?

Eragon a Safira neochotně souhlasili a už se k tomu nevraceli.

*

Jak se blížili k okraji bouře, protivítr zesílil do divoké vichřice, což Safiru postupně zpomalilo až na poloviční rychlost. Tu a tam s ní zacloumal silný poryv větru a někdy ji to na pár okamžiků úplně zastavilo na místě. Vždy poznali, že se blíží další náraz vzduchu, neboť se k nim po hladině valil stříbřitý, stupňovitý obrazec vyvolaný větrem.

Od úsvitu mraky dále narostly a zblízka byly ještě hrozivější − zespod tmavé a nafialovělé a visely z nich opony deště, které jako průsvitná pupeční šňůra spojovaly bouřkové mraky s mořem. O něco výš měly oblaky barvu matného stříbra, kdežto jejich vrcholky byly oslnivě sněhobílé a vypadaly tak pevné jako stěny Tronjheimu. Na severu, nad středem bouře, se mraky seskupily do jakési obří kovadliny, která čněla nade vše ostatní, jako by se sami bohové rozhodli ukovat z nich nějaký podivný a strašlivý nástroj.

Jak Safira stoupala mezi dva vypouklé bílé sloupy, vedle nichž vypadala jako pouhá tečka, moře zmizelo pod vrstvou polštářovitých mraků. Protivítr polevil, vzduch ztěžkl a proměnil se. Točil se kolem nich hned sem a hned zase tam. Eragon zaťal zuby, aby mu nedrkotaly. Zhoupl se mu žaludek, když Safira nejprve klesla o šest stop a vzápětí právě tak rychle vystoupala více než dvacet stop přímo vzhůru.

Glaedr se jí zeptal: Máš nějakou zkušenost s létáním v bouři kromě té, když jste uvízli ve vichřici mezi údolím Palancar a Yazuakem?

Ne, konstatovala Safira stručně.

Glaedr zřejmě tuto odpověď očekával, protože ji neprodleně začal poučovat, jak zdolávat podivnou oblačnou krajinu. Zkoumej vzorce pohybu a všímej si útvarů kolem sebe, radil jí. Podle nich můžeš odhadnout, kde je vítr nejsilnější a kam fouká.

Mnohé věci už Safira věděla, ale klidný tón starého draka dodal jí i Eragonovi sebejistotu. Kdyby z drakovy mysli cítili znepokojení nebo strach, začali by o sobě pochybovat a Glaedr si toho byl možná vědom.

Safiře stál v cestě zbloudilý, větrem odtržený cár mraku. Místo aby ho obletěla, projela přímo skrz něj jako třpytivé modré kopí. Obklopila je šedá mlha, hukot větru se ztišil. Eragon přimhouřil oči a zakryl si rukou obličej, aby si chránil zrak.

Když vystřelili z mraku ven, na Safiřině těle se držely miliony droboučkých kapiček. Celá se třpytila, jako by na oslnivých šupinách měla přilepené diamanty.

Její let byl i nadále neklidný. V jednom okamžiku letěla vodorovně, ale v příštím ji divoký vítr srazil na stranu nebo jí nečekaný vzestupný proud zvedl jedno křídlo a přinutil ji stočit se opačným směrem. Eragona vyčerpávalo i jen sedět na jejím hřbetě. Pro samotnou Safiru však byl průlet vzdušnými víry doslova utrpením. Její zoufalý boj byl o to obtížnější, že si uvědomovala, že se ještě zdaleka nechýlí ke konci a ona nemá jinou možnost než v něm pokračovat.

Po hodině nebo dvou obtížného letu ještě stále nedohlédli na konec bouřkových mračen. Glaedr řekl: Musíme zabočit na sever. Zaletěla jsi už dost daleko na západ, ale pokud se máme postavit plné síle bouřky, bude nejlepší to udělat hned, dokud ještě nejsi tolik vyčerpaná.

Safira beze slova zamířila na sever k rozlehlé, vysoké hoře sluncem osvětlených mraků, které tvořily srdce obří bouře. Hřebenovité průčelí kupovitých mračen byla ta největší věc, jakou kdy Eragon viděl − ještě větší než Farthen Dûr. Hradba mraků se modravě rozsvítila, když se k vršku kovadliny vyšplhal blesk.

Vzápětí nebem otřáslo silné zahřmění a Eragon si musel zakrýt uši rukama. Magie je sice ochrání před zásahem blesku, ale představa, že se mají odvážit do blízkosti praskajících záblesků energie, ho přesto silně znepokojovala.

Pokud byla Safira vystrašená, nedala to nijak znát. Eragon cítil pouze její odhodlání. Najednou začala rychleji máchat křídly a o pár minut později dorazili k průčelí oblačné hory mraků a prolétli jím přímo do středu bouře.

Obklopilo je šero, šedé a jednotvárné.

Jako by zbytek světa přestal existovat. V mracích Eragon nedokázal odhadnout vzdálenost ničeho, co se nacházelo mimo dosah Safiřina čenichu, ocasu a jejích křídel. Byli prakticky slepí a pouze díky přetrvávající zemské přitažlivosti rozlišovali, kde je nahoře a kde dole. Naštěstí Safira neztrácela orientaci, takže jim nehrozilo, že se v bouři ztratí.

Eragon otevřel mysl a snažil se jí dosáhnout co možná nejdál. Neucítil však žádnou další živou bytost kromě Safiry a Glaedra, ani jediného zbloudilého ptáčka. Průběžným pátráním po jakýchkoli zvířatech či rostlinách v jejich okolí mohl předejít tomu, aby vrazili do horského úbočí.

Také použil kouzlo, které ho naučil Oromis: díky němu věděli, jak daleko právě jsou od hladiny vody či od země.

Jakmile vstoupili do mraku, začala se na Eragonově kůži hromadit všudypřítomná vlhkost a vsakovala se mu do vlněného oděvu, který tím těžkl. Jindy by takové nepříjemnosti nevěnoval pozornost, ale tady bylo spojení vody a větru tak mrazivé, že by mu brzy prochladly končetiny a postupně by umrzl. Použil proto další kouzlo, které odsávalo ze vzduchu kolem něj každou viditelnou kapku. Na Safiřinu žádost pak čistil i vzduch kolem jejich očí, protože se jí vlhkost zachycovala na jejich povrchu a nutila ji často mrkat.

Vítr uvnitř vrcholu kovadliny byl překvapivě mírný. Eragon se o tom zmínil Glaedrovi, ale starý drak zůstával zachmuřený. To nejhorší teprve přijde.

Jeho slova se brzy potvrdila, když do Safiřina břicha udeřil prudký vzestupný proud a vynesl ji o několik tisíc stop výš, kde se řídký vzduch již nedal dýchat a mlha zamrzala do droboučkých krystalků, které Eragona štípaly na nose a tvářích a Safiru na blanách křídel jako spousta špičatých nožíků.

Safira přitiskla křídla k tělu a stočila se střemhlav dolů, aby se pokusila uniknout stoupavému proudu. Za okamžik tlak pod ní povolil a vzápětí jej vystřídal stejně silný sestupný proud, který je děsivou rychlostí hnal směrem k moři.

Jak padali, ledové krystalky tály a proměňovaly se v obrovské, kulaté dešťové kapky, které jako by se vznášely bez tíže kolem Safiry. Nedaleko zazářil blesk jako strašidelná modrá záře za závojem mraků. Eragon vykřikl bolestí, když kolem nich zaburácel hrom. Stále mu zvonilo v uších, a tak z lemu svého pláště utrhl dva malé kousky látky, smotal je a nacpal si je do uší.

Až poblíž spodní části mračen se Safira dokázala vymanit z rychlého vzdušného proudu. Jakmile se jí to však povedlo, zmocnil se jí další vzestupný proud a jako obří ruka ji tlačil k nebi.

Potom Eragon nadlouho ztratil pojem o čase. Zuřivý vítr byl příliš silný a Safira mu nedokázala vzdorovat, a tak dál stoupala a padala v kroužícím vzduchu, jako kousek dřeva zachycený vodním vírem. Trochu postupovala kupředu − těžce si vydobyla pár mil, které se s nesmírným úsilím snažila udržet. Kdykoli se však vyprostila z jednoho proudu vzduchu, uvěznil ji jiný.

Eragona pokořovalo vědomí, že jsou proti bouři bezmocní a že jejich síly se nemohou vyrovnat silám přírodních živlů.

Dvakrát vítr málem srazil Safiru do ničivých vln. V obou případech ji sestupné proudy vyplivly ze spodní části bouře do deště, který bičoval moře pod nimi. Když se to stalo podruhé, Eragon se ohlédl a na okamžik měl pocit, že zahlédl dlouhou, tmavou siluetu nïdhwala, spočívající na rozbouřené hladině. Když však uhodil nový blesk, obrys byl pryč. Možná to byla jen hra stínů, říkal si.

Jak Safiře ubývaly síly, stále méně s větrem bojovala a dovolovala mu, aby ji unášel, kam se mu zachtělo. Bouři se snažila vzdorovat jen tehdy, když se dostala příliš blízko k hladině. Jinak ani nemávala křídly a vůbec se co nejméně namáhala. Eragon ucítil, když jí Glaedr začal dodávat energii, aby jí pomohl odolávat větru, ale i tak se sotva udržela na místě.

Nakonec začalo světlo slábnout a Eragona se zmocnilo zoufalství. Skoro celý den si s nimi bouře pohrávala, a přesto se nezdálo, že by ustávala nebo že se Safira nějak blíží k jejímu okraji.

Když zapadlo slunce, Eragon si už neviděl ani na špičku nosu. Nezáleželo na tom, jestli má oči otevřené, nebo zavřené. Jako by kolem nich byla napěchovaná obrovská hromada černé vlny − a skutečně, jako by tma měla svou hmotnost a tato látka se na ně tiskla ze všech stran.

Každou chvíli přítmím projel další blesk. Zazářil jako několik sluncí současně a zanechával ve vzduchu železitou pachuť. Někdy byl skrytý uvnitř mraků, jindy se objevil v jejich zorném poli. Po ostrém jasu bližších výbojů jim noc připadala ještě temnější a Eragon a Safira byli střídavě oslepováni světlem a naprostou temnotou, která po záblesku následovala. Ačkoli se blýskalo velmi blízko, nikdy blesk Safiru nezasáhl. Neustálé dunění hromu jim však oběma bylo nepříjemné.

Eragon nedokázal říct, jak dlouho to takhle trvalo.

V jistém okamžiku během noci Safira vstoupila do proudu stoupajícího vzduchu, který byl mnohem větší a silnější než cokoli předtím. Začala se mu bránit a snažila se z něj uniknout, ale vítr byl tak silný, že stěží dokázala udržet křídla ve stejné rovině.

Nakonec zoufalstvím zařvala a vypustila z tlamy proud plamene, jímž osvítila malý okruh okolních ledových krystalků, až se zatřpytily jako drahokamy.

Pomozte mi, řekla. Tohle sama nedokážu.

A tak Eragon s Glaedrem propojili své mysli. Starý drak dodával potřebnou energii a Eragon vykřikl: „Gánga fram!“

Kouzlo pohánělo Safiru vpřed, ale velmi pomalu, protože pohybovat se ve správných úhlech vůči větru bylo jako snažit se přeplavat Anoru v době největšího tání. Dračice sice postupovala vodorovně, ale proud ji současně unášel závratnou rychlostí vzhůru. Brzy si Eragon začal všímat, že se mu špatně dýchá, ale přesto dál zůstávali uvěznění ve vzdušném proudu.

Už to trvá moc dlouho a stojí nás to příliš mnoho energie, řekl Glaedr. Ukonči to kouzlo.

Ale…

Ukonči kouzlo. Nestačíme se vyprostit dřív, než vy dva omdlíte. Budeme se muset nechat nést větrem, dokud nezeslábne natolik, aby se z něj Safira dokázala vymanit.

Jak? zeptala se. Eragon zatím udělal, co mu Glaedr nakázal. V Safiřiných myšlenkách bylo znát vyčerpání a mučivý pocit porážky a Eragonovi se z toho dělalo úzko.

Eragone, musíš pozměnit kouzlo, které používáš k zahřátí tak, aby působilo i na Safiru a na mě. Začíná být chladno, chladněji než za té nejmrazivější zimy v Dračích horách, a bez pomoci kouzel umrzneme.

I ty?

Prasknu jako kousek horkého skla hozeného do sněhu. Dál musíš sesbírat vzduch kolem sebe a Safiry a držet ho u vás, abyste mohli dýchat. Ale to kouzlo musí umožňovat vypouštět vydýchávaný vzduch ven, jinak se udusíte. Jde o složité zaklínadlo a nesmíš udělat žádnou chybu, tak poslouchej pozorně.

Eragon po Glaedrovi zopakoval nezbytné věty ve starověkém jazyce, a jakmile zvládl jejich výslovnost k drakově spokojenosti, vyslovil je. Poté pozměnil další zaklínadlo podle Glaedrových pokynů, aby všechny tři ochránil před chladem.

Pak čekali, zatímco vítr je zvedal stále výš. Minuty ubíhaly a Eragon začal uvažovat, jestli se vůbec někdy zastaví, nebo zda se budou hnát vzhůru tak dlouho, až budou stejně vysoko jako měsíc a hvězdy.

Napadlo ho, že takhle možná vznikají létavice: pták nebo drak nebo nějaká jiná pozemská bytost je uvězněna v neúprosném větru a vymrštěna k nebi takovou rychlostí, že vzplane jako suchá větévka. Jestli je to tak, pak se Safirou a Glaedrem nejspíš vytvoří ten nejjasnější a nejpůsobivější meteor v dějinách, pokud ovšem bude nablízku nějaký pozorovatel, který by spatřil jejich zánik tak daleko nad mořem a dokázal ho později popsat, pomyslel si.

Skučení větru se postupně zmírňovalo. Dokonce i hromobití, z něhož jim dosud vibrovaly kosti, jako by sláblo. Eragon si vytáhl kousky látky z uší a ohromil ho poklid panující kolem nich. Stále sice v pozadí dozníval tlumený šelest připomínající zvuk lesní říčky, ale jinak bylo ticho, úchvatné ticho.

Když běsnění bouře zesláblo, také si povšiml, že jeho vypětí vyvolané kouzlem narůstá − nezpůsobovalo to zaklínadlo, které je mělo zahřát, nýbrž kouzlo, které jim umožňovalo dýchat. Z nějakého důvodu se energie potřebná k jeho udržení neúměrně znásobila a cítil první příznaky toho, že mu brzy vezme poslední zbyteček životních sil: chlad v rukou, nepravidelný tlukot srdce a zdrcující pocit apatie, který ho znepokojoval nejvíc.

Tehdy mu začal Glaedr pomáhat. Eragon s úlevou pocítil, jak se jeho zátěž snižuje. Drakova energie do něj proudila jako návaly horka připomínající horečku, které spláchly jeho otupělost a vlily mu novou sílu.

A tak pokračovali dál.

*

Nakonec přece jen Safira zaznamenala, že vítr mírně, ale znatelně slábne, a začala se připravovat, že vyletí ze vzdušného proudu.

Ještě než to stihla udělat, mraky nad nimi prořídly a Eragon zahlédl několik třpytivých teček: bílých a stříbřitých hvězd tak jasných, že jasnější nikdy v životě neviděl.

Podívejte, řekl. Pak se mraky kolem nich konečně rozevřely, Safira vystoupala z bouře a vratce se vznášela nad ní na vršku stoupavého proudu.

Pod nimi se rozprostírala bouře, táhnoucí se snad stovku mil do všech stran. Její střed vypadal jako klenutá, houbovitá kopule, uhlazená divokými bočními větry, které se hnaly ze západu na východ a mohly každou chvíli strhnout Safiru z jejího nejistého bidýlka. Nejbližší mraky i ty v dálce byly mléčně bílé a skoro jako by zevnitř světélkovaly. Působily krásně a neškodně − jako klidné, neměnné útvary, neprozrazující nic o skryté zběsilosti vzdušných živlů.

Potom si Eragon znovu všiml nebe a padl na něj úžas, neboť na něm bylo víc hvězd, než by si kdy pomyslel, že může existovat. Červené, modré, bílé i zlaté ležely rozsypané po celé obloze jako hrstky třpytivého prachu. Známá souhvězdí tu sice stále byla, ale nacházela se teď mezi tisíci méně zářivých světel, jež viděl poprvé v životě. A hvězdy navíc vypadaly zářivější a prázdnota mezi nimi tmavší. Měl pocit, jako by doposud měl před očima vždycky jen jakýsi mlžný opar, který mu bránil spatřit skutečnou nádheru noční oblohy.

Chvíli hleděl na tu velkolepou přehlídku, ohromen překrásnou, nahodilou a neznámou povahou blikajících světélek. Když se konečně podíval dolů, uvědomil si, že načervenalý obzor působí nějak neobvykle. Nebe a moře se nespojovaly do rovné linky, jak tomu zatím vždy bylo a jak tomu mělo být. Přechod mezi nimi byl nepatrně zakřivený, jako by šlo o obrys nepředstavitelně velkého kruhu.

Byl to tak zvláštní pohled, že Eragonovi nějaký čas trvalo, než vůbec pochopil, co vidí. A když se to stalo, ucítil mravenčení v zátylku a zároveň měl pocit, jako by mu někdo vyrazil dech.

„Svět je kulatý,“ zašeptal. „Nebe je duté a svět je kulatý.“

Vypadá to tak, souhlasil Glaedr, ale zdál se být stejně užaslý jako Eragon. Slyšel jsem o tom od jednoho starého draka, ale nikdy mě nenapadlo, že to sám uvidím.

Kousek obzoru na východě byl zbarvený bledě žlutou září, která předznamenávala návrat slunce. Eragon odhadoval, že kdyby Safira udržela nynější polohu ještě čtyři nebo pět minut, spatřili by ho vycházet, i když to potrvá ještě hodiny, než teplé, životodárné paprsky dopadnou na vodní hladinu tam dole.

Safira se ještě chvíli zdržela na místě a všichni tři se v tichém přítmí vznášeli mezi hvězdami a zemí, jako duchové ve vyhnanství. Ocitli se v prázdnotě, která nebyla ani součástí nebe, ani světa pod nimi − jako smítko plující pomezím mezi dvěma obrovskými entitami.

Pak se Safira naklonila dopředu a napůl letěla, napůl padala na sever, protože vzduch byl tak řídký, že jakmile opustila proud stoupajícího vzduchu, křídla plně neunesla její váhu.

Jak se řítila dolů, Eragon se zeptal: Kdybychom měli dostatek drahokamů a kdybychom do nich uložili dost energie, myslíš, že bychom mohli doletět až na měsíc?

Kdo ví, co je možně, zamyslel se Glaedr.

Když byl Eragon malý, neznal nic než Carvahall a údolí Palancar. Samozřejmě slýchával o Království, ale nikdy mu nepřipadalo tak úplně skutečné, dokud po něm nezačal cestovat. Ještě později se jeho obraz světa rozšířil o zbytek Alagaësie a matně i o další země, o kterých četl. Ale teď si uvědomil, že to, co považoval za tak obrovské, je ve skutečnosti jen malá část daleko většího celku. Jako by se jeho zorný úhel náhle proměnil z pohledu mravence ve vidění orla.

Nebe bylo duté a svět kulatý.

To ho přimělo přehodnotit a znovu roztřídit… všechno. Válka mezi Vardeny a Královstvím působila ve srovnání se skutečnou velikostí světa bezvýznamně. Napadlo ho, jak nicotná je většina bolestí a obav, které sužují lidstvo, když je sleduje takto z výšky.

Safiře řekl: Kdyby každý mohl spatřit to co my, možná by na světě nebylo tolik válek.

Nemůžeš čekat, že se z vlků stanou ovečky.

Ne, ale vlci nemusí být k ovcím krutí.

*

Safira brzy klesla zpátky do přítmí mraků, ale už ji neuvěznil žádný další vír stoupajících a klesajících proudů. Plachtila teď mnoho mil, odrážela se od vrcholků dalších, níže položených vzdušných proudů, napěchovaných uvnitř bouře, a šetřila díky nim síly.

O hodinu či dvě později se mlha rozestoupila a oni konečně opustili obrovskou kupu mraků, které tvořily střed bouře. Klesali a klouzali teď přes křehké předhůří nakupené u jejího úpatí. Mraky se postupně zplošťovaly do prošívané přikrývky, jež zakrývala vše v dohledu, kromě vrcholu samotné kovadliny.

Když slunce konečně vykouklo, jednotvárné prostředí pod nimi nebylo nijak zajímavé.

Proto to byl Glaedr, kdo je upozornil: Safiro, támhle vpravo. Vidíš to?

Eragon zvedl hlavu, kterou měl opřenou o složené paže, a zamžoural, aby jeho oči přivykly jasnému světlu.

Pár mil na sever z mraků vystupoval prstenec hor. Vrcholky byly pokryté sněhem a ledem a společně vypadaly jako starobylá, členitá koruna, ležící na polštáři z mlhy. Východní úbočí hor třpytivě zářila ve světle ranního slunce, zatímco západní stěny byly zahaleny dlouhými modrými stíny, které se v dálce ztenčovaly jako tmavé dýky na zvlněné, sněhobílé pláni.

Eragon se napřímil v sedle a stěží se odvážil uvěřit, že by jejich cesta mohla být u konce.

Pohleďte, řekl Glaedr, Aras Thelduin, ohnivé hory, které střeží srdce Vroengardu. Leť rychle, Safiro, už nám zbývá jen kousek cesty.

Vrtonožky

Chytili ji na křižovatce dvou stejných chodeb lemovaných sloupy, loučemi a jasně červenými praporky s Galbatorixovým znakem − klikatým zlatým plamenem.

Nasuada nevěřila, že se jí podaří utéct, ale přesto cítila zklamání. Když nic jiného, doufala, že se aspoň dostane dál, než ji znovu zajmou.

Bránila se, zatímco ji vojáci táhli zpátky do komnaty, která se stala jejím vězením. Ačkoli muži na sobě měli hrudní pláty a chrániče předloktí, dokázala jim poškrábat tváře a pokousat ruce a dva z nich celkem vážně zranila.

Když vojáci vešli do Jasnovidčiny síně a uviděli, co udělala žalářníkovi, zděšeně vykřikli. Opatrně se vyhnuli kaluži krve, odnesli ji na kamennou desku a připoutali ji. Pak pospíchali pryč a nechali ji o samotě s mrtvolou.

Křičela, škubala okovy a zlobila se sama na sebe, že si nevedla lépe. Stále nasupená pohlédla na tělo na podlaze a pak rychle odvrátila oči. V mužově tváři četla posmrtnou výčitku a nesnesla ten pohled.

Poté, co ukradla lžíci, hodiny brousila konec její rukojeti o kamennou desku. Lžíce byla vyrobena z měkkého železa, takže se dala snadno tvarovat.

Myslela, že příště přijde Galbatorix s Murtaghem, ale místo toho se objevil žalářník s pozdní večeří. Začal jí rozepínat okovy, aby ji mohl odvést na záchod. Jakmile jí uvolnil levou ruku, bodla ho pod bradu. Ostrá rukojeť lžíce se muži zabořila do tlustého krku. Příšerně zapištěl jako prase na porážce a třikrát se zběsile otočil kolem své osy. Mlátil kolem sebe rukama, ale po chvíli padl na podlahu. Házel sebou, z úst mu vycházela pěna a nekonečně dlouho bouchal patami o zem.

Trápilo ji, že ho zabila. Nepokládala ho za zlého člověka − nevěděla, jaký vlastně byl. Měl však v sobě jakousi prostotu, že měla pocit, jako by ho zneužila. Přesto to musela udělat. I když jí teď bylo nepříjemné na to myslet, byla přesvědčená, že její jednání bylo oprávněné.

Zatímco se tedy muž zmítal ve smrtelné křeči, rozepnula si zbytek pout a seskočila z desky. Pak sebrala odvahu a vytáhla lžíci ze žalářníkova krku. Jako by vytáhla špunt ze sudu: krev jí vystříkla na nohy. Uskočila a v duchu zaklela.

Se dvěma strážnými u vchodu do Jasnovidčiny síně se vypořádala snadno. Zaskočila je a vojáka stojícího vpravo zabila stejně jako žalářníka. Potom mu z opasku vyškubla dýku a zaútočila na druhého muže, který na ni namířil kopí. Takhle zblízka se však kopí nemohlo rovnat noži. Nasuada strážného rozpárala dřív, než měl příležitost utéct nebo vzbudit poplach.

Jenomže o moc dál se nedostala. Ať už to zapříčinila Galbatorixova kouzla, nebo měla prostě jen smůlu, zkrátka vběhla přímo do náručí pěti vojákům a ti ji sice s obtížemi, ale přesto rychle přemohli.

*

Ani ne za půl hodiny uslyšela, jak ke dveřím komnaty napochodovala větší skupina mužů v okovaných botách. Pak dovnitř vtrhl Galbatorix a za ním několik stráží.

Jako vždy se zastavil na okraji jejího zorného pole. Z vysoké, temné postavy s hranatou tváří viděla jen siluetu. Všimla si, že otočil hlavou a rozhlédl se po místnosti. Chladně se zeptal: „Jak se to stalo?“

Voják s chocholkou na helmici přicupital před Galbatorixe, poklekl a podal mu nabroušenou lžíci. „Pane, v jednom ze zabitých mužů jsme našli tohle.“

Král si vzal lžíci a převaloval ji v rukou. „Aha.“ Natočil hlavu k Nasuadě. Svíral konce lžíce a bez znatelné námahy ji ohýbal, dokud ji nezlomil. „Věděla jsi, že nedokážeš utéct, a přesto jsi to zkusila. Nedovolím ti zabíjet mé muže jen proto, abys mi dělala naschvály. Nemáš právo brát jim život. Nemáš právo dělat nic, pokud ti to nedovolím.“ Mrštil rozlomenou lžíci na podlahu, obrátil se a rychle odkráčel z Jasnovidčiny síně, až za ním těžká pláštěnka zavlála.

Dvojice vojáků odnesla žalářníkovo tělo. Pak vydrhli zakrvácenou místnost a přitom ji proklínali.

Jakmile odešli a Nasuada znovu osaměla, povzdechla si a napětí, které cítila v rukou i nohou, se zmírnilo.

Litovala, že se předtím nenajedla. Jak její rozrušení opadávalo, docházelo jí, že má velký hlad. Na další jídlo bude možná muset čekat dlouhé hodiny. Pokud se tedy Galbatorix nerozhodne potrestat ji tím, že jí odepře stravu. To ovšem neočekávala.

Chvíli snila o chlebu, pečeni a vysokých sklenicích vína, než se chodbou před celou opět rozezněl dusot mnoha bot. Škubla sebou a zkusila se duševně připravit na nepříjemnost, která ji čeká. Tím, že to bude nepříjemné, si byla jistá.

Dveře se prudce otevřely a v místnosti s osmihranným půdorysem zazněly dvoje kroky: Murtagh s Galbatorixem. Murtagh se postavil tam, kde stával obvykle, ale už se nezabýval košem s ohněm. Pouze zkřížil paže na prsou, opřel se o zeď a hleděl do země. Přes stříbrnou masku Nasuada mnoho nepoznala, ale to, co postřehla, ji neuklidnilo. Rysy jeho tváře se zdály ještě tvrdší než jindy a ústa měl zkřivená tak, že jí z toho běhal mráz po zádech.

Galbatorix zůstal stát trochu stranou kus za její hlavou, místo aby se posadil, jak míval ve zvyku. Nasuada ho spíše cítila, než viděla.

Natáhl nad ni dlouhé, kostnaté ruce. Držel v nich krabičku zdobenou kousky vyřezávaného rohu, jež mohly představovat glyfy ze starověkého jazyka. Nejvíce ji však znepokojovalo slabé škrr-škrr, které vycházelo z nádobky. Znělo to jako škrábání myši, ale neméně zřetelně.

Bříškem palce Galbatorix vysunul víčko. Pak sáhl dovnitř a vytáhl něco, co vypadalo jako veliká larva barvy slonoviny. Měřila skoro tři palce a na jednom konci měla maličká ústa, jimiž vydávala škrr-škrr a oznamovala světu svou nespokojenost. Byla buclatá a sestávající z kroužků jako housenka, ale pokud měla nějaké nožky, nebyly vidět.

Zvířátko se zakroutilo a marně se snažilo uvolnit z králových prstů. „Tohle je vrtonožka. Není tím, čím se zdá být. Takové je jen máloco, ovšem v případě vrtonožky to platí dvojnásob. Žijí na jediném místě v Alagaësii a je mnohem obtížnější je chytit, než bys asi předpokládala. Považuj si toho, že jsem se uvolil jednu použít na tebe, Nasuado, dcero Ažihada.“ Ztišil hlas, takže zněl důvěrněji. „Ale na tvém místě bych být nechtěl.“

Zlověstné škrr-škrr zesílilo, jakmile Galbatorix pustil vrtonožku na holou kůži její pravé paže, hned pod loket. Při doteku té odporné věci sebou Nasuada cukla. Larva byla těžší, než vypadala, a zachytila se její kůže pomocí něčeho, co jí připadalo jako stovky maličkých háčků.

Vrtonožka ještě chvíli pištěla, pak se stočila do pevné kuličky a poskočila o několik palců po její paži.

Nasuada zaškubala pouty a doufala, že housenku shodí, ale ta se jí držela jako klíště.

Znovu poskočila.

A ještě jednou a už byla na jejím rameni. Háčky ji štípaly a zarývaly se jí do kůže jako pás droboučkých bodláků. Vrtonožka zvedla hlavičku bez očí a otočila ji k Nasuadinu obličeji, jako by ochutnávala vzduch. Maličká ústa se otevřela a odhalila ostrá kusadla.

Škrr-škrr? pronesla tázavě vrtonožka. Škrr-škrr?

„Tam ne,“ řekl Galbatorix a pak dodal cosi ve starověkém jazyce.

Jakmile ho larva uslyšela, otočila se zády k obličeji a začala se sunout zpátky po paži, za což byla Nasuada celkem vděčná.

Vardenskou vůdkyni máloco vyděsilo. Měla strach z doteku žhavého železa. Děsilo ji pomyšlení, že by Galbatorix mohl navždy vládnout v Urû’baenu. Samozřejmě měla strach ze smrti, ale vlastně se ani tak nebála konce vlastní existence, nýbrž spíš toho, že nestihne uskutečnit vše, co si předsevzala.

Ale z nějakého důvodu ji vrtonožka a její dotek zneklidňovaly tak jako doposud nic jiného v životě. Celé tělo jako by ji pálilo a svědilo. Měla neodolatelné nutkání utéct, zmizet, dostat se co nejdál od téhle larvy. Cítila, že je na tom hmyzu něco špatně. Divně se pohyboval, slizká malá ústa jí připomínala ústa dítěte a ten příšerný zvuk v ní vyvolával instinktivní odpor.

Vrtonožka se zastavila na jejím lokti.

Škrr-škrr!

Vtom se tlusté, beznohé tělíčko stáhlo, vyskočilo čtyři nebo pět palců do vzduchu a vrhlo se po hlavě směrem k ohbí lokte.

Když larva dopadla, rozdělila se na desítku malých světle zelených stonožek, které se Nasuadě rozeběhly po paži. Každá si rychle našla místo, kde zabořila kusadla do masa a prohryzávala si cestu skrz kůži.

Bolest byla nesnesitelná. Nasuada se vzpírala v okovech a křičela, ale utrpení bylo nekončící. Železa bolela víc, ale dala by jim přednost, protože žhavý kov byl neosobní, neživý a předvídatelný. Nic z toho neplatilo pro vrtonožku. Strašlivé bylo vědomí, že bolest jí způsobuje tvor, který ji okusuje, a dokonce proniká do jejího těla.

Nakonec potlačila hrdost, přestala se ovládat a volala k bohyni Gokukaře o slitování. Pak začala blábolit jako děcko, neschopná zastavit příval nahodilých slov, která jí samovolně vycházela z úst.

A za sebou slyšela Galbatorixův smích. Pro tu radost z jejího utrpení nenáviděla krále ještě víc.

*

Nasuada zamrkala a pomalu se probírala.

Během několika chvil si uvědomila, že Murtagh s Galbatorixem jsou pryč. Vůbec si na jejich odchod nepamatovala; musela ztratit vědomí.

Bolest poněkud polevila, ale stále byla silná. Když pohlédla na své tělo, musela odvrátit oči a zrychlil se jí tep. Tam, kde se do ní zavrtaly stonožky − nevěděla, jak nazvat vrtonožku poté, co se rozdělila −, měla tělo napuchlé a pod kůží prosvítaly tunýlky naplněné rudou krví, které ji strašně pálily. Připadala si, jako by ji zbili kovovým bičem.

Uvažovala, zda mohou být vrtonožky ještě v ní. Možná nečinně leží uvnitř a tráví potravu. Nebo se třeba promění v něco ještě horšího, jako když se z larev vylíhnou mouchy. Anebo, a taková možnost se jí zdála nejstrašnější, v ní kladou vajíčka a brzy se vylíhnou další a začnou na ní hodovat.

Otřásla se strachy a zoufale vykřikla.

Kvůli zraněním pro ni bylo těžké souvisle uvažovat. Opakovaně se jí zamlžoval zrak a zjistila, že pláče, což ji znechutilo, ale neuměla slzy nijak zastavit. Začala si povídat pro sebe, aby se rozptýlila. Většinou říkala nesmysly − cokoli, čím by se povzbudila nebo co by jí umožnilo soustředit se na něco jiného. Pomáhalo to, i když jen trochu.

Věděla, že ji Galbatorix nechce zabít, ale bála se, že ve vzteku zašel dál, než zamýšlel. Třásla se a celé tělo měla v jednom ohni, jako by ji poštípaly stovky včel. Doposud jí síla vůle pomáhala. Navzdory její odhodlanosti však existovaly hranice fyzické trýzně, kterou dokázala snést, a nyní se dostala už daleko za ně. Jako by se něco hluboko v ní zlomilo a ona už nevěřila, že se bude schopna z těchto zranění zotavit.

*

Dveře komnaty zavrzaly a otevřely se.

Snažila se zaostřit zrak, aby zjistila, kdo přichází.

Byl to Murtagh.

Pohlédl na ni se semknutými rty. Chřípí měl vypouklé a mezi obočím vrásku. Nejdřív si myslela, že je rozzlobený, ale pak si uvědomila, že je plný obav a vystrašený k smrti. Udivilo ji, jaké obavy si o ni dělá. Věděla sice, že na ni pohlíží s jistým zalíbením. Proč by jinak přesvědčoval Galbatorixe, aby ji nechal naživu? Netušila však, že mu na ní tolik záleží.

Pokusila se ho ukonejšit úsměvem. Asi se jí úsměv moc nevyvedl, protože Murtagh sevřel čelisti, jako by se snažil ovládnout.

„Nepokoušej se hýbat,“ řekl, zvedl nad ni ruce a začal cosi odříkávat ve starověkém jazyce.

Jako bych snad mohla, pomyslela si.

Kouzlo brzy zaúčinkovalo a její bolest se postupně ztišila, nezmizela však úplně.

Když se na něj zmateně zamračila, řekl: „Promiň. Víc nesvedu. Galbatorix by věděl jak, ale tohle je nad mé schopnosti.“

„Co… co tvá Eldunarí?“ zeptala se. „Ta ti jistě mohou pomoci.“

Zavrtěl hlavou. „Samí mladí draci, nebo aspoň byli, když jejich těla zemřela. Tehdy věděli o kouzlení jen málo a Galbatorix je od té doby skoro nic nenaučil… Je mi líto.“

„Jsou ty věci pořád ve mně?“

„Ne! Ne, nejsou. Galbatorix je odstranil, jakmile jsi omdlela.“

Pocítila nesmírnou úlevu. „Tvoje kouzlo nezabránilo bolesti.“ Snažila se, aby to nevyznělo vyčítavě, ale přesto se do jejího hlasu vloudil náznak hněvu.

Ušklíbl se. „Nerozumím tomu. Mělo by fungovat. Ať už je ten tvor cokoli, nezapadá do normálního obrazu světa.“

„Víš, odkud pochází?“

„Ne. Dozvěděl jsem se o něm teprve včera, když ho Galbatorix přinesl ze svých komnat.“

Na okamžik zavřela oči.

„Uvolni mě.“

„Jsi si ji…“

„Uvolni mě.“

Beze slova jí rozepnul pouta. Pak vstala, chvíli vrávorala vedle kamenné desky a čekala, až závrať ustoupí.

„Vezmi si ji,“ ozval se Murtagh a podal jí svou pláštěnku. Přehodila si ji a zakryla se jednak z důvodu počestnosti, pak také kvůli teplu, ale především pro to, aby se nemusela dívat na popáleniny, strupy, puchýře a krvavé tunýlky, které jí hyzdily tělo.

Do rohu místnosti se dobelhala − vrtonožka totiž navštívila i její chodidla. Opřela se o zeď a pomalu klesla na podlahu.

Murtagh se k ní připojil a společně seděli a zírali na protější stěnu.

Proti své vůli se rozplakala.

Po chvíli ucítila, jak se dotkl jejího ramene, a ucukla. Během posledních několika dnů jí ublížil víckrát než kdokoli jiný za celý život. Ačkoli věděla, že to Murtagh dělá z donucení, nemohla zapomenout, že to on držel rozžhavená železa.

Přesto se dala obměkčit, když si všimla, jak ho její reakce ranila. Natáhla se k němu a chytila ho za ruku. Jemně stiskl její prsty, pak ji chytil kolem ramenou a přitáhl si ji k sobě. Na okamžik se bránila, potom se však poddala jeho objetí a položila si hlavu na jeho prsa. Stále plakala a její tiché vzlyky se rozléhaly prázdnou komnatou.

O pár minut později ucítila, jak se pohnul. „Najdu způsob, jak tě vysvobodit, přísahám,“ prohlásil. „Pro nás s Trnem je už příliš pozdě. Ale pro tebe ještě ne. Dokud nebudeš přísahat věrnost Galbatorixovi, stále je tu šance, že se mi podaří tě tajně odvést z Urû’baenu.“

Pohlédla na něj a usoudila, že to myslí zcela vážně. „Jak?“ zašeptala.

„Nemám nejmenší ponětí,“ připustil s uličnickým úsměvem. „Ale dokážu to. Ať to stojí cokoli. Ale musíš mi slíbit, že se nevzdáš − ne, dokud to nezkusím. Domluveno?“

„Myslím, že tu… věc už znovu nesnesu. Jestli to na mě znovu položí, dám mu, cokoli bude chtít.“

„To nebudeš muset. Nemá v úmyslu použít vrtonožky znovu.“

„…a co má tedy v úmyslu?“

Murtagh další minutu mlčel. „Rozhodl se začít manipulovat s tím, co vidíš, slyšíš a cítíš. Když to nezabere, zahájí přímý útok na tvou mysl. Pokud to udělá, nedokážeš mu odolat. Ještě nikdy to nikdo nedokázal. Ale než k tomu dojde, určitě tě dokážu zachránit. Jenom musíš ještě pár dní bojovat. To je vše − jen dalších pár dní…“

„Jak můžu bojovat, když nemohu věřit svým smyslům?“

„Je jedna věc, kterou Galbatorix neumí napodobit.“ Murtagh na ni pohlédl víc zpříma. „Dovolíš mi, abych se dotkl tvé mysli? Nebudu se snažit číst tvé myšlenky. Jenom ti chci ukázat, jaký je dotek mojí mysli, abys ji uměla v budoucnu rozpoznat − abys poznala mě.“

Zaváhala. Věděla, že tohle je zlomový okamžik. Buď se rozhodne mu věřit, nebo odmítne a možná ztratí jedinou šanci, jak se vyhnout otroctví u Galbatorixe. Přesto zůstávala ostražitá, nebylo jen tak umožnit někomu přístup do své mysli. Murtagh se mohl pokoušet ji přimět odložit obrany, aby se snáze usadil v jejím vědomí. Nebo třeba doufá, že napojením na její myšlenky získá nějakou informaci.

Pak si pomyslela: Proč by se Galbatorix uchyloval k takové lsti? Obě ty věci by přece mohl udělat sám. Murtagh má pravdu; nedokázala bych se mu ubránit… Pokud přijmu Murtaghovu nabídku, mohlo by to sice znamenat mou zkázu, ale když ji odmítnu, můj konec bude nevyhnutelný. Galbatorix mě nakonec nějak zlomí. Je to jen otázka času.

„Udělej, jak myslíš,“ souhlasila.

Murtagh přikývl a přimhouřil oči.

V duchu si začala odříkávat úryvek básně, který používala vždy, když potřebovala skrýt své myšlenky nebo bránit své vědomí před vetřelcem. Soustředila se na ni ze všech sil, odhodlaná v případě potřeby se Murtaghovi postavit a také rozhodnutá nemyslet na žádné z tajemství, která musela skrývat.

V El-harímu žil jeden muž se žlutýma očima,

řekl mi: „Pozor na šeptání, tím to vždycky začíná.

Neper se s démony temnot, to tě varuji,

jinak tvou mysl navždy očarují.

A chceš-li nadále pokojně spát,

nesmíš stínům z hlubin naslouchat.“

Když se Murtaghovo vědomí přitisklo na její, ztuhla a odříkávala verše ještě rychleji. Překvapivě jí jeho mysl připadala povědomá. Ta podobnost mezi jeho vědomím a… Ne, nemůže říct čím, ale ty podobnosti byly pozoruhodné a stejně nápadné byly i rozdíly. V popředí mezi rozdíly byl vztek, který ležel ve středu jeho bytosti jako chladné černé srdce, tvrdé a nehybné, s žilkami nenávisti, které se plazily ven a omotávaly zbytek jeho mysli. Ale jeho vztek byl značně zastíněný strachem o ni. To ji přesvědčilo, že jeho zájem je upřímný. Přetvařovat se ve svém nitru je neuvěřitelně obtížné a nevěřila, že by ji Murtagh dokázal tak přesvědčivě oklamat.

Dostál slovu a nepokusil se proniknout hlouběji do její mysli. Po chvíli se stáhl a Nasuada se znovu ocitla sama se svými myšlenkami.

Murtagh zase otevřel oči. „Tak. Teď mě poznáš, když se tě znovu dotknu myslí?“ zeptal se.

Přikývla.

„Dobrá. Galbatorix umí mnoho věcí, ale ani on neumí napodobit mysl jiného člověka. Pokusím se tě varovat, než začne zkreslovat tvé vnímání, a spojím se s tebou, když přestane. Tak dokážeš stále rozlišovat, co je skutečné a co ne.“

„Díky,“ řekla. V tu chvíli nedokázala lépe vyjádřit svou vděčnost.

„Naštěstí máme trochu času. Vardenové jsou odsud jen tři dny cesty a elfové se rychle blíží od severu. Galbatorix je pryč, aby dohlédl na konečné rozmístění obran Urû’baenu a aby probral strategii s lordem Barstem, který teď velí armádě tady ve městě.“

Zamračila se. To nevěstilo nic dobrého. O lordu Barstovi už slyšela; mezi šlechtici Galbatorixova dvora měl hrůzostrašnou pověst. Říkalo se o něm, že je podlý a krvežíznivý a že nelítostně rozdrtí každého, kdo se mu jen opováží vzepřít.

„Ne ty?“ zeptala se.

„Galbatorix má se mnou jiné plány. Sám je ale ještě neznám.“

„Jak dlouho bude zaneprázdněný přípravami?“

„Po zbytek dnešního dne a celý zítřek.“

„Myslíš, že mě dokážeš vysvobodit, než se vrátí?“

„Nevím. Nejspíš ne.“ Oba se odmlčeli. První promluvil Murtagh. „Teď se musím zeptat na něco já tebe: proč jsi zabila ty muže? Věděla jsi, že se nedostaneš z pevnosti. Udělalas to jen proto, abys Galbatorixe naštvala, jak tvrdil?“

Povzdechla si, odtáhla se od Murtaghovy hrudi a posadila se rovně. Trochu neochotně ji pustil. Popotáhla a pak mu pohlédla do očí. „Nemohla jsem tu jen tak ležet a nechat ho, aby mi prováděl, co se mu zlíbí. Musela jsem se bránit. Musela jsem mu ukázat, že mě nezlomil − a chtěla jsem mu nějak ublížit.“

„Takže to bylo naschvál!“

„Zčásti. A co má být?“ Čekala, že jí dá najevo odpor nebo opovržení nad takovým činem, ale místo toho na ni uznale pohlédl a jeho rty se zkroutily do slabého, chápavého úsměvu.

„Pak říkám dobrá práce,“ odvětil.

Po chvíli se na něj také usmála.

„Navíc,“ podotkla, „stále tu byla šance, že bych přece jen mohla uniknout.“

Odfrknul si. „A draci by mohli začít žrát trávu.“

„I tak jsem to musela zkusit.“

„Chápu. Kdybych byl mohl, udělal bych to samé, když mě sem Dvojčata přivedla.“

„A teď?“

„Zatím nemůžu, ale i kdybych mohl, k čemu by to bylo?“

Na to neměla odpověď. Následovalo ticho, které po chvíli přerušila: „Murtaghu, jestli nebude možné mě odsud vysvobodit, pak si přeji tvůj slib, že mi pomůžeš uniknout… jinak. Nežádala bych… nezatěžovala bych tě tím, ale s tvou pomocí to bude snazší. Já už možná nedostanu příležitost udělat to sama.“ Jeho rty se během její řeči semkly a ztvrdly, ale nepřerušil ji. „Ať už se stane cokoli, nedovolím, abych se stala loutkou, která bude poskakovat podle Galbatorixe. Udělám cokoli, naprosto cokoli, abych se takovému osudu vyhnula. Rozumíš?“

Krátce přikývl.

„Mám tedy tvoje slovo?“

Pohlédl dolů a zaťal pěsti, zjevně rozrušený. „Máš.“

*

Murtagh byl chvíli zamlklý, ale nakonec se jí přece jen povedlo ho opět rozmluvit a dlouho si pak povídali o všem možném. Vyprávěl jí o úpravách, které provedl se sedlem, jež mu dal Galbatorix pro Trna − o změnách, na které byl právem hrdý, protože mu dovolovaly nasedat a sesedat rychleji a rovněž pohodlněji tasit meč. Ona mu vyprávěla o tržnicích v Aberonu, hlavním městě Surdy, a jak jako dítě utíkala chůvě, aby je mohla prozkoumat. Jejím oblíbeným obchodníkem byl muž z kočovných kmenů. Jmenoval se Hadamanara-no Dachu Taganna, ale trval na tom, aby mu říkala jeho příjmením, což bylo Taganna. Prodával nože a dýky a vždy měla dojem, že jí rád předváděl své zboží, i když si nikdy nic nekoupila.

Jak tak s Murtaghem rozprávěli, jejich rozhovor byl čím dál nenucenější a uvolněnější. Navzdory nepříznivým okolnostem zjistila, že je ráda v jeho společnosti. Byl chytrý a vzdělaný a měl jízlivý humor, který oceňovala, zvláště vzhledem ke zmíněným okolnostem.

Murtagh měl očividně radost z jejich rozhovoru stejně jako ona. Přesto nadešel čas, kdy oba poznali, že by bylo nerozumné v něm pokračovat, neboť by je mohli přistihnout. A tak se vrátila na chladnou kamennou desku, kde ulehla a nechala se zase připoutat.

Když už byl na odchodu, řekla: „Murtaghu.“

Zastavil se a otočil se k ní.

Chvíli zaváhala, pak posbírala odvahu a zeptala se: „Proč?“ Myslela, že chápe, co tím myslí: Proč ona? Proč by ji měl chránit a teď i zachraňovat? Odpověď tušila, ale chtěla ji slyšet od něj.

Velmi dlouho na ni hleděl a pak tichým, tvrdým hlasem řekl: „Ty víš proč.“

Uprostřed trosek

Husté šedé mraky se rozestoupily a Eragon ze Safiřina hřbetu spatřil vnitrozemí ostrova Vroengard.

Před nimi se rozprostíralo obrovské miskovité údolí, obklopené strmými horami, které prve viděli vykukovat z mraků. Úbočí hor i jejich úpatí pokrýval hustý les smrků, borovic a jedlí, jako vojsko pichlavých vojáků pochodujících z kopců. Vysoké stromy působily truchlivě a i z dálky byly vidět plnovousy z mechu a lišejníku, které jim visely z těžkých větví. Okrajů hor se držely útržky bílé mlhy a na několika místech údolí z mraků padaly zastřené opony deště.

Vysoko nad dnem údolí Eragon mezi stromy zahlédl několik kamenných budov: zřícené, zarostlé vstupy do jeskyní, vnější zdi vypálených věží, velké síně s propadlými stropy a pár menších budov, které dosud vypadaly obyvatelně.

Z hor vytékalo nejméně deset řek, které se klikatily zelenou krajinou a nakonec se vlily do velkého, klidného jezera poblíž středu údolí. Kolem jezera ležely zbytky města Jezdců, Dorú Araeby. Šlo o obrovské budovy − velké prázdné síně takových rozměrů, že by se do mnohých vešel celý Carvahall. Jejich dveře vypadaly jako vstup do rozlehlé, neprobádané jeskyně. Okna byla vysoká a široká jako hradní brána a zdi připomínaly strmé útesy.

Kamenné kvádry byly hustě porostlé břečťanem, a kde nebyl břečťan, tam rostl mech. Budovy splynuly s krajinou a nyní vypadaly, jako by vyrůstaly přímo ze země. Těch pár kamenů, které zůstaly holé, mělo zpravidla bledě okrovou barvu, ačkoli se na nich objevovala i červená, hnědá a tmavě modrá místa.

Jako všechny elfské stavby byly i tyto elegantní, ladné a vyšší než příbytky zbudované trpaslíky či lidmi. Na rozdíl od stromových domů v Ellesméře však tyto byly bytelné a odolnější. Některé se podobaly domům v údolí Palancar a Eragon si vzpomněl, že první z lidských Jezdců přišli právě z té části Alagaësie. Výsledkem byl jedinečný architektonický styl, dílem elfský, dílem lidský.

Skoro všechny budovy byly poničené, některé více než ostatní. Zkáza jako by se paprskovitě rozbíhala z jediného bodu poblíž jižního okraje města, kde zel v zemi velký, přes třicet stop hluboký kráter. V prohlubni zakořenilo březové mlází a jeho stříbřité listy se chvěly v poryvech proměnlivého vánku.

Otevřené plochy uvnitř města zarůstaly plevelem a křovím a dlažební kameny v ulicích byly obrostlé trávou. Budovy uchránily před ničivým výbuchem některé zahrady Jezdců, tmavé květiny tam stále vytvářely přesné vzory, jejichž tvary nepochybně určovalo nějaké dávno zapomenuté kouzlo.

Na kruhové údolí byl celkově ponurý pohled.

Pohleďte, rozvaliny naší pýchy a slávy, zvolal Glaedr. Pak řekl: Eragone, musíš použít další kouzlo. Bude znít takto… A vyslovil několik vět ve starověkém jazyce. Šlo o prapodivné zaklínadlo. Eragon nerozuměl jeho spletitostem a nedokázal odhadnout, co je jeho účelem.

Když se na to Glaedra zeptal, starý drak mu odpověděl: Je tady neviditelný jed − ve vzduchu, který dýcháte, v zemi, po které kráčíte, v jídle, které byste tu mohli jíst, a ve vodě, kterou můžete vypít. To kouzlo nás proti němu ochrání.

Jaký… jed? zeptala se Safira, jejíž myšlenky byly stejně pomalé jako mávání jejích křídel.

Eragon v Glaedrových myšlenkách spatřil obrázek kráteru u města a drak řekl: Během bitvy s Křivopřísežníky se jeden z našich, elf jménem Thuviel, zabil kouzlem. Zda úmyslně, nebo to byla nehoda, se nikdy neobjasnilo. Výsledkem je však to, co vidíte, a také to, co nemůžete vidět, protože od výbuchu se tu nedá žít. Těm, kdo zde zůstali, se brzy začaly objevovat po těle boláky na kůži, vlasy jim vypadaly a mnozí poté zemřeli.

Eragon znepokojeně vyslovil kouzlo, které nevyžadovalo mnoho energie, a pak se zeptal: Jak může někdo, ať už elf či kdokoli jiný, způsobit takovou škodu? I kdyby Thuvielovi pomáhal jeho drak, připadá mi to nemožné, leda by byl jeho drak velký jako hora.

Jeho drak mu nepomáhal, řekl Glaedr. Ten byl mrtvý. Thuviel způsobil tu zkázu úplně sám.

Ale jak?

Jediným možným způsobem: přeměnil vlastní tělo v energii.

Proměnil sám sebe v ducha?

Ne. Jednalo se o energii bez myšlenky nebo struktury, která se okamžitě drala ven, dokud se nerozptýlila.

Netušil jsem, že jediné tělo může obsahovat tolik energie…

Není to příliš známo, ale i maličké smítko hmoty odpovídá velkému množství energie. Hmota je zřejmě jen zamrzlá energie. Roztav ji a vypustíš tak silný proud, že málokdo ho vydrží… Zdejší výbuch prý bylo slyšet až v Teirmu a vytvořilo se mračno kouře, které vystoupalo do výše Beorských hor.

To tenhle výbuch zabil Glaeruna? zeptal se Eragon na jednoho z Křivopřísežníků, o němž věděl, že zemřel na Vroengardu.

Ano. Galbatorix a ostatní Křivopřísežníci dostali varování, takže se dokázali ochránit, ale mnozí z našich vlastních neměli takové štěstí a zahynuli.

*

Safira plachtila dolů z nízkých mraků a Glaedr ji navigoval. Na jeho pokyn změnila směr a zabočila k severozápadní části údolí. Glaedr pojmenoval každou horu, kolem které letěli: Ilthiaros, Fellsverd a Nammenmast, stejně jako Huildrim a Tírnadrim. Také poznával mnoho pevností a spadlých věží pod nimi a pověděl Eragonovi a Safiře vždy něco o jejich historii, ačkoli jeho líčení sledoval jen Eragon.

Eragon cítil, jak se v Glaedrově nitru probudil pradávný smutek. Netruchlil ani tak pro zničenou Dorú Araebu jako kvůli smrti Jezdců, vyhubení většiny draků a ztrátě tisíců let znalostí a moudrosti. Vzpomínka na přátelství, které kdysi sdílel s ostatními členy svého řádu, zhoršila Glaedrův pocit osamělosti. Smutek a samota v něm probudily takovou prázdnotu, že i Eragon začínal pociťovat sklíčenost.

Trochu se stáhl do sebe, ale i tak mu údolí připadalo ponuré a melancholické, jako by země sama truchlila po pádu Jezdců.

Čím níže Safira letěla, tím větší budovy vypadaly. Když začaly být zjevné jejich skutečné rozměry, Eragon si uvědomil, že popis v Domia abr Wyrda nebyl nijak přehnaný: největší z nich byly tak obrovské, že by v nich Safira mohla létat.

Na okrajích opuštěného města si začal na zemi všímat hromad obřích bílých kostí: koster draků. Ten pohled ho naplnil odporem, ale přesto od nich nemohl odtrhnout oči. Nejvíce ho zasáhla jejich velikost. Jen málokterý drak byl menší než Safira; většinou byli daleko větší. Největší kostra měla žebra aspoň osmdesát stop dlouhá a možná až patnáct stop široká. Samotná lebka − obrovská, děsivá věc pokrytá skvrnami lišejníku jako drsný kus skály − byla delší a vyšší než Safiřin trup. Dokonce i Glaedr by ve své tělesné podobě vedle zabitého obra vypadal jako mládě.

Tam leží Belgabad, největší z nás, řekl Glaedr, když si všiml, co Eragona zaujalo.

Eragon si to jméno matně pamatoval z jedné historické knihy, kterou četl v Ellesméře. Autor napsal jen to, že Belgabad se účastnil bitvy a zahynul v boji, tak jako mnozí další.

Kdo byl jeho Jezdcem? zajímal se.

Neměl Jezdce. Byl to divoký drak. Po celá staletí žil sám v ledových oblastech na severu, ale když Galbatorix a Křivopřísežníci začali vyvražďovat náš druh, přiletěl nám na pomoc.

Byl to největší drak v dějinách?

V dějinách? Ne. Ale v tehdejší době ano.

Jak si zaopatřoval dostatek potravy?

V takovém věku a při takové velikosti draci tráví většinu času v polospánku. Sní o ledasčem, ať už jde o otáčení hvězd, vzestup a pád horstev v průběhu věků, nebo dokonce o něčem tak malém, jako je mávnutí motýlích křídel, já sám už cítím vábení takového poklidu, ale ještě je potřeba, abych byl vzhůru, a vzhůru i zůstanu.

Znal… jsi… Belgabada? zeptala se Safira zadýchaně.

Setkal jsem se s ním, ale neznal jsem ho. Divocí draci se obvykle nestýkali s těmi z nás, kdo byli spojeni s Jezdci. Pohlíželi na nás spatra, že jsme příliš krotcí a příliš poslušní, zatímco my na ně koukali svrchu proto, že příliš podléhají svým instinktům, ačkoli někdy jsme je ze stejného důvodu obdivovali. Také nesmíš zapomenout, že divocí draci neměli svůj vlastní jazyk, což mezi námi tvořilo větší rozdíl, než bys možná myslel. Řeč změní mysl způsobem, který se dá těžko vysvětlit. Divocí draci samozřejmě uměli komunikovat stejně účinně jako trpaslíci nebo elfové, ale nedělali to slovy, nýbrž sdílením vzpomínek, obrazů a pocitů, jen ti prohnanější z nich se rozhodli naučit ten či onen jazyk.

Glaedr se odmlčel a pak dodal: Pokud se správně pamatuju, Belgabad byl vzdáleným příbuzným Černého Raugmara a Raugmar, což jistě víš, Safiro, byl pra-pra-pra-pradědem tvé matky Vervady.

Vyčerpaná Safira reagovala pomalu, ale nakonec otočila hlavu, aby se ještě jednou ohlédla za obrovskou kostrou. Musel to být dobrý lovec, když vyrostl do takové velikosti.

Byl to ten nejlepší lovec, řekl Glaedr.

Pak… jsem ráda, že mám v sobě jeho krev.

Množství kostí rozházených po zemi Eragona šokovalo. Do té doby si plně neuvědomoval rozsah bitvy ani kolik draků kdysi vůbec žilo. Při tom pohledu v něm opětovně vzplanula nenávist ke Galbatorixovi a znovu se zapřísahal, že se postará o jeho smrt.

Safira klesala pásem mlhy a bílý opar se jí převaloval přes špičky křídel jako drobné vzdušné víry. Rychle se přibližovala k plácku husté trávy, na kterém vzápětí s prudkým trhnutím přistála. Pravá přední noha se pod ní únavou podlomila, zapotácela se ke straně a svalila se na hruď. Narazila do země takovou silou, že se Eragon málem napíchl na krční osten před sebou, nemít svá ochranná kouzla.

Dračice zůstala nehybně ležet, omráčená tím nárazem. Pak se pomalu překulila na nohy, složila křídla a přikrčila se. Když se pohnula, popruhy sedla v okolním tichu nezvykle hlasitě zavrzaly.

Eragon si uvolnil pásky kolem nohou a seskočil na zem. Byla vlhká a měkká, takže se mu holínky zabořily do země, až spadl na jedno koleno.

„Zvládli jsme to,“ zvolal užasle. Přešel k Safiře, a když sklonila krk, aby mu pohlédla do očí, položil jí ruce z obou stran podél dlouhé hlavy a přitiskl jí čelo na čumák.

Děkuji ti, řekl vděčně.

Uslyšel cvaknutí, jak se její oční víčka zavřela, a pak jí hlava začala vibrovat v tichém brumlání, které vycházelo hluboko z hrudi.

Po chvíli ji Eragon pustil a začal se rozhlížet po okolí. Palouk, na kterém Safira přistála, byl na severním předměstí. Všude po trávníku ležely roztroušené kusy popraskaného zdiva, z nichž některé byly velké jako Safira. Eragonovi se ulevilo, že se všem vyhnula.

Louka se zvedala od města k úpatí zalesněného kopce. Tam, kde se palouk a kopec spojovaly, se rozprostíralo velké dlážděné náměstí a na jeho vzdálenější straně ležela obrovská hromada opracovaného kamene, táhnoucí se víc než půl míle na sever. Kdysi to musela být jedna z největších budov na ostrově a nepochybně jedna z nejvyzdobenějších. Mezi čtvercovými bloky kamene, které kdysi tvořily zdi, Eragon zahlédl desítky vroubkovaných sloupů, reliéfy zobrazující révu a květiny a spoustu soch, z nichž většině chyběla některá část těla, jako by se i ony zúčastnily bitvy.

Zde leží Velká knihovna, poznamenal Glaedr. Nebo spíš to, co z ní zůstalo, když ji Galbatorix vydrancoval.

Eragon se pomalu otočil a očima přejížděl po okolí. Na jih od knihovny spatřil pod střapatou kožešinou trávy matné obrysy opuštěných stezek. Cestičky vedly od knihovny a mizely v jabloňovém hájku, za nímž se tyčila nejméně dvě stě stop vysoká halda kamene, na které rostlo několik pokroucených jalovců.

Eragon pocítil záchvěv vzrušení. Byl si jistý, ale přesto se zeptal: Je to ono? Je to Kuthianova skála?

Cítil, jak se Glaedr jeho očima dívá na ten útvar. Nakonec drak řekl: Zdá se mi to podivně povědomé, ale nemohu si vzpomenout, kdy už jsem to viděl…

Eragon nepotřeboval žádné další ujištění. „Jdeme!“ řekl. Přebrodil se trávou, sahající do pasu, k nejbližší cestě.

Tam porost nebyl tak hustý a místo deštěm nasáklé země Eragon pod nohama ucítil tvrdé kočičí hlavy. Safira šla hned za ním a společně vstoupili do stinného jabloňového hájku. Oba našlapovali opatrně, protože stromy vypadaly všímavě a ostražitě. Tvar jejich větví působil zlověstně, jako by je stromy chtěly lapit rozštěpenými drápy.

Eragon si bezděčně oddechl úlevou, když vyšli z lesíka.

Kuthianova skála stála na okraji velké paseky, zarostlé růžemi, bodláky, maliním a rozpuky. Za kamennou dominantou rostly řady skleslých jedlí, které se táhly až k hoře, jež se tyčila vysoko nad skálou. Lesem se rozléhalo zlostné švitoření veverek, ale Eragon zvířata nezahlédl ani koutkem oka.

Kolem paseky byly pravidelně rozmístěné tři kamenné lavičky, napůl skryté pod kořeny, révou a popínavými rostlinami. Kus stranou stála vrba. Její propletený kmen kdysi sloužil jako loubí, kde Jezdci mohli sedět a těšit se výhledem, ale za posledních sto let už kmen příliš zesílil, aby se nějaký člověk, elf nebo trpaslík dokázal protáhnout dovnitř.

Eragon zastavil na okraji paseky a hleděl na Kuthianovu skálu. Vedle něj zafuněla Safira. Klesla na břicho, až se země otřásla, a on se musel zapřít v kolenou, aby se udržel na nohou. Pohladil ji po hřbetě a pak stočil pohled zpátky k věži z kamene. Probudil se v něm pocit nervózního očekávání.

Otevřel svou mysl a prohledal paseku a stromy za ní, zda nenarazí na někoho, kdo by tu na ně mohl číhat. Jedinými živými organismy tu byly rostliny, hmyz, krtci, myši a užovky, které žily v podrostu na pasece.

Pak se pustil do sestavování zaklínadel, jimiž chtěl odhalit veškeré kouzelné pasti v okolí. Než dal dohromady první větu, Glaedr ho zarazil: Teď jste na tohle příliš unavení. Nejdřív si odpočiňte. Zítra se sem vrátíme a zkusíme něco vypátrat.

Ale…

Pokud budeme muset bojovat, ani jeden z vás není schopen dobře se bránit. Ať už nás tady čeká cokoli, bude to tu i zítra ráno.

Eragon zaváhal, ale pak neochotně zanechal kouzlení. Přestože věděl, že Glaedr má pravdu, nechtělo se mu dál čekat, když už měli cíl cesty na dosah ruky.

Dobrá, souhlasil však a vylezl zpátky na Safiru.

Dračice si znaveně odfrkla a vstala. Pomalu se otočila a vlekla se zpátky hájkem jabloní. Její dusání setřáslo z klenby stromů suché listy a jeden z nich přistál Eragonovi v klíně. Zvedl ho a chtěl ho vyhodit, když vtom si všiml, že list má jiný tvar, než by měl mít: vroubky podél okraje byly delší a Širší než u listů běžných odrůd jabloní a žilky namísto pravidelné sítě vytvářely zdánlivě nahodilé vzorce.

Utrhl další list, tentokrát ještě zelený. I čerstvý list měl větší zoubky a zmatenou mapu žilek.

Po té bitvě se tu věci hodně změnily, poznamenal Glaedr.

Eragon se zamračil a vyhodil listy. Znovu uslyšel švitoření veverek a opět se mu nepodařilo žádné z nich zahlédnout mezi stromy, ani je necítil svou myslí, což ho znepokojovalo.

Kdybych měl šupiny, určitě by mi zmrzly, jak by mi tady z toho všeho běhal mráz po zádech, řekl Safiře.

Z nozder jí vyšel malý obláček kouře, když si pobaveně odfrkla.

Z hájku Safira zamířila na jih, dokud nedošla k jednomu z mnoha potoků, které vytékaly z hor; úzká bílá říčka tiše zurčela přes kamení. Tam zabočila a pokračovala podél vody proti proudu až k louce v závětří u jehličnatého lesa.

Tady, řekla a usadila se na zem.

Místo se zdálo být vhodné pro utáboření a Safira už neměla sílu dál hledat, a tak Eragon souhlasil a sesedl. Na okamžik zůstal stát, aby si vychutnal výhled na údolí. Když složil na zem sedlo a brašny, Safira zatřepala hlavou, protáhla si hřbet a zkroutila krk, aby si mohla oždibovat místo na boku, kde ji dřely popruhy.

Poté se bez dalších okolků stočila na trávě, zastrčila si hlavu pod křídlo a obtočila si ocas kolem sebe. Vzbuďte mě, jedině kdyby se nás něco pokoušelo sežrat, oznámila jim.

Eragon se usmál a pohladil ji po ocase, pak znovu pohlédl do údolí. Dlouho stál, na nic nemyslel a spokojil se s tím, že se jen tak díval a prostě byl, aniž by se snažil porozumět světu kolem.

Nakonec si donesl přikrývku a rozložil si ji vedle Safiry.

Budeš držet hlídku? zeptal se Glaedra.

Budu. Odpočívejte a nedělejte si starosti.

Eragon přikývl, i když ho Glaedr nemohl vidět, a pak ulehl a ponořil se do svých bdělých snů.

Snalglí pro dva

Bylo už pozdě odpoledne, když se Eragon probral a otevřel oči. Příkrov mraků se na několika místech protrhal a paprsky světla dopadající na vrcholky zborcených budov pokryly krajinu zlatými proužky. Ačkoli údolí stále působilo chladným, vlhkým a nevlídným dojmem, světlo mu dodávalo vznešenost. Eragon nyní pochopil, proč se Jezdci rozhodli usadit právě na tomto ostrově.

Zívl, pohlédl na Safiru a zlehka se dotkl její mysli. Ještě spala, ztracená v bezesné dřímotě. Její vědomí bylo jako pohasínající plamen, z nějž zbyl jen doutnající žhavý uhlík, který by mohl stejně tak snadno zhasnout jako se znovu rozhořet.

Ten pocit ho znepokojil − příliš mu to připomínalo smrt. Stáhl se do sebe a omezil jejich spojení na tenounké vlákno myšlenek: jen tolik, aby si mohl být jistý jejím bezpečím.

V lese za ním se začala pisklavě hašteřit dvojice veverek. Jak poslouchal, udělaly se mu na čele vrásky. Jejich hlasy zněly až příliš pronikavě, až moc rychle a švitořivě. Jako by nějaká jiná bytost napodobovala veverčí skřeky.

Z toho pomyšlení ho zamrazilo v zádech.

Déle než hodinu jen nehnutě ležel, poslouchal křik a švitoření vycházející z lesů a sledoval, jak sluneční paprsky poskakují po stráních a lukách údolí miskovitého tvaru. Pak se mezery v mracích uzavřely, nebe potemnělo a na vyšší úbočí hor začal padat sníh, který je vymaloval doběla.

Eragon vstal a řekl Glaedrovi: Jdu nasbírat nějaké dříví. Za pár minut jsem zpátky.

Drak to vzal na vědomí a Eragon opatrně a co nejtišeji, aby nerušil Safiru, kráčel přes louku k lesu. Jakmile došel ke stromům, zrychlil krok. I když na okraji lesa ležela spousta suchých větví, chtěl si protáhnout nohy a pokud možno najít zdroj toho podivného štěbetání.

Mezi stromy se držely tmavé stíny. Vzduch byl chladivý a nehybný, jako v jeskyni hluboko pod zemí, a voněl po houbách, tlejícím dřevě a vytékající míze. Mech a lišejníky, které se plazily z větví, vypadaly jako kusy potrhané krajky, špinavé a nasáklé vodou, ale přesto měly jistou křehkou krásu. Rozdělovaly vnitřek lesa na různě velké části, takže bylo obtížné vidět dál než padesát stop kterýmkoli směrem.

Eragon se orientoval podle zurčícího potoka a prodíral se hlouběji do lesa. Takhle zblízka zjistil, že zdejší jehličnany nevypadají jako stromy v Dračích horách ani jako ty v Du Weldenvarden. Jehlice nebyly spojeny po třech, nýbrž po sedmi. A mohl to být sice klam slábnoucího světla, ale připadalo mu, jako by tma byla ke stromům nějak přichycena, jako plášť přehozený kolem jejich kmenů a větví. Také vše na stromech − od prasklin v kůře přes vystupující kořeny po jejich šupinaté šišky − mělo nezvykle hranaté a dravé rysy. Stromy vypadaly, jako by se každou chvíli chystaly samy vytrhnout ze země a odkráčet dolů do města.

Eragon se zachvěl a povytáhl Brisingr z pochvy. Nikdy se neocitl v tak strašidelném lese. Měl pocit, jako by se stromy zlobily a − podobně jako předtím u skupiny jabloní − jako by se chtěly natáhnout a strhat mu maso z kostí.

Hřbetem ruky odrhnul pás žlutého lišejníku a opatrně postupoval dál.

Dosud nenarazil na stopy zvěře ani nenašel žádný důkaz přítomnosti vlků nebo medvědů, což ho mátlo. Tak blízko u potoka by přece měly být stezky vedoucí k vodě.

Možná se zvířata téhle části lesa vyhýbají, pomyslel si. Ale proč?

Přes cestu ležela spadlá kláda. Překročil ji a bota se mu až po kotník zabořila do mechového koberce. O chvíli později ho začala na dlani svědit gedwëy ignasia a uslyšel tichoučké sborové škrr-škrr! a škrr-škra! Z mechu vyskočilo několik bílých červovitých larev velkých jako jeho palec a začaly před ním prchat.

Ovládly ho prastaré instinkty a zastavil, jako kdyby narazil na hada. Ani nemrkl. Dokonce ani nedýchal, zatímco sledoval prchající tlusté, ohavné larvy. Současně usilovně pátral v paměti po jakékoli zmínce o něčem podobném během výcviku v Ellesméře, ale nic se mu nevybavilo.

Glaedře! Co je to? A ukázal drakovi larvy. Jak se nazývají ve starověkém jazyce?

K Eragonovu překvapení Glaedr odpověděl: Neznám je. Nikdy jsem nic takového neviděl ani jsem o tom neslyšel. Je to něco nového jak na Vroengardu, tak i v Alagaësii. Nedovol, aby se tě dotkly. Mohou být nebezpečnější, než se zdají.

Jakmile už byly tyto bezejmenné larvy několik stop daleko od Eragona, vyskočily výš než předtím a s hlasitým škrr-škra dopadly zpátky do mechu, jak přistály, rozpadly se na houf zelených stonožek, které rychle zmizely ve spletitých rostlinkách mechu.

Teprve pak se Eragon odvážil vydechnout.

Neměly by existovat, řekl Glaedr. Zněl znepokojeně.

Eragon pomalu zvedl botu z mechu a ustoupil za kládu. Když si pozorněji prohlédl mech, všiml si, že to, co původně považoval za špičky starých větví vykukujících z mechového koberce, byly ve skutečnosti kousky zlámaných žeber a paroží − zřejmě pozůstatky jednoho nebo několika jelenů.

Po chvíli zvažování se otočil a vydal se stejnou cestou zpátky. Tentokrát byl opatrný, aby se vyhnul všem kouskům mechu, což vůbec nebylo snadné.

Ať už v lese švitořilo cokoli, nestálo za to kvůli tomu riskovat život − zvláště když se obával, že mezi stromy číhají horší věci než jen podivné larvy. Dlaň ho stále svědila a ze zkušenosti věděl, co to znamená: stále je nablízku něco nebezpečného.

Když už měl palouk a modř Safiřiných šupin na dohled mezi kmeny jehličnanů, zabočil k potoku. Břeh říčky pokrýval mech, a tak překročil z klády na kámen a pak na další, dokud nestanul na plochém balvanu uprostřed vody.

Tam si dřepl, sundal si rukavice a omyl si ruce, tvář i krk. Dotek ledové vody byl osvěžující a během chvíle mu zčervenaly uši a celé tělo se mu zahřálo.

Když si z krku otřel posledních pár kapek, někde na druhém břehu potoka se ozvalo hlasité švitoření.

Pohlédl ke špičkám nejbližších stromů, ale dával si při tom pozor, aby se pohnul co možná nejméně.

Ve výšce třiceti stop seděly na větvi čtyři stíny. Měly dlouhé špičaté peří, které jim trčelo všemi směry od černých oválných hlav. Uprostřed každého oválu zářily bílé oči, šikmé a úzké. Z prázdnoty jejich pohledu se však nedalo určit, kam se dívají. Ještě znepokojivější bylo, že ty stíny, jako všechny stíny, nebyly trojrozměrné. Když se otočily na stranu, zmizely.

Eragon z nich nespouštěl zrak, sáhl si k levému boku a sevřel jílec Brisingru.

Stín úplně vlevo si načepýřil peří a pak vydal štěbetavý zvuk, který Eragon původně přisuzoval veverce. Další dva přízraky se přidaly a lesem se začal rozléhat jejich pronikavý křik.

Eragon zvažoval, zda se nemá pokusit dotknout jejich mysli, ale když si připomněl setkání s fanghurem cestou do Ellesméry, zavrhl ten nápad jako holý nerozum.

Tlumeným hlasem řekl: „Eka aí fricai un Šur’tugal.“ Jsem Jezdec a přítel.

Zdálo se, že stíny na něj upřely zářivé oči a na okamžik vše umlklo, kromě tichého šumění potoka. Pak se znovu rozšvitořily a jejich oči se tak rozzářily, až byly jako kousky žhavého kovu.

Když se po několika minutách stíny nepohnuly a nezaútočily na něj, a nadto nic nenaznačovalo, že by se chystaly odlétnout, Eragon vstal a jednou nohou opatrně přešlápl na kámen za sebou.

Pohyb jako by přízraky vylekal a daly se znovu do vřeštění. Pak se přikrčily, zachvěly se a na jejich místě se objevily čtyři velké sovy, se stejnými pichlavými pery kolem skvrnitých hlav. Otevřely žluté zobáky, rozštěbetaly se a hubovaly ho, jako by to byly veverky. Pak se neslyšně vznesly mezi stromy a brzy zmizely za stěnou těžkých větví.

„Barzûl,“ ulevil si Eragon. Přeskočil zpátky na břeh, pospíchal na louku a cestou nasbíral náruč popadaných větví.

Jakmile došel k Safiře, položil dříví na zem, klekl si a začal je vybavovat rozličnými ochranami. Glaedr mu doporučil jedno kouzlo, na které zapomněl, a pak řekl: Žádná z těchto bytostí tu nebyla, když jsme se sem s Oromisem po bitvě vrátili. Nejsou takové, jaké by měly být. Kouzla, která se tu uvolnila, pokřivila krajinu i její obyvatele. Na Vroengardu zavládlo zlo.

Jaké bytostí? zeptala se Safira. Otevřela oči a zeširoka zívla, což byl děsivý pohled. Když se s ní Eragon podělil o vzpomínky, řekla: Měl jsi mě vzít s sebou. Mohla jsem ty larvy a ptáky-stíny sežrat a pak by ses jich nemusel bát.

Safiro!

Zakoulela na něj okem. Mám hlad. Ta místní magie mě nezajímá. Existuje snad nějaký důvod, proč bych neměla jíst tyhle divné věci?

Třeba ten, že by mohly sežrat ony tebe, Safiro Bjartskular, pokáral ji Glaedr. Znáš první zákon lovu stejně dobře jako já: nestopuj kořist, dokud si nejsi jistá, že je to kořist. Jinak můžeš skončit jako něčí večeře.

„Ani bych se neobtěžoval hledáním vysoké zvěře,“ připojil se k rozhovoru Eragon. „Pochybuji, že tady nějaká zbyla. Navíc už je skoro tma, a i kdyby nebyla, nejsem si jistý, jestli by tu byl lov bezpečný.“

Tiše zavrčela. Dobrá. Tak budu spát dál. Ale ráno stejně půjdu na lov, bez ohledu na nebezpečí. Mám prázdný žaludek a musím se najíst, než poletím zpátky přes moře.

*

Safira dostála svému slovu, zavřela oči a okamžitě zase usnula.

Eragon zapálil malý ohýnek, pak snědl skrovnou večeři a sledoval, jak se v údolí stmívá. Mluvili s Glaedrem o plánech na další den a Glaedr mu vyprávěl o minulosti ostrova. V dobách před příchodem elfů do Alagaësie obývali Vroengard pouze draci.

Než se z nebe vytratilo poslední světlo, starý drak se zeptal: Chtěl bys vidět Vroengard takový, jaký byl v dobách Jezdců?

Ano, řekl Eragon.

Tak se dívej, řekl Glaedr. Eragon ucítil, jak se drak dotkl jeho mysli a zaplavil jej příval obrazů a pocitů. Na okamžik se mu zamlžilo vidění a vzápětí před sebou spatřil přízračné okolní krajiny. Vzpomínka zachycovala údolí za soumraku, právě jako tomu bylo teď, ale na nebi nebyly mraky a nad velkým kruhem ohnivých hor Aras Thelduin blyštivě a mihotavě zářila spousta hvězd. Dávné stromy se zdály vyšší, rovnější a méně hrozivé a po celém údolí stály původní budovy Jezdců, které v šeru zářily jako bledé majáky díky měkkému světlu elfských luceren bez plamene. Okrový kámen tehdy pokrývalo méně břečťanu a mechu a síně a věže vypadaly na rozdíl od zřícenin vznešeně. A na dlážděných cestách a vysoko nad hlavou Eragon rozeznal třpytivé obrysy mnoha draků: ladných obrů, kteří na své kůži nosili bohatství tisíce králů.

Přízrak ještě chvíli setrval, ale pak Glaedr opustil Eragonovu mysl a údolí zase vypadalo, jako když přistáli.

Bylo to krásné, řekl Eragon.

To bylo, jenže už není.

Eragon si dál prohlížel údolí a srovnával ho s tím, co mu ukázal Glaedr. Vtom se zamračil, když uvnitř opuštěného města uviděl řadu pohupujících se světel − zřejmě luceren. Zašeptal kouzlo, které mu zbystřilo zrak, a rozeznal řadu postav v kápích a tmavých šatech, jak pomalu kráčejí mezi ruinami. Působily pochmurně a tajemně a v rozvážných pohybech jejich kroků a ve stejnoměrném houpání lucernami bylo cosi rituálního.

Kdo to je? zeptal se Glaedra. Měl pocit, jako by byl svědkem něčeho, co by druzí neměli vidět.

Nevím. Možná jde o potomky těch, kdo se skryli během bitvy. Možná jsou to lidé, kteří se tu chtěli usadit po pádu Jezdců. Nebo jsou to ti, kdo uctívají draky a Jezdce jako bohy.

Takoví lidé skutečně existují?

Existovali. I když jsme lidi od takového kultu odrazovali, rozšířil se v mnoha odlehlých částech Alagaësie… Je dobře, že jsi použil ochranná kouzla.

Eragon sledoval, jak postavy v kápích kličkují městem, což trvalo skoro hodinu. Jakmile došly na vzdálenější stranu, lucerny jedna po druhé zhasly. Kam zmizeli jejich nosiči, neviděl ani pomocí kouzla.

Pak Eragon zakryl oheň několika hrstmi hlíny a zalezl si pod přikrývky k odpočinku.

*

Eragone! Safiro! Probuďte se!

Eragon prudce otevřel oči. Posadil se a popadl Brisingr.

Všude byla tma, kromě tlumené červené záře uhlíků napravo od něj a kousku hvězdného nebe směrem na východ. Ačkoli bylo světlo jen slabé, dokázal rozeznat hrubý obrys lesa i louky… a giganticky velkého hlemýždě, který klouzal po trávě směrem k němu.

Eragon vykřikl a klopýtl dozadu. Šnek, jehož ulita byla více než pět a půl stopy vysoká a oční bulvy velké jako lidské pěsti, zasyčel jako had, zaváhal, ale hned zase vyrazil vpřed rychlostí běžícího muže.

Eragon si uvědomil, že nestihne vstát, a vleže neměl dost prostoru, aby vytasil Brisingr. Chystal se použít magii, ale než to mohl udělat, vystřelila kolem něj Safiřina hlava a chňapla po hlemýždi. Ulita mezi jejími tesáky zapraskala jako lámající se břidlice a stvůra vydala tlumený, rozechvělý sten.

Safira stočila krk a vyhodila šneka do vzduchu. Rozevřela tlamu dokořán a spolkla ho celého, pouze přitom dvakrát kývla hlavou, jako drozd polykající žížalu.

Eragon si všiml, že o kus dál na svahu jsou další čtyři obří hlemýždi. Jeden z nich se schoval do ulity, kdežto ostatní klouzali pryč po rozvlněných měkkých břichách.

„Támhle!“ vykřikl Eragon.

Safira vyskočila kupředu. Chvíli se nedotýkala země, pak dopadla na všechny čtyři a postupně schramstla prvního, druhého i třetího šneka. Posledního, který se skrýval v ulitě, nesežrala, ale zaklonila hlavu a zalila ho proudem modrožlutého plamene, který osvítil zemi v okruhu několika set stop.

Udržovala plamen jen chvíli. Potom šneka, ze kterého se kouřilo, vzala do čelistí něžně jako kočka kotě, přinesla ho k Eragonovi a položila mu ho k nohám. Nedůvěřivě na něj pohlédl, ale byl zřejmě opravdu mrtvý.

Tady máš pořádnou snídani, oznámila mu Safira.

Hleděl na ni a pak se rozesmál − smál se, až se za břicho popadal, držel se rukama za kolena a lapal po dechu.

Co je na tom zábavného? podivila se a přičichla k ulitě černé jako saze.

Ano, proč se směješ, Eragone? zeptal se Glaedr.

Zakroutil hlavou a dál hýkal smíchy. Nakonec ze sebe vypravil: „Protože…“ Pokračoval raději v duchu, aby ho slyšel i Glaedr. Protože… šnek s vejci! Znovu se rozchechtal a cítil se velmi hloupě. Šnečí steaky! … Máš hlad? Dej si oční stopku! Jsi unavený? Sněz si oční bulvu! Kdo potřebuje medovinu, když máme sliz?! Mohl bych si ty oční stopky dát do vázy jako pugét a ony by… Smál se tak, že nedokázal dál mluvit, padl na kolena, ztěžka oddechoval a z očí mu tekly slzy.

Safira roztáhla čelisti v zubaté napodobenině úsměvu a vydala tlumený hrdelní zvuk. Někdy jsi hrozně divný, Eragone. Cítil, že ji jeho veselí nakazilo. Znovu přičichla k ulitě. Trocha medoviny by bodla.

„Aspoň ses najedla,“ řekl jak v myšlenkách, tak i nahlas.

Moc ne, ale stačí to, abych doletěla zpátky k Vardenům.

Když se Eragon konečně přestal smát, šťouchl do šneka špičkou boty. Už je to tak dávno, co na Vroengardu byli draci, že mu nedošlo, co jsi zač, a považoval mě za snadný úlovek…To by byla vskutku žalostná smrt, skončit jako šnečí večeře.

Ale nezapomenutelná, poznamenala Safira.

Ano, nezapomenutelná, souhlasil a cítil, že je mu zase do smíchu.

A co že jsem říkal, že je prvním zákonem lovu, mláďata? zeptal se Glaedr.

Eragon i Safira mu společně odpověděli: Nestopuj kořist, dokud si nejsi jistý, že je to kořist.

Správně, zamručel Glaedr.

Pak Eragon řekl: Skákající larvy, ptáci-stíny a teď obří hlemýždi… Jak tohle všechno mohla stvořit kouzla použitá při bitvě?

Jezdci, draci a Křivopřísežníci vypustili během boje mimořádné množství energie. Spousta jí byla svázaná s kouzly, ale spousta také ne. Ti, kdo přežili, tvrdí, že se svět na nějaký čas zbláznil a ničemu, co viděli nebo slyšeli, se nedalo věřit. Část té energie se musela usadit na předchůdcích larev a ptáků, které jsi dnes viděl, a přetvořit je. Přesto se mýlíš, pokud obří hlemýždě řadíš k nim. Snalglí, jak se jim říká, žili tady na Vroengardu odjakživa. Stali se oblíbenou pochoutkou nás draků, z důvodů, kterým, Safiro, jistě rozumíš.

Zabroukala a spokojeně si olízla čelisti.

Nejenže je jejich maso měkké a chutné, ale jejich ulity jsou dobré na trávení.

Pokud jsou to obyčejná zvířata, tak proč je moje ochranná kouzla nezastavila? nechápal Eragon. Alespoň mě měla varovat, že se blíží nebezpečí.

To, odvětil Glaedr, může být také důsledek bitvy. Kouzlo sice snalglí nestvořilo, ale zřejmě nezůstali nedotčení silami, které zničily toto místo. Neměli bychom se tu zdržovat déle, než bude nutné. Raději bychom měli odejít dřív, než se něco dalšího, co číhá tady na ostrově, rozhodne zkoušet naši odolnost.

*

Eragon se Safiřinou pomocí rozbil ulitu spařeného hlemýždě a v záři kouzelného červeného světla vyvrhl jeho tělo, což byl špinavý, slizký úkol, po kterém měl ruce i předloktí pokryté sraženou krví. Pak nechal Safiru, aby zahrabala maso poblíž žhavých uhlíků.

Dračice se vrátila na své místo na trávě, zase se stočila a usnula. Tentokrát se k ní Eragon přidal. Přinesl si přikrývky a brašny, z nichž v jedné bylo Glaedrovo srdce srdcí, zalezl si k ní pod křídlo a uvelebil se v hřejivém, tmavém koutku mezi jejím krkem a tělem. A tam strávil zbytek noci přemýšlením a sněním.

*

Následující den byl stejně šedivý a pochmurný jako ten předchozí. Svahy hor a špičky okolních kopců pokrýval lehký poprašek sněhu a vzduch měl říz, podle něhož Eragon usoudil, že ještě dnes bude sněžit.

Safira byla stále unavená, a proto se nehnula, dokud slunce nevylezlo kousíček nad hory. Eragon byl netrpělivý, ale nechal ji vyspat. Bylo důležitější, aby se především zotavila z letu na Vroengard, než aby vyrazili časně.

Jakmile se Safira probrala, vyhrabala mrtvého hlemýždě a on si uvařil bohatou šnečí snídani. Nebyl si jistý, jak to nazvat: šnečí slanina? Ať už by se to jmenovalo jakkoli, kousky masa byly vynikající a snědl jich víc než obvykle. Safira zhltla veškeré zbytky a pak hodinu počkali, protože by nebylo moudré jít do boje s plným žaludkem.

Nakonec si Eragon smotal přikrývky, znovu připevnil sedlo na Safiru a společně s Glaedrem vyrazili ke Kuthianově skále.

Kuthianova skála

Cesta do jabloňového hájku jim připadala kratší než předchozího dne. Pokroucené stromy opět působily zlověstně a Eragon držel ruku na Brisingru, dokud nevyšli na volné prostranství.

Zase se Safirou zastavili na okraji zarostlé paseky, za níž se zvedala Kuthianova skála. Na hrubém skalisku sedělo hejno vran, které při pohledu na Safiru s krákoráním vzlétly, což Eragon vnímal jako špatné znamení.

Půl hodiny stál Eragon na místě, sestavoval jedno kouzlo za druhým a snažil se objevit všechna zaklínadla, která by mohla ublížit jemu, Safiře nebo Glaedrovi. Celá paseka, Kuthianova skála a podle všeho i zbytek ostrova byly opředené znepokojivým množstvím zaklínadel. Některá kouzla zakořeněná v hlubinách země byla tak silná, že měl pocit, jako by mu pod nohama proudila obrovská řeka energie. Jiná byla drobná a zdánlivě neškodná. Někdy ovlivňovala jedinou květinu či jenom větev na stromě. Více než polovina kouzel nebyla aktivní − buď postrádala energii, neměla již na co působit anebo čekala na jistou shodu okolností, která teprve měla nastat. Několik kouzel jako by působilo proti sobě: jako kdyby Jezdci, nebo ten, kdo je použil, chtěli upravit nebo zrušit nějaká předchozí kouzla.

U většiny zaklínadel Eragon nepoznal jejich účel. O jejich znění nezůstaly žádné záznamy, jenom struktury energie, které pečlivě vytvořili dávno mrtví kouzelníci, a tyto struktury bylo obtížné, ba někdy nemožné vysvětlit. Glaedr mu pomáhal, protože znal mnoho starších, delších kouzel, která byla použita na Vroengardu, ale jinak musel Eragon hádat. I když leckdy nepřišel na to, co má nějaké kouzlo udělat, naštěstí často uměl zjistit, zda bude působit na něj, Safiru nebo Glaedra. Tento komplikovaný proces však vyžadoval složitá zaklínadla a trvalo mu další hodinu, než všechna kouzla zkontroloval.

Nejvíc jeho a Glaedra znepokojovalo, že se jim možná některá kouzla ani nepodaří odhalit. Vyslídit zaklínadla jiných kouzelníků bylo ještě obtížnější, pokud se snažili svou práci zakrýt.

Když si byl Eragon tak jistý, jak jen bylo za daných okolností možné, že na Kuthianově skále ani v jejím okolí žádné pasti nejsou, konečně přešli přes paseku k úpatí členité, lišejníkem pokryté hory kamene.

Eragon zaklonil hlavu a pohlédl ke špičce skalního útvaru. Připadala mu neuvěřitelně daleko. Neviděl na kameni nic neobvyklého, ani Safira ne.

Řekneme naše jména a tím bude hotovo, pravila.

Eragon poslal otázku Glaedrovi a drak odpověděl: Má pravdu. Není důvod to odkládat. Vyslov své jméno a Safira a já uděláme totéž.

Eragon cítil nervozitu, dvakrát sevřel pěsti, pak si sundal ze zad štít, vytasil Brisingr a přikrčil se.

„Jmenuji se,“ řekl zvučným, jasným hlasem, „Eragon Stínovrah, syn Broma.“

Jmenuji se Safira Bjartskular, dcera Vervady.

A já Glaedr Eldunarí, syn Nithring s dlouhým ocasem.

Čekali.

V dálce zakrákoraly vrány, jako by se jim posmívaly. Eragona se zmocnila stísněnost, ale nevšímal si toho. Vlastně nepředpokládal, že otevřít pevnost by mohlo být tak snadné.

Zkusme to znovu, ale tentokrát to řekneme ve starověkém jazyce, radil Glaedr.

A tak Eragon řekl: „Nam iet er Eragon Sundavar-Vergandí, sönr abr Brom.“

A pak Safira zopakovala své jméno a původ ve starověkém jazyce, stejně jako Glaedr.

Opět se nic nestalo.

Eragonův neklid se jen prohloubil. Pokud sem cestovali zbytečně… Ne, to pomyšlení bylo nesnesitelné. Ještě ne. Možná musíme všechna naše jména vyslovit nahlas, řekl.

Jak? zeptala se Safira. Mám na tu skálu zařvat? A co Glaedr?

Mohu vaše jména říct za vás, navrhl Eragon.

Nezní to pravděpodobně, ale můžeme to také tak zkusit, souhlasil Glaedr.

V tomto nebo starověkém jazyce?

Myslím, že ve starověkém, ale pro jistotu zkus oba.

Pak Eragon dvakrát odříkal jejich jména, ale kámen stále zůstával netečný a neměnný. Nakonec otráveně poznamenal: Možná jsme na špatném místě. Možná je vchod do Pevnosti duší na druhé straně skály. Nebo je to úplně na vrcholku.

Kdyby tomu tak bylo, nezmiňovaly by se o tom pokyny obsažené v Domia abr Wyrda? zeptal se Glaedr.

Eragon spustil štít. Odkdy jsou hádanky jednoduché?

Co když máš své jméno říct jenom ty, Eragone? napadlo Safiru. Neříkal snad Solembum: „… když se všechno bude zdát ztracené a nebudeš mít dostatek sil, jdi ke skále Kuthian a vyslov své jméno, abys otevřel Pevnost duší.“ Tvoje jméno, Eragone, ne moje nebo Glaedrovo.

Eragon se zamračil. Možná máš pravdu. Ale pokud je k tomu potřeba jenom moje jméno, pak asi musím být sám, až ho vyslovím.

Safira se zavrčením vyskočila do vzduchu, až větrem ze svých křídel rozcuchala Eragonovi vlasy a ohnula rostliny na pasece. Tak to zkus, ale rychle! řekla a odletěla na východ, pryč od skály.

Když byla čtvrt míle daleko, Eragon pohlédl zpět na hrbolatý povrch skály, znovu zvedl štít a znovu vyslovil své jméno, nejprve ve svém mateřském jazyce a potom v elfském.

Neodkryly se před ním žádné dveře ani chodba. V kameni se neobjevily praskliny ani pukliny. Z jeho povrchu nevystoupily žádné symboly. Vysoké skalisko vypadalo jako obyčejný kus žuly, který neskrývá žádné tajemství.

Safiro! vykřikl Eragon v duchu. Pak klel, přecházel po pasece sem a tam a kopal do spadaného kamení a větví.

Když se Safira snášela zpět na mýtinu, vrátil se k úpatí skály. Při přistání mávala křídly dozadu, aby zpomalila a zastavila, a její drápy při tom v měkké zemi nadělaly hluboké rýhy. Lístky a stébla trávy se kolem ní točily, jako by byly lapené ve vzdušném víru.

Jakmile dračice dosedla na všechny čtyři a složila křídla, Glaedr řekl: Chápu to správně, že se to nepovedlo?

Ne, nepovedlo! vyštěkl Eragon a nasupeně zíral na věž z kamene.

Starý drak jako by si povzdechl. Bál jsem se, že se to stane. Je pouze jediné vysvětlení…

Že nám Solembum lhal? Že nás poslal po falešné stopě, aby Galbatorix mohl zničit Vardeny, zatímco budeme pryč?

Ne. Že abys otevřel tuhle… tuhle…

Pevnost duší, napověděla mu Safira.

Ano, tuhle pevnost, o které ti říkal… abys ji otevřel, musíme vyslovit svá pravá jména.

Ta slova mezi ně dopadla jako těžké balvany. Chvíli se nikdo z nich neozval. Ta myšlenka Eragona znepokojila a nechtělo se mu ji ani vyslovit nahlas, jako by tím mohl celou situaci ještě nějak zhoršit.

Ale pokud je to past… řekla Safira.

Pak je to nesmírně prohnaná past, řekl Glaedr. Otázka, kterou teď musíte rozhodnout, zní: Věříte Solembumovi? Protože pokračovat znamená riskovat nejenom naše životy. Znamená to především riskovat naši svobodu. Pokud mu věříte, dokážete být k sobě natolik upřímní, abyste objevili svá skutečná jména, a navíc tak rychle? A jste ochotní žít s tímto vědomím, jakkoli by mohlo být nepříjemné? Jestli totiž ne, pak bychom měli okamžitě odletět. Od Oromisovy smrti jsem se sice změnil, ale vím, kdo jsem. Ale víš to ty, Safiro? A ty, Eragone? Umíte mi skutečně říct, co z vás dělá draka a Jezdce?

Eragon se zděsil, když pohlédl vzhůru na Kuthianovu skálu.

Kdo jsem? zauvažoval.

Celý svět jako sen

Nasuada se zasmála, když se kolem ní zatočilo hvězdné nebe a ona se propadala do propasti oslnivě bílého světla několik mil pod sebou.

Vítr jí cuchal vlasy, košile se jí divoce třepotala a otrhané konce rukávů práskaly jako biče. Kolem ní se shlukli obrovští černí netopýři, kteří jí začali okusovat rány. Jejich ostré zoubky ji štípaly, píchaly a pálily jako led.

A přesto se smála.

Puklina pod ní se rozšířila, zaplavilo ji světlo a na okamžik ji oslepilo. Když se znovu rozkoukala, zjistila, že stojí v Jasnovidčině síni a dívá se sama na sebe, jak leží přivázaná k šedivé desce. Vedle jejího bezvládného těla stál Galbatorix: vysoký ramenatý muž se stínem místo tváře a korunou rudého ohně na hlavě.

Otočil se k ní a natáhl ruku v rukavici. „Pojď, Nasuado, dcero Ažihada. Odlož svou hrdost a přísahej mi věrnost. Dám ti všechno, co sis kdy přála.“

Pohrdavě se zasmála a s napřaženýma rukama se na něj vrhla. Než mu stačila stisknout hrdlo, král zmizel v mraku černé mlhy.

„Přeju si tě zabít!“ zakřičela do stropu.

Komnatou se rozléhal Galbatorixův hlas, který vycházel ze všech stran najednou: „Pak tu zůstaneš, dokud nezměníš názor.“

*

Nasuada otevřela oči. Stále ležela na kamenné desce, zápěstí a kotníky měla připoutané a rány od vrtonožky jí pulzovaly tělem, jako by ani nikdy nepřestaly.

Zamračila se. Upadla do bezvědomí, nebo právě mluvila s králem? Bylo tak těžké to poznat, když…

V jednom rohu místnosti uviděla špičku tlustého zeleného šlahounu révy, jak si tlačí cestu mezi malovanými dlaždicemi, které pod ním praskají. Vedle prvního šlahounu se objevily další: prodíraly se stěnou dovnitř, rozlézaly se po podlaze a pokrývaly ji mořem kroutících se výrůstků.

Nasuada sledovala, jak se k ní plazí, a zasmála se pro sebe. Copak nedokáže vymyslet nic lepšího? Skoro každou noc mívám mnohem horší sny.

Jakoby v odpovědi na její výsměch deska pod ní splynula s podlahou a živé šlahouny se nad ní uzavřely, obtočily se jí kolem končetin a držely je pevněji než řetězy. Jak větviček nad ní přibývalo, postupně jí zakryly výhled a jenom slyšela, jak kloužou přes sebe: suchý, šustivý zvuk, připomínající padající písek.

Vzduch kolem ní zhoustl a zahřál se a ona získala pocit, že se jí špatně dýchá. Kdyby nevěděla, že jsou šlahouny jen iluze, asi by zpanikařila. Místo toho plivla do tmy a proklela Galbatorixovo jméno. Nebylo to poprvé. Ani naposledy, tím si byla jistá. Ale odmítla mu dopřát potěšení z toho, že ji vyvedl z rovnováhy.

*

Světlo… Zlaté sluneční paprsky dopadaly na řadu zvlněných kopců posetých poli a vinicemi. Stála na okraji malého nádvoří pod laikovou mříží obrostlou kvetoucími svlačci, jejichž šlahouny jí připadaly nepříjemně povědomé. Měla na sobě překrásné žluté šaty. V pravé ruce držela křišťálovou čísi s vínem a na jazyku cítila jeho pižmovou, třešňovou chuť. Od západu foukal slabý vánek. Vzduch byl cítit teplem, klidem a čerstvě zoranou půdou.

„Ach, tady jsi,“ ozval se za ní hlas. Když se otočila, spatřila, jak k ní od velkého domu kráčí Murtagh. I on držel číši vína. Byl oblečený v černých punčochách a krátkém kabátci z kaštanového saténu se zlatým lemem. Ze zdobeného pásu mu visela drahokamy vykládaná dýka. Vlasy měl delší, než si je pamatovala, a vypadal tak uvolněně a sebevědomě, jak ho ještě nikdy nezažila. Díky tomu a také díky světlu ve tváři působil mimořádně pohledně − dokonce vznešeně.

Přistoupil k ní do loubí a položil jí ruku na obnažené rameno. Bylo to přirozené a důvěrné gesto. „Ty uličnice, nechat mě napospas lordu Ferrosovi a jeho nekonečným příběhům. Trvalo mi půl hodiny, než se mi podařilo vyklouznout.“ Pak se odmlčel, lépe si ji prohlédl a ve tváři se mu objevil znepokojený výraz. „Není ti něco? Jsi úplně bledá.“

Otevřela ústa, ale nevyšla žádná slova. Nevěděla, jak zareagovat.

Murtagh svraštil čelo. „Měla jsi další ze svých záchvatů, viď?“

„Já… já nevím… nepamatuji se, jak jsem se sem dostala, ani…“ Odmlčela se, když uviděla bolest v Murtaghových očích, kterou se okamžitě pokusil skrýt.

Rukou sklouzl k jejímu kříži, prošel kolem ní a pohlédl do kopcovité krajiny. Rychlým pohybem vyprázdnil svůj pohár. Pak tiše řekl: „Vím, jak je to pro tebe matoucí… Není to poprvé, co se to stalo, ale…“ Zhluboka se nadechl a zlehka potřásl hlavou. „Co je poslední věc, kterou si pamatuješ? Teirm? Aberon? Obléhání Cithrí…? Dárek, který jsem ti dal té noci v Eoamu?“

Zmocnil se jí strašlivý pocit nejistoty. „Urû’baen,“ zašeptala. „Jasnovidčina síň. To je moje poslední vzpomínka.“

Na okamžik ucítila, jak se jeho ruka na jejích zádech zachvěla, ale jeho tvář nic neprozradila.

„Urû’baen,“ zopakoval chraplavě. Pohlédl na ni. „Nasuado… od Urû’baenu uplynulo osm let.“

Ne, pomyslela si. To není možné. A přesto vše, co viděla a cítila, se zdálo tak skutečné. Murtaghovy větrem rozcuchané vlasy, vůně polí, dotek jejích šatů na kůži − to všechno jí připadalo přesně takové, jaké by to mělo být. Ale pokud je to opravdové, tak proč ji o tom Murtagh neujistil dotekem své mysli, jako už to udělal dřív? Zapomněl? Pokud uběhlo osm let, možná si už nepamatuje slib, který jí kdysi dal v Jasnovidčině síni.

„Já…“ začala, ale nedokončila větu, protože uslyšela zavolání nějaké ženy:

„Paní Nasuado!“

Ohlédla se přes rameno a spatřila od domu pospíchat statnou služku, za kterou vlála bílá zástěra. „Má paní,“ řekla služka a uklonila se. „Omlouvám se, že tě ruším, ale děti by potěšilo, kdyby ses přišla podívat, jak budou hostům předvádět svou hru.“

„Děti,“ zašeptala. Pohlédla zpátky na Murtagha a uviděla, že se mu v očích lesknou slzy.

„Ano,“ řekl. „Děti. Čtyři, všechny silné, zdravé a plné energie.“

Zachvěla se dojetím. Nemohla si pomoci. Pak zvedla bradu. „Ukaž mi, co jsem zapomněla. Ukaž mi, proč jsem zapomněla.“

Murtagh se na ni usmál s náznakem hrdosti. „Bude mi potěšením,“ řekl a políbil ji na čelo. Vzal její číši a obě sklenice podal služce. Pak sevřel její dlaně v rukou, zavřel oči a sklonil hlavu.

O chvíli později ucítila, jak se jí něco tlačí na mysl, a pak jí to došlo: nebyl to on. Nemohl to být on.

Rozzlobená, že ji podvedli a že ztratila to, co nikdy nemohla mít, vytrhla pravou ruku z Murtaghovy dlaně, popadla jeho dýku a zabodla mu čepel do boku. Zakřičela:

V El-harímu žil muž se žlutýma očima,

řekl mi: „Pozor na šeptání, tím to začíná!“

Murtagh na ni hleděl s podivně bezvýrazným obličejem a pak se jí rozplynul před očima. Všechno kolem ní − loubí se svlačci, nádvoří, dům, kopce s vinicemi − vše zmizelo a ona se vznášela prázdnotou v naprosté tmě a tichu. Snažila se dál recitovat báseň, ale jako by oněměla. Nevnímala ani pulzování ve svých žilách.

Pak najednou ucítila, jak se tma zatočila a…

*

Klopýtla a dopadla na ruce a kolena. Odřela si dlaně o ostré kameny. Zamrkala, aby její oči přivykly světlu, vstala a rozhlédla se kolem.

Mlha. Stužky kouře se vznášely nad pustinou podobnou Hořícím pláním.

Zase na sobě měla roztrhanou noční košili a byla bosá.

Vtom něco za ní zařvalo. Bleskurychle se otočila a uviděla dvanáct stop vysokého Kulla. Řítil se přímo na ni a mával kolem sebe palicí pobitou železem, velkou jako ona sama. Zleva se ozval řev dalšího Kulla, doprovázeného čtyřmi menšími urgaly. Pak z bělavého oparu vycupitala dvojice hrbatých postav v pláštích a vystřelila jejím směrem. Tihle pro změnu cvrlikali a mávali meči s listovou čepelí. Ještě je sice nikdy neviděla, ale věděla, že jsou to ra’zakové.

Znovu se zasmála. Teď se ji Galbatorix prostě snaží potrestat.

Nevšímala si blížících se nepřátel, které by nikdy nedokázala zabít ani jim uniknout. Posadila se se zkříženýma nohama na zem a začala si broukat starou trpasličí melodii.

Galbatorixovy počáteční pokusy ji oklamat by ji bývaly mohly snadno zmást, kdyby ji Murtagh předem nevaroval. Předstírala, že neví, jak Galbatorix manipuluje s jejím vnímáním reality, aby utajila Murtaghovu pomoc. Ale bez ohledu na to, co viděla nebo cítila, nenechala se králem přimět k tomu, aby myslela na nevhodné věci, nebo mu dokonce přísahala věrnost. Vzdorovat mu nebylo vždy lehké, ale držela se svých rituálů v myšlení i řeči a s nimi dokázala křížit Galbatorixovy plány.

Prvním klamem byla Rialla, kterou k ní dali do Jasnovidčiny síně jako spoluvězeňkyni. Tato žena tvrdila, že se tajně vdala za jednoho z vardenských špehů v Urû’baenu a že ji zajali, když mu nesla zprávu. Po dobu, která Nasuadě připadala jako týden, se jí Rialla snažila vlichotit a jen tak mimochodem ji přesvědčit, že válečné tažení Vardenů je ztracené, že jejich důvody k boji byly chybné a že je jenom správné a příhodné podrobit se Galbatorixově nadvládě.

Ze začátku si Nasuada neuvědomovala, že sama Rialla je pouhá iluze. Usoudila, že Galbatorix zkreslil ženina slova nebo její vzhled, nebo možná falšoval její vlastní pocity, aby byla snáze ovlivnitelná Riallinými argumenty.

Jak se dny táhly a Murtagh ji ani nenavštívil, ani se s ní nespojil, začínala se bát, že ji nechal Galbatorixovi napospas. To pomyšlení jí způsobovalo víc bolesti, než si byla ochotná připustit, a co chvíli se kvůli tomu víc a víc strachovala.

Pak začala uvažovat, proč ji Galbatorix během tohoto týdne ještě nepřišel mučit, a uvědomila si, že kdyby skutečně utekl týden, pak by Vardenové a elfové už zaútočili na Urû’baen. A pokud by k tomu došlo, Galbatorix by se o tom jistě zmínil, byť jen ze škodolibé radosti. Navíc Riallino poněkud podivné chování ve spojení se spoustou nevysvětlitelných mezer v jejích vzpomínkách, Galbatorixovou trpělivostí a Murtaghovým přetrvávajícím mlčením − nedokázala totiž uvěřit, že by porušil své slovo − ji přesvědčilo o výstřední možnosti, že Rialla je přízrak a že čas ubíhá jinak, než se zdá.

Otřáslo jí zjištění, že Galbatorix mohl pozměnit počet dní, které podle ní uběhly. Ta představa v ní vzbuzovala odpor. Během věznění začalo být její vnímání času spíše orientační, ale zachovala si aspoň celkové povědomí o jeho běhu. Ztratit toto povědomí a ukotvení v čase by znamenalo, že je ještě víc v Galbatorixově moci, protože dokáže prodlužovat nebo zkracovat její zážitky podle toho, jak uzná za vhodné.

Přesto byla stále odhodlaná odolat královu nátlaku, bez ohledu na to, jak jí plynul čas. Kdyby měla v té cele zůstat sto let, tak to vydrží.

Nakonec ženu obvinila ze zbabělosti a zrady. Když se tím ukázalo, že je odolná proti Riallinu zákeřnému našeptávání, přízrak zmizel a Galbatorix přešel k dalšímu triku.

Od té chvíle byly jeho klamy čím dál propracovanější a nepravděpodobnější. Žádný však neodporoval rozumu ani nebyl v rozporu s tím, co už jí ukázal, protože se před ní stále snažil utajit své manipulace.

Jeho snahy vyvrcholily v iluzi, kdy ji odvedl z Jasnovidčiny síně do podzemní kobky někde jinde v pevnosti. Tam uviděla něco, co vypadalo jako Eragon a Safira spoutaní v řetězech. Galbatorix jí vyhrožoval, že když mu nebude přísahat věrnost, zabije Eragona. Krále značně popudilo a zřejmě i překvapilo, že to odmítla udělat. Eragon vykřikl magickou formuli, která je tři nějak vysvobodila. Po krátkém souboji Galbatorix utekl, což by ve skutečnosti jistě neudělal, a pak si s Eragonem a Safirou začala probojovávat cestu z pevnosti.

Bylo to celkem divoké a vzrušující. Nasuada byla v pokušení zjistit, jak se události vyvinou, ale tou dobou již cítila, že hraje Galbatorixovu falešnou hru příliš dlouho. A tak se chytila první nesrovnalosti, které si všimla − tvaru šupin kolem Safiřiných očí − a využila ji jako záminku k tomu, že si náhle uvědomila, že okolní svět není skutečný.

„Slíbils mi, že mi v Jasnovidčině síni nebudeš lhát!“ zakřičela. „A tohle není nic jiného než lež, Zrádce!“

Její objev Galbatorixe nesmírně rozhněval. Zavrčel jako obří drak, zanechal vší rafinovanosti a po zbytek setkání ji podrobil řadě neuvěřitelných mučení.

Nakonec přízraky zmizely a spojil se s ní Murtagh, aby jí dal vědět, že zase může věřit vlastním smyslům. Nikdy nebyla tak šťastná jako v tu chvíli, kdy cítila dotek jeho mysli.

Té noci za ní přišel a společně seděli a hovořili dlouhé hodiny. Říkal jí o postupu Vardenů, kteří už byli skoro u bran města, a o přípravách Království. Také jí sdělil, že už zřejmě objevil způsob, jak ji osvobodit. „Potřebuji ještě den nebo dva, abych zjistil, jestli to bude fungovat. Ale možnost tu je, Nasuado. Věř tomu.“

Uvěřila, že to myslí vážně a že má o ni starost. I kdyby se jí nikdy nepodařilo uniknout, bylo jí útěchou, že ve svém zajetí není sama.

Když mu vylíčila některé věci, které jí Galbatorix prováděl, a jak mu je překazila, Murtagh se zachechtal. „Představuješ pro něj větší problém, než čekal. Je to už dávno, co se mu někdo bránil tak dlouho. Já rozhodně ne… Moc tomu nerozumím, ale vím, že je neuvěřitelně obtížné vytvořit věrohodné iluze. Každý schopný kouzelník umí způsobit, aby ses cítila, jako když pluješ po nebi nebo že je ti zima či teplo nebo že před tebou roste květina. Malé složité věci nebo velké jednoduché věci jsou maximum toho, co může kdo stvořit, a udržet takovou iluzi vyžaduje obrovské soustředění. Jakmile kouzelníkova pozornost poleví, zničehonic bude mít ta květina třeba čtyři korunní plátky místo deseti. Nebo může úplně zmizet. Detaily se napodobují nejobtížněji. Příroda je plná nekonečných detailů, ale naše mysl jich dokáže udržet jen pár. Když budeš někdy pochybovat, jestli to, nač se díváš, je skutečné, zkoumej podrobnosti. Hledej v tom světě různé spoje, kde se nejsnáze projeví, že kouzelník buď nevěděl, nebo zapomněl, co by tam mělo být, nebo použil nějakou zkratku, aby šetřil energii.“

„Když je to tak těžké, jak to, že to Galbatorix umí?“

„Využívá Eldunarí.“

„Všechna?“

Murtagh přikývl. „Poskytují mu potřebnou energii a veškeré detaily a on je řídí, jak se mu zachce.“

„Takže věci, které vidím, jsou vystavěné na vzpomínkách draků?“ zeptala se a pocítila mírný údiv.

Znovu přikývl. „Na nich a na vzpomínkách jejich Jezdců, pokud nějakého měli.“

*

Následujícího rána ji Murtagh probudil rychlým zábleskem myšlenky, aby jí řekl, že Galbatorix hodlá zase začít. Od té chvíle ji sužovaly všemožné přeludy a vidiny, ale jak den postupoval, všimla si, že iluze − s několika nápadnými výjimkami, jakou byla ta o ní a Murtaghovi na vlastním panství − byly čím dál nepřesnější a jednodušší, jako by to buď Galbatorixe, nebo Eldunarí už zmáhalo.

Právě seděla na vyprahlé planině a broukala si trpasličí melodii, zatímco se na ni řítili Kullové, urgalové a ra’zakové. Chytili ji a zdálo se jí, že ji mlátí a sekají meči. Občas vykřikla a přála si, aby její bolest skončila, ale ani jednou ji nenapadlo, že by se podvolila Galbatorixovým přáním.

Pak planina zmizela, stejně jako většina jejího utrpení, a ona si připomněla: Děje se to jen v mé hlavě. Nevzdám se. Nejsem zvíře. Jsem silnější než mé slabé tělo.

Kolem ní se objevila tmavá jeskyně osvětlená zářivě zelenými houbami. Několik minut slyšela ve stínech mezi krápníky funět a přecházet nějakou obrovskou bytost a potom vzadu za krkem ucítila horký dech té obludy a pach mršiny.

Znovu se rozesmála a smála se dál, přestože ji Galbatorix přinutil čelit jedné hrůze za druhou ve snaze najít tu jedinečnou kombinaci bolesti a strachu, která by ji zlomila. Smála se, protože věděla, že její vůle je silnější než jeho představivost. Smála se, protože věděla, že může počítat s Murtaghovou pomocí. S takovým spojencem se nebála strašidelných nočních můr, jimž ji Galbatorix vystavoval, jakkoli děsivě v danou chvíli vypadaly.

Jaká je podstata

Eragonovi uklouzly nohy po kousku mazlavého bláta a tvrdě dopadl na bok do mokré trávy. Zabručel a škubnul sebou bolestí. Tenhle pád se určitě neobejde bez modřiny. „Barzûl,“ zaklel, překulil se na nohy a opatrně vstal. Aspoň že jsem nepřistál na Brisingru, pomyslel si, když si z kamaší loupal kusy studeného bláta.

Pokračoval v cestě ke zborcené budově, kde se rozhodli tábořit, neboť jim to připadalo bezpečnější než v lese.

Jak kráčel trávou, vylekal několik skokanů býčích, kteří vyskočili z úkrytů do všech stran. Skokani byli jediné další divné zvíře, s nímž se na ostrově setkali. Měli nad červenýma očima rohovitý výstupek a ze středu čela jim vyrůstala zahnutá stopka podobná rybářskému prutu, na jejímž konci visel malý, dužnatý orgán, který v noci bíle nebo žlutě svítil. Díky svému světélku skokani přilákali stovky létajícího hmyzu, který lapili hbitým jazykem. Zásluhou snadného přístupu k potravě vyrostl do nezvyklé velikosti. Viděl žáby velké jako medvědí hlava a podobné obrovským masitým hroudám s upřenýma očima a ústy širokými jako jeho natažené dlaně vedle sebe.

Žáby mu připomněly bylinkářku Angelu. Najednou zatoužil, aby byla na ostrově Vroengard s nimi. Pokud by nám někdo uměl říct naše skutečná jména, byla by to podle mě ona. Z nějakého důvodu měl vždy pocit, jako by ho bylinkářka uměla prokouknout, jako by mu ve všem rozuměla. Byl to znepokojivý pocit, ale v tuto chvíli by ho uvítal.

Rozhodl se se Safirou důvěřovat Solembumovi a zůstat na Vroengardu ještě nanejvýš další tři dny, aby se pokusili odhalit svá pravá jména. Glaedr nechal rozhodnutí na nich. Znáte Solembuma lépe než já. Rozhodněte se sami, zda zůstanete, nebo ne. Riziko je každopádně obrovské. Už neexistuje žádná bezpečná cesta.

Nakonec to rozhodnutí učinila Safira. Kočkodlaci by nikdy nesloužili Galbatorixovi, řekla. Příliš si cení vlastní svobody. Věřila bych jejich slovu víc než slovu kterékoli jiné bytosti, dokonce i elfa.

A tak zůstali.

Po zbytek dne a většinu toho dalšího seděli, přemýšleli, rozmlouvali, dělili se o vzpomínky, vzájemně zkoumali své mysli a zkoušeli různé kombinace slov ve starověkém jazyce. To vše dělali v naději, že dokážou buď cíleně najít svá skutečná jména, nebo se jim podaří na ně natrefit náhodou.

Glaedr se jim pokoušel pomoct, když ho o to požádali, ale většinou byl uzavřený do sebe a poskytoval Eragonovi a Safiře soukromí pro jejich rozhovory, z nichž mnohé by Eragona v přítomnosti kohokoli třetího uvedly do rozpaků. Své skutečné jméno by člověk měl odhalit sám, řekl Glaedr. Když mě napadne to vaše, řeknu vám to, protože nemáme času nazbyt, ale bylo by lepší, kdybyste na něj přišli sami.

Ale zatím ani jeden z nich neuspěl.

Eragon toužil poznat své skutečné jméno od té doby, co mu o těchto jménech vykládal Brom. Poznání, a zvláště sebepoznání bylo vždy užitečné. Doufal, že jeho skutečné jméno mu dovolí lépe ovládat vlastní myšlenky a pocity. Přesto si nemohl pomoci a do jisté míry pociťoval strach z toho, co by mohl zjistit.

Tedy za předpokladu, že se mu podaří objevit své jméno v příštích pár dnech, čímž si nebyl tak úplně jistý. Doufal, že to dokáže, jak kvůli úspěchu jejich cesty, tak proto, aby ho místo něj neodhalil Glaedr nebo Safira. Pokud má slyšet charakteristiku celé své bytosti v jediném slově nebo větě, pak chtěl k tomuto poznatku dojít sám, místo aby mu jej předložili na zlatém podnose.

Povzdechl si, když vystoupal po pěti rozbitých schodech vedoucích do budovy, kde bývalo hnízdiště, jak aspoň tvrdil Glaedr. Podle měřítek Vroengardu šlo o malou stavbu, aby byla nenápadná. I tak ale byly stěny víc než tři podlaží vysoké a Safira se uvnitř mohla pohodlně pohybovat. Jihovýchodní roh se zřítil dovnitř a vzal s sebou část stropu, ale jinak byla budova neporušená.

Eragonovy kroky se rozléhaly, jak procházel klenutým vchodem a pokračoval po lesklé podlaze hlavní síní. Podlaha byla z průsvitného materiálu protkaného spletitými barevnými obrazci, které tvořily nesmírně složitý abstraktní vzor. Kdykoli se na něj podíval, měl pocit, jako by se linky měly přeskupit do rozeznatelného tvaru, ale nikdy se to nestalo.

Povrch podlahy byl pokrytý jemnou sítí prasklin, které se rozbíhaly do všech stran od hromady suti pod dírou ve střeše. Z okrajů zříceného stropu visely dlouhé šlahouny břečťanu jako kusy zauzlovaného lana. Z jejich konců kapala voda, která se hromadila v mělkých, nepravidelných loužích, a zvuk dopadajících kapek se rozléhal po celém prostoru jako vytrvalé, nahodilé bubnování. Kdyby je Eragon musel poslouchat déle než pár dní, snad by ho dohnalo k šílenství.

U severní stěny stál půlkruh balvanů, které sem dotáhla a postavila Safira, aby chránily jejich tábor. Eragon došel k zábraně a vyskočil na nejbližší balvan, který byl více než šest stop vysoký. Pak seskočil na druhou stranu a ztěžka dopadl na zem.

Safira si na chvíli přestala olizovat přední tlapu a Eragon ucítil její tázavou myšlenku. Zavrtěl hlavou a ona se vrátila k tělesné hygieně.

Eragon si svlékl plášť a přešel k ohni, který vybudoval poblíž zdi. Rozprostřel promočené šaty na zem, stáhl si zablácené boty a také je dal sušit.

Nevypadá to, že zase začne pršet? zeptala se Safira.

Nejspíš ano.

Na chvíli si dřepl u ohně, pak se posadil na přikrývky a opřel se o zeď. Sledoval Safiru, jak přejíždí rudým jazykem kolem pružné kůže u každého ze svých drápů. Něco ho napadlo a zašeptal větu ve starověkém jazyce. Pocítil zklamání, když z těch slov neucítil žádný příval energie. Ani Safira nereagovala tak jako Sloun, když kdysi vyslovil jeho skutečné jméno.

Eragon zavřel oči a zaklonil hlavu.

Rozčilovalo ho, že nedokáže uhodnout Safiřino skutečné jméno. Dokázal přijmout, že zcela nerozumí sám sobě, ale Safiru znal od okamžiku, kdy se vylíhla, a znal i skoro všechny její vzpomínky. Jak v ní může existovat něco, co pro něj zůstává záhadou? Jak to, že dokázal lépe porozumět vrahovi, jako byl Sloun, než své vlastní partnerce, se kterou je svázaný magickým poutem? Bylo to proto, že ona je drak a on člověk? Nebo proto, že Slounova osobnost je jednodušší než Safiřina?

To Eragon nevěděl.

Jedno ze cvičení, která se Safirou na Glaedrovo doporučení dělali, bylo říci jeden druhému všechny nedostatky, jichž si všimli: on na ní a ona na něm. Šlo o ponižující proces. Glaedr se s nimi také podělil o své postřehy. Třebaže byl starý drak laskavý, Eragon nemohl nemít pocit uražené pýchy, když ho slyšel vyjmenovávat své nejrůznější chyby. Ale věděl, že i tyto poznatky musí vzít v úvahu, až se bude snažit objevit své skutečné jméno.

Pro Safiru bylo nejtěžší se vyrovnat se svou marnivostí, kterou si velmi dlouho odmítala připustit. Pro Eragona to byla domýšlivost, kterou podle Glaedra někdy dával najevo, jeho pocity týkající se mužů, které zabil, a také podrážděnost, sobectví, zlost a další nedostatky, jimž podléhal jako mnoho jiných.

Ačkoli na sebe nahlíželi co nejotevřeněji, jejich duševní sebezpyt nepřinášel žádné výsledky.

Dnešek a zítřek, víc času na to nemáme. Myšlenka, že se vrátí k Vardenům s prázdnýma rukama, ho deptala. Jak máme přemoci Galbatorixe? uvažoval tak jako tolikrát předtím. Ještě pár dní a možná ztratíme vládu nad svými životy. Budeme otroci jako Murtagh s Trnem.

Tiše zaklel a tajně bouchl pěstí o podlahu.

Uklidni se, Eragone, káral jej Glaedr. Eragon si všiml, že drak zakrývá své myšlenky před Safirou.

Jak? zavrčel.

Je snadné být klidný, když není s čím si dělat starosti, Eragone. Opravdovou zkouškou tvého sebeovládání však je, zda dokážeš zůstat vyrovnaný i za mimořádné situace. Nemůžeš dovolit, aby ti zlost nebo pocit marnosti zastřely myšlenky, ne v takovouto chvíli. Právě teď potřebuješ mít čistou mysl.

Tys dokázal vždy zůstat klidný v dobách, jako je tahle?

Starý drak jako by se zachechtal. Ne. Vrčel jsem a kousal, srážel stromy a rozhrabával zemi. Jednou jsem v Dračích horách urazil špičku kopce; ostatní draky to pěkně rozladilo. Ale měl jsem dost času na to, abych se naučil, že zlost jen málokdy něčemu pomůže. Vím, jsi mladý, ale dovol, aby tě moje zkušenost vedla. Odlož starosti a soustřeď se jen na svůj úkol. Co bude, bude. Trápit se kvůli tomu jenom zvýší pravděpodobnost, že se tvé obavy naplní.

Já vím, povzdechl si Eragon, ale není to lehké.

Samozřejmě, že není. Jen málo z toho, co za něco stojí, bývá snadné. Pak se Glaedr stáhl a nechal ho, aby se věnoval jen svým vlastním myšlenkám. Eragon si ze sedlových brašen přinesl misku, přeskočil přes půlkruh kamenů a bosý šel k jedné z kaluží pod dírou ve stropě. Začalo lehce mrholit, takže část podlahy byla pokrytá kluzkou vrstvou vody. Dřepl si na kraji louže a holýma rukama nabíral vodu do misky.

Jakmile byla miska plná, ustoupil o pár stop a položil ji na kus kamene vysoký jako stůl. Pak si v duchu představil Rorana a zašeptal: „Draumr kópa.“

Voda v misce se zachvěla a na čistě bílém pozadí se objevil obraz Rorana. Kráčel po boku Horsta a Albriecha a vedl Sněžného bleska. Všichni tři muži vypadali unaveně a rozbolavěle, ale měli v rukou zbraně, takže Eragon věděl, že je Království nezajalo.

Potom nazíral Jörmundura, pak Solembuma − kočkodlak právě žral čerstvě uloveného drozda − a nakonec Aryu, ale její ochranná kouzla mu ji skryla a viděl jen temnotu.

Eragon ukončil kouzlo a vyšplíchl vodu zpět do kaluže. Když lezl zpátky přes zábranu obklopující jejich tábořiště, Safira se protáhla, zívla a prohnula hřbet jako kočka. Řekla: Jak se jim daří?

„Podle všeho jsou v bezpečí.“

Odhodil misku na sedlové brašny, pak si lehl na přikrývku, zavřel oči a vrátil se k hloubání nad tím, jaké by mohlo být jeho skutečné jméno. Každých pár minut vymyslel nějakou novou možnost, ale žádná se nedotkla jeho vnitřního já, takže ji odložil a začal znovu. Všechna jména obsahovala několik stálých představ: to, že je Jezdec; vyjádření jeho lásky k Safiře a Arye; touhu přemoci Galbatorixe; jeho vztahy s Roranem, Gerem a Bromem; a pokrevní pouto s Murtaghem. Ale ať tyto prvky poskládal jakkoli, jméno ho neoslovovalo. Bylo zjevné, že mu uniká nějaká klíčová stránka jeho osobnosti, takže stále sestavoval delší a delší jména v naději, že by mohl náhodou narazit na to něco, co opakovaně přehlížel.

Když už vyslovení každého jména trvalo víc než minutu, uvědomil si, že plýtvá časem. Musel znovu přehodnotit svá základní východiska. Byl přesvědčený, že jeho neúspěch spočívá v tom, že si nevšiml nějakého svého nedostatku nebo že patřičně nezvážil chybu, o které už věděl. Věděl, že lidé jsou zřídkakdy ochotni přiznat si vlastní nedokonalosti a že to platí i pro něj. Nějak se musel vyléčit z té slepoty, dokud má ještě čas. Byla to slepota zrozená z hrdosti a pudu sebezáchovy, protože mu dovolovala myslet si o sobě jen to nejlepší, pokud šlo o přístup k životu. Ale už si nemohl dovolit dál se hýčkat takovým sebeklamem.

A tak v průběhu dne přemýšlel znovu a znovu, ale jeho snahy nikam nevedly.

Déšť zhoustl. Eragonovi se protivilo bubnování kapek do kaluží, protože by kvůli jednotvárnému zvuku těžko zaslechli, kdyby se k nim někdo pokoušel připlížit. Od jejich první noci na Vroengardu už nezahlédl ty podivné postavy v kápích, které pochodovaly městem, ani necítil jejich vědomí. Stále si však uvědomoval jejich přítomnost a nemohl se zbavit pocitu, že na ně každou chvíli někdo zaútočí.

Šedivé denní světlo pomalu zesláblo do přítmí a nad údolím se rozhostila hluboká, bezhvězdná noc. Eragon nakupil na oheň další dřevo. Bylo to jediné osvětlení uvnitř hnízdiště a hlouček žlutých plamenů vypadal v obrovském prostoru jako maličká svíčka. Záře ohně se odrážela od lesklé podlahy, která připomínala vrstvu hladkého ledu, a barevné čáry uvnitř často vyrušovaly Eragona z jeho zadumání.

Eragon ani nevečeřel. Měl hlad, ale na jídlo neměl ani pomyšlení a rozhodně cítil, že by zpomalilo jeho úvahy. Nikdy nebyla jeho mysl tak bystrá, jako když měl prázdný žaludek.

Rozhodl se, že se nenají, dokud nepozná své skutečné jméno, nebo dokud nebudou muset opustit ostrov − podle toho, co přijde dřív.

Uběhlo několik hodin. Promluvili jen zřídka, i když Eragon si stále uvědomoval obecný směr Safiřiných myšlenek a nálad, právě jako ona vnímala ty jeho.

Když už se v jednu chvíli Eragon chystal vstoupit do bdělých snů − jednak aby si odpočinul, ale také v naději, že by mu sny mohly poskytnout nějakou nápovědu − Safira najednou vydala hlasité zamňoukání, natáhla pravou tlapu dopředu a plácla s ní o podlahu. Několik větví v ohni se rozpadlo na kusy a k černému stropu se vznesl oblak jisker.

Eragon vylekaně vyskočil na nohy a vytasil Brisingr. Pátral očima ve tmě za půlkruhem kamenů po nepřátelích. O chvíli později si však uvědomil, že Safira nezní znepokojeně ani zlostně, ale vítězoslavně.

Dokázala jsem to! zvolala Safira. Ohnula krk a vypustila nad sebe modrožlutý plamen. Znám své skutečné jméno! Vyslovila jedinou větu ve starověkém jazyce a vnitřek Eragonovy mysli jako by se rozezněl zvonivým zvukem. Špičky Safiřiných šupin na okamžik zazářily vnitřním jasem a ona vypadala, jako by byla poskládaná z hvězd.

Její jméno bylo důstojné a vznešené, ale také zbarvené smutkem, protože ji označovalo za poslední samici svého druhu. Eragon v něm slyšel lásku a oddanost, které k němu cítila, stejně jako další vlastnosti, jež tvořily její osobnost. Většinu z nich znal, ale pár přece jen ne. Její nedostatky byly stejně nápadné jako její ctnosti, ale celkové vyznění bylo oheň, krása a majestátnost.

Safira se zachvěla od špičky čumáku po konec ocasu a zavrtěla křídly.

Vím, kdo jsem, zaradovala se.

Skvěle, Bjartskular, řekl Glaedr a Eragon cítil, jaký to na něj udělalo dojem. Máš jméno, na které můžeš být hrdá. Ale už bych ho znovu nevyslovoval, ani v duchu, dokud nebudeme u… u té věže, kvůli které jsme sem přijeli. Musíš být velmi opatrná, abys své jméno udržela v tajnosti, když ho znáš.

Safira zamrkala a znovu zašoupala křídly. Ano, Mistře. Vzrušení, které jí projíždělo, bylo skoro hmatatelné.

Eragon zasunul Brisingr do pochvy a přešel k ní. Sklonila hlavu, dokud ji neměla v jeho úrovni. Pohladil ji po čelisti, pak přitiskl čelo na její tvrdý čumák a držel ji co nejpevněji, až ho její šupiny píchaly do prstů. Po tvářích se mu koulely horké slzy.

Proč pláčeš? zeptala se.

Protože… mám hrozné štěstí, že jsem s tebou spojený.

Maličký.

*

Ještě chvíli si povídali, protože Safira byla dychtivá probrat to, co se o sobě dozvěděla. Eragon s radostí naslouchal, ale přesto cítil trochu hořkosti, že on sám ještě nedokázal uhádnout své skutečné jméno.

Pak se Safira schoulila na své straně půlkruhu, usnula a nechala Eragona přemítat u světla dohořívajícího ohně. S Glaedrem, který také zůstal vzhůru, se Eragon občas radil, ale jinak byl po většinu času uzavřený do sebe.

Hodiny se vlekly a Eragon byl čím dál zoufalejší. Docházel mu čas − v ideálním případě měli se Safirou odletět za Vardeny už včera −, a přesto se navzdory všem snahám zdálo, že není schopen vystihnout slovy, jaký skutečně je.

Podle jeho odhadu už byla skoro půlnoc, když přestalo pršet.

Podrážděně se zavrtěl, jak na to stále nemohl přijít; pak vyskočil na nohy. Byl příliš rozrušený, než aby vydržel dál sedět na místě. Půjdu se projít, řekl Glaedrovi.

Čekal, že drak bude mít námitky, ale místo toho Glaedr řekl: Nech zbraně i brnění tady.

Proč?

Tomu, co najdeš, se musíš postavit sám. Nemůžeš zjistit, jaký jsi, když se spoléháš na pomoc někoho nebo něčeho dalšího.

Glaedrova slova dávala smysl, ale Eragon přesto zaváhal, než si odepnul meč a dýku a sundal si drátěnou košili. Natáhl si boty a provlhlý plášť a pak přitáhl sedlové brašny, v nichž bylo Glaedrovo srdce srdcí, blíž k Safiře.

Když už byl na odchodu, Glaedr mu řekl: Dělej, co musíš, ale buď opatrný.

*

Eragona potěšilo, když venku spatřil kousky hvězdného nebe a měsíční světlo, které prosvítalo mezerami v mracích, takže viděl své nejbližší okolí.

Několikrát se zhoupl na špičkách chodidel a uvažoval, kam by měl jít. Nakonec vyrazil svižným poklusem do středu zničeného města. Po chvíli ho přemohlo zoufalství a rozběhl se plnou rychlostí.

Když naslouchal vlastnímu dechu a krokům dopadajícím na dlažební kameny, ptal se sám sebe: Kdo jsem? Žádná odpověď ho ale nenapadala.

Utíkal, dokud nebyl zadýchaný, a pak běžel ještě kus. Když už to ani plíce, ani jeho nohy nemohly dál vydržet, zastavil u plevelem zarostlé fontány, opřel se o ni a snažil se popadnout dech.

Kolem něj se rýsovaly obrysy několika obrovských budov: stinné ruiny, které vypadaly jako pásmo starobylých, rozpadajících se hor. Fontána stála uprostřed velkého čtvercového nádvoří, které bylo z větší části pokryto povalujícími se kusy rozbitého kamene.

Odsunul se od fontány a pomalu se otočil dokola. V dálce slyšel hluboké, zvučné kvákání skokanů. Ten divný dunivý zvuk obzvláště zesílil, kdykoli se zapojila některá z větších žab.

Pak si několik metrů od sebe všiml popraskané kamenné desky. Přešel k ní, chytil ji za okraje a s heknutím ji zvedl ze země. Svaly v pažích ho pálily námahou. Dopotácel se na okraj nádvoří a odhodil desku na trávník.

Přistála s měkkým, ale uspokojivým bouchnutím.

Vrátil se zpátky k fontáně, rozepnul si plášť a přehodil ho přes okraj sochy. Pak přešel k dalšímu kusu suti − členitému klínu, který se odštípl od většího bloku − zastrčil pod něj prsty a zvedl si ho na rameno.

Víc než hodinu vyklízel nádvoří. Některé části spadlého domu byly tak velké, že je musel odsunout pomocí kouzla, ale většinou si vystačil se svými svaly. Postupoval systematicky: přecházel tam a zpátky přes nádvoří a u každého kusu suti, na který narazil, se zastavil a odklidil ho, ať už byl velký nebo malý.

Brzy byl celý zpocený. Byl by si stáhl tuniku, ale kameny často měly ostré okraje a pořezaly by ho. I tak nasbíral spoustu modřin na prsou a ramenou a na řadě míst si odřel dlaně.

Námaha mu však pomohla zklidnit mysl, a protože při ní nemusel moc přemýšlet, mohl volně rozjímat nad vším, čím je, a vším, čím by mohl být.

Uprostřed práce, když odpočíval poté, co přenesl obzvláště těžký kus římsy, uslyšel výhrůžné sssss. Zvedl oči a spatřil snalglí − tentokrát aspoň šest stop vysokého − jak překvapivou rychlostí klouže ze tmy směrem k němu. Zvíře mělo natažený krk, jeho bezertá ústa tvořila temnou prasklinu, rozdělující měkké tělo, a cibulovité oči se upíraly přímo na něj. Ve světle měsíce zářila kůže snalglí jako stříbro, stejně jako stopa slizu, kterou za sebou zanechával.

„Letta,“ řekl Eragon, napřímil se a setřásl kapky krve z odřených rukou. „Ono ach néiat threyja eom verrunsmal edtha, O snalglí.“

Když Eragon vyslovil varování, šnek zpomalil a o několik palců zatáhl oči. Zastavil několik metrů od něj, znovu zasyčel a začal se kruhem stáčet doleva.

„Ach ne, kdepak,“ zašeptal Eragon a otočil se s ním. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že se k němu zezadu neblíží žádní další snalglí.

Obří hlemýžď jako by si uvědomil, že ho nedokáže překvapit, neboť zastavil, syčel a mával na něj očima na stopkách.

„Syčíš jako konvice, kterou zapomněli na ohni,“ popichoval ho Eragon.

Oční bulvy snalglího se zakymácely ještě rychleji a pak prudce vyrazil směrem k Eragonovi, až se okraje jeho břicha rozvlnily.

Eragon čekal až do poslední chvíle, pak uskočil stranou a nechal snalglí projet kolem. Zasmál se a plácl ho zezadu po ulitě. „To nebylo moc chytré, co?“ Uskočil od něj, začal se zvířeti posmívat ve starověkém jazyce a nazývat ho všemožnými urážlivými, ale dokonale přesnými názvy.

Hlemýžď jako by se nadouval zlostí − jeho krk zesílil a vydul se, ještě víc otevřel ústa a začal kromě syčení také prskat.

Znovu a znovu útočil na Eragona, ale ten mu pokaždé uskočil z cesty. Nakonec ta hra snalglího unavila. Stáhl se o několik metrů, seděl a zíral na Eragona očima velkýma jako pěsti.

„Jak můžeš vůbec někdy něco chytit, když jsi tak pomalý?“ zeptal se ho Eragon posměšným tónem a vyplázl na šneka jazyk.

Snalglí znovu zasyčel, pak se otočil a odplazil se do tmy.

Eragon čekal několik minut, aby se ujistil, že je šnek pryč, a vrátil se k odklízení suti. „Možná bych si měl prostě říkat Přemožitel hlemýžďů,“ zamumlal, když přes nádvoří valil kus sloupu. „Eragon Stínovrah, Šnečí přemožitel… Všude, kam přijdu, se přede mnou budou třást strachy.“

*

Když konečně odhodil poslední kus kamene na okraj trávníku, který lemoval nádvoří, byla už nejhlubší noc. Stál a ztěžka oddechoval. Byla mu zima, měl hlad a byl unavený a škrábance na rukou a zápěstích ho pálily.

Skončil u severovýchodního rohu nádvoří. Na sever se prostírala obrovská síň, která byla během bitvy z větší části zničena. Jediné, co zůstalo stát, byl kus zadní zdi a břečťanem porostlý sloup v místě bývalého vchodu.

Dlouze se zadíval na sloup. Otvorem v mracích nad ním zářila skupina červených, modrých a bílých hvězd, které se třpytily jako broušené diamanty. Cítil k nim zvláštní přitažlivost, jako by vyšly na oblohu proto, aby mu něco naznačily.

Bez rozmyslu přelezl hromady suti a přešel k úpatí sloupu. Pak sáhl co nejvýš a sevřel nejtlustší část břečťanu: stonek silný jako jeho předloktí a pokrytý tisíci drobounkých chloupků.

Několikrát silně zatahal za šlahouny. Držely, a tak vyskočil co nejvýš a pustil se do lezení. Přitahoval se rukama a šplhal po sloupu, který musel být aspoň tři sta stop vysoký a který s narůstající vzdáleností od země vypadal čím dál vyšší.

Věděl, že se chová lehkomyslně, ale on se lehkomyslně cítil.

V půli cesty nahoru se začaly menší šlahouny odlupovat z kamene, když za ně pořádně zatáhl. Potom už si dával pozor, aby se chytal jen hlavního stonku a některých silnějších větví.

Když konečně vylezl na vrchol, už mu skoro docházely síly. Hlavice sloupu byla neporušená. Tvořila plochý čtverec natolik velký, že si na něj mohl sednout a ještě všude kolem něj zbývala na okraji alespoň jedna stopa.

Eragon byl z vykonané námahy poněkud roztřesený, a tak zkřížil nohy, položil si ruce dlaněmi vzhůru na kolena a nechal sedřenou kůži odpočívat.

Pod ním leželo zničené město: bludiště zborcených skořápek, v němž se často rozléhaly podivné, osamocené výkřiky. Na pár místech, kde byly rybníčky, viděl matná světla vábniček skokanů, připomínající lucerny v dálce.

Žabí rybáři, pomyslel si najednou ve starověkém jazyce. Tak se jmenují: žabí rybáři. A věděl, že má pravdu, neboť ta slova pasovala přesně jako klíč do zámku.

Pak sklouzl pohledem ke shluku hvězd, které ho přiměly vylézt na sloup. Soustředil se na svůj dech a na klidné, nekonečné proudění vzduchu do plic a zase ven. Zima, hlad, rozechvění a únava mu dodávaly nezvyklou schopnost jasně myslet. Jako by se vznášel mimo své tělo, jako by pouto mezi jeho vědomím a tělem zesláblo a on tak mohl citlivěji vnímat město kolem sebe a vůbec celý ostrov. Nejcitlivěji vnímal každý pohyb větru a každý zvuk a pach, který se nesl kolem vrcholku sloupu.

Jak tam tak seděl, přemýšlel o dalších jménech, a přestože ho žádné z nich plně nevystihovalo, nijak ho to nerozčilovalo. Schopnost zostřeného vnímání byla příliš silná, aby cokoli narušilo jeho rovnováhu.

Jak mohu zahrnout vše, čím jsem, do pouhých několika slov? uvažoval a dál dumal nad tou otázkou, zatímco se hvězdy otáčely.

Nad městem přeletěly tři zdeformované stíny − jako malé, pohyblivé trhliny v realitě − a přistály na střeše budovy nalevo od něj. Temné siluety sov roztáhly pichlavá pera kolem hlavy a hleděly na něj svítícíma, zlýma očima. Stíny na sebe tiše zaštěbetaly a dva z nich se poškrábaly na prázdných křídlech pařáty, které neměly žádnou sílu. Třetí držel v ebenově černých pařátech pozůstatky mrtvého skokana.

Několik minut sledoval strašidelné ptáky a oni zase jeho. Pak se sovy vznesly a neslyšně odletěly na západ, tiše jako padající pírko.

*

Když už Eragon mezi dvěma vrcholky na východě zahlédl jitřenku, zeptal se sám sebe: „Co opravdu chci?“

Do té doby se touto otázkou nijak nezabýval. Chtěl svrhnout Galbatorixe: to jistě. Ale pokud se jim to podaří, co pak? Od chvíle, co opustil údolí Palancar, si myslel, že se se Safirou jednoho dne vrátí a budou žít poblíž hor, které tolik miloval. Když však nyní tuto vyhlídku zvažoval důkladněji, pomalu si uvědomoval, že už se mu nezamlouvá.

Vyrostl v údolí Palancar a vždy je bude považovat za svůj domov. Ale co tam zbylo pro něj a Safiru? Carvahall je zničený, a i kdyby ho vesničané jednoho dne znovu vystavěli, vesnice už nikdy nebude taková jako dřív. Navíc většina jejich přátel žije někde jinde a on i Safira mají povinnosti k různým rasám v Alagaësii − závazky, které nemohou ignorovat. A po tom všem, co vykonali a viděli, si nedokázal představit, že by se jeden z nich spokojil s životem na tak obyčejném a odloučeném místě.

Protože nebe je duté a svět je kulatý…

I kdyby se vrátili, co by tam dělali? Chovali by krávy a pěstovali pšenici? Nijak netoužil dobývat si živobytí z půdy, jako to dělala jeho rodina. On je Jezdec a Safira drak; jejich osudem je létat v čele dějin, ne sedět u ohně, tloustnout a lenivět.

A pak tu byla Arya. Kdyby se Safirou žili v údolí Palancar, viděl by ji jen málokdy, pokud vůbec.

„Ne,“ řekl Eragon a to slovo bylo jako rána kladivem uprostřed ticha. „Nechci se vrátit.“

Po zádech mu přeběhl mráz. Věděl, že se změnil od doby, kdy s Bromem a Safirou vyrazili stopovat ra’zaky, ale lpěl na přesvědčení, že v jádru je stále tou samou osobou. Teď pochopil, že už to není pravda. Ten chlapec, kterým býval, když se poprvé dostal za hranice údolí Palancar, přestal existovat. Nevypadal už jako on, nejednal jako on a už od života nechtěl totéž.

Nabral vzduch do plic a dlouze, rozechvěle si povzdechl, jak na něj začala doléhat tíha pravdy.

„Nejsem tím, kým jsem byl.“ Jakmile to vyslovil nahlas, jako by té myšlence dodal váhu.

Když první paprsky úsvitu rozzářily východní nebe nad starobylým ostrovem Vroengard, dávným domovem Jezdců a draků, napadlo ho jméno − jméno, na jaké předtím nepomyslel. Zmocnil se ho pocit jistoty.

Vyslovil to jméno, zašeptal si ho v nejhlubších zákoutích mysli a celé jeho tělo se okamžitě rozechvělo, jako by Safira vrazila do sloupu, na kterém seděl.

A pak zalapal po dechu a zjistil, že se směje a pláče zároveň. Smál se, protože uspěl, a z čiré radosti z poznání. A plakal, protože teď znal všechny své nedostatky a chyby a už neměl falešné představy, jimiž by se mohl utěšovat.

„Nejsem tím, kým jsem byl,“ zašeptal a sevřel okraje sloupu, „ale vím, kdo jsem.“

To jméno, jeho skutečné jméno, nebylo tak výrazné a obsahovalo více nedostatků, než by si přál, a zlobil se pro to na sebe. Bylo v něm ale také mnoho obdivuhodného, a čím víc o něm přemýšlel, tím víc dokázal přijmout skutečnou povahu svého já. Nebyl tím nejlepším člověkem na světě, ale ani tím nejhorším.

„Já to nevzdám,“ zamručel.

Utěšovalo ho vědomí, že jeho totožnost není neměnná. Může na sobě pracovat, když bude chtít. A hned potom si slíbil, že se v budoucnosti zlepší, i když to bude těžké.

Stále se smál a plakal zároveň, obrátil tvář k nebi a rozpřáhl paže. Slzy a smích postupně ustaly a vystřídal je pocit hlubokého klidu s nádechem štěstí a odevzdanosti. Navzdory Glaedrovu varování si znovu zašeptal své skutečné jméno a opět se celá jeho bytost zachvěla silou těch slov.

S nataženýma rukama vstal, naklonil se dopředu a padal po hlavě k zemi. Těsně předtím, než dopadl, pronesl: „Vëoht.“ Zpomalil, otočil se a přistál na popraskaném kameni tak zlehka, jako by vystupoval z kočáru.

Vrátil se k fontáně uprostřed nádvoří a vzal si odtud svůj plášť. Pospíchal zpátky k hnízdišti, zatímco zničeným městem se šířilo světlo nového dne. Nemohl se dočkat, až vzbudí Safiru a řekne jí i Glaedrovi, že to dokázal.

Pevnost duší

Eragon zvedl meč a štít. Byl nedočkavý, ale současně měl trochu strach.

Tak jako už jednou předtím stáli se Safirou u Kuthianovy skály, zatímco Glaedrovo srdce srdcí leželo skryté v malé truhlici uvnitř brašen na Safiřině hřbetě.

Bylo časné ráno a slunce jasně svítilo velkými trhlinami v klenbě mraků. Jakmile se Eragon vrátil do hnízdiště, chtěli jít se Safirou přímo ke Kuthianově skále, ale Glaedr trval na tom, že se Eragon nejdřív nají a chvíli počká, až mu jídlo v žaludku slehne.

Teď však konečně stáli u skalní věže a Eragon ani Safira už neměli chuť to dál odkládat.

Poté, co si vzájemně sdělili svá skutečná jména, pouto mezi nimi jako by ještě zesílilo. Snad to bylo tím, že oba slyšeli, jak moc pro sebe znamenají. Věděli to sice odjakživa, ale když to bylo takto nezvratně potvrzeno, ještě se tím zvýšil jejich vzájemný pocit blízkosti.

Někde na severu zakrákal krkavec.

Půjdu první, řekl Glaedr. Jestli je to past, třeba se mi podaří spustit ji dřív, než chytí některého z vás.

Eragon i Safira se začali stahovat z Glaedrovy mysli, aby drak mohl vyslovit své skutečné jméno v soukromí. Ale Glaedr je zarazil: Řekli jste mi svá jména. Je jenom správné, abyste znali to moje.

Eragon pohlédl na Safiru a pak společně řekli: Děkujeme, Ebrithil.

Pak Glaedr vyslovil své jméno, které zahřímalo Eragonovou myslí jako královská a přitom disharmonická fanfára, zabarvená Glaedrovým zármutkem a zlobou nad Oromisovou smrtí. Jeho jméno bylo delší než Eragonovo nebo Safiřino. Skládalo se z několika vět − popisovalo život, který trval celá staletí a obsahoval radosti i smutky a nesčetné úspěchy. Z jeho jména čišela moudrost, ale také rozpory: složitosti, kvůli nimž bylo těžké plně pochopit jeho osobnost.

Safiru Glaedrovo jméno ohromilo a Eragona zrovna tak. Při jeho vyslovení si oba uvědomili, jak jsou ještě mladí a jaký kus cesty musí urazit, než se jejich znalosti a zkušenosti budou moci vyrovnat těm Glaedrovým.

Zajímalo by mě, jaké je Aryino skutečné jméno, pomyslel si Eragon.

Upřeně hleděli na Kuthianovu skálu, ale nezpozorovali žádnou změnu.

Pak přišla na řadu Safira. Ohnula krk, zahrabala tlapou jako bujný hřebec a hrdě pronesla své skutečné jméno. Dokonce i v denním světle se při tom její šupiny znovu zatřpytily a zajiskřily.

Poté, co Eragon uslyšel její a Glaedrovo skutečné jméno, už nebyl tak rozpačitý kvůli tomu svému. Ani jeden z nich nebyl dokonalý, a přesto sebou vzájemně nepohrdali za své nedostatky, ale spíš je přijali a odpustili.

Když Safira vyslovila své jméno, opět se nic nestalo.

Nakonec pokročil vpřed Eragon. Na čele mu vyrazil studený pot. S vědomím, že se možná jedná o poslední věc, kterou koná jako svobodný muž, v duchu vyslovil své jméno tak jako předtím Glaedr a Safira. Předem se domluvili, že bude bezpečnější neříkat své jméno nahlas, aby ho nemohl někdo tajně vyslechnout.

Když Eragon vyslovil v duchu poslední slovo, objevila se na úpatí skály tenká, tmavá čára.

Postupovala padesát stop nahoru, kde se rozdělila na dvě, které se stočily každá na jednu stranu a zpátky dolů a naznačily tak obrys široké brány. Na bráně se objevily řady zlatých glyfů: ochranná kouzla zabraňující tomu, aby vstup kdokoli odhalil.

Jakmile se obrys ukázal celý, brána se na skrytých pantech otevřela ven. Odhrnula při tom stranou hlínu a rostliny, které se u skály nahromadily od doby, kdy se naposled otevřela, ať již to bylo kdykoli. Za dveřmi se objevila obrovská klenutá chodba, která prudce klesala do nitra země.

Křídla brány se zastavila a mýtina znovu utichla.

Eragon hleděl do tmavé chodby a narůstalo v něm neblahé tušení. Našli to, co hledali, ale stále nevěděl, zda nejde o past.

Solembum nelhal, řekla Safira. Ochutnávala vzduch jazykem, který jí vystřeloval ven.

Ano, ale co na nás čeká uvnitř? zeptal se Eragon.

Tohle místo by nemělo existovat, řekl Glaedr. My draci jsme společně s Jezdci na Vroengardu skryli mnoho tajemství, ale ostrov je příliš malý na to, aby tu někdo nepozorovaně vystavěl tak velký tunel. Přesto jsem o něm ještě nikdy neslyšel.

Eragon se zamračil a rozhlédl se kolem. Stále byli sami; nikdo se k nim nesnažil připlížit. Nemohl být postaven ještě předtím, než se Jezdci usídlili na Vroengardu?

Glaedr chvíli přemýšlel. Nevím… Možná. Je to jediné vysvětlení, které dává smysl, ale pak by musel být vskutku starobylý.

Všichni tři roztáhli mysl a prozkoumali chodbu, ale necítili uvnitř žádnou živou bytost.

Dobrá tedy, řekl Eragon. V ústech ucítil trpkou pachuť strachu a dlaně v rukavicích se mu potily. Ať na druhém konci chodby najdou cokoli, chtěl to vědět jednou provždy. Safira byla také nervózní, ale méně než on.

Pojďme vyhrabat tu krysu, která se skrývá v tomhle doupěti, pobídla je.

Společně prošli bránou dovnitř.

Když přes práh vklouzl koneček Safiřina ocasu, vrata se za nimi zabouchla s hlasitým zaskřípěním kamene o kámen a oni se ocitli v naprosté tmě.

„Ale ne, ne, ne!“ zavrčel Eragon a pospíchal zpátky k bráně. „Naina hvitr,“ řekl a vstup do tunelu osvítilo bílé světlo, které nevrhalo žádný stín.

Vnitřní povrch brány byl dokonale hladký. Opíral se a bušil do ní, ale odmítala se pohnout. „Sakra. Měli jsme ta vrata zaklínit kládou nebo balvanem,“ bědoval a nadával sám sobě, že ho to včas nenapadlo.

Když budeme muset, vždycky je můžeme rozbít, řekla Safira.

O tom dost pochybuji, poznamenal Glaedr.

Eragon znovu sevřel Brisingr. Pak myslím, že nám nezbývá než jít dál.

Copak nám někdy zbývalo něco jiného než jít dál? poznamenala Safira kousavě.

Eragon pozměnil své zaklínadlo tak, aby kouzelné světlo vycházelo z jednoho bodu u stropu, protože bez stínů by těžko odhadovali hloubku prostoru, a pak společně vyrazili svažující se chodbou.

Podlaha tunelu byla trochu hrbolatá, díky čemuž se jim lépe udržovala rovnováha, když tu nebyly schody. Podlaha a stěny ve spojích splývaly v jedno, jako by vznikly z roztaveného kamene, což Eragonovi napovídalo, že tunel nejspíš vyhloubili elfové.

Sestupovali hlouběji a hlouběji do podzemí. Eragon odhadoval, že už musejí být daleko za Kuthianovou skálou a hluboko pod horou, která se tyčila za ní. Tunel nikde nezahýbal ani se nevětvil a stěny zůstávaly naprosto holé.

Najednou Eragon ucítil závan teplého vzduchu, který k nim přicházel z druhého konce tunelu, a v dálce si všiml tlumené oranžové záře. „Letta,“ zašeptal a uhasil kouzelné světlo.

Jak postupovali, vzduch se dál zahříval a záře před nimi byla jasnější. Brzy už spatřili konec chodby: obrovský černý oblouk byl zcela pokrytý vytesanými glyfy, takže vypadal jako obalený trny. Ve vzduchu byla cítit síra a Eragonovi začaly slzet oči.

Zastavili před klenutým průchodem. Za ním byla vidět jen rovná šedá podlaha.

Eragon se ohlédl tam, odkud přišli, a pak se zahleděl na oblouk. Členitý útvar ho znejišťoval a Safiru také. Pokoušel se glyfy přečíst, ale byly příliš neuspořádané a hustě natěsnané. Nedokázal ani odhalit žádnou energii nashromážděnou uvnitř černé stavby. Přesto se mu nechtělo věřit, že by průchod nebyl očarovaný. Ať už tunel postavil kdokoli, povedlo se mu skrýt otvírací zaklínadlo ke vstupní bráně. Stejně tak mohl tedy skrýt jakákoli jiná kouzla, kterými očaroval oblouk.

Vyměnil si letmý pohled se Safirou a olízl si rty, když si vzpomněl na to, co říkal Glaedr: Už neexistuje bezpečná cesta.

Safira zavrčela, vypustila z obou nozder malý proud plamene a pak spolu prošli klenutým průchodem.

Lakuna, část první

Eragon si všiml hned několika věcí najednou.

Za prvé zjistil, že stojí na jedné straně kruhové síně, která má víc než dvě stě stop v průměru a uprostřed velkou jámu, z níž vyzařuje tlumené oranžové světlo. Za druhé cítil, že vzduch je nedýchatelně horký. Za třetí viděl, že po obvodu síně vedou jakési dlouhé lavice. Zadní lavice byla vyšší než ta vepředu a na obou ležela spousta tmavých předmětů. Za čtvrté, že stěna za těmito lavicemi se na mnoha místech třpytí, jako by byla zdobená barevným křišťálem. Neměl však příležitost prozkoumat ani stěnu, ani tmavé předměty rozmístěné na lavicích, protože na otevřeném prostranství vedle zářící jámy stál muž s dračí hlavou.

Muž byl celý z kovu a blýskal se jako leštěná ocel. Kromě bederní roušky z kovových dílků na sobě neměl jiný oděv a jeho hruď a končetiny byly samý sval. V levé ruce držel kovový štít a v pravé duhový meč, ve kterém Eragon poznal čepel Jezdce.

Na vzdálenějším konci síně Eragon matně viděl trůn s vytlačeným obrysem mužova těla do opěradla a sedátka.

Muž s dračí hlavou kráčel kupředu. Jeho kůže a klouby se pohybovaly plynule jako živé tělo, ale každý krok zaduněl, jako kdyby na podlahu dopadl balvan. Zastavil třicet stop od Eragona se Safirou a hleděl na ně očima, které poblikávaly jako dvojice rudých plamínků. Pak zvedl šupinatou hlavu a vydal podivný kovový výkřik. Zvuk se rozléhal síní, takže jim připadalo, jako by na ně křičela desítka bytostí.

Právě když Eragon uvažoval, zda mají s touto bytostí bojovat, dotklo se jeho mysli zvláštní, obrovské vědomí. Nepodobalo se žádné mysli, s níž se kdy setkal. Jako by obsahovalo spoustu křičících hlasů: obrovský, nesourodý sbor, připomínající skučící vítr.

Než stačil zareagovat, cizí mysl prorazila jeho obrany a ovládla jeho myšlenky. Navzdory času, který strávil cvičením s Glaedrem, Aryou a Safirou, nedokázal útoku zabránit; neuměl ho ani zpomalit. Podobně by se mohl snažit holýma rukama zastavit proud řeky.

Obklopilo ho mlhavé světlo a nesouvislé hučení, jak se hlasy protlačily do každé skulinky jeho nitra. Vzápětí jako by mu útočník roztrhl mysl na několik částí, které si však stále uvědomovaly ty ostatní, protože žádná z nich nebyla úplně nezávislá. Eragonovo vidění se roztříštilo, jako by se díval kolem sebe ploškami drahokamu.

Jeho podrobeným vědomím se začalo honit šest různých vzpomínek. Nechtěl si je vybavit; prostě se vynořily a prolétly rychleji, než je byl schopen sledovat. Současně se jeho tělo ohýbalo a natahovalo do různých postojů. Jeho paže zvedla Brisingr do výšky a on spatřil šest různých verzí meče. Útočník ho dokonce přinutil použít kouzlo, jehož účel nechápal a ani nemohl chápat, protože mohl myslet jen na to, nač mu vetřelec dovolil. Necítil žádné emoce kromě slábnoucího úleku.

Po dobu, která mu připadala jako celé hodiny, neznámá mysl zkoumala každou jeho vzpomínku od okamžiku, kdy vyrazil z rodinné farmy na lov do Dračích hor − tři dny předtím, než našel Safiřino vejce − až do přítomnosti. V hloubi duše cítil, že se totéž děje Safiře, ale nic to pro něj neznamenalo.

Nakonec − dlouho poté, co už by se byl vzdal naděje na únik, kdyby ještě ovládal vlastní myšlenky − vířivý chór opět pečlivě propojil kousky jeho mysli a stáhl se.

Eragon klopýtl a padl na koleno, než dokázal znovu nabýt rovnováhu. Safira vedle něj zavrávorala a chňapla do prázdna.

Jak? pomyslel si. Kdo? Ovládnout současně je dva i Glaedra by podle něj nedokázal ani Galbatorix.

Vědomí se opět přitisklo na Eragonovu mysl, ale tentokrát nezaútočilo, nýbrž promluvilo: Omlouváme se, Safiro. Omlouváme se, Eragone, ale museli jsme se ujistit o vašich úmyslech. Vítejte v Pevnosti duší. Dlouho jsme na vás čekali. A vítej i ty, brachu. Jsme rádi, že jsi stále naživu. Vezmi si teď své vzpomínky a věz, že tvůj úkol je konečně splněn!

Mezi Glaedrem a cizím vědomím se mihl záblesk energie. Záhy poté Glaedr v duchu mocně zařval, až Eragon pocítil bolestivé tepání ve spáncích. Ze zlatého draka se hrnul proud neuspořádaných pocitů: zármutek, nadšení, nedůvěra, lítost, ale především pocit radostné úlevy tak silný, že se Eragon musel usmát, aniž by věděl proč. A cítil, jak se o Glaedrovo vědomí otírá ne jedna, nýbrž spousta podivných myslí, které všechny šeptají a ševelí.

„Kdo?“ zašeptal Eragon. Muž s dračí hlavou se ani nepohnul.

Eragone, řekla Safira. Podívej se na zeď. Koukej…

Podíval se. A došlo mu, že obvodová zeď není zdobena křišťály, jak si prve myslel. Stěny byly pokryté desítkami výklenků a v každém spočívala třpytivá koule. Některé byly velké, jiné malé, ale všechny pulzovaly slabou vnitřní září, jako uhlíky doutnající v uhasínajícím ohni.

Eragonovi se na okamžik zastavilo srdce, když mu začalo svítat.

Sjel pohledem k tmavým předmětům na lavicích podél zdi. Byly hladké a vejčité, jakoby vytesané z kamenů různých barev. Podobně jako koule byly některé velké a jiné malé, ale bez ohledu na velikost by jejich tvar rozeznal kdekoli.

Nahrnula se mu krev do tváří a podlomila se mu kolena. To není možné. Hrozně si přál věřit tomu, co vidí, ale bál se, že je to pouhá iluze, která má vyvolat falešné naděje. A přesto mu ta možnost brala dech. Byl tak uchvácený, že nebyl schopen nic udělat ani říct. Safiřina reakce byla úplně stejná, ne-li silnější.

Pak cizí mysl znovu promluvila: Nemýlíte se, mláďata, ani vás neklame zrak. Jsme tajnou nadějí naší rasy. Zde leží naše srdce srdcí − poslední svobodná Eldunarí v zemi − a spočívají tu i vejce, která jsme střežili více než sto let.

Lakuna, část druhá

Eragon se chvíli nedokázal pohnout ani nadechnout.

Pak zašeptal: „Vejce, Safiro… Vejce.“

Zachvěla se, jak ji zamrazilo, a šupiny na hřbetě ji zasvrběly a trochu se naježily.

Kdo jste? zeptal se neznámé mysli. Jak máme vědět, že vám můžeme věřit?

Mluví pravdu, Eragone, ozval se Glaedr ve starověkém jazyce. Vím to, protože Oromis byl mezi těmi, kdo toto místo připravili.

Oromis…?

Než to Glaedr stačil vysvětlit, druhá mysl řekla: Jmenuji se Umaroth. Mým Jezdcem byl Vrael, který vedl náš řád, než došlo k jeho zničení. Mluvím za ostatní, ale nejsem jejich vůdce, protože i když mnozí z nás byli spoutaní s Jezdci, ještě víc draků bylo bez Jezdce a naši divocí bratři neuznávají žádnou autoritu kromě své vlastní. Toto vyslovil s náznakem podrážděnosti. Bylo by příliš zmatené, kdybychom mluvili všichni najednou, takže k vám budeme promlouvat mým hlasem.

Ty jsi…? A Eragon ukázal na stříbrného muže s dračí hlavou, který stál před nimi.

Ne, odpověděl Umaroth. Tohle je Kuarok, Lovec nïdhwalů a Zhouba urgalů. Kouzelnice Silvarí mu stvořila toto tělo, abychom měli bojovníka, který by nás bránil, kdyby si Galbatorix nebo jiní nepřátelé probili cestu do Pevnosti duší.

Zatímco Umaroth mluvil, muž s dračí hlavou si sáhl pravou rukou přes trup, rozepnul skrytou západku a otevřel si přední část hrudi, jako by to byla dvířka od kredence. Uvnitř bylo uložené rudé srdce srdcí, obklopené tisíci stříbrných drátků, tenkých jako vlas. Pak Kuarok zase zabouchl hrudní plát a Umaroth řekl: Ne, já jsem tady, a namířil Eragonův zrak k výklenku, který obsahoval velké bílé Eldunarí.

Eragon pomalu zasunul Brisingr do pochvy.

Vejce a Eldunarí. Nedokázal vstřebat ten obrovský objev najednou. Jeho myšlenky byly pomalé a líné, jako by dostal ránu do hlavy − což svým způsobem dostal.

Vykročil k lavicím napravo od černého, glyfy pokrytého oblouku, ale pak se zastavil před Kuarokem a zeptal se nahlas a současně v duchu: „Mohu?“

Dračí muž secvakl zuby, učinil několik třeskutých kroků vzad a zůstal stát u zářící jámy uprostřed místnosti. Stále však držel tasený meč, což si Eragon trvale uvědomoval.

Když se Eragon blížil k vejcím, zmocnil se ho pocit úžasu a vážnosti. Naklonil se nad nižší lavici a rozechvěním vydechl při pohledu na skoro pět stop vysoké zlatorudé vejce. V náhlém popudu si stáhl rukavici a položil na vejce holou dlaň. Bylo teplé na dotek, a když zapátral myslí, objevil uvnitř dřímající vědomí nevylíhnutého draka.

Za krkem ucítil horký dech, když se k němu přidala Safira.

Tvoje vejce bylo menší než tohle, řekl.

Moje matka totiž nebyla tak stará a tak velká jako dračice, která snesla tohle.

To mě nenapadlo.

Přelétl očima zbývající vejce a stáhlo se mu hrdlo. „Je jich tolik,“ zašeptal. Přitiskl rameno k Safiřině obrovské čelisti a cítil, jak jí také projíždějí záchvěvy vzrušení. Poznal, že by ráda jásala a objímala vědomí příslušníků svého druhu, ale ani ona tomu nebyla schopna snadno uvěřit.

Zasupěla, otočila hlavu do místnosti a zařvala, až začal padat prach ze stropu. Jak?! zavrčela v myšlenkách. Jak jste mohli uniknout Galbatorixovi? My draci se během boje neskrýváme. Nejsme zbabělci, abychom utíkali před nebezpečím. Vysvětlete mi to!

Ne tak nahlas, Bjartskular, nebo rozrušíš mláďata ve vejcích, napomenul ji Umaroth.

Safiřin čumák se zkrabatil, když zavrčela. Pak mluv, velký Starší, a objasni nám to.

Na okamžik vypadal Umaroth pobaveně, ale když jí odpověděl, jeho slova zněla smutně. Máš pravdu: nejsme zbabělci a neskrýváme se během boje, ale i draci mohou vyčkávat, aby kořist zastihli nepřipravenou. Nemyslíš, Safiro?

Znovu si odfrkla a šlehla ocasem ze strany na stranu.

A nejsme jako fanghurové nebo zmije, kteří zanechají mladé svému osudu. Kdybychom se bývali zapojili do bitvy o Dorú Araebu, byli bychom zničeni. Náš druh by navždy zmizel z povrchu zemského a Galbatorixovo vítězství by bylo tak naprosté, za jaké ho on sám dosud pokládá.

Jakmile začal být zřejmý skutečný rozsah Galbatorixovy moci a ctižádosti, řekl Glaedr, a jakmile jsme si uvědomili, že spolu se zrádci má v úmyslu zaútočit na Vroengard, tak jsme se Vrael, Umaroth, Oromis, já a pár dalších rozhodli, že bude nejlepší ukrýt vejce naší rasy a také některá Eldunarí. Bylo snadné přesvědčit divoké draky, neboť Galbatorix je pronásledoval a lovil a oni neměli nic, čím by se mohli jeho kouzlům ubránit. Přišli tedy sem a přenechali dohled nad svými nevylíhnutými mláďaty Vraelovi. Pokud mohli, nakladli vejce, přestože jinak by byli čekali, neboť budoucnost naší rasy byla ohrožena. Ukázalo se, že naše bezpečnostní opatření byla dobře promyšlená.

Eragon si promnul spánky. „Jaktože jsi o tom nevěděl dřív? A proč to nevěděl Oromis? A jak jste dokázali skrýt jejich mysli? Říkal jsi mi, že to nejde.“

Nejde, odpověděl Glaedr, nebo aspoň samotná kouzla by na to nestačila. V tomto případě ale tam, kde selhává kouzlo, může pomoci vzdálenost. Proto jsme tak hluboko pod zemí, míli pod horou Erolas. I kdyby Galbatorixe nebo Křivopřísežníky napadlo pátrat myslí v této nepravděpodobné oblasti, skála nacházející se mezi nimi a Eldunarí by jim hledání nesmírně ztížila. Necítili by víc než chaotický proud energie, který by mohli přisuzovat vírům uvnitř zemského jádra, ležícího pod námi. Navíc před bitvou o Dorú Araebu byla všechna Eldunarí uvedena do hlubokého spánku, který se podobá smrti, takže bylo ještě obtížnější je najít. Měli jsme v plánu vzbudit je po boji, ale ti, kdo vystavěli toto místo, rovněž připravili kouzlo, které by je po pár měsících samo probudilo ze spánku.

Tak se také stalo, pokračoval Umaroth. Pevnost duší je zde umístěna i z jiného důvodu. Propast před tebou ústí do jezera žhnoucí lávy, které leželo pod těmito horami odnepaměti. Poskytuje teplo potřebné pro pohodlí vajec a také světlo pro nás Eldunarí, abychom si udrželi svou sílu.

Eragon oslovil Glaedra: Stále jsi nezodpověděl mou otázku. Proč jste si ty ani Oromis tohle místo nepamatovali?

Odpověděl mu Umaroth: Všichni, kdo věděli o Pevnosti duší, včetně Glaedra, souhlasili s tím, že si tuto informaci nechají odstranit z mysli a nahradit ji falešnou vzpomínkou. Nejednalo se o snadné rozhodnutí, zvláště pro matky vajec. Nemohli jsme však dovolit, aby kdokoli mimo tuto pevnost znal pravdu, protože pak by se o nás Galbatorix mohl dozvědět. Proto jsme se rozloučili s přáteli a druhy, i když jsme velmi dobře věděli, že už je možná nikdy neuvidíme a že v nejhorším případě zemřou s přesvědčením, že jsme vstoupili do prázdnoty… jak jsem řekl, nebylo to snadné rozhodnutí. Rovněž jsme vymazali veškeré vzpomínky na název skály, která značí vchod do našeho útočiště, podobně jako jsme dříve vymazali jména třinácti draků, kteří se nás rozhodli zradit.

Posledních sto let jsem věřil, že náš druh je odsouzený k zapomnění, řekl Glaedr. Když se teď dozvídám, že jsem se soužil zbytečně… Přesto jsem rád, že jsem díky své nevědomosti mohl pomoci ochránit naši rasu.

Pak se Safira otázala Umarotha: Proč si Galbatorix nevšiml, že jste vy i vejce zmizeli?

Myslel si, že jsme padli v bitvě. Představovali jsme jen nepatrnou část Eldunarí na Vroengardu. Nebylo nás tolik, aby kvůli naší nepřítomnosti pojal podezření. Pokud jde o vejce, nepochybně ho jejich ztráta rozzuřila, ale neměl důvod v tom vidět nějaký úskok.

Ach ano, pravil Glaedr smutně. Proto Thuviel souhlasil s tím, že se obětuje: měl před Galbatorixem zakrýt náš podvod.

„Ale nezabil Thuviel i mnoho svých druhů?“ podivil se Eragon.

Zabil a byla to nesmírná tragedie, přisvědčil Umaroth. Ale dohodli jsme se, že nic nepodnikne, pokud nebude nevyhnutelnost porážky zjevná. Zničil budovy, kde jsme obvykle měli uschovaná vejce, a také otrávil ostrov, aby se tu Galbatorix nerozhodl usadit.

„Věděl, proč se zabíjí?“

V okamžiku rozhodnutí už ne. Věděl jen, že je to nutné. Jeden z Křivopřísežníků zabil měsíc předtím Thuvielova draka. I když se Thuviel rozhodl nevstoupit s ním do prázdnoty, protože jsme potřebovali každého bojovníka v boji proti Galbatorixovi, nepřál si dal žít. Takže byl za ten úkol vděčný. Poskytl mu únik, po němž toužil, a současně mu umožnil posloužit naší věci. Obětováním života zajistil naší rase i Jezdcům budoucnost. Vykonal odvážný, hrdinský čin a jeho jméno bude jednoho dne opěvováno po všech koutech Alagaësie.

A po bitvě jste vyčkávali…, napověděla mu Safira.

Ano, pak jsme čekali, souhlasil Umaroth. Pomyšlení, že by strávil více než sto let v jediné komnatě pohřbené hluboko pod zemí, nahánělo Eragonovi hrůzu. Ale nezaháleli jsme. Když jsme se probudili z umělého spánku a uvědomili jsme si, že Galbatorix a Křivopřísežníci opustili ostrov, začali jsme pátrat myslí − nejprve pomalu a potom se stále větší sebejistotou. Společně vládneme obrovskou silou, a tak jsme mohli sledovat mnohé z toho, co se v zemi přihodilo v následujících letech. Nemůžeme nazírat běžným způsobem, dokážeme však vnímat přadena propletené energie roztroušené po Alagaësii a často umíme naslouchat myšlenkám těch, kdo si nechrání mysl. Tak jsme sbírali informace.

Jak ubíhala desetiletí, začínali jsme ztrácet naději, že někdo dokáže zabít Galbatorixe. Byli jsme sice připraveni čekat staletí, bude-li třeba, ale zároveň jsme cítili, že moc toho Zloděje vajec roste, a obávali jsme se, že naše čekání by mohlo trvat tisíce let namísto stovek. Shodli jsme se, že to by bylo nepřijatelné, jak kvůli našemu zdravému rozumu, tak kvůli mláďatům ve vejcích. Díky kouzlu, které zpomaluje jejich vývoj, zde sice vydrží přežívat ještě řadu let, ale není pro ně dobré zůstávat ve skořápce příliš dlouho, jinak hrozí, že by se vylíhli s pokřivenou nebo podivínskou povahou.

A tak jsme pod vlivem těchto obav začali přímo zasahovat do událostí, které jsme z dálky sledovali. Nejprve jen nepatrně: pošťouchnutí tady, vnuknutí tam, pocit znepokojení u někoho, kdo má být přepaden. Ne vždy jsme uspěli, ale dokázali jsme pomoci těm, kdo stále bojovali proti Galbatorixovi. Postupně jsme v tom byli čím dál obratnější a sebejistější. Párkrát si někdo naší přítomnosti povšiml, ale nikdy nikdo nedokázal určit, kdo nebo co jsme. Třikrát se nám povedlo zařídit smrt Křivopřísežníka. Když Brom nebyl ovládaný svými vášněmi, stal se pro nás užitečnou zbraní.

„Vy jste pomáhali Bromovi!“ zvolal Eragon.

Ano a také mnoha dalším. Když člověk známý jako Hefring ukradl asi před dvaceti lety Safiřino vejce z Galbatorixovy pokladnice, pomáhali jsme mu při útěku, ale zašli jsme tehdy příliš daleko, protože si nás všiml a vyděsil se. Uprchl a nesetkal se s Vardeny, jak bylo původně v plánu. Když později Brom zachránil Safiřino vejce a Vardenové a elfové jí začali hledat Jezdce, pro něhož se vylíhne, rozhodli jsme se, že bychom se na tuto možnost měli nějak připravit. Spojili jsme se tedy s kočkodlaky, kteří byli odpradávna přáteli draků, a mluvili jsme s nimi. Souhlasili, že nám pomohou. Vnukli jsme jim myšlenku na Kuthianovu skálu a zářocel pod kořeny stromu Menoa a pak jsme z jejich myslí vymazali všechny vzpomínky na náš rozhovor.

„Tohle všechno jste udělali odsud?“ zeptal se Eragon užasle.

A ještě víc. Nikdy jsi neuvažoval o tom, proč se Safiřino vejce objevilo právě před tebou, když jsi byl na lovu v Dračích horách?

To byla vaše práce? podivila se Safira, stejně překvapená jako Eragon.

„Domníval jsem se, že se to stalo proto, že Brom je můj otec a Arya si mě s ním spletla.“

Pro to ne, řekl Umaroth. Elfská kouzla se tak snadno nezatoulají. Pozměnili jsme směr kouzla, abyste se vy dva setkali. Věřili jsme, že by ses pro ni mohl hodit, byť by ta šance byla velmi malá. A měli jsme pravdu.

„Ale proč jste nás sem nepřivedli dřív?“ zeptal se Eragon.

Protože jste potřebovali čas na svůj výcvik a také bychom riskovali, že upozorníme Galbatorixe na naši existenci dřív, než vy nebo Vardenové budete připraveni se mu postavit. Kdybychom se s vámi spojili například po bitvě na Hořících pláních, k čemu by to bylo dobré, když Vardenové byli ještě takový kus od Urû’baenu?

Následovala chvíle ticha.

Pak se Eragon pomalu zeptal: „Co dalšího jste pro nás udělali?“

Pár šťouchnutí, hlavně varování. Měl jsi vizi Aryi v Gil’eadu, když potřebovala tvou pomoc. Vyléčili jsme tvá záda během Agaetí Blödhren.

Z Glaedra byl cítit nesouhlas. Poslali jste je do Gil’eadu, netrénované, bez ochranných kouzel a s vědomím, že se budou muset postavit Stínovi?

Mysleli jsme, že s nimi bude Brom, ale když zemřel, už jsme je nedokázali zastavit, protože tak jako tak museli jít do Gil’eadu, aby našli Vardeny.

„Počkat,“ uvědomil si Eragon. „Vy jste zodpovědní za mou… proměnu?“

Zčásti. Dotkli jsme se odrazu naší rasy, který elfové vyvolávají během oslavy. Poskytli jsme mu vnuknutí a on-ona-ono poskytlo potřebnou sílu pro uskutečnění kouzla.

Eragon sklopil pohled a na okamžik zatnul pěst. Neměl zlost, ale kypělo v něm tolik všemožných pocitů, že nedokázal klidně stát. Safira, Arya, jeho meč, samotný tvar jeho těla − za to všechno vděčil drakům shromážděným v této místnosti. „Elrun ono,“ řekl. Děkuji vám.

Rádo se stalo, Stínovrahu.

„Pomáhali jste také Roranovi?“

Tvůj bratranec od nás žádnou pomoc nepotřeboval. Umaroth se odmlčel. Sledujeme vás dva, Eragone a Safiro, už mnoho let. Dívali jsme se, jak dospíváte z mláďat v mocné bojovníky, a jsme hrdí na vše, co jste dokázali. Ty, Eragone, jsi vším, v co jsme u nového Jezdce doufali. A ty, Safiro, jsi prokázala, že patříš mezi největší příslušníky naší rasy.

Safiřina radost a pýcha se mísily s Eragonovými. On poklekl, ona zaškrábala tlapou o podlahu a sklonila hlavu. Eragonovi se chtělo skákat a křičet a jinak oslavovat, ale nic z toho neudělal. Místo toho řekl: „Můj meč je váš…“

…A mé tesáky a drápy též, řekla Safira.

„Až do konce našich dní,“ dokončili jednohlasně. „Co máme udělat, Ebrithilar?“

Z Umarothovy odpovědi cítili spokojenost: Teď, když jste nás našli, končí čas našeho skrývání. Půjdeme s vámi do Urû’baenu a budeme bojovat po vašem boku proti Galbatorixovi. Nadešel čas, abychom opustili doupě a jednou provždy se postavili zrádnému Zloději vajec. Bez nás by dokázal proniknout do vaší mysli stejně snadno jako my, protože ovládá mnoho Eldunarí.

Všechny vás neunesu, poznamenala Safira.

To ani nemusíš, řekl Umaroth. Pět z nás tu zůstane, aby hlídali vejce, spolu s Kuarokem. Pokud se nám nepodaří porazit Galbatorixe, už nebudou zasahovat do chodu událostí, ale budou čekat, dokud opět nenastanou bezpečné časy pro to, aby draci vylétli do Alagaësie. Nemusíš se však strachovat. Nebudeme pro tebe představovat zátěž, protože ti poskytneme potřebnou sílu, abys nás unesla.

„Kolik vás tu je?“ zeptal se Eragon a rozhlédl se po místnosti.

Sto třicet šest. Ale nemyslete si, že dokážeme přemoci Eldunarí, která zotročil Galbatorix. Je nás příliš málo a ti, kdo byli vybráni do této pevnosti, byli buď příliš staří či důležití, aby riskovali v boji, nebo příliš mladí a nezkušení, aby se zapojili do bitvy. Proto jsem se rozhodl k nim přidat; představuji spojení mezi těmito skupinami, bod společného porozumění, který by jinak chyběl. Starší draci jsou moudří a vskutku mocní, ale jejich mysl se ubírá podivnými cestami a často je těžké je přesvědčit, aby se soustředili na něco jiného než jen své sny. Ti mladší mají větší smůlu: oddělili se od těl dříve, než měli. Jejich mysl tímto zůstává omezená velikostí jejich Eldunarí, které už nemůže nikdy vyrůst nebo se zvětšit, jakmile jednou opustí tělo. Budiž to pro tebe ponaučením, Safiro, že nemáš vyvrhnout Eldunarí, dokud jsi nedosáhla úctyhodné velikosti, nebo se neocitneš v nanejvýš naléhavé situaci.

„Takže pořád mají přesilu,“ povzdechl si Eragon.

Ano, Stínovrahu. Ale teď už tě Galbatorix nemůže srazit na kolena v okamžiku, kdy tě spatří. Možná je nedokážeme přemoci, ale dokážeme vzdorovat jeho Eldunarí natolik dlouho, abyste se Safirou udělali, co je třeba. A máme naději. Víme spoustu věcí. Mnoho tajemství i mnoho věcí o válce, magii a chodu světa. Naučíme tě, co budeme moci, a snad ti něco z toho umožní zabít krále.

*

Pak se Safira vyptávala na vejce a zjistila, že jich bylo zachráněno celkem dvě stě čtyřicet tři. Dvacet šest z nich bylo předurčeno pro Jezdce; zbytek byli svobodní draci. Poté začali probírat let do Urû’baenu. Zatímco Umaroth s Glaedrem radili Safiře nejrychlejší cestu k městu, muž s dračí hlavou zasunul meč do pochvy, odložil štít a jedno po druhém začal sundávat Eldunarí z výklenků ve stěně. Každou třpytivou kouli zabalil do hedvábného vaku, na kterém spočívala, a pak je opatrně kupil na podlahu vedle zářící jámy. Obvod největšího Eldunarí byl tak velký, že ho drak s kovovým tělem nedokázal ani obejmout.

Zatímco Kuarok pracoval a ostatní hovořili, Eragon byl stále jako omámený. Ani ve snu by ho nenapadlo, že se v Alagaësii skrývají další draci. Ale tady skutečně byli, pozůstatky ztracené epochy. Jako by ožily staré příběhy a on a Safira se ocitli rovnou uprostřed nich.

Safiřiny pocity byly složitější. Vědomí, že její rasa už není odsouzená k vyhynutí, zvedlo stín, který dlouho tížil její mysl. Její myšlenky teď byly tak radostné, že mu připadalo, jako by jí oči a šupiny zářily ještě víc než obvykle. Přesto v její radostné náladě cítil i nezvyklý odstup, jako by se před Eldunarí styděla.

I ve svém ohromení si Eragon všiml, jak se rovněž Glaedrovi proměnila nálada. Zármutku se sice úplně nezbavil, ale byl nejšťastnější, jak ho kdy Eragon od Oromisovy smrti pamatoval. A přestože se Glaedr k Umarothovi nechoval úslužně, jednal s druhým drakem s takovou úctou, s jakou se u něj Eragon ještě nikdy nesetkal, dokonce ani když Glaedr mluvil s královnou Islanzadí.

Když byl Kuarok skoro hotov, Eragon přešel k okraji jámy a nakoukl do ní. Spatřil kruhovou šachtu, která se propadala skálou víc než sto stop a pak se otevírala do jeskyně z půlky zaplněné žhavou lávou. Hustá žlutá tekutina bublala a prskala jako hrnec vroucího lepidla a ze vzdouvající se hladiny stoupaly ocásky vířivých výparů. Měl pocit, že zahlédl, jak se přes hladinu hořícího moře mihlo světlo, ale zmizelo tak rychle, že si nemohl být jistý.

Pojď, Eragone, řekl Umaroth, když muž s dračí hlavou posadil na hromadu poslední Eldunarí, které s nimi mělo cestovat. Teď musíš použít kouzlo. Bude znít takto…

Eragon se při poslechu zaklínadla zamračil. „Co je to… překroucení ve druhé větě? Co bych měl překroutit, vzduch?“

Umarothovo vysvětlení ho ještě víc zmátlo. Drak to zkusil znovu, ale Eragon stále nedokázal pochopit, o co přesně jde. Do rozhovoru se zapojila další, starší Eldunarí, ale jejich vysvětlení mu dávala ještě menší smysl, neboť přicházela jako proud překrývajících se obrázků, pocitů a divných, těžko srozumitelných přirovnání, do nichž se beznadějně zaplétal.

Trochu se mu ulevilo, že Safira s Glaedrem vypadají podobně zmatení jako on, i když Glaedr řekl: Asi tomu rozumím, ale je to jako zkoušet chytit vylekanou rybu. Kdykoli jsem přesvědčený, že ji mám, vyklouzne mi mezi zuby.

Nakonec Umaroth řekl: Nechme to na jindy. Víš, co má kouzlo udělat, i když nechápeš jak. To bude muset stačit. Vezmi si z nás potřebnou sílu, vyslov ho a pak vyrazíme na cestu.

Eragon si v duchu nervózně zopakoval jednotlivá slova zaklínadla, aby neudělal žádnou chybu, a dal se do kouzlení. Čerpal při tom zásoby z Eldunarí a kůže jej brněla, jak jím proudil nesmírný příval energie, jako řeka s horkou i chladnou vodou zároveň.

Vzduch kolem hromady Eldunarí se zavlnil a zachvěl; pak jako by se celá kupa sama poskládala a zmizela. Eragonovi se opřel do vlasů závan větru a síní se rozlehla měkká, tupá rána.

Užasle sledoval, jak Safira vystrčila hlavu dopředu a zakývala s ní v místě, kde ještě před chvílí byla kupa. Eldunarí však úplně zmizela, jako by nikdy ani neexistovala, a přesto oba stále cítili duše draků někde poblíž.

Jakmile opustíte pevnost, řekl Umaroth, vchod do této prostorové kapsy zůstane po celou dobu v neměnné vzdálenosti od vás, kromě okamžiků, kdy se dostanete do stísněného prostoru nebo kdyby tím prostorem náhodou prošlo lidské tělo. Vstup není větší než kapička, ale je nebezpečnější než kterýkoli meč. Kdybyste se ho dotkli, propíchl by vás.

Safira zavětřila. I váš pach zmizel.

„Kdo tohle vymyslel?“ zeptal se Eragon ohromeně.

Poustevník, který žil před dvanácti sty lety na severním pobřeží Alagaësie, odpověděl Umaroth. Je to cenný trik, pokud chceš skrýt něco velkého před zraky ostatních, ale je nebezpečné a obtížné to udělat správně. Potom se drak odmlčel a Eragon cítil, jak si rovná myšlenky. Posléze Umaroth řekl: Je tu ještě jedna věc, kterou ty a Safira musíte vědět. Jakmile projdete Bránou Vergathos, což je ten velký oblouk za vámi, začnete zapomínat na Kuaroka i na vejce, která jsou zde ukrytá. Všechny vzpomínky na ně se vám vymažou, ještě než dojdete ke kamenným dveřím na konci tunelu. Dokonce i my, Eldunarí, na vejce zapomeneme. Když se nám podaří zabít Galbatorixe, brána tyto vzpomínky obnoví, ale do té doby o nich nesmíme vědět. Umaroth jako by zahřímal. Je to… nepříjemné, vím, ale nemůžeme dovolit, aby se Galbatorix o vejcích dozvěděl.

Eragonovi se ta myšlenka nezamlouvala, ale nenapadla ho žádná jiná rozumná možnost.

Díky, že jste nám to řekli, přitakala Safira a Eragon se k ní přidal.

Pak velký kovový válečník Kuarok zvedl svůj štít ze země, vytasil meč, přešel ke starobylému trůnu a posadil se na něj. Když si položil nechráněnou čepel přes kolena a štít si opřel z boku o trůn, dal si ruce na stehna a znehybněl jako socha, až na poskakující skřítky v rudých očích.

Eragon se zachvěl a otočil se zády k trůnu. V pohledu na osamělou postavu na protějším konci síně bylo něco strašidelného. Jen těžko se mu odcházelo. Velmi ho tížilo vědomí, že Kuarok a další Eldunarí, která tu nechávají, tu možná zůstanou o samotě dalších sto let nebo i déle.

Na brzké shledání, rozloučil se s nimi v duchu.

Na shledání, Stínovrahu, odpovědělo pět šeptajících hlasů. Sbohem, Zářivá šupino. Hodně štěstí.

Pak se Eragon napřímil a společně se Safirou prošli Branou Vergathos a opustili Pevnost duší.

Návrat

Eragon se zamračil, když vykročil z tunelu do časně odpoledního slunce, které zalévalo mýtinu před Kuthianovou skálou.

Měl pocit, jako by zapomněl na něco důležitého. Zkoušel si vzpomenout, co to bylo, ale nic ho nenapadlo. Cítil jenom jakousi prázdnotu, která ho znepokojovala. Nešlo o něco kolem… ne, nemohl si vzpomenout. Safiro, nepama… začal, ale pak se zarazil.

Co?

Nic. Jen mě napadlo… Na tom nezáleží; nešlo o nic závažného.

Brána do tunelu se za nimi zavřela s dutým bouchnutím, početné řady glyfů se z ní vytratily a drsná, mechem obrostlá skála už zase vypadala jako jednolitý kus kamene.

Pojďte, pobízel je Umaroth, pryč odsud. Den pokročil a mezi námi a Urû’baenem leží ještě mnoho mil.

Eragon se rozhlédl po mýtině a stále měl pocit, jako by něco zapomněl. Pak pokývl hlavou a vylezl Safiře do sedla.

Když si utáhl řemínky kolem nohou, napravo mezi statnými jedlemi se ozvalo štěbetání přízračného ptáka. Podíval se tím směrem, ale podivnou bytost nikde neviděl. Ušklíbl se. Byl rád, že navštívil Vroengard, ale stejně tak rád ho opouštěl. Ostrov se proměnil v nevlídné místo.

Můžeme? zeptala se Safira.

Ano, řekl s pocitem úlevy.

S máchnutím křídel Safira vyskočila do vzduchu a vznesla se nad jabloňový hájek za pasekou. Rychle stoupala nad miskovité údolí a kroužila nad ruinami Dorú Araeby. Když byla dost vysoko, aby mohla přeletět hory, stočila se na východ. Zamířila k pevnině a Urû’baenu a zanechala za sebou pozůstatky kdysi velkolepého útočiště Jezdců.

Město zármutku

Slunce ještě stálo vysoko na nebi, když Vardenové došli k Urû’baenu. Roran slyšel z čela své kolony výkřiky mužů, kteří vystoupali na kopec. Zvědavě odlepil oči od pat trpaslíka před sebou, a když sám vylezl na vrcholek hřebene, zastavil se, aby se rozhlédl, stejně jako všichni bojovníci před ním.

Krajina se několik mil mírně svažovala a rozprostírala se do široké pláně poseté farmami, mlýny a velkými kamennými domy, podobnými těm v okolí Aroughs. Nějakých pět mil odtud planina končila u vnějších hradeb Urû’baenu.

Na rozdíl od Dras-Leony bylo hradbami obehnáno celé hlavní město. Také byly vyšší. I z dálky Roran poznal, že jsou mnohem větší než hradby Dras-Leony i Aroughs. Odhadoval, že sahají aspoň tři sta stop vysoko. Na širokém cimbuří zahlédl balisty a katapulty rozmístěné v pravidelných rozestupech.

Ten pohled ho znepokojil. Stroje bude obtížné srazit, protože nepochybně jsou před útoky chráněny kouzlem. Ze zkušenosti věděl, jak dokážou být tyhle zbraně nebezpečné.

Za hradbami se rýsovala podivná směsice lidských obydlí a staveb, které podle všeho vybudovali elfové. Nejnápadnější z nich byla šestice vysokých, elegantních elfských věží z malachitově zeleného kamene, jež byly rozestaveny do oblouku ve zřejmě nejstarší části města. Dvěma věžím chyběla střecha a Roranovi se zdálo, že mezi změtí domů vidí částečně skryté pozůstatky sedmé a osmé věže.

Navzdory působivým hradbám a stavbám ho však nejvíc zaujalo, že značná část města leží ve stínu obrovského kamenného skalního výběžku, který musel být víc než půl míle široký a v nejužším místě pět set stop vysoký. Převis tvořil závěr nesmírného kopce, táhnoucího se několik mil na severovýchod. Podél zubatého okraje převisu stála další hradba, podobná vnějším městským hradbám, a několik robustních strážních věží.

Vzadu, v jeskyňovitém výklenku pod převisem, se rozkládala obrovská pevnost, zdobená spoustou věží a balustrád. Tvrz se tyčila nad zbytkem města a téměř se dotýkala spodní strany převisu. Nejhrozivěji však působila brána v přední části pevnosti: ohromný otvor, jímž by mohli bok po boku projít Safira s Trnem.

Roranovi se sevřel žaludek. Soudě podle brány je Šruikan tak velký, že může sám srovnat se zemí celou jejich armádu. Eragon se Safirou by si raději měli pospíšit, pomyslel si. A elfové také. Podle toho, co viděl, by se elfové možná dokázali královu černému drakovi ubránit, ale i oni by měli potíže ho zabít.

Roran si během zastávky na hřebeni kopce všiml těchto, ale ještě i dalších věcí. Pak zatahal za uzdu Sněžného bleska. Bílý hřebec si odfrkl a společně znovu unaveně vyrazili dál po klikaté silnici, klesající do nížin.

Mohl jet na koni − vlastně se očekávalo, že jako kapitán praporu pojede − ale cestou do Aroughs a zpět se mu jízda v sedle zprotivila.

Za chůze se snažil vymyslet, jak nejlépe zaútočit na město. Kamenné hnízdo, ve kterém byl Urû’baen vklíněný, bránilo vpádům ze stran i zezadu a nedovolovalo útok z výšky, což byl jistě hlavní důvod, proč se kdysi elfové rozhodli usadit právě tady.

Kdybychom dokázali nějak rozbít ten převis, mohli bychom rozdrtit pevnost a většinu města, uvažoval. Taková možnost mu však přišla neproveditelná, protože skála byla příliš silná. Přesto by se asi dala zdolat hradba na vršku kopce. Pak bychom mohli pouštět kameny a lít vroucí olej na vojáky pod námi. Ale nebylo by to snadně. Boj do vrchu a ty hradby… Možná elfové by to dokázali. Nebo Kullové. Těm by se to mohlo i líbit.

Řeka Ramr tekla několik mil severně od Urû’baenu, tedy příliš daleko, aby jim mohla nějak pomoci. Safira by dokázala vyhrabat strouhu dost velkou, aby řeku přesměrovali, ale i ona by na takový úkol potřebovala týdny a na tak dlouhou dobu neměli Vardenové dost jídla. Zbývaly jim zásoby jen na pár dní. Potom budou muset hladovět, nebo se jejich šiky rozpadnou.

Jejich jedinou možností bylo zaútočit dřív než Království. Ovšem ne že by Roran věřil, že Galbatorix zaútočí jako první. Zatím to vypadalo, že si král naopak přeje, aby Vardenové přišli až k němu. Proč by riskoval krk? Čím déle bude čekat, tím budeme slabší.

To znamenalo frontální útok − zoufalý útok přes otevřené prostranství k hradbám příliš silným, než aby je prorazili, a příliš vysokým na to, aby je přelezli. A po celou dobu na ně budou svrchu střílet lučištníci a válečné stroje. Jenom při té představě mu na čele vyrážel pot. Takhle by umírali po houfech. Zaklel. Necháme se rozdrtit na kousky a Galbatorix se tomu bude smát, ani se nezvedne z trůnu… Kdyby se nám podařilo dostat se blízko k hradbám, vojáci by nás sice nedokázali zasáhnout těmi ohavnými stroji, ale zase bychom byli vystaveni pryskyřici, oleji a kamenům, které by nám lili a házeli na hlavu.

I kdyby navzdory tomu všemu přece jen dokázali prorazit hradby, stále by ještě museli přemoci celou Galbatorixovu armádu. Důležitější než obrany města by tedy byla povaha a kvalita mužů, kterým budou Vardenové čelit. Budou bojovat do posledního dechu? Dali by se zastrašit? Ztratí morálku a utečou, když na ně zatlačíme dost tvrdě? Jaký druh přísah a kouzel je svazuje?

Vardenští špehové hlásili, že Galbatorix postavil do velení oddílů v Urû’baenu nějakého lorda Barsta. Roran ještě nikdy o Barstovi neslyšel, ale Jörmundura ta informace očividně vyděsila. Muži v Roranově praporu vyprávěli dostatek příběhů, které ho přesvědčily o Barstově ničemnosti. Údajně mu prý patřilo celkem velké panství poblíž Gil’eadu, které musel po vpádu elfů opustit. Jeho poddaní z něj měli smrtelný strach, protože měl sklony řešit spory a trestat zločince co možná nejkrutěji. Často se rozhodl prostě setnout ty, kdo podle něj nebyli v právu. To samo o sobě nebylo až tak pozoruhodné, neboť řada šlechticů po celém Království měla pověst surovců. Barst ovšem byl nejen nemilosrdný, nýbrž i silný − nesmírně silný − a navíc prohnaný. Ze všeho toho, co o něm Roran slyšel, byla znát jeho inteligence. Barst byl sice mizera, ale chytrý mizera a byla by chyba ho podceňovat. Galbatorix by do čela armády jistě nevybral slabocha nebo prosťáčka.

A pak tu byl Murtagh s Trnem. Galbatorix možná ani nevyleze z pevnosti, ale červený drak a jeho Jezdec budou město určitě bránit. Eragon se Safirou je musí odlákat pryč. Jinak se nikdy nedostaneme přes hradby. Roran se zamračil. To bude problém. Murtagh už je silnější než Eragon. Eragon bude potřebovat pomoc elfů, jestli ho má zabít.

V Roranovi se opět probudil hořký vztek a zuřivost. Vadilo mu, že je vydán na milost těm, kdo umí kouzlit. Když šlo o sílu a vychytralost, člověk aspoň mohl vyvážit nedostatek jednoho nadbytkem druhého. Ale pro neschopnost kouzlit neexistovala náhrada.

Otráveně sebral ze země oblázek, a tak jak ho Eragon učil, řekl: „Stenr rïsa.“ Kámen se ani nepohnul.

Kamínek se nikdy ani nepohnul.

Zašklebil se a odhodil ho vedle cesty.

Jeho žena a dosud nenarozené dítě byli s Vardeny, a přesto nemohl udělat nic proto, aby zabil buď Murtagha, nebo Galbatorixe. Zatnul pěsti a představoval si, jak láme věci. Hlavně kosti.

Možná bychom měli utéct. Něco takového jej napadlo poprvé. Věděl, že na východě za Galbatorixovou říší se rozkládají jiné kraje − úrodné planiny, kde žijí jen kočovné kmeny. Kdyby ostatní vesničané šli s ním a Katrinou, mohli by začít znovu, osvobozeni od Království a Galbatorixe. Ale z toho pomyšlení se mu dělalo špatně. Opustil by tak Eragona, své muže a zemi, kterou nazýval domovem. Ne. Nedovolím, aby se naše dítě narodilo do světa, jemuž stále vládne Galbatorix. Raději zemřít než žít ve strachu.

Jistě, ale to stále neřešilo problém, jak dobýt Urû’baen. Až dosud vždy existovala nějaká slabina, kterou mohl využít. V Carvahallu ra’zakové nepočítali s tím, že vesničané budou bojovat. Když zápasil s urgalem Yarbogem, byly to jeho rohy. V Aroughs to byly kanály. Ale tady v Urû’baenu neviděl žádnou slabinu. Neviděl žádné místo, kde by mohl sílu protivníků obrátit proti nim.

Kdybychom měli dostatek zásob, čekali bychom a nechali je vyhladovět. To by bylo nejlepší. Cokoli jiného je šílenství. Ale jak věděl, každá válka je přehlídkou šílených počinů.

Kouzla jsou jediný způsob, usoudil nakonec. Kouzla a Safira. Když dokážeme zabít Murtagha, pak nám buď ona, nebo elfové budou muset pomoci přes hradby.

Zamračil se a s trpkou pachutí v ústech zrychlil krok. Čím rychleji postaví tábor, tím lépe. Nohy ho bolely, a pokud má zemřít v beznadějném útoku, pak si chtěl předtím dát aspoň teplé jídlo a dobře se vyspat.

*

Vardenové rozbili tábor míli od Urû’baenu u malého potoka, který vtékal do Ramru. Pak se muži, trpaslíci i urgalové neprodleně pustili do stavby opevnění, což potrvá do noci a ráno se bude pokračovat. Vlastně budou stále pracovat na opevňování hranic ležení, dokud se budou zdržovat na jednom místě. Bojovníci tu práci nenáviděli, ale aspoň je zaměstnala, a navíc jim mohla zachránit život.

Všichni si mysleli, že příkazy přicházejí od přízraku Eragona. Roran ale věděl, že je ve skutečnosti rozdává Jörmundur. Od Nasuadina únosu a Eragonova odjezdu si začal staršího bojovníka vážit. Jörmundur bojoval proti Království skoro celý svůj život a měl obrovské znalosti v oblasti taktiky a zásobování. Roran s ním dobře vycházel. Oba dva byli muži oceli, ne kouzel.

A pak tu byl král Orrin, se kterým se Roran dostal do sporu poté, co bylo vybudováno první opevnění. Orrin ho nepřestával rozčilovat. Jestli se stane, že kvůli někomu přijdou o život, pak to bude kvůli Orrinovi. Roran věděl, že urazit krále není zrovna vhodné, ale ten hlupák chtěl poslat kurýra ke vstupním branám Urû’baenu a předat králi oficiální výzvu, jako to udělali v Dras-Leoně a Belatoně.

„Chcete Galbatorixe provokovat?“ zavrčel Roran. „Když to uděláme, mohl by na to odpovědět!“

„No ovšem,“ řekl král Orrin a vypjal hruď. „Bude správné, když oznámíme své záměry a poskytneme mu příležitost vyjednávat o míru.“

Roran na něj upřeně hleděl. Posléze se znechuceně odvrátil a požádal Jörmundura: „Nemůžeš ho přivést k rozumu?“

Oba byli v Orrinově velitelském stanu, kam je král povolal.

„Vaše Výsosti,“ řekl Jörmundur, „Roran má pravdu. Teď by nebylo dobré něco takového provádět.“

„Ale oni nás vidí,“ namítl Orrin. „Táboříme hned za jejich hradbami. Bylo by… nezdvořilé neposlat vyslance, který by vyjádřil náš postoj. Vy jste oba prostí lidé. Nečekám, že tomu budete rozumět. Královský majestát vyžaduje jisté zdvořilosti, i když jsme ve válce.“

Roran pocítil nutkání krále pořádně praštit. „To jste tak namyšlený, že si opravdu myslíte, že vás Galbatorix považuje za sobě rovného? Pche! Jsme pro něj jen otravný hmyz. Nestará se o vaše zdvořilosti. Zapomínáte, že Galbatorix byl neurozený tak jako my, než svrhl Jezdce. Má jiné způsoby než vy. Na světě není nikdo jako on a vy si myslíte, že dokážete předpovědět, co udělá? Myslíte, že ho takhle uklidníte? Pche!“

Orrinovi zrudla tvář a odstrčil stranou pohár s vínem tak prudce, až spadl na koberec. „Zašel jsi příliš daleko, Kladivo. Žádný muž nemá právo mě takto urážet.“

„Mám právo dělat, co chci,“ zavrčel Roran. „Nejsem jedním z vašich poddaných. Nezodpovídám se vám. Jsem svobodný muž a budu si urážet, koho budu chtít a jak budu chtít − dokonce i vás. Byla by chyba tam vypravit posla a já…“

Ozvalo se zaskřípění oceli, jak král Orrin prudce vytasil meč z pochvy. Rorana to tak úplně nezaskočilo. Už držel ruku na kladivu, a jakmile uslyšel ten zvuk, vytrhl zbraň z opasku.

Králova čepel se mihla v pološeru stanu. Roran vytušil, kam Orrin povede úder, a tak uhnul meči z cesty. Pak bouchl kladivem do ploché strany čepele. Meč se prohnul, zazvonil a vyskočil Orrinovi z ruky.

Zbraň vykládaná drahokamy dopadla na koberec a ostří přitom stále vibrovalo.

„Pane,“ zakřičel jeden ze strážných venku. „Jste v pořádku?“

„Jen mi spadl štít,“ odpověděl Jörmundur. „Není třeba si dělat starosti.“

„Ano, pane.“

Roran upřeně hleděl na krále. Orrin měl ve tváři divoký, uštvaný výraz. Roran si zasunul kladivo zpátky za opasek, ale ani na chvíli z krále nespustil oči. „Kontaktovat Galbatorixe je nebezpečná hloupost. Když to zkusíte, zabiju každého vašeho posla dřív, než dorazí k městu.“

„To by ses neopovážil!“ zvolal Orrin.

„Opovážil a udělám to. Nedovolím, abyste ohrozil nás ostatní jen proto, že chcete uspokojit svou královskou… hrdost. Jestli chce Galbatorix vyjednávat, pak ví, kde nás najít. Jinak ho nechte být.“

Roran se vyřítil ze stanu. Zůstal stát venku s rukama v bok, hleděl na kupovitá oblaka a čekal, až se zklidní. Orrin byl jako mladá mula: tvrdohlavý, přehnaně sebejistý a až moc ochotný kopnout vás do břicha, když mu dáte příležitost.

A moc pije, pomyslel si Roran.

Přecházel sem a tam před stanem, dokud se z něj nevynořil Jörmundur. Než starší bojovník stačil promluvit, Roran řekl: „Omlouvám se.“

„Máš za co.“ Jörmundur si přejel rukou přes tvář, pak z váčku na opasku vytáhl hliněnou dýmku a začal si ji plnit tabákem, který upěchoval palcem. „Trvalo mi dost dlouho, než jsem ho přesvědčil, aby neposílal kurýra jen tobě na truc.“ Na okamžik se odmlčel. „Skutečně bys zabil jednoho z Orrinových mužů?“

„Nejsou to plané výhrůžky,“ řekl Roran.

„Ne, to jsem si nemyslel… No, doufejme, že na to nedojde.“ Jörmundur vyrazil po cestičce mezi stany a Roran šel za ním. Cestou jim muži ustupovali z cesty a uctivě skláněli hlavu. Jörmundur gestikuloval nezapálenou dýmkou a pokračoval: „Připouštím, že jsem chtěl nejednou Orrinovi pěkně vyhubovat.“ Jeho rty se natáhly do tenkého úsměvu. „Bohužel ve mně vždy zvítězil takt.“

„Byl vždycky tak… neústupný?“

„Hmm? Ne, ne. V Surdě byl daleko rozumnější.“

„Tak co se stalo?“

„Myslím, že má strach. Ten s lidmi dělá divné věci.“

„Ano.“

„Možná tě to urazí, ale i ty ses choval poněkud hloupě.“

„Já vím. Neovládl jsem vztek.“

„A udělal sis z krále svého nepřítele.“

„Chceš říct z dalšího krále.“

Jörmundur se tiše zasmál. „Ano, dobrá, předpokládám, že když máš jako osobního nepřítele Galbatorixe, všichni ostatní ti připadají celkem neškodní. Ovšem…“ Zastavil u ohně a vytáhl z plamenů tenkou hořící větvičku. Přiložil její konec k hlavě dýmky, několikrát potáhl, dýmka se rozhořela a pak odhodil větévku zpátky do ohně. „Na tvém místě bych Orrinův hněv nebral na lehkou váhu. Chtěl tě zabít. Pokud vůči tobě bude chovat zášť, a já myslím, že bude, může toužit po odplatě. Na příštích pár dní ti ke stanu postavím stráže. Ale potom…“ Jörmundur pokrčil rameny.

„Potom už možná všichni budeme mrtví nebo padneme do otroctví.“

Několik minut kráčeli mlčky a Jörmundur celou dobu bafal z dýmky. Když už se měli rozloučit, Roran řekl: „Až příště uvidíš Orrina…“

„Ano?“

„Možná by měl vědět, že pokud on nebo jeho muži ublíží Katrině, rozpářu mu břicho před celým táborem.“

Jörmundur přimáčkl bradu na prsa a na okamžik se zamyslel, pak zvedl oči a přikývl. „Myslím, že bych mohl najít způsob, jak mu to sdělit, Kladivo.“

„Díky.“

„Není zač. Jako vždy mi bylo potěšením.“

„Pane.“

*

Roran našel Katrinu a přesvědčil ji, aby přinesla večeři k severnímu náspu, kde chtěl hlídat, zda Orrin nepošle nějakého kurýra. Najedli se na dece, kterou Katrina rozprostřela na čerstvě zryté půdě, a pak společně seděli, zatímco se stíny prodlužovaly a na červeném nebi nad skalním převisem se začaly objevovat hvězdy.

„Jsem ráda, že jsem tady,“ řekla a opřela mu hlavu o rameno.

„Vážně?“

„Je tu krásně a mám tě celého pro sebe.“ Stiskla mu paži.

Přitáhl si ji blíž, ale pořád se cítil stísněně. Nemohl zapomenout na nebezpečí, které ohrožovalo ji a jejich dítě. Sžíralo ho vědomí, že jejich největší nepřítel je jen pár mil od nich. Chtělo se mu vyskočit, utíkat do Urû’baenu a zabít Galbatorixe.

Ale to bylo nemožné, a tak se usmíval a smál a skrýval strach, právě jako ona před ním tajila ten svůj.

Sakra, Eragone, pomyslel si, měl by sis raději pospíšit, nebo přísahám, že tě po smrti budu strašit.

Válečná rada

Na cestě z Vroengardu do Urû’baenu už Safira nemusela zápolit s bouří a naštěstí jí vítr vál do zad, čímž jí cestu výrazně ulehčil. Eldunarí jí říkala, kde najít rychlé proudy vzduchu, které podle nich foukaly skoro celý rok. Draci jí též neustále dodávali energii, takže nikdy nepolevila ani se neunavila.

Díky tomu zahlédli Urû’baen na obzoru již dva dny po odletu z ostrova.

Dvakrát během cesty, když slunce jasně zářilo, měl Eragon pocit, že letmo zahlédl vstup do prostorové kapsy, v níž se za Safirou vznášela ukrytá Eldunarí. Vstup vypadal jako jediný tmavý bod. Byl tak drobný, že ho nedokázal udržet očima víc než kratičký okamžik. Nejdřív usoudil, že jde o smítko prachu, ale pak si všiml, že se tento bod drží ve stále stejné vzdálenosti od Safiry a pokaždé je na stejném místě.

V průběhu letu draci prostřednictvím Umarotha předávali Eragonovi a Safiře jednu vzpomínku za druhou: byl to příval zážitků − bitvy vyhrané i prohrané, lásky, nenávisti, kouzla, události, jichž byli svědky po celé zemi, smutky, poznání a úvahy týkající se chodu světa. Draci měli tisícileté zkušenosti a zjevně se o ně hodlali beze zbytku podělit.

To je příliš! namítl Eragon. Nemůžeme si pamatovat všechno, tím méně vše pochopit.

Ne, připustil Umaroth. Ale třeba vám něco utkví a to něco možná budete potřebovat, abyste porazili Galbatorixe. A teď budeme pokračovat.

Proud informací byl drtivý. Občas Eragonovi připadalo, jako by zapomínal, kým je, protože vzpomínek draků bylo výrazně více než jeho vlastních. Když k tomu došlo, oddělil svou mysl od jejich a opakoval si své skutečné jméno, dokud si opět nebyl jistý vlastní totožností.

Nové poznatky ho ohromovaly a znepokojovaly a často ho nutily zpochybnit své vlastní postoje. Ale nikdy neměl čas se jimi příliš zabývat, neboť vždy přišla další vzpomínka, která je nahradila. Věděl, že mu bude trvat roky, než mu to, co jim draci sdělili, začne dávat smysl.

Čím víc se toho o dracích dovídal, s o to větším úžasem na ně pohlížel. Ti, kteří žili stovky let, měli zvláštní způsob myšlení a ti nejstarší se natolik lišili od Glaedra a Safiry jako Glaedr a Safira od fanghurů v Beorských horách. Kontakt s těmito nejstaršími byl matoucí a znepokojivý. Dělali odbočky, užívali asociace a srovnání, které se mu zdály nesmyslné, ale které jistě měly nějaký hlubší smysl. Zřídkakdy dokázal pochopit, co se jimi snaží sdělit, a starobylí draci se neobtěžovali jim něco vysvětlovat slovy, jimž by mohli se Safirou porozumět.

Po nějaké době si uvědomil, že nejstarší draci se neumí vyjadřovat jinak. Za ta staletí se jejich mysl změnila. Co pro něj bylo prosté a přímé, jim často připadalo složité, a stejně to platilo i naopak. Naslouchat jejich myšlenkám je jako naslouchat myšlenkám bohů, napadlo ho.

Když to sdělil Safiře, odfrkla si a řekla mu: To je jiné.

Co?

My se na rozdíl od bohů účastníme dění ve světě.

Možná se bohové rozhodli zasahovat tak, aby to nikdo nepoznal.

Tak k čemu jsou dobří?

Ty si myslíš, že draci jsou lepší než bohové? zeptal se pobaveně.

Když dospějeme, tak ano. Která bytost je větší než my? Dokonce i Galbatorixova síla je závislá na nás dracích.

A co nïdhwal?

Ohrnula nos. My umíme plavat, kdežto oni neumí létat.

Úplně nejstarší Eldunarí, drak jménem Valdr − což znamená ve starověkém jazyce „vládce“ − k nim přímo promluvil jen jednou. Předal jim obrazy paprsků světla, které se mění ve vlny písku, a znepokojivý pocit, že všechno, co vypadá pevné, je většinou prázdný prostor. Pak jim Valdr ukázal hnízdo spících špačků a Eragon cítil, jak se jim v myslích bleskurychle míhají sny. Nejdřív jako by Valdr cítil opovržení − sny špačků se zdály být titěrné, přízemní a bezvýznamné −, ale pak se jeho nálada proměnila ve vřelost a soucit, a dokonce i ta nejmenší obava ptáčků získávala na významu, dokud se nezdála stejně závažná jako starosti králů.

Valdr se přidržel této představy, jako by se chtěl ujistit, že si ji Eragon se Safirou mezi všemi ostatními vzpomínkami zapamatují. Přesto si ani jeden z nich nebyl jistý, co se jim drak snaží sdělit, a Valdr jim k tomu odmítl říct víc.

*

Když byl konečně Urû’baen na dohled, Eldunarí přestala s Eragonem a Safirou sdílet své vzpomínky a Umaroth řekl: Teď vám nejvíc poslouží, když se dozvíte něco o nepřítelově doupěti.

Tím se zabývali, zatímco Safira mnoho mil zvolna sestupovala k zemi. To, co viděli, nikoho z nich nepovzbudilo. Ani jim nezvedlo náladu, když Glaedr prohlásil: Od té doby, co nás Galbatorix odtud vyhnal, mnohé přistavěl. Hradby za našich dob nebyly tak silné ani tak vysoké.

Umaroth k tomu dodal: Ilirea nebyla takhle opevněná ani během války mezi naším králem a elfy. Ten zrádce se schoval hluboko pod zem a navršil si kolem doupěte horu kamene. Myslím, že dobrovolně ven nevyleze. Je jako jezevec, který se stáhl do nory a který rozbije nos každému, kdo se ho pokusí vyhrabat.

Míli na jihozápad od opevněného výběžku skály a města ležel vardenský tábor. Byl podstatně větší, než si ho Eragon pamatoval, což ho zmátlo. Až po chvíli si uvědomil, že královna Islanzadí se svým vojskem se zřejmě konečně spojila s oddíly Vardenů. Tiše si povzdechl úlevou. Dokonce i Galbatorix se měl před mocí elfů na pozoru.

Když byli se Safirou asi tři míle od stanů, Eldunarí pomohla Eragonovi roztáhnout vědomí tak, že cítil mysli mužů, trpaslíků, elfů a urgalů shromážděných v táboře. Jeho dotek byl příliš slabý, než aby si ho kdokoli všiml, pokud po něm záměrně nepátral. Jakmile našel charakteristický tón divoké hudby, kterým se vyznačovaly Blödhgarmovy myšlenky, zúžil pozornost jen na něj.

Blödhgarme, oslovil ho. Jsem zde. Já, Eragon. Po tak dlouhé době strávené oživováním dávných vzpomínek mu formálnější vyjadřování připadalo přirozené.

Stínovrahu! Jsi v bezpečí? Tvoje mysl mi připadá hrozně divná. Je s tebou Safira? Není raněná? Nestalo se něco Glaedrovi?

Oba jsou v pořádku a já také.

Pak… Blödhgarm byl zjevně zmatený.

Eragon ho přerušil: Nejsme daleko, ale prozatím jsem nás skryl, abychom nebyli vidět. Lidé dole stále vidí iluzi Safiry a mě?

Ano, Stínovrahu. Safira krouží nad stany míli nad táborem. Někdy ji skryjeme do stěny mraků nebo vyvoláme zdání, že jste odletěli na průzkum. Ale nikdy nedopustíme, aby si Galbatorix myslel, že jste dlouho pryč. Teď necháme vaše obrazy odletět, abyste se k nám mohli znovu připojit, aniž byste vzbudili podezření.

Ne. Raději počkejte a ještě chvíli udržujte zaklínadla v chodu.

Stínovrahu?

Nebudeme se vracet přímo do tábora. Eragon pohlédl k zemi. Asi dvě míle na jihovýchod je malý kopec. Víš který?

Ano, vidím ho.

Safira přistane za ním. Zařiď, ať tam za námi přijde Arya, Orik, Jörmundur, Roran, královna Islanzadí a král Orrin, ale ať neopouštějí tábor všichni najednou. Nejlepší by bylo, kdybyste je dokázali skrýt. Ty bys měl také přijít.

Jak si přeješ… Stínovrahu, co jsi našel na…

Ne! Neptej se mě. Bylo by nebezpečné tady na to myslet. Přijď a já ti to povím, ale nechci vytrubovat odpověď tam, kde nás mohou poslouchat.

Rozumím. Sejdeme se s tebou, co nejrychleji to půjde, ale možná chvíli potrvá, než se postupně vytrousíme z tábora.

Jistě. Věřím, že uděláš, co bude nejlepší.

Eragon přerušil spojení a opřel se v sedle. Lehce se usmál, když si představil Blödhgarmův výraz, až se dozví o Eldunarí.

Safira přistála s poryvem větru v prohlubni u úpatí kopce a vyplašila tak nedaleké stádo ovcí, které s plačtivým bečením odcupitaly pryč.

Když dračice složila křídla, ohlédla se za ovcemi a řekla: Bylo by snadné je chytit, když mě nevidí. Olízla se.

„Ano, ale co by to bylo za lov?“ zeptal se Eragon, zatímco si uvolňoval řemínky kolem nohou.

Lov ti žaludek nenaplní.

„Ne, ale ty stejně nejsi hladová.“ Energie z Eldunarí, byť nehmotná, potlačila její touhu jíst.

Vypustila z nozder spoustu vzduchu, jako by si povzdechla. Ne, opravdu nejsem…

Zatímco čekali, Eragon si protáhl rozbolavělé končetiny a pak pojedl lehký oběd ze zásob, které mu zbyly. Věděl, že Safira se rozvalila na zemi vedle něj, i když ji neviděl. Její přítomnost prozrazoval jen zastíněný otisk jejího těla ve slehlé trávě, připomínající podivně tvarovaný dolík. Nevěděl přesně proč, ale ten pohled ho pobavil.

Během jídla se rozhlížel po pěkných polích kolem kopce, sledoval pohyb vzduchu ve stéblech pšenice a ječmene. Jednotlivá pole byla oddělená dlouhými, nízkými zídkami z kamenů. Místním farmářům muselo trvat stovky let, než vykopali ze země tolik kamení.

Aspoň s tímhle jsme neměli problém v údolí Palancar, pomyslel si.

O chvíli později se mu vybavila jedna z dračích vzpomínek, takže přesně věděl, jak staré ty kamenné zídky jsou. Pocházely z dob, kdy se lidé usídlili v rozvalinách Ilirey poté, co elfové porazili bojovníky krále Palancara. Jako by byl přímo u toho: sledoval řady mužů, žen a dětí, jak pročesávají čerstvě zrytá pole a přenášejí kameny do míst, kde budou stát zídky.

Po chvíli Eragon vzpomínku potlačil a otevřel mysl kolísání energie kolem sebe. Naslouchal myšlenkám myší v trávě, červů v zemi a ptáků, kteří jim poletovali nad hlavou. Bylo to trochu riskantní, protože tak na sebe mohl upozornit některého z nepřátelských kouzelníků, ale raději chtěl vědět, kdo a co je poblíž, aby je nikdo nemohl nenadále přepadnout.

A tak ucítil příchod Aryi, Blödhgarma a královny Islanzadí a nepřekvapilo ho, když k němu zpoza západního úbočí kopce zamířily stíny jejich kroků.

Vzduch se zavlnil jako voda a pak se před ním objevili tři elfové. Královna Islanzadí stála v čele, vznešená jako vždy. Byla oblečená ve zlatém krunýři šupinového brnění, na hlavě měla helmu vykládanou drahokamy a přes ramena přehozenou červenou, bíle lemovanou pláštěnku. U útlého pasu jí visel dlouhý, štíhlý meč. V jedné ruce držela dlouhé kopí s bílým ostřím a v druhé štít ve tvaru březového listu, jehož okraje byly zoubkované jako skutečný list.

I Arya na sobě měla pěkné brnění. Vyměnila obvyklé tmavé šaty za krunýř, jaký měla její matka, s tím rozdílem, že ten Aryin byl šedý z obyčejné oceli, ne zlatý. Na hlavě měla helmici zdobenou reliéfy na čele a chrániči nosu a párem stylizovaných orlích křídel, která se od spánků stáčela dozadu. Ve srovnání s okázalostí roucha Islanzadí byl Aryin oděv ponurý, ale o to hrozivější. Matka s dcerou připomínaly dvojici mečů, z nichž jeden je nazdobený na odiv a druhý ukovaný pro bitvu.

Stejně jako obě ženy, i Blödhgarm měl na sobě krunýř ze šupinového brnění, ale hlavu měl holou a neměl žádnou zbraň kromě nože za opaskem.

„Ukaž se, Eragone Stínovrahu,“ řekla Islanzadí a pohlédla k místu, kde stál.

Eragon ukončil kouzlo, které skrývalo jeho a Safiru, a uklonil se elfské královně.

Přelétla ho tmavýma očima a prohlížela si ho, jako by to byl výstavní tažný kůň. Na rozdíl od minulosti už pro něj nebylo těžké snášet její pohled. Po chvíli královna řekla: „Změnil ses k lepšímu, Stínovrahu.“

Znovu se krátce uklonil. „Děkuji vám, Vaše Veličenstvo.“ Jako vždy při zvuku jejího hlasu pocítil vzrušující záchvěv. Jako by každé slovo bzučelo kouzly a hudbou, jako by bylo součástí epické básně. „Takové poklony si cením od někoho tak moudrého a krásného, jako jste vy.“

Islanzadí se zasmála a odkryla tak dlouhé zuby. Její smích se rozléhal na kopci a v polích. „A také jsi daleko výmluvnější! Neřekla jsi mi, že se začal vyjadřovat tak uhlazeně, Aryo!“

Arye přelétl po tváři náznak úsměvu. „Stále se učí.“ Pak řekla Eragonovi: „Ráda vidím, že jste se v bezpečí vrátili.“

Elfové zahrnuli jeho, Safiru a Glaedra četnými otázkami, ale ti tři jim odmítli odpovědět, dokud nepřijdou i ostatní. Přesto měl Eragon pocit, že elfové musí Eldunarí cítit. Všiml si, že občas pohlédli směrem, kde se srdce srdcí nacházela, ačkoli si to zřejmě neuvědomovali.

Jako další se k nim připojil Orik. Přijel od jihu na chundelatém poníkovi, který měl pěnu u úst a znaveně sípal. „Hej, Eragone! Hej, Safiro!“ zvolal trpasličí král a pozvedl pěst. Sklouzl z vyčerpaného zvířete, přešel k nim, přitáhl si Eragona do drsného objetí a poplácal ho po zádech. Safiru podrbal Orik na nose, až spokojeně zavrněla. Když se všichni přivítali, Eragon se zeptal: „Kde jsou tvé stráže?“

Orik ukázal za sebe. „Splétají si plnovousy u jednoho stavení asi míli na západ odsud. Řekl bych, že žádný z nich z toho není nadšený. Věřil bych jim − jsou z mého klanu −, ale Blödhgarm řekl, že bych měl raději přijít sám, tak jsem tady sám. Teď mi řekni, proč všechny ty tajnosti? Co jsi objevil na Vroengardu?“

„Budeš muset počkat, až přijde zbytek naší válečné rady,“ řekl Eragon. „Ale jsem rád, že tě zase vidím.“ A poplácal Orika po rameni.

Krátce nato pěšky dorazil Roran, zachmuřený a zaprášený. Sevřel Eragonovu paži a přivítal ho, pak si ho odvedl stranou a řekl: „Mohl bys zajistit, aby nás neslyšeli?“ Ukázal bradou k Orikovi a elfům.

Eragon vyslovil zaklínadlo, které bránilo odposlouchávání. „Hotovo.“ Současně oddělil mysl od Glaedra a ostatních Eldunarí, ale ne od Safiry.

Roran přikývl a pohlédl do polí. „Když jste byli pryč, pohádal jsem se s králem Orrinem.“

„Pohádal? Jak to?“

„Choval se jako hlupák a já mu to řekl.“

„Předpokládám, že ho to zrovna nepotěšilo.“

„Předpokládáš správně. Pokusil se mě bodnout.“

„Cože?!“

„Povedlo se mi vyrazit mu meč z ruky dřív, než mě zasáhl, ale kdyby bylo po jeho, byl by mě zabil.“

„Orrin?“ Eragon si neuměl představit, že by král udělal něco takového. „Zranil jsi ho vážně?“

Poprvé se Roran usmál. Krátký úsměv však rychle zmizel v jeho plnovousu. „Vyděsil jsem ho, což je možná ještě horší.“

Eragon zabručel a sevřel hlavici Brisingru. Uvědomil si, že on i Roran zaujali stejný postoj. Oba drželi ruku na zbrani a stáli s váhou přenesenou na protější noze. „Kdo další o tom ví?“

„Jörmundur, který byl u toho, a každý, komu to řekl Orrin.“

Eragon se zamračil, začal přecházet sem a tam a rozmýšlel se, co udělat. „Nemohl sis vybrat horší dobu.“

„Já vím. Nebyl bych k Orrinovi tak neomalený, ale on se chystal vyslat ke Galbatorixovi posla s ‚královským uvítáním‘ a další takové nesmysly. Všechny by nás vystavil nebezpečí. Nemohl jsem dovolit, aby k tomu došlo. Udělal bys to samé.“

„Možná ano, ale všechno se tím jenom komplikuje. Teď jsem vůdcem Vardenů. Útok na tebe nebo na kteréhokoli jiného bojovníka, kterému velím, znamená totéž, co útok na mě. Orrin to ví a ví, že jsme příbuzní. Stejně tak mi mohl hodit rukavici do tváře a vyzvat mě na souboj.“

„Byl opilý,“ řekl Roran. „Nejsem si jistý, zda na to pomyslel, když tasil meč.“

Eragon viděl, jak na něj Arya s Blödhgarmem zvědavě pohlížejí. Zastavil se a otočil se zády k nim.

„Mám strach o Katrinu,“ dodal Roran. „Jestli se Orrin rozzuří, mohl by na ni nebo na mě poslat své muže. Tak či onak, mohli by jí ublížit. Jörmundur už k našemu stanu postavil stráže, ale to není dostatečná ochrana.“

Eragon zavrtěl hlavou. „Orrin by se jí neopovážil ublížit.“

„Ne? Tobě uškodit nedokáže a nemá odvahu se mi postavit přímo, takže co zbývá? Přepadení. Nože ve tmě. Zabít Katrinu by byl pro Orrina snadný způsob, jak dosáhnout odplaty.“

„Pochybuji, že by se Orrin uchýlil k podlému přepadení − nebo že by ublížil Katrině.“

„To ale nemůžeš vědět jistě.“

Eragon se na okamžik zamyslel. „Rozmístím kolem Katriny ochranná kouzla a dám Orrinovi vědět, že jsem to udělal. To by ho mohlo přimět, aby vzdal jakékoli snahy o pomstu.“

Z Rorana jako by spadlo napětí. „Za to ti budu vděčný.“

„Tebe také vybavím novými ochranami.“

„Ne, šetři si síly. Já se o sebe dokážu postarat.“

Eragon na tom trval, ale Roran stále odmítal. Nakonec Eragon řekl: „No tak! Poslouchej mě. Půjdeme do bitvy proti Galbatorixovým mužům. Musíš mít nějakou ochranu, i kdyby jen proti kouzlům. Dostaneš tedy ochranná kouzla, ať se ti to líbí nebo ne, takže by ses klidně mohl usmát a poděkovat mi za ně!“

Roran se na něj zamračil, pak zabručel a rozhodil rukama. „Dobrá, jak si přeješ. Nikdy jsi nevěděl, kdy je rozumné něco vzdát.“

„Ach, a ty snad ano?“

Z hlubin Roranova plnovousu vyšel smích. „Myslím, že ne. Zřejmě je to rodové.“

„Hmm. Nevím, kdo byl tvrdohlavější, jestli Brom, nebo Gero.“

„Otec,“ řekl Roran.

„Hmm… Brom byl tak… Ne, máš pravdu. Byl to Gero.“

Zazubili se na sebe při vzpomínce na život na farmě. Pak Roran přenesl váhu na druhou nohu a úkosem pohlédl na Eragona. „Jsi nějaký jiný než dřív.“

„Skutečně?“

„Ano. Vypadáš mnohem sebejistěji.“

„Možná je to proto, že lépe rozumím sám sobě.“

Na to Roran neměl co říct.

*

O půl hodiny později společně přijeli Jörmundur a král Orrin. Eragon se přivítal s Orrinem stejně zdvořile jako jindy, ale Orrin mu odpověděl odměřeně a vyhýbal se jeho pohledu. I na vzdálenost několika stop bylo z jeho dechu cítit víno.

Jakmile se všichni shromáždili před Safirou, Eragon spustil. Nejdřív všechny zavázal přísahou mlčenlivosti ve starověkém jazyce. Pak vysvětlil Orikovi, Roranovi, Jörmundurovi a Orrinovi, co jsou to Eldunarí, a stručně jim popsal, jak dračí srdce srdcí souvisí s Jezdci a Galbatorixem.

Elfové se zdáli být v rozpacích, že Eragon bez obalu mluví o Eldunarí před ostatními, ale nikdo neprotestoval, což ho potěšilo. Aspoň tolik důvěry si získal. Orik, Roran a Jörmundur reagovali překvapeně a zahrnuli ho desítkami otázek. Obzvláště Roranovi se zase objevila jiskra v oku, jako by mu ta informace poskytla spoustu nápadů, jak zabít Galbatorixe.

Orrin byl po celou dobu mrzutý a hlasitě dával najevo, že existenci Eldunarí nevěří. Jeho pochybnosti nakonec ustaly až ve chvíli, kdy Eragon vytáhl Glaedrovo srdce srdcí ze sedlových brašen a draka jim představil.

Úžas, který projevili, když poznali Glaedra, Eragona potěšil. Očividně to udělalo dojem i na Orrina, ačkoli poté, co si s Glaedrem vyměnil pár slov, se obrátil k Eragonovi s otázkou: „Nasuada o tom věděla?“

„Ano. Řekl jsem jí to ve Feinsteru.“

Jak Eragon čekal, toto přiznání Orrina popudilo. „Takže vy dva jste se opět rozhodli mě ignorovat. Bez podpory mých mužů a potravin mého národa by Vardenové neměli proti Království šanci. Jsem svrchovaný vládce jedné ze čtyř zemí v Alagaësii, mé vojsko představuje značnou část našich spojených sil, a přesto žádný z vás nepovažoval za vhodné mě o tom informovat!“

Než Eragon stačil odpovědět, Orik pokročil vpřed. „Mně o tom také neřekli, Orrine,“ zabručel král trpaslíků. „A můj lid pomáhá Vardenům déle než ten tvůj. Neměl by ses cítit dotčen. Eragon s Nasuadou udělali, co považovali za nejlepší pro naši věc, a nemínili tím nic zlého.“

Orrin se zamračil a vypadal, jako by se hodlal přít dál, ale Glaedr ho předběhl: Udělali to, oč jsem je požádal, králi Surdanů. Eldunarí jsou největším tajemstvím naší rasy a my se o ně s druhými nedělíme jen tak, dokonce ani s králi.

„Tak proč ses to rozhodl udělat teď?“ dožadoval se Orrin. „Mohl jsi jít do bitvy, aniž by ses prozradil.“

Místo odpovědi Eragon vylíčil jejich cestu na Vroengard, včetně setkání s bouří na moři a toho, co spatřili nahoře nad mraky. Tato část obzvláště zaujala Aryu a Blödhgarma, zatímco Orik byl zjevně nesvůj.

„Barzûl, to zní jako ošklivý zážitek,“ řekl. „Třesu se jen při té představě. Trpaslíci patří na zem, ne na nebe.“

Souhlasím, poznamenala Safira, načež se Orik podezíravě zamračil a promnul si splétané konce plnovousu.

Eragon se vrátil k vyprávění a vypověděl, jak se Safirou a Glaedrem vstoupili do Pevnosti duší, ačkoli neprozradil, že při tom museli vyslovit svá skutečná jména. A když nakonec odhalil, co v pevnosti našli, následoval okamžik ohromeného mlčení.

Pak všem řekl: „Otevřete svou mysl.“

O chvíli později jako by vzduch zaplnila změť šeptajících hlasů a Eragon pocítil, jak je obklopila přítomnost Umarotha a dalších skrytých draků.

Elfové zavrávorali, Arya poklekla a rukou si tiskla jeden spánek, jako by dostala ránu. Orik vykřikl a divoce se rozhlížel kolem sebe, kdežto Roran, Jörmundur a Orrin zůstali užasle stát.

Královna Islanzadí poklekla podobně jako její dcera. Eragon slyšel, jak v duchu mluví k drakům, mnohé zdraví jménem a vítá je jako staré přátele. Blödhgarm udělal totéž a draci a ti, kdo se shromáždili na úpatí kopce, spolu několik minut v myšlenkách rozprávěli.

Duševní kakofonie byla tak veliká, že se před ní Eragon obrnil, posadil se na jednu ze Safiřiných předních nohou a čekal, až hluk ustane. Toto odhalení patrně nejvíce zasáhlo elfy: Blödhgarm hleděl do vzduchu s výrazem radosti a úžasu, Arya dál klečela. Eragon měl pocit, že na jejích tvářích vidí stopy slz. Islanzadí vítězoslavně zářila a poprvé od chvíle, kdy ji poznal, Eragonovi připadala skutečně šťastná.

Orik se posléze otřásl a probral se ze svého zasnění. Pohlédl na Eragona a zvolal: „U Morgothalova kladiva, tohle vrhá na věci nové světlo! S jejich pomocí by se nám skutečně mohlo povést zabít Galbatorixe!“

„Předtím jsi tomu nevěřil?“ zeptal se Eragon mírně.

„Samozřejmě, že věřil. Jenom ne tolik jako teď.“

Roran se zachvěl, jako by se probudil ze sna. „Já ne… Věděl jsem, že ty a elfové budete urputně bojovat, ale nevěřil jsem, že byste mohli zvítězit.“ Pohlédl Eragonovi do očí. „Galbatorix porazil tolik Jezdců a ty jsi sám a jsi mladý. Zdálo se to nereálné.“

„Já vím.“

„Ale teď…“ V Roranových očích zaplálo. „Teď máme šanci.“

„Ano,“ připojil se Jörmundur. „A pomyslete na to, že už se nemusíme tolik obávat Murtagha. Tobě ve spojení s draky se nevyrovná.“

Eragon poklepal patami o Safiřinu nohu, ale neodpověděl. Jeho úvahy se ubíraly trochu jiným směrem. Navíc se mu nelíbilo pomyšlení, že by měl zabít Murtagha.

Pak promluvil Orrin. „Umaroth říká, že jste vymysleli bojový plán. Hodláš se o něj s námi podělit, Stínovrahu?“

„Také bych ho ráda slyšela,“ ozvala se Islanzadí o poznání laskavěji.

„I já,“ řekl Orik.

Eragon na ně chvíli hleděl a pak přikývl. Zeptal se Islanzadí: „Je vaše armáda připravena bojovat?“

„Je. Dlouho jsme čekali na možnost odplaty. Teď nadešel její čas.“

„A vaše vojska?“ zeptal se Eragon a směřoval otázku k Orrinovi, Jörmundurovi a Orikovi.

„Moji knurlan dychtí po boji,“ prohlásil Orik.

Jörmundur letmo pohlédl na krále Orrina. „Naši muži jsou unavení a hladoví, ale stále odhodlaní.“

„Urgalové také?“

„Ti také.“

„Pak zaútočíme.“

„Kdy?“ dožadoval se Orrin.

„Za úsvitu.“

Na okamžik nikdo nepromluvil.

První prolomil ticho Roran. „To se snadno řekne, ale těžko udělá. Jak?“

Eragon jim to vysvětlil.

Když skončil, následovalo další mlčení.

Roran si dřepl a začal kreslit do hlíny špičkou prstu. „Je to riskantní.“

„Ale smělé,“ řekl Orik. „Velmi smělé.“

„Už neexistuje žádná bezpečná cesta,“ řekl Eragon. „Když dokážeme zastihnout Galbatorixe nepřipraveného a aspoň trochu ho překvapíme, mohli bychom nachýlit jazýček na vahách.“

Jörmundur si promnul bradu. „Proč nejdřív nezabijeme Murtagha? Tomu nerozumím. Proč neskoncujeme s ním a s Trnem, dokud máme šanci?“

„Protože,“ odpověděl Eragon, „tím by se Galbatorix dozvěděl o nich.“ A mávl směrem k místu, kde se vznášela skrytá Eldunarí. „Přišli bychom o moment překvapení.“

„Co to dítě?“ zeptal se Orrin rozladěně. „Proč si myslíš, že ti vyhoví? Odmítla nám pomoct už v minulosti.“

„Tentokrát to udělá,“ slíbil Eragon sebejistěji, než se cítil.

Král zabručel, jako by ho to nepřesvědčilo.

Pak se ozvala Islanzadí: „Eragone, to, co navrhuješ, je zásadní a hrozivá věc. Jsi ochotný to udělat? Neptám se proto, že bych pochybovala o tvé oddanosti nebo tvé odvaze, nýbrž proto, že jde o něco, co lze provést jen po zralé úvaze. Takže se tě ptám: uděláš to i s vědomím, jaká může být cena?“

Eragon nevstal, ale dovolil, aby mu trochu ztvrdl hlas. „Udělám. Musí se to udělat a my jsme ti, na koho ten úkol připadl. Ať to stojí cokoli, teď to nemůžeme vzdát.“

Na znamení souhlasu Safira o několik palců pootevřela čelisti a pak je secvakla, aby tak zdůraznila konec jeho věty.

Islanzadí obrátila obličej k nebi. „A ty a ti, jejichž jménem mluvíš, Umaroth-elda, s tím souhlasíte?“

Ano, odpověděl bílý drak.

„Tak do toho,“ zamumlal Roran.

Věc povinnosti

Rokování pokračovalo další hodinu. Orrina museli ještě přesvědčovat a bylo nutné rozhodnout spoustu detailů: otázky načasování, rozmístění a signálů.

Eragonovi se ulevilo, když Arya řekla: „Pokud proti tomu ty nebo Safira nic nenamítáte, zítra půjdu s vámi.“

„Budeme rádi,“ odpověděl.

Islanzadí ztuhla. „K čemu by to bylo dobré? Tvoje schopnosti jsou potřeba jinde, Aryo. Blödhgarm a ostatní kouzelníci, které jsem přidělila k Safiře a Eragonovi, umí kouzlit lépe než ty a jsou také zkušenější v bitvě. Pamatuj, bojovali proti Křivopřísežníkům a na rozdíl od mnohých jiných to přežili. Řada starších příslušníků naší rasy by dobrovolně převzala tvé místo. Bylo by sobecké trvat na tom, že půjdeš s Eragonem, když jsou tu jiní, kteří se pro tento úkol hodí lépe a jsou ochotní a po ruce.“

„Myslím, že nikdo se pro ten úkol nehodí tak jako Arya,“ pronesl Eragon klidným hlasem. „A není nikdo kromě Safiry, koho bych měl zítra raději po svém boku.“

Islanzadí stále upírala oči na Aryu, ale promluvila k Eragonovi: „Ještě jsi mladý, Stínovrahu, a dovoluješ, aby ti city zatemnily úsudek.“

„Ne, matko,“ řekla Arya. „To tobě city zatemnily úsudek.“ Dlouhými, ladnými kroky přešla k Islanzadí. „Máš pravdu, jiní jsou silnější, moudřejší a zkušenější než já. Ale byla jsem to já, kdo převážel Safiřino vejce po Alagaësii. To já pomáhala zachránit Eragona před Stínem Durzou. A já, s Eragonovou pomocí, jsem zabila Stína Varauga ve Feinsteru. Stejně jako Eragon, i já jsem teď Stínovrah a ty víš dobře, že jsem se už dávno zavázala přísahou ke službě svému lidu. Kdo další z naší rasy toho tolik dokázal? I kdybych chtěla, něco takového bych neodmítla. To bych raději zemřela. Jsem na tento úkol stejně připravená jako kterýkoli z našich starších, protože tomuhle jsem zasvětila celý svůj život, stejně jako Eragon.“

„Ale jsi ještě tak mladá,“ pravila Islanzadí. Zvedla ruku k Aryině tváři. „Od otcovy smrti ses zasvětila boji proti Galbatorixovi, ale poznala jsi jen málo radostí, které může život nabídnout. A za všechny ty roky jsme strávily tak málo času spolu: pár dní za celých sto let. Jenom díky tomu, že jsi do Ellesméry přivedla Safiru s Eragonem, jsme spolu zase začaly mluvit jako matka a dcera. Přece tě znovu neztratím tak brzy, Aryo.“

„Nebyla jsem to já, kdo se rozhodl přerušit kontakt,“ namítla Arya.

„Ne,“ řekla Islanzadí a spustila ruku. „Ale rozhodla ses opustit Du Weldenvarden.“ Její výraz roztál. „Nechci se hádat, Aryo. Chápu, že to považuješ za svou povinnost, ale prosím, kvůli mně, nedovolíš, aby tě přece jen zastoupil někdo jiný?“

Arya sklopila oči a chvíli mlčela. Potom řekla: „Nemohu dopustit, aby šli Eragon a Safira beze mě, právě tak jako ty nemůžeš dovolit, aby tvé vojsko pochodovalo do bitvy bez tebe. Nemohu… Dopustila bys, aby se o mně říkalo, že jsem zbabělá? Naše rodina necouvá před tím, co je třeba udělat. Nežádej po mně, abych se zahanbila.“

Eragon sledoval, jak se Islanzadí v očích zaleskly slzy. „Ano,“ řekla královna, „ale bojovat proti Galbatorixovi…“

„Když se o mě tak bojíš,“ řekla Arya, ale ne nevlídně, „tak pojď se mnou.“

„Nemohu. Musím velet svým oddílům.“

„A já musím jít s Eragonem a Safirou. Ale slibuji ti, že nezemřu.“ Arya položila Islanzadí ruku na tvář, stejně jako matka jí. „Nezemřu.“ Arya to tentokrát zopakovala ve starověkém jazyce.

Aryino odhodlání udělalo na Eragona dojem. Takové prohlášení ve starověkém jazyce znamenalo, že mu bezvýhradně věří. Islanzadí rovněž vypadala ohromeně, ale zároveň i hrdě. Usmála se a políbila Aryu na tvář. „Pak jdi a jdi s mým požehnáním. A neriskuj víc, než bude nutné.“

„Ani ty.“ A objaly se.

Když se pustily, Islanzadí pohlédla na Eragona a Safiru. „Dávejte na ni pozor, zapřísahám vás, protože ona nemá ochranu draka ani Eldunarí.“

Budeme, odpověděli Eragon i Safira ve starověkém jazyce.

Jakmile si vše vyjasnili, válečná rada skončila a její členové se začali rozcházet. Eragon dál seděl u Safiry a sledoval, jak ostatní bloumají kolem. Ani on, ani ona se nenamáhali pohnout. Safira měla zůstat skrytá za kopcem až do útoku, zatímco on hodlal počkat do tmy, než se odváží do tábora.

Orik odešel jako druhý, hned po Roranovi. Ještě předtím král trpaslíků přešel k Eragonovi a drsně ho objal. „Ach, kéž bych mohl jít s vámi dvěma,“ řekl s vážným pohledem.

„I já bych si to přál,“ řekl Eragon.

„No, uvidíme se později a zapijeme naše vítězství sudy medoviny, co?“

„Už se na to těším.“

Já taky, řekla Safira.

„Dobrá,“ řekl Orik a rázně přikývl. „Tak jsme domluveni. Raději byste neměli Galbatorixovi dovolit, aby vás přemohl, jinak, vázaný ctí, budu muset napochodovat za vámi.“

„Budeme opatrní,“ slíbil Eragon s úsměvem.

„To doufám, protože pochybuji, že bych dokázal víc než zatahat Galbatorixe za nos.“

To bych tedy ráda viděla, podotkla Safira.

Orik zabručel. „Nechť nad tebou bdí bohové, Eragone, a nad tebou také, Safiro.“

„I nad tebou, Oriku, Thrifkův synu.“ Pak Orik mocně poplácal Eragona po rameni a těžkopádným krokem přešel ke keři, kde měl uvázaného poníka.

Islanzadí s Blödhgarmem také odešli, ale Arya se zdržela. Byla zabraná do rozhovoru s Jörmundurem. Eragon tomu moc nevěnoval pozornost, ale když Jörmundur odjel a Arya stále zůstávala poblíž, uvědomil si, že s nimi chce mluvit o samotě.

Jakmile byli všichni pryč, pohlédla na něj a na Safiru a řekla: „Stalo se vám ještě něco dalšího, když jste byli pryč, něco, o čem jste nechtěli mluvit před Orrinem nebo Jörmundurem… nebo před mou matkou?“

„Proč se ptáš?“

Zaváhala. „Protože… se zdá, že jste se oba změnili. Je to těmi Eldunarí, nebo to souvisí s vaším zážitkem v bouři?“

Eragon se usmál nad její vnímavostí. Probral to se Safirou, a když souhlasila, odpověděl: „Zjistili jsme svá skutečná jména.“

Arya vyvalila oči. „Opravdu? A… potěšila vás?“

Zčásti, přiznala Safira.

„Zjistili jsme svá skutečná jména,“ zopakoval Eragon. „Viděli jsme, že země je kulatá. A během letu sem se s námi Umaroth a další Eldunarí podělili o mnoho vzpomínek.“ Ironicky se usmál. „Nemohu říct, že bychom všem z nich rozuměli, ale díky nim věci vypadají… jinak.“

„Chápu,“ zašeptala Arya. „Myslíš, že je to změna k lepšímu?“

„Ano. Změna sama o sobě není dobrá, nebo špatná, ale poznání je vždy užitečné.“

„Bylo těžké najít své skutečné jméno?“ vyptávala se dál.

A tak jí Eragon vypověděl, jak toho dosáhli, a také jí vyprávěl o podivných bytostech, které potkali na ostrově Vroengard, což ji nesmírně zaujalo.

Pak Eragona něco napadlo. Vysvětlil to Safiře a ona mu opět dala svolení, i když o něco méně ochotně než předtím.

Musíš? zeptala se.

Ano.

Pak udělej, co chceš, ale jen když s tím bude Arya souhlasit.

Když skončili řeč o Vroengardu, pohlédl Arye do očí a zeptal se jí: „Chtěla bys slyšet mé skutečné jméno? Rád bych ti ho řekl.“

Ta nabídka ji zjevně zaskočila. „Ne! Neměl bys ho říkat mně ani nikomu jinému. A zvláště ne, když jsme tak blízko Galbatorixovi. Mohl by ho vyslídit v mojí mysli. Navíc bys měl své skutečné jméno říct jen tomu, komu… komu bezmezně věříš.“

„Věřím ti.“

„Eragone, i když si my elfové vzájemně řekneme svá skutečná jména, neděláme to dřív, dokud se neznáme mnoho, mnoho let. Poznání, které představuje, je příliš osobní, příliš důvěrné, aby se jen tak sdělovalo, a neexistuje nic riskantnějšího než ho někomu říct. Když někoho naučíš své skutečné jméno, dáváš mu do rukou vše, čím jsi.“

„Já vím, ale možná k tomu už nedostanu další příležitost. Tohle je jediná věc, kterou ti mohu dát, a chci ji dát právě tobě.“

„Eragone, to, co nabízíš… To je ta nejvzácnější věc, kterou může dát jeden druhému.“

„Já vím.“

Arya se zachvěla a pak jako by se stáhla do sebe. Po chvíli řekla: „Ještě nikdy mi nikdo nenabídl takový dar… Vážím si tvé důvěry, Eragone, a chápu, jak moc to pro tebe znamená, ale musím to odmítnout. Nebylo by správné, abys to udělal, a nebylo by správné, abych to přijala jen proto, že zítra možná zemřeme nebo budeme zotročeni. Nebezpečí, jakkoli je velké, není důvod k tomu chovat se pošetile.“

Eragon sklonil hlavu. Uvedené důvody byly logické a respektoval její rozhodnutí. „Dobrá, jak si přeješ,“ řekl.

„Děkuji ti, Eragone.“

Po chvíli se zeptal: „Tys někdy někomu řekla své skutečné jméno?“

„Ne.“

„Ani své matce?“

Ušklíbla se. „Ne.“

„Znáš ho?“

„Jistě. Proč bys myslel, že ho neznám?“

Napůl pokrčil rameny. „Nemyslel jsem si to. Jen jsem si nebyl jistý.“ Rozhostilo se mezi nimi ticho. Pak se jí ještě zeptal: „Kdy… jak jsi zjistila svoje skutečné jméno?“

Arya mlčela tak dlouho, až už si začal myslet, že mu neodpoví. Pak se nadechla a řekla: „Bylo to několik let potom, co jsem opustila Du Weldenvarden, když jsem si konečně zvykla na svou roli mezi Vardeny a trpaslíky. Fäolin a další moji společníci byli pryč a já měla spoustu času jen sama pro sebe. Většinou jsem ho trávila zkoumáním Tronjheimu, toulkami po pustých zákoutích města-hory, kam ostatní zřídkakdy přijdou. Tronjheim je větší, než si většina lidí uvědomuje, a je v něm spousta zvláštních věcí: místností, lidí, bytostí, zapomenutých výtvorů… Jak jsem tak bloumala, přemýšlela jsem a poznala jsem sama sebe lépe než kdykoli předtím. Jednoho dne jsem objevila pokoj někde vysoko v Tronjheimu − pravděpodobně bych ho znovu nenašla, i kdybych chtěla. Jako by do místnosti vstupoval paprsek slunečního světla, přestože strop byl celistvý, a uprostřed pokoje stál podstavec, na kterém rostla jediná květina. Nevím, o jakou rostlinu šlo. Do té doby jsem takovou nikdy neviděla, a ani nikdy potom. Okvětní lístky byly nachové, ale střed květu vypadal jako kapka krve. Květina měla na stonku trny, překrásně voněla a jako by se sama od sebe rozezněla hudbou. Byl to tak úžasný a nezvyklý nález, že jsem v té místnosti zůstala a dívala se na tu květinu snad celou věčnost. A právě tehdy a tam jsem konečně dokázala pojmenovat slovy, kým jsem byla a kým jsem.“

„Jednou bych tu květinu chtěl vidět.“

„Možná ji uvidíš.“ Arya pohlédla k vardenskému ležení. „Měla bych jít. Ještě je toho potřeba hodně zařídit.“

Přikývl. „Uvidíme se tedy zítra.“

„Zítra.“ Arya se měla k odchodu. Po pár krocích se zastavila a ohlédla se. „Jsem ráda, že si Safira za svého Jezdce vybrala tebe, Eragone. A jsem hrdá, že mohu bojovat po tvém boku. Hodíš se pro svou věc víc, než se kdokoli z nás odvážil doufat. Ať se zítra stane cokoli, chci, abys to věděl.“

Pak znovu vykročila a brzy zmizela za ohybem kopce a nechala ho o samotě se Safirou a Eldunarí.

Noční oheň

Když se setmělo, Eragon se skryl pomocí kouzla. Pak poplácal Safiru po čumáku a vyrazil pěšky k vardenskému táboru. Buď opatrný, řekla.

Protože byl neviditelný, snadno proklouzl kolem bojovníků, kteří hlídali hranice tábora. Pokud bude potichu a muži si nevšimnou jeho šlépějí nebo stínů, může se volně a nepozorovaně pohybovat.

Kličkoval mezi vlněnými stany, dokud nenašel obydlí Rorana a Katriny. Zaklepal klouby na středovou tyč a Roran vystrčil hlavu.

„Kde jsi?“ zašeptal Roran. „Honem dovnitř!“

Eragon ukončil kouzlo a ukázal se mu. Roran sebou trhnul, pak ho popadl za paži a vtáhl ho do přítmí stanu.

„Vítej, Eragone,“ řekla Katrina a zvedla se z nízkého lůžka, na kterém seděla.

„Katrino.“

„Ráda tě zase vidím.“ Rychle ho objala.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptal se Roran.

Eragon zavrtěl hlavou. „Nemělo by.“ Dřepl si na paty, krátce se zamyslel a pak začal tiše zpívat ve starověkém jazyce. Nejdřív očaroval Katrinu kouzly, která ji ochrání proti komukoli, kdo by jí mohl ublížit. Vybavil ji silnějšími obranami, než původně plánoval, neboť se snažil zajistit, aby s nenarozeným dítětem dokázala uniknout Galbatorixovým vojákům, kdyby se s ním i s Roranem něco stalo. „Tato kouzla tě ochrání před určitým počtem útoků,“ vysvětlil jí. „Nemohu ti přesně říct, před kolika útoky, protože to závisí na síle úderů nebo kouzel. Také jsem ti přidal další obranu. Když se ocitneš v nebezpečí, řekni dvakrát slovo frethya a budeš neviditelná.“

„Frethya,“ zašeptala.

„Přesně tak. Ale úplně tě neskryje. Stále budou slyšet zvuky, které vydáváš, a budou vidět tvoje stopy. Nevstupuj nikdy do vody, jinak se okamžitě prozradíš. Kouzlo si bude brát energii z tebe, což znamená, že se unavíš rychleji než obvykle, a nedoporučoval bych při něm spát. Už by ses nemusela probudit. Až budeš chtít kouzlo ukončit, stačí říct frethya letta.“

„Frethya letta.“

„Dobře.“

Pak Eragon obrátil pozornost k Roranovi. Vytváření obran mu nyní trvalo déle, jelikož se dalo očekávat, že jeho bratranec bude čelit většímu množství hrozeb. Vložil do kouzel víc energie, než by zřejmě Roran schvaloval, ale to mu bylo jedno. Představa, že by porazil Galbatorixe a vzápětí zjistil, že Roran v bitvě zemřel, pro něj byla nesnesitelná.

Potom řekl: „Tentokrát jsem to udělal trochu jinak a mělo mě to napadnout už dávno. Kromě obvyklých ochran jsem ti přidal pár takových, které se budou napájet přímo z tvých sil. Dokud budeš naživu, budou tě chránit před nebezpečím. Ale“ − a přitom zvedl prst − „aktivují se, až když se ostatní ochrany vyčerpají. A pokud budou aktivovány příliš dlouho nebo bude výdej energie příliš vysoký, ztratíš vědomí a pak zemřeš.“

„Takže aby mě ochránila, mohou mě zabít?“ zeptal se Roran.

Eragon přikývl. „Nedovol, aby na tebe zase spadla zeď, a budeš v pořádku. Je to riziko, ale myslím, že se vyplatí ho podstoupit, když tě díky ochranám neušlape kůň nebo tebou neprojede kopí. Také můžeš využívat stejné kouzlo jako Katrina: když řekneš dvakrát za sebou frethya, budeš neviditelný, frethya letta tě zase učiní viditelným.“ Pokrčil rameny. „Mohlo by se ti to v bitvě hodit.“

Roran se škodolibě zachechtal. „To tedy určitě.“

„Jen si dej pozor, aby si tě elfové nespletli s jedním z Galbatorixových kouzelníků.“

Eragon vstal a Katrina také. Zaskočila ho, když mu sevřela ruku a přitiskla si ji na hruď. „Děkuju ti, Eragone,“ řekla tiše. „Jsi dobrý člověk.“

Rozpaky zčervenal. „To nic nebylo.“

„Dávej na sebe zítra dobrý pozor. Hodně pro nás oba znamenáš a naše dítě bude potřebovat milujícího strýčka. Moc by mě mrzelo, kdyby ses nechal zabít.“

Zasmál se. „Neboj se. Safira nedovolí, abych udělal nějakou hloupost.“

„Dobře.“ Políbila ho na obě tváře a pak ho pustila. „Na brzkou shledanou, Eragone.“

„Na shledanou, Katrino.“

Roran ho vyprovodil ven. Mávl směrem ke stanu a řekl: „Díky.“

„Jsem rád, že jsem vám mohl pomoct.“

Pak se chytili za předloktí a objali se. Roran řekl: „Hodně štěstí.“

Eragon se dlouze, rozechvěle nadechl. „I tobě.“ Sevřel Roranovo předloktí ještě pevněji. Nechtělo se mu odejít, protože věděl, že se možná vidí naposledy. „Jestli se Safira a já nevrátíme,“ řekl, „postaráš se, aby nás pohřbili doma? Nechtěl bych, aby naše kosti zůstaly ležet tady.“

Roran povytáhl obočí. „Safiru bychom těžko přesouvali takovou dálku.“

„Elfové by vám určitě pomohli.“

„Dobrá, slibuji. Máš na mysli nějaké konkrétní místo?“

„Vrcholek holého kopce,“ jmenoval Eragon místo na úpatí hor poblíž jejich farmy. Kopec s nezalesněným vrcholkem jim vždycky připadal jako skvělé místo pro hrad a na farmě o tom spolu kdysi dlouze debatovali.

Roran přikývl. „A když se nevrátím já…“

„Uděláme totéž pro tebe.“

„O to jsem tě nechtěl požádat. Pokud se ne… dohlédneš na Katrinu?“

„Jistě. To přece víš.“

„Vím, ale chtěl jsem se ujistit.“ Ještě chvíli na sebe upřeně hleděli. Nakonec Roran řekl: „Budeme tě zítra čekat na večeři.“

„Přijdu.“

Pak Roran vklouzl zpátky do stanu a nechal bratrance stát samotného ve tmě.

Eragon pohlédl ke hvězdám a pocítil dotek zármutku, jako by už ztratil někoho blízkého.

Po chvíli neslyšně odkráčel a cestou spoléhal na to, že ho skryje tma.

Bloudil po táboře, dokud nenašel stan, kde bydleli Horst a Elain se svou dcerkou Nadějí. Všichni tři byli zjevně dosud vzhůru, protože dítě plakalo.

„Eragone!“ zvolal Horst tiše, když se jim ukázal. „Pojď dál! Pojď! Od Dras-Leony jsme tě moc neviděli! Jak se máš?“

Eragon s nimi mluvil skoro hodinu. Neprozradil jim nic o Eldunarí, ale řekl jim o své cestě na Vroengard. Poté, co Naděje konečně usnula, se s nimi rozloučil a opět vyrazil do noci.

Potom vyhledal Jeoda, který si zrovna četl svitky u svíčky. Jeho žena Helena už spala. Když Eragon zaklepal a vstrčil hlavu do stanu, muž s útlou tváří a jizvou na hlavě odložil stranou své čtení a vyšel ven.

Jeod měl mnoho otázek, a i když mu Eragon všechny nezodpověděl, prozradil dost, aby si starý učenec dokázal domyslet většinu toho, co se chystá.

Pak Jeod položil Eragonovi ruku na rameno. „Nezávidím ti úkol, který tě čeká. Brom by však byl hrdý na tvou odvahu.“

„To doufám.“

„Jsem si tím jistý… Kdybychom se už neviděli, měl bys vědět, že jsem sepsal stručný popis tvých zážitků a událostí, které k nim vedly − hlavně moje dobrodružství s Bromem při znovuzískání Safiřina vejce.“ Eragon na něj překvapeně pohlédl. „Možná nebudu mít příležitost svou práci dokončit, ale myslel jsem, že by to byl užitečný doplněk k Heslantově Domia abr Wyrda.“

Eragon se zasmál. „Podle mě by to bylo nanejvýš příhodné. Ovšem pokud oba přežijeme zítřek a zůstaneme svobodní, měl bych ti říct pár věcí, díky nimž bude tvé vyprávění úplnější a daleko zajímavější.“

„Beru tě za slovo.“

Další hodinu se Eragon toulal táborem a zastavoval u ohňů, kde ještě posedávali muži, trpaslíci a urgalové. S každým bojovníkem, kterého potkal, prohodil pár slov. Ptal se, zda se s nimi zachází spravedlivě, vyjádřil jim účast, když si stěžovali na bolavé nohy a malé příděly potravin, a někdy s nimi i zavtipkoval. Doufal, že když se mezi bojovníky ukáže, mohl by pozvednout jejich náladu a posílit jejich odhodlání a optimismus. Zjistil, že v nejlepším rozpoložení jsou urgalové. Zdálo se, že se těší na nadcházející bitvu a příležitost vydobýt si v ní slávu.

Měl ještě jeden záměr: rozšířit mylnou informaci. Kdykoli se ho někdo zeptal na útok na Urû’baen, naznačoval, že bude se Safirou bojovat s praporem, který bude obléhat severozápadní část hradeb. Doufal, že Galbatorixovi špehové tuto lež donesou králi, jakmile následujícího rána Galbatorixe vzbudí poplach.

Když Eragon hleděl do tváří svých posluchačů, neubránil se úvahám, kdo z nich by mohl sloužit Galbatorixovi. Z toho pomyšlení se cítil nesvůj, a když přecházel od jednoho ohně ke druhému, přistihl se, že naslouchá, zda za sebou neuslyší kroky.

Nakonec usoudil, že bojovníků, s nimiž už mluvil, bylo dost na to, aby se informace zaručeně dostala ke králi. Opustil ohně a zamířil ke stanu, který stál u jižního okraje tábora trochu stranou od ostatních.

Zaklepal na středovou tyč: jednou, dvakrát, potřetí. Nikdo neodpověděl, a tak zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji a víckrát.

O chvíli později uslyšel rozespalé zabručení a zašustění pokrývek. Trpělivě čekal, dokud malá ručka neodhrnula vstupní dílec a nevynořilo se čarodějné dítě Elva. Měla na sobě tmavé šaty, které jí byly velké, a ve slabém světle pochodně hořící několik metrů od nich viděl, že se mračí.

„Co chceš, Eragone?“ zeptala se.

„Ty to nevíš?“

Zakabonila se ještě víc. „Ne, vím jenom, že chceš něco tak moc, že mě kvůli tomu budíš uprostřed noci, což by poznal i hlupák. O co jde? Už tak si příliš neodpočinu, takže doufám, že je to důležité.“

„To je.“

Mluvil soustředěně několik minut. Popisoval jí svůj plán a nakonec konstatoval: „Bez tebe to nebude fungovat. Jsi článkem, na kterém je to celé postavené.“

Ošklivě se zasmála. „Není to paradoxní? Mocný bojovník spoléhá na to, že dítě zabije toho, koho sám nedokáže zneškodnit.“

„Pomůžeš?“

Dívka sklopila oči a zašoupala bosýma nohama o zem.

„Když to pro naši věc uděláš, tohle všechno“ − mávl rukou k táboru a městu za ním − „může skončit daleko dřív a ty už nebudeš muset tolik trpět…“

„Pomůžu ti.“ Dupla nohou a pohlédla na něj. „Nemusíš mě uplácet. Stejně jsem chtěla pomoct. Nedovolím, aby Galbatorix zničil Vardeny jen proto, že tě nemám ráda. Nejsi zas tak důležitý, Eragone. Navíc jsem dala slib Nasuadě a hodlám ho dodržet.“ Zvedla hlavu. „Ale něco jsi mi neřekl. Bojíš se, že to Galbatorix zjistí dřív, než zaútočíme. Něco…“

Přerušilo ji zacinkání řetězů.

Na okamžik byl Eragon zmatený. Pak si uvědomil, že ten zvuk přichází z města.

Položil ruku na meč. „Připrav se,“ varoval Elvu. „Možná budeme muset ihned vyrazit.“

Dívka se bez řečí otočila a zmizela ve stanu.

Eragon zapátral myslí a spojil se se Safirou. Slyšíš to?

Ano.

Pokud bude třeba, sejdeme se s tebou u silnice.

Cinkání ještě chvíli pokračovalo, následovala dutá rána a poté se rozhostilo ticho.

Eragon soustředěně naslouchal, ale nic víc neslyšel. Právě se chystal zbystřit si sluch kouzlem, když vtom se ozvalo tlumené buch, doprovázené pronikavým klapáním.

A pak další…

A další…

Eragonovi hrůzou přeběhl mráz po zádech. Nepochybně to byl dupot draka kráčejícího po dláždění. Ale jakého draka, že jeho kroky slyší na takovou dálku?

Šruikan, pomyslel si a žaludek se mu sevřel úzkostí.

Po celém táboře se roztroubily poplašné rohy, vojsko se zvolna probíralo a muži, trpaslíci a urgalové zapalovali pochodně.

Eragon letmo pohlédl na Elvu, která vyběhla ze stanu, následovaná svou chůvou Gretou. Dívka na sobě měla červenou tuniku, přes niž měla natažené malé kroužkové brnění.

Dusot v Urû’baenu utichl. Mohutný temný obrys draka zakryl většinu luceren a strážních světel ve městě. Jak je velký? uvažoval Eragon rozladěně. Větší než Glaedr, to bylo jisté. Velký jako Belgabad? To Eragon nedokázal říct. Zatím ne.

Pak drak vyskočil do vzduchu a roztáhl obrovská křídla, připomínající stovku černých plachet plnících se vzduchem. Když máchl křídly, vzduch se zatřásl jako úderem hromu a v širokém okolí se rozštěkali psi a kokrhali kohouti.

Eragon se bez rozmýšlení přikrčil jako myš, která se chce skrýt před zraky orla.

Elva ho zatáhla za okraj tuniky. „Měli bychom jít,“ naléhala.

„Počkej,“ zašeptal. „Ještě ne.“

Když Šruikan zakroužil po nebi a stoupal výš a výš, zakryl značnou část hvězd. Eragon se snažil podle siluety draka určit jeho velikost, ale byla moc velká tma a těžko se odhadovala vzdálenost. Ať už byly Šruikanovy skutečné rozměry jakékoli, byl děsivě velký. Ve věku pouhých sta let by měl být menší, Galbatorix však zřejmě urychlil jeho růst, stejně jako u Trna.

Eragon sledoval, jak se nad nimi vznáší dračí stín, a pevně doufal, že na něm nesedí Galbatorix. A pokud sedí, že se nebude obtěžovat zkoumáním myslí přihlížejících. Kdyby to udělal, zjistil by…

„Eldunarí,“ vydechla Elva. „To je to, co skrýváš!“ Její chůva se za ní zmateně zamračila a užuž se chtěla zeptat.

„Tiše!“ zavrčel Eragon. Elva otevřela ústa, ale přikryl jí je dlaní. „Ne tady a ne teď,“ varoval ji. Přikývla a on spustil ruku.

Ve stejném okamžiku se na nebi objevil ohnivý pás široký jako řeka Anora. Šruikan pohodil hlavou dozadu a dopředu a rozstříkl nad táborem a okolními poli proud oslepujících plamenů. Nocí zahučel zvuk připomínající mohutný vodopád. Eragon ucítil žár na obličeji. Pak se plameny vypařily jako mlha na slunci a zanechaly po sobě jen pulzující dozvuky a kouřový, siřičitý zápach.

Obrovský drak se otočil a ještě jednou mávl křídly, takže se vzduch roztřásl. Pak jeho neforemná černá silueta sklouzla zpátky k městu a dosedla mezi budovami. Následoval dusot jeho kroků, zacinkání řetězů a nakonec hlasité zabouchnutí brány.

Eragon vypustil zatajený dech a nasucho polkl. Srdce mu bušilo tak divoce, až ho to bolelo. Musíme bojovat… proti tomuhle? blesklo mu hlavou a kvapem se mu vrátily všechny staré obavy.

„Proč nezaútočil?“ zeptala se Elva tichounkým, bojácným hlasem.

„Chtěl nás vyděsit.“ Eragon se zamračil. „Nebo odvést naši pozornost.“ Zapátral v myslích Vardenů, dokud nenašel Jörmundura. Dal mu pokyn, aby se ujistil, že jsou všechny hlídky stále na svých místech, a aby po zbytek noci zdvojnásobil stráže. Elvy se otázal: „Cítila jsi ze Šruikana něco?“

Dívka se zachvěla. „Bolest. Obrovskou bolest. A také zlost. Kdyby mohl, zabil by každou živou bytost a spálil každou rostlinu, dokud by nezbylo nic. Je naprosto šílený.“

„Nedá se s ním nějak spojit?“

„Ne. Největší laskavostí, jakou mu lze prokázat, by bylo osvobodit ho od jeho utrpení.“

To vědomí Eragona rozesmutnělo. Vždycky doufal, že by mohli Šruikana nějak zachránit před Galbatorixem. Zaraženě řekl: „Raději bychom měli vyrazit. Jsi připravená?“

Elva vysvětlila chůvě, že odchází, což stařenu nepotěšilo, ale dívka její obavy utišila několika rychlými slovy. Elvina schopnost vidět do srdcí druhých nikdy nepřestávala Eragona udivovat a zároveň znepokojovat.

Jakmile Greta svolila, Eragon skryl sebe i Elvu pomocí kouzla a pak společně vyrazili ke kopci, kde na ně čekala Safira.

Přes hradby do jámy lvové

„Musíš to dělat?“ zeptala se Elva.

Eragon na okamžik přerušil kontrolu popruhů na Safiřině sedle a ohlédl se po dívce, která seděla na trávě se zkříženýma nohama a roztržitě si pohrávala s články svého kroužkového brnění.

„Co?“ zeptal se.

Poklepala si na ret malým, špičatým nehtem. „Pořád se koušeš do pusy. Rozptyluje mě to.“ Po chvíli uvažování dodala: „A taky je mi to odporné.“

Poněkud překvapeně si uvědomil, že si zevnitř rozkousal pravou tvář až do krve. „Promiň,“ omluvil se a rychlým kouzlem si rány vyléčil.

Nejhlubší část noci strávil meditací. Nemyslel na to, co přijde ani co bylo, nýbrž jenom na přítomnou chvíli: vnímal dotek chladivého vzduchu na kůži, zemi pod sebou, pravidelný proud vlastního dechu a pomalý tlukot srdce, který odpočítával zbývající okamžiky jeho života.

Teď však na východě vyšla jitřenka Aiedail, předznamenávající příchod prvních paprsků úsvitu, a nadešel čas připravit se na bitvu. Pečlivě prohlédl svoji výstroj, upravoval popruhy na sedle, dokud nebyly pro Safiru co nejpohodlnější, vyprázdnil sedlové brašny a nechal v nich jen do přikrývky zabalenou truhlici s Glaedrovým srdcem srdcí a nejmíň pětkrát si připnul a zase odepnul opasek s mečem.

Když už byl s upevněním sedla konečně spokojený, seskočil ze Safiry. „Vstaň,“ řekl. Elva na něj otráveně pohlédla, ale poslechla ho a oprášila si trávu z oblečení. Rychlými pohyby jí přejel rukama po útlých ramenou a zatahal za okraj jejího kroužkového brnění, aby se ujistil, že jí dobře sedí. „Kdo ti to vyrobil?“

„Dva roztomilí trpasličí bratři jménem Ûmar a Ulmar.“ Ve tvářích se jí udělaly dolíčky, když se na něj usmála. „Nemysleli si, že ho potřebuji, ale byla jsem velmi přesvědčivá.“

To si dokážu představit, řekla Safira v duchu Eragonovi. Potlačil úsměv. Dívka strávila značnou část noci hovory s draky a okouzlila je tak, jak to dokázala jen ona. Eragon ovšem cítil, že se jí draci současně bojí − dokonce i ti starší jako Valdr. Proti Elvině moci totiž neměli žádnou obranu. Nikdo ji neměl.

„A dali ti Ûmar a Ulmar také meč, se kterým bys mohla bojovat?“ zeptal se.

Elva se zamračila. „K čemu by mi byl meč?“

Chvíli na ni hleděl, pak vytáhl svůj starý lovecký nůž, který používal při jídle, a nakázal jí, ať si ho koženým řemínkem přiváže k pasu. „Jen pro jistotu,“ řekl na její námitky. „Teď polez nahoru.“

Poslušně mu vyšplhala na záda a omotala mu ruce kolem krku. Donesl ji tak z tábora ke kopci, což bylo nepohodlné pro oba, ale pěšky by s ním neudržela tempo.

Opatrně vylezl po Safiřině boku, přidržel se jednoho z ostnů na jejím krku a natočil se tak, aby se Elva mohla vytáhnout do sedla.

Jakmile ucítil, že dívka přelezla na Safiřin hřbet, seskočil zpátky na zem. Hodil jí nahoru svůj štít, který sice zachytila, ale skoro ji stáhl ze Safiry dolů.

„Máš ho?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla a přitáhla si štít do klína. „Běž běž,“ odháněla ho pryč rukou.

Eragon utíkal na vrchol kopce a držel při tom ruku na Brisingru, aby se mu meč nezamotal mezi nohy. Tam si klekl, aby byl co nejníž u země. Safira lezla za ním, pak se přitiskla k zemi a hlavu sunula trávou, dokud ji neměla vedle něj a neviděla to co on.

Z vardenského tábora proudil hustý zástup lidí, trpaslíků, elfů, urgalů a kočkodlaků. V matně šedém světle časného úsvitu bylo těžké rozpoznat jednotlivé postavy, jelikož nenesly žádná světla. Vojsko pochodovalo po polích z mírného svahu k Urû’baenu, a když byli bojovníci asi půl míle od města, rozdělili se do tří útvarů. Jeden pokračoval dál k hlavní bráně, druhý se stočil k jihovýchodní části hradby a třetí zamířil k severozápadní části opevnění.

Předešlého večera Eragon po táboře naznačoval, že půjdou se třetí skupinou.

Bojovníci si ovázali hadry kolem bot a zbraní a pouze šeptali. Přesto Eragon slyšel občasné zahýkání osla nebo zařehtání koně a na procesí štěkala spousta psů. Vojáci na hradbách si brzy všimnou, že se něco děje − nejspíš až Vardenové začnou pohybovat katapulty, balistami a obléhacími věžemi, které již sestavili a rozestavěli v polích u města.

Na Eragona zapůsobilo, že muži, trpaslíci a urgalové jsou ochotní jít do bitvy i poté, co viděli Šruikana. Musí nám nesmírně věřit, řekl Safiře. Ta zodpovědnost na něj těžce dolehla a silně si uvědomoval, že pokud on a jeho společníci neuspějí, jen málokterý z bojovníků přežije.

Ano, ale pokud Šruikan znovu vyletí ven, rozprchnou se jako vystrašené myši.

Tak bychom to raději neměli dopustit.

V Urû’baenu zazněl roh a pak další a další a po celém městě se začala objevovat světla otvíraných luceren a rozsvěcovaných pochodní.

„Už je to tady,“ zašeptal Eragon a zrychlil se mu tep.

Jakmile byl ve městě vyhlášen poplach, Vardenové se přestali snažit být nenápadní. Od východu tryskem vyrazila skupina elfů na koních ke kopci, který zezadu sousedil s městem. Měli v plánu vyjet nahoru po jeho úbočí a zaútočit na hradbu na vrcholku obrovského výběžku, který visel nad Urû’baenem.

Uprostřed téměř prázdného vardenského tábora Eragon spatřil něco, co vypadalo jako Safiřin třpytivý obrys. Na přízraku seděla postava s mečem a štítem, která, jak věděl, byla dokonalou kopií jeho samého.

Dvojnice Safiry zvedla hlavu a roztáhla křídla. Pak vzlétla a děsivě zařvala.

Dělají to dobře, viď? řekl Safiře.

Elfové vědí, jak má drak vypadat a jak by se měl chovat… na rozdíl od lidí.

Přízrak Safiry přistál poblíž nejsevernější skupiny bojovníků. Elfové si ovšem dávali pozor, aby ji udrželi dostatečně daleko od mužů a trpaslíků. Kdyby se jí někdo z nich dotkl, zjistil by, že je stejně nehmotná jako duha.

Zatímco se Vardenové a jejich spojenci shromaždovali do úhledných formací na třech místech před hradbami, pomalu svítalo. Ve městě se Galbatorixovi vojáci dál připravovali na útok, ale jejich pobíhání po cimbuří svědčilo o panice a zmatku. Eragon však věděl, že tento chaos nepotrvá dlouho.

Teď, pobízel Vardeny. Teď! Už dál nečekejte. Přelétl pohledem po budovách a hledal nějaký červený flíček, ale žádný nezahlédl. Kde do háje jste?! Ukažte se!

Rozezněly se další tři rohy, tentokrát vardenské. Z vojska se ozval hlasitý sborový křik a pak válečné stroje Vardenů odpálily první střely na město, lučištníci vypustili salvy šípů a řady bojovníků se rozpadly a hnaly se ke zdánlivě neprostupným hradbám.

Kameny, oštěpy a šípy, které obloukem překonávaly prostor oddělující armádu od města, jako by se pohybovaly hrozně pomalu. Žádná ze střel nezasáhla vnější zeď; bylo by zbytečné pokoušet se ji rozbít, a strojníci proto mířili nad hradbu a za ni. Některé z kamenů se po dopadu do Urû’baenu roztříštily a jejich špičaté úlomky se rozlétly do všech stran, jiné si prorazily cestu budovami a poskakovaly po dláždění jako obří kuličky.

Eragona napadlo, jak strašné by bylo probudit se do takového zmatku, kdy z nebe prší obrovské kusy kamene. Pak ho ale upoutal přízrak Safiry, který vzlétl nad běžící bojovníky. Třemi máchnutími křídel vystoupal dračí přízrak nad hradbu a zalil cimbuří plamenem, který Eragonovi připadal příliš jasný. Oheň, jak věděl, byl skutečný; vyčarovali ho elfové nacházející se poblíž severní části hradby, kteří celou iluzi vytvořili a udržovali.

Přízrak Safiry několikrát prolétl tam a zpátky nad jedním úsekem hradby a vyčistil ji od vojáků. Jakmile to udělal, skupina více než dvaceti elfů vyletěla ze země na vršek jedné z hradebních věží, aby mohli přízrak dál ovládat, když zalétával hlouběji do Urû’baenu.

Jestli se Murtagh s Trnem brzy neukážou, začnou se divit, proč neútočíme na další části hradby, řekl Eragon Safiře.

Budou si myslet, že bráníme bojovníky, kteří se snaží dobýt tento úsek, odpověděla. Dej tomu čas.

O kus dál vojáci stříleli z hradby šípy a oštěpy na vojsko pod sebou a zabili desítky Vardenů. Oběti byly nevyhnutelné, ale i tak jich Eragon litoval, protože útoky bojovníků měly pouze odvést pozornost. Šance skutečně zdolat opevnění města byla malá. Mezitím se obléhací věže těžkopádně sunuly blíž a mezi jejich horními patry a muži na cimbuří létaly spršky šípů.

Přes okraj převisu stékal pramínek horké pryskyřice a mizel dole mezi domy. Eragon pohlédl vzhůru a na vrcholku hradby, která střežila okraj strmého srázu, zahlédl záblesky světla. Ještě stačil zahlédnout, jak se z hradby skulila čtyři těla, ochablá jako špatně vycpané panenky. Ten pohled Eragona potěšil, neboli to znamenalo, že elfové dobyli horní hradbu.

Přízrak Safiry zakroužil nad městem a zapálil několik budov. Přitom na něj vyletělo hejno šípů od lučištníků rozmístěných na nedaleké střeše. Přízrak se prudce stočil, aby se vyhnul střelám, a jakoby náhodou narazil do jedné ze šesti zelených elfských věží, roztroušených po Urû’baenu.

Srážka vypadala dokonale realisticky. Eragon sebou trhnul, když sledoval, jak se levé křídlo draka zlomilo o věž a kosti zapraskaly jako stonky suché trávy. Napodobenina Safiry zařvala, házela sebou a střemhlav se řítila dolů do ulic. Potom ji zakryly budovy, ale její řev byl slyšet na míle daleko a plamen, který jakoby chrlila, ožehl stěny domů a ozářil spodek kamenného převisu nad městem.

Já bych nikdy nebyla tak nemotorná, pohoršila se Safira.

Já vím.

Uběhla minuta. Eragonovo napětí stouplo na téměř nesnesitelnou úroveň. „Kde jsou?“ zavrčel a zaťal pěst. Každým okamžikem se zvyšovalo nebezpečí, že vojáci odhalí, že drak, kterého srazili na zem, ve skutečnosti neexistuje.

Safira je spatřila jako první. Támhle, upozornila ho a v duchu mu to ukázala.

Jako rubínová čepel spuštěná z výšin vystřelil Trn z otvoru skrytého v převisu nad městem. Několik set stop padal přímo k zemi a pak mírně roztáhl křídla, aby zpomalil do bezpečné rychlosti. Nato přistál na náměstí poblíž místa, kam spadl přízrak Safiry a Eragona.

Eragon měl pocit, že na drakovi zahlédl Murtagha, ale bylo to příliš daleko, aby si tím mohl být jistý. Budou muset doufat, že je to Murtagh, protože pokud v sedle sedí Galbatorix, jejich plán bude téměř jistě odsouzen k neúspěchu.

V té skále musí být tunely, řekl Safiře.

Mezi budovami vybuchly další dračí plameny, pak přízrak Safiry poskočil nad střechy domů a jako pták se zraněným křídlem přelétl krátkou vzdálenost, než znovu klesl k zemi. Trn jej následoval.

Eragon už dál neotálel.

Prudce se otočil, utíkal podél Safiřina krku a vyskočil do sedla za Elvou. Co nejrychleji protáhl nohy skrz popruhy a utáhl dva na každé straně. Zbytek nechal uvolněný; později by ho jenom zdržovaly. Vrchní řemínky přidržovaly také Elviny nohy.

Rychle začal zpívat zaklínadlo, které jim zajišťovalo neviditelnost. Když kouzlo zapůsobilo a jeho tělo zmizelo, přepadl ho obvyklý pocit dezorientace. Připadalo mu, jako by visel několik stop nad tmavou formou ve tvaru draka vytlačenou do porostu na kopci.

Jakmile vyslovil kouzlo, Safira se vrhla kupředu. Seskočila z vrcholku kopce a mocně máchla křídly, aby nabrala výšku.

„Není to moc pohodlné, co?“ poznamenala Elva, když si od ní Eragon bral svůj štít.

„Ne, vždycky ne!“ odvětil a zvedl hlas, aby ho ve větru slyšela.

V koutu duše cítil Glaedra a Umarotha a další Eldunarí, kteří sledovali, jak Safira zamířila dolů a snáší se k vardenskému táboru.

Teď přijde naše odplata, zajásal Glaedr.

Jak Safira nabírala rychlost, Eragon se přikrčil přes Elvu. Uprostřed tábora uviděl stát Blödhgarma, jeho deset elfských kouzelníků a také Aryu, která držela Dauthdaert. Všichni měli kolem prsou a pod pažemi ovázaný třicet stop dlouhý kus lana. Druhým koncem byla všechna lana přivázaná ke kládě tlusté jako Eragonovo stehno a dlouhé jako dospělý urgal.

Když se Safira snášela k táboru, Eragon jim dal v duchu znamení a dva elfové vyhodili kládu do vzduchu. Safira ji zachytila drápy, elfové vyskočili a o chvíli později ucítil škubnutí. Safira trochu klesla, jak se jí zvýšilo zatížení.

Skrz její tělo Eragon viděl, jak elfové, lana i kláda zničehonic zmizeli, když elfové použili kouzlo pro neviditelnost.

Safira mocně máchla křídly a vystoupala tisíc stop nad zem, aby i elfové zavěšení pod ní mohli snadno přeletět hradby a budovy města.

Nalevo Eragon zahlédl nejdřív Trna a pak přízrak Safiry, jak se honí ulicemi v severní části města. Elfové ovládající přízrak se snažili zaměstnávat Trna s Murtaghem fyzicky, aby ani jeden z nich neměl příležitost podniknout duševní výpad. Kdyby zaútočili myslí nebo kdyby přízrak chytili, rychle by jim došlo, že byli oklamáni.

Ještě pár minut, pomyslel si Eragon.

Safira přeletěla pole. Proletěla nad katapulty s jejich chrabrou obsluhou. Přeletěla řady lučištníků, kteří měli šípy zapíchané do země před sebou jako trsy rákosí s bílými klásky. Minula obléhací věž a muže, trpaslíky a urgaly, kteří ukrytí pod štíty tlačili k hradbám žebříky. Byli mezi nimi i elfové: vysocí a štíhlí, se zářivými helmami, s tenkými meči a kopími s dlouhým ostřím.

Pak Safira překonala samotnou hradbu. Vtom Eragon ucítil podivné bodnutí a pod ním se znovu zhmotnila Safira. Zjistil, že se dívá na temeno Elviny hlavy. Usoudil, že Arya a další elfové už jsou také vidět. V duchu zaklel a ukončil kouzlo, které je mělo skrýt. Galbatorixovy ochrany jim zřejmě nedovolily vstoupit do města nepozorovaně.

Safira uháněla co nejrychleji k obrovské bráně pevnosti. Ze země k Eragonovi doléhaly vyděšené a užaslé výkřiky, ale nevěnoval jim pozornost. Nedělali mu starost žádní vojáci, nýbrž Murtagh s Trnem.

Safira přitáhla křídla k tělu a klesala k bráně. Právě když to vypadalo, že do ní narazí, stočila se, vzepjala se a zamávala křídly dozadu, aby zpomalila. Pak se plynule a pomalu snášela dolů, dokud elfové nebyli bezpečně na zemi.

Jakmile se odřízli od lan a uhnuli stranou, Safira přistála na nádvoří před branou. Eragon s Elvou se otřásli silou nárazu.

Eragon škubl za přezky popruhů, které držely jeho a Elvu v sedle. Pak pomohl dívce slézt dolů ze Safiřina hřbetu a pospíchali za elfy k bráně.

Vstup do pevnosti měl podobu dvou křídel obrovských černých dveří, které se spojovaly vysoko nad zemí. Zřejmě byly vyrobeny ze železa a byly pobité stovkami či možná tisíci špičatých nýtů velkých jako Eragonova hlava. Ten pohled byl hrozivý; Eragon si nedokázal představit méně přívětivé uvítání.

Arya s kopím v ruce utíkala k výpadové brance, zasazené v levé části dveří. Byla vidět jen tenká, tmavá rýha, která naznačovala obdélník, jímž by stěží prošel jediný muž. Uvnitř obdélníku byl příčný pás kovu asi tři prsty široký a třikrát tak dlouhý, který byl o něco světlejší než jeho okolí.

Jak se Arya blížila ke dveřím, kovový pás se o píď propadl a pak se se zaskřípěním odsunul do strany. Ze tmy uvnitř zamžoural pár očí.

„Tak kdo jste?“ dožadoval se povýšený hlas. „Řekněte, o co vám jde, nebo odtud koukejte zmizet!“

Arya bez zaváhání bodla Dauthdaertem do otvoru. Zevnitř se ozvalo zachroptění a bylo slyšet, jak na zem dopadlo tělo.

Arya vytáhla kopí z otvoru a setřásla z ostnaté čepele krev a cáry masa. Pak oběma rukama sevřela násadu zbraně, zasunula jeho špičku do pravého okraje výpadové branky a řekla: „Verma!“

Eragon přimhouřil oči a odvrátil se stranou, když se mezi kopím a brankou objevil jasně modrý plamen. I na vzdálenost několika stop cítil jeho žár.

Aryina tvář se zkroutila vypětím. Tiskla čepel kopí na branku a pomalu přetínala železo. Zpod čepele létaly jiskry a kapky roztaveného kovu, které poskakovaly po dláždění jako tuk na horké pánvi, takže Eragon i ostatní museli ustoupit.

Zatímco se Arya potýkala s brankou, Eragon pohlédl směrem k Trnovi a přízraku Safiry. Neviděl je, ale stále slyšel řev a rachot hroutících se zdí.

Elva se o něj opřela. Když na ni pohlédl, uviděl, že se třese a potí, jako by měla horečku. Klekl si k ní. „Chceš, abych tě nesl?“

Zavrtěla hlavou. „Bude mi lépe, až budeme uvnitř a pryč od… tohohle.“ Mávla směrem k bitvě.

Po obvodu nádvoří spatřil Eragon spoustu lidí, kteří nevypadali jako vojáci. Stáli v mezerách mezi velkými domy a sledovali je. Mohla bys je zaplašit? požádal Safiru. Dračice prudce otočila hlavu, zavrčela a přihlížející odpelášili pryč.

Fontána jisker a rozžhaveného kovu ustala a Arya kopala do výpadové branky. Na třetí pokus dveře povolily a dopadly na tělo vrátného. Vzápětí se začal vzduchem linout zápach spálené vlny a kůže.

Arya s Dauthdaertem v ruce prošla temnou branou. Eragon zatajil dech. Ať už Galbatorix použil v pevnosti jakákoli ochranná kouzla, Dauthdaert by ji měl před nimi ochránit, tak jako jí dovolil prorazit výpadovou branku. Ale stále existovalo nebezpečí, že král použil kouzlo, kterému Dauthdaert nedokáže odolat.

Když Arya vstoupila do pevnosti, k Eragonově úlevě se nic nestalo.

Vtom se k ní ale vyřítil houf dvaceti vojáků s napřaženými kopími. Eragon vytasil Brisingr a utíkal k bráně, ale zatím se neodvážil překročit práh pevnosti.

Arya se oháněla kopím stejně dovedně jako mečem, probíjela se muži a zneškodňovala je jednoho po druhém obdivuhodnou rychlostí.

„Proč jsi ji nevarovala?“ zvolal Eragon, aniž by spustil oči z boje.

Elva si stoupla vedle něj k bráně. „Protože ti vojáci jí neublíží.“

Její slova se ukázala být pravdivá: žádný z vojáků nedokázal Aryu zasáhnout. Poslední dva muži se pokusili utéct, ale Arya vyběhla za nimi a zabila je dřív, než stačili urazit víc než deset metrů do obrovské chodby, která byla ještě větší než čtyři hlavní tunely v Tronjheimu.

Když byli všichni vojáci mrtví, Arya odtáhla těla stranou, aby uvolnila cestu k výpadové brance. Pak ušla chodbou dobrých čtyřicet stop, položila Dauthdaert na podlahu a poslala ho po zemi zpátky k Eragonovi.

Jakmile se pustila kopí, ztuhla, jako by se chystala přijmout ránu, ale podle všeho ji žádná kouzla nezasáhla.

„Cítíš něco?“ zavolal Eragon. Jeho hlas se rozléhal uvnitř haly.

Zavrtěla hlavou. „Pokud zůstaneme dostatečně daleko od brány, nic by nám nemělo hrozit.“

Eragon podal kopí Blödhgarmovi, který si ho vzal a vstoupil výpadovou brankou. Arya a srstí porostlý elf současně vešli do místností po obou stranách brány a pomocí skrytého mechanismu ji začali otvírat, což by zřejmě bylo nad síly stejného počtu lidí.

Vzduchem se začalo rozléhat cinkání řetězů a obří železné dveře se pomalu otevíraly ven.

Jakmile byla mezera natolik velká, aby jí prošla Safira, Eragon vykřikl: „Stačí!“ a brány se se skřípotem zastavily.

Blödhgarm se vynořil z místnosti vpravo a z bezpečné vzdálenosti od prahu poslal Dauthdaert po zemi dalšímu elfovi.

Tímto způsobem jeden po druhém vstoupili do pevnosti.

Když už venku zbývali jen Eragon, Elva a Safira, ozval se v severní části města strašný řev a na okamžik celý Urû’baen ztichl.

„Odhalili naši lest,“ zvolal elf Uthinarë. Hodil kopí Eragonovi. „Pospěš si, Argetlame!“

„Teď ty,“ řekl Eragon a podal Dauthdaert Elvě.

Sevřela kopí v náručí, běžela k elfům a pak poslala kopí zpátky Eragonovi, který ho chytil a utíkal přes práh. Když se otočil, s hrůzou spatřil, jak Trn stoupá nad domy na vzdálenějším konci města. Eragon si klekl, položil Dauthdaert na podlahu a poslal ho Safiře. „Honem!“ vykřikl.

Safira chvíli zápolila s kopím a nemotorně se ho snažila sevřít čelistmi. Nakonec ho dostala mezi zuby a vskočila do obrovské chodby, až se těla mrtvých vojáků rozletěla do stran.

V dálce zařval Trn, zuřivě máchal křídly a uháněl k tvrzi.

Arya s Blödhgarmem společně vyslovili zaklínadlo. Uvnitř kamenných zdí se ozval ohlušující rachot a železné dveře se zabouchly daleko rychleji, než se otevřely. Eragon tu ránu cítil v nohou. Pak se z obou stěn vysunula tři stopy tlustá a šest stop široká kovová závora, která zajela do držáků připevněných zevnitř na dveřích a zabezpečila je.

„To by je mělo na chvíli zdržet,“ podotkla Arya.

„Na moc dlouho ale ne,“ řekl Eragon a pohlédl na otevřenou výpadovou branku.

Pak se otočili, aby se podívali, co je čeká.

Chodba vedla podle Eragonova odhadu asi čtvrt míle do nitra kopce za Urû’baenem. Na vzdálenějším konci byly další dveře, právě tak velké jako ty první. Druhá brána však byla pokrytá zlatými vzory, které překrásně zářily ve světle luceren bez plamene, připevněných v pravidelných rozestupech na stěnách. Na obě strany se z hlavní chodby větvily desítky menších chodeb, ale žádná nebyla dost velká pro Šruikana, ovšem Safira by se do mnohých z nich vešla. Každých sto stop visely na stěnách rudé praporce s vyšívaným obrysem klikatého plamene, který Galbatorix používal jako svůj znak. Jinak byla chodba úplně holá.

Už samotné rozměry chodby byly znepokojivé a z její prázdnoty byl Eragon ještě nervóznější. Usoudil, že trůnní sál je za zlatými dveřmi, ale nemyslel si, že bude tak snadné se do něj dostat, jak to vypadalo. Pokud je Galbatorix aspoň z půlky tak prohnaný, jak naznačovala jeho pověst, nastražil by v chodbě desítky, ne-li stovky pastí.

Eragona mátlo, že na ně král ještě nezaútočil. Necítil dotek žádné mysli, kromě Safiry a svých společníků, ale po celou dobu si naléhavě uvědomoval, jak blízko králi se nacházejí. Jako by je celá pevnost pozorovala.

„Musí vědět, že tu jsme,“ poznamenal. „My všichni.“

„Pak bychom si raději měli pospíšit,“ odvětila Arya. Vzala Dauthdaert Safiře z tlamy. Zbraň byla pokrytá slinami. „Thurra,“ řekla Arya a sliz stekl na podlahu.

U železné brány za jejich zády se ozvala hlasitá rána, jak Trn přistál na nádvoří. Rozzuřeně zařval, pak cosi těžkého narazilo do brány a zdi se hlasitě otřásly.

Arya odklusala do čela jejich skupiny a Elva s ní. Tmavovlasá dívka držela ruku na násadě kopí, aby také využila jeho ochranné síly, a společně vyrazily a vedly je dlouhou chodbou, ještě hlouběji do Galbatorixova doupěte.

Bouře propuká

„Pane, je čas.“

Roran otevřel oči a kývl na chlapce s lucernou, který vstrčil hlavu do jeho stanu. Mladík odspěchal a Roran se naklonil, aby políbil Katrinu na tvář. Ona ho také políbila. Ani jeden z nich nespal.

Společně vstali a ustrojili se. Ona byla hotová první, protože jemu trvalo déle, než si navlékl brnění a připnul zbraně.

Když si natahoval rukavice, podala mu krajíc chleba, kus sýra a hrnek vlažného čaje. Chleba se ani nedotkl, jednou si kousl sýra a vypil celý hrnek čaje najednou.

Chvíli se drželi v objetí a Roran řekl: „Když to bude holčička, dej jí nějaké nelítostné jméno.“

„A když to bude chlapec?“

„Tak taky. Každý musí být silný, aby přežil v tomhle světě.“

„Udělám to. Slibuji.“ Pustili se a Katrina mu pohlédla do očí. „Bojuj dobře, můj drahý.“

Přikývl, pak se otočil a odešel, dokud cítil duševní rovnováhu.

*

Jeho oddíly se shromaždovaly u severního vstupu do tábora. Jediné světlo jim poskytovala slabá záře na nebi a pochodně rozmístěné podél vnějšího náspu. V tlumeném mihotavém osvětlení vypadaly postavy bojovníků jako smečka přešlapujících zvířat, hrozivých a tajuplných.

Bylo mezi nimi mnoho urgalů, včetně několika Kullů. V jeho praporu měli vyšší zastoupení než jinde, protože Nasuada byla přesvědčena, že spíše uposlechnou jeho rozkazy než povely kohokoli jiného. Urgalové nesli dlouhé těžké obléhací žebříky, po nichž se chystali vylézt na hradby města.

Mezi muži byla také spousta elfů. Většina elfského vojska tvořila samostatný útvar, ale královna Islanzadí svolila, aby se někteří z elfů zapojili do vardenské armády a chránili ji před útokem Galbatorixových kouzelníků.

Roran přivítal elfy a dal si záležet, aby se každého z nich zeptal na jméno. Odpověděli zdvořile, ale měl pocit, že na něj pohlížejí svrchu. Na tom však nesešlo. Stejně mu na nich nezáleželo. Plně jim nedůvěřoval: byli příliš odměření, příliš výkonní a hlavně příliš jiní. Trpaslíkům a urgalům aspoň rozuměl. Elfům však ne. Nedokázal poznat, co si myslí, a to ho znepokojovalo.

„Zdravím, Kladivo!“ ozval se Nar Garzhvog šeptem, který byl slyšet na třicet kroků. „Dnes pro své kmeny vydobudeme spoustu slávy!“

„Ano, dnes pro své kmeny vydobudeme spoustu slávy,“ souhlasil Roran a pokračoval dál. Muži byli nervózní. Některým z mladších bojovníků bylo očividně nevolno − pár jich i zvracelo, což nebylo nijak překvapivé −, ale i ti starší vypadali napjatě a podrážděně. Buď byli přespříliš hovorní, nebo příliš uzavření do sebe. Důvod byl nanejvýš zjevný: Šruikan. Roran jim mohl pomoci jen tím, že skrýval své vlastní obavy. Doufal, že muži úplně neztratí odvahu.

Pocit napjatého očekávání, který prožívali všichni do jednoho včetně jeho samého, byl úděsný. Obětovali mnoho, aby se dostali až sem, a v nadcházející bitvě nebyly ohroženy jen jejich životy, ale i bezpečí a zdraví jejich rodin a potomků, stejně jako budoucnost celé země. Všechny předchozí bitvy byly podobně náročné, ale tahle byla poslední. Tohle byl konec. Ať dnešek dopadne jakkoli, pak už nebudou žádné další bitvy proti Království.

Ta představa mu připadala skoro neskutečná. Už nikdy nebudou mít šanci zničit Galbatorixe. Přestože o zabití Galbatorixe směle fantazírovali během nočních hovorů, teď, když už ten okamžik téměř nadešel, šlo o děsivou vyhlídku.

Roran vyhledal Horsta a další vesničany z Carvahallu a vytvořili uvnitř praporu hlouček. Byla mezi nimi i Birgit, která svírala čerstvě nabroušenou sekeru. Pozdravil ji pozvednutím svého štítu, jako by to byl džbánek piva. Oplatila mu gesto a on se zachmuřeně usmál.

Bojovníci si kolem zbraní, nohou a bot ovázali hadry a pak jen stáli a čekali na rozkaz.

Ten přišel brzy. Vypochodovali z tábora a snažili se, aby jejich zbraně a brnění nadělaly co nejmenší hluk. Roran vedl své bojovníky přes pole před vstupní bránu do Urû’baenu, kde se spojili s dalšími dvěma prapory. Jednomu velel jeho starý velitel Martland Rudovous a druhý měl v čele Jörmundura.

Krátce nato v Urû’baenu zazněl poplach, a tak si stáhli hadry ze zbraní a nohou a připravili se k útoku. O chvíli později zatroubily vardenské rohy a muži se v pološeru rozběhli k vysokým hradbám města.

Roran se držel v čele útoku. Byl to nejrychlejší způsob, jak se nechat zabít, ale muži potřebovali vidět, že podstupuje stejné nebezpečí jako oni. Doufal, že jim to dodá odvahu, takže se nerozutečou při prvním vážnějším odporu. Ať už se totiž stane cokoli, nebude snadné Urû’baen dobýt. Tím si byl jistý.

Proběhli kolem jedné z obléhacích věží, jejíž kola byla víc než dvacet stop vysoká a skřípala jako zrezivělé panty, a pak se ocitli na otevřeném prostranství. Vojáci na cimbuří je zasypávali sprškami šípů a oštěpů.

Elfové křičeli svým podivným jazykem a v tlumeném světle Roran viděl, jak se mnoho šípů a kopí stočilo stranou a neškodně se zapíchly do hlíny. Ale ne všechny. Jeden muž za ním zoufale vykřikl a ozval se rachot brnění, jak muži a urgalové uskakovali stranou, aby nešlápli na padlého bojovníka. Roran se neohlédl a nikdo z nich ani nezpomalil bezhlavý úprk k hradbám.

Do štítu, který držel nad hlavou, se zapíchl šíp. Sotva ucítil náraz.

Když se dostali k hradbám, ustoupil stranou a zakřičel: „Žebříky! Udělejte místo pro žebříky!“

Muži se rozestoupili, aby pustili dopředu urgaly s žebříky, které byly tak dlouhé, že je Kullové museli vztyčit pomocí bidel vyrobených ze svázaných klád. Jakmile se žebříky dotkly zdi, prohnuly se pod vlastní vahou, takže horní dvě třetiny ležely přitisknuté k hladkému kameni, klouzaly ze strany na stranu a hrozilo, že každou chvíli spadnou.

Roran se protlačil mezi muži zpět a chytil za paži elfku jménem Othíara. Zlostně na něj pohlédla, čehož si nevšímal. „Udržte ty žebříky na místě!“ zakřičel. „Nedovolte, aby je vojáci odstrčili!“

Přikývla a spolu s ostatními elfy se dala do zpěvu ve starověkém jazyce.

Roran se otočil a pospíchal zpátky k hradbě. Jeden z mužů už lezl na nejbližší žebřík. Roran ho chytil za opasek a stáhl jej dolů. „Půjdu první,“ řekl.

„Kladivo!“

Přehodil si štít přes záda a začal lézt s kladivem v ruce. Nikdy neměl výšky rád, a jak se muži a urgalové pod ním zmenšovali, padala na něj čím dál větší úzkost. Ten pocit se ještě zhoršil, když se dostal na část žebříku přiléhající na zeď, protože už nemohl omotat ruce kolem příček ani se nemohl pořádně zapřít nohama. Na kůrou pokryté větve se vešly jen špičky jeho bot a musel dávat pozor, aby neuklouzl.

Vtom kolem něj proletělo kopí tak těsně, až ucítil závan na tváři.

Zaklel a lezl dál.

Už byl sotva metr od cimbuří, když se přes okraj naklonil modrooký voják a pohlédl přímo na něj.

„Baf!“ vykřikl Roran, voják sebou trhnul a ustoupil. Než se muž stačil vzpamatovat, Roran vyšplhal po zbývajících příčkách a přeskočil přes cimbuří, kde přistál na chodníčku vedoucím po hradbách.

Voják, kterého vyděsil, stál několik stop před ním s krátkým lukostřeleckým mečem v ruce. Hlavu měl odvrácenou, protože volal na skupinu vojáků opodál na hradbách.

Roran měl štít stále na zádech, a tak se ohnal kladivem po vojákově zápěstí. Věděl, že bez štítu bude mít potíže odrážet výpady trénovaného šermíře. Nejbezpečnější tedy bylo protivníka co nejrychleji odzbrojit.

Voják však poznal, co má v úmyslu, a odvrátil úder. A pak bodl Rorana do břicha.

Alespoň se o to pokusil. Eragonovo kouzlo zastavilo špičku meče těsně před Roranovým břichem. Roran překvapeně zavrčel, pak odrazil čepel stranou a zabil muže třemi rychlými ranami do hlavy.

Znovu zaklel. To nebyl dobrý začátek.

Po okolních žebřících se další Vardenové snažili vylézt na cimbuří. Jen málokterý to ovšem dokázal. Téměř u každého žebříku čekaly skupiny vojáků a ze schodů vedoucích do města neustále na cimbuří proudily posily.

K Roranovi se přidal Baldor, který vylezl po stejném žebříku, a společně utíkali k balistě obsluhované osmi vojáky. Balista byla připevněná blízko jedné z mnoha věží, které vyčnívaly z hradeb v rozestupech asi dvou set stop. Za vojáky a věží spatřil Roran elfskou iluzi Safiry, jak létá nad hradbami a chrlí oheň.

Vojáci byli pohotoví. Popadli svá kopí a bodali po něm a Baldorovi, aby je udrželi v bezpečné vzdálenosti od sebe. Roran se pokusil jedno z kopí chytit, ale muž, který ho držel, byl příliš rychlý a málem ho znovu bodl. Věděl, že za chvíli s Baldorem přesile podlehnou.

To se však nestalo, protože vtom se na cimbuří za vojáky vynořil urgal, sklonil hlavu a s řevem a roztočeným okovaným kyjem zaútočil.

Urgal zasáhl jednoho muže do hrudi a rozdrtil mu žebra. Dalšího praštil do boku a zlomil mu pánev. Zasažení vojáci by tím měli být vyřazení z boje, ale když je urgal minul, oba se zvedli ze země, jako by se nic nestalo, a bodli urgala do zad.

Rorana se zmocnil pocit beznaděje. „Jestli je máme zastavit, budeme jim muset rozdrtit lebky, nebo setnout hlavu,“ zavrčel na Baldora. S očima upřenýma na vojáky zakřičel na Vardeny za sebou: „Necítí bolest!“

Mezitím nad městem Safiřin přízrak narazil do věže. Všichni kromě Rorana se zarazili, aby se ohlédli. On však věděl, co mají elfové v úmyslu.

Využil příležitosti a vrhl se kupředu. Jednoho vojáka zabil ranou do spánku, dalšího odstrčil stranou pomocí štítu. Pak už se dostal k protivníkům tak blízko, že mu kopí nedokázala ublížit, a rychle ostatní vyřídil svým kladivem.

Jakmile s Baldorem zabili zbytek vojáků kolem balisty, Baldor na něj zoufale pohlédl. „Viděl jsi? Safira…“

„Nic se jí nestalo.“

„Ale…“

„Nedělej si s tím starosti. Je v pořádku.“

Baldor zaváhal, ale pak přijal Roranova slova a společně uháněli k dalšímu hloučku vojáků.

Krátce nato se Safira − skutečná Safira − objevila nad jižní částí hradeb, odkud zamířila k pevnosti, a Vardenové zajásali úlevou.

Roran se zamračil. Po celý svůj let měla zůstat neviditelná. „Frethya. Frethya,“ zamumlal rychle. Pořád byl vidět. Sakra, pomyslel si.

Otočil se a zavelel: „Zpátky k žebříkům!“

„Proč?“ dožadoval se Baldor, zatímco zápolil s dalším vojákem. Zuřivě vykřikl a srazil muže z hradeb dolů do města.

„Neptej se! Hni sebou!“

Bok po boku si klestili cestu řadou vojáků, kteří je oddělovali od žebříků. Šlo to těžko a tekla spousta krve. Baldora při tom obránci sekli do levého lýtka za holenním brněním a vážně mu pohmoždili rameno, na němž mu kopí skoro propíchlo drátěnou košili.

Odolnost vojáků proti bolesti znamenala, že se dali zastavit jedině tím, že je zabili. A zabít je nebylo nijak snadné. Také to znamenalo, že se Roran neodvažoval projevit žádné slitování. Nejednou si myslel, že vojáka zabil, ale raněný muž se zvedl a zaútočil na něj, když bojoval s jiným protivníkem. A na chodníčku už bylo tolik vojáků, že se začal obávat, že se s Baldorem nejspíš neubrání.

Když dorazili k nejbližšímu žebříku, nařídil mu: „Tady! Zůstaň tu.“

Jestli byl Baldor zmatený, nedal to najevo. Odráželi vojáky kolem sebe, dokud po žebříku nevylezli další dva muži a nepřidali se k nim. Pak cimbuří zdolal třetí a Roran začal mít konečně pocit, že mohou vojáky vytlačit a obsadit tento úsek hradeb.

I když bylo cílem útoku pouze odvést pozornost, Roran neviděl důvod, proč tak k němu přistupovat. Pokud mají riskovat život, proč by tím také nemohli něco získat? Stejně potřebovali překonat hradby.

Pak uslyšeli, jak Trn zlostně zařval. Červený drak se objevil nad vrcholky domů a řítil se k pevnosti. Roran viděl na jeho zádech postavu s rudým mečem v ruce, což byl zřejmě Murtagh.

„Co to znamená?“ zakřičel Baldor mezi údery meče.

„Znamená to, že hra začala!“ odpověděl Roran. „Připrav se. Tihle mizerové se budou pěkně divit!“

Sotva domluvil, vřavu bitvy přehlušily tajuplné a krásné hlasy elfů, kteří začali zpívat ve starověkém jazyce.

Roran se přikrčil pod kopím, praštil koncem kladiva vojáka naproti sobě do břicha a vyrazil mu dech. Vojáci možná necítí bolest, ale i tak musí dýchat. Jak se voják snažil vzpamatovat, Roran proklouzl kolem jeho chrániče a hranou štítu mu rozdrtil hrdlo.

Už se chystal zaútočit na dalšího muže, ale vtom ucítil, jak se kámen pod jeho nohama chvěje. Couval, dokud se zády neopřel o cimbuří, a pak se pořádně rozkročil, aby udržel rovnováhu.

Jeden z vojáků byl natolik pošetilý, že se na něj vyřítil právě v tom okamžiku. Hradba se začala otřásat stále silněji, pak se její vršek zavlnil jako přikrývka ve větru a běžící voják, stejně jako většina jeho druhů, upadl a zůstal ležet tváří k zemi. Nedokázal vstát, protože země se dál třásla.

Z druhé strany hradební věže, která sousedila s hlavní bránou Urû’baenu, vycházel zvuk připomínající lámání hory. Do vzduchu stříkaly vějířovité proudy vody a pak se hradba nad bránou s obrovským rámusem zachvěla a začala se hroutit dovnitř.

A elfové stále zpívali.

Jakmile pohyb pod jeho nohama ustal, Roran vystřelil kupředu a zabil tři vojáky dřív, než stačili vstát. Ostatní se otočili a prchali po schodech vedoucích do města.

Roran pomohl Baldorovi na nohy a vykřikl: „Za nimi!“ Zazubil se a ucítil v ústech pachuť krve. Možná to přece jen nebyl tak špatný začátek.

Ten, který nezabíjí…

„Stát,“ zvolala Elva.

Eragon ztuhl s nohou ve vzduchu. Dívka na něj mávla, aby ustoupil zpátky.

„Skoč támhle,“ poradila mu. Ukázala na místo asi metr před ním. „K té spirálové ozdobě.“

Přikrčil se, ale pak zaváhal a vyčkával, až mu řekne, zda je to bezpečné.

Dupla a podrážděně zasupěla. „Nefunguje to, když se k tomu doopravdy nechystáš. Nedokážu říct, jestli ti něco ublíží, dokud nebudeš mít skutečně v úmyslu vystavit se nebezpečí.“ Usmála se na něj, ale příliš jej to neuklidnilo. „Neboj se. Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

Plný pochyb znovu napjal nohy a málem už skočil, když…

„Stůj!“

Zaklel a zamával rukama, aby nespadl na úsek chodby, kde vystřelí bodce skryté v podlaze a ve stropu.

Bodce byly třetí pastí, na kterou Eragonova skupina narazila v dlouhé chodbě vedoucí ke zlatým dveřím. Napřed se objevila řada skrytých jam. Potom přišly kamenné kvádry ve stropě, jež by je byly rozmáčkly na placku. A teď bodce, velmi podobné těm, které zabily Wyrdena v tunelech pod Dras-Leonou.

Viděli, jak Murtagh vešel do chodby otevřenou výpadovou brankou, ale bez Trna se je nesnažil pronásledovat. Chvíli je sledoval a pak zmizel v jedné z bočních místností, kde Arya s Blödhgarmem rozbili ozubená soukolí, používaná k otevírání a zavírání hlavní brány pevnosti.

Murtaghovi mohlo trvat hodinu, než mechanismus opraví, nebo také jen pár minut. Každopádně se neodvážili otálet.

„Zkus to kousíček dál,“ řekla Elva.

Eragon udělal kyselý obličej, ale poslechl ji.

„Stop!“

Tentokrát by byl spadl, kdyby ho Elva nechytila za tuniku.

„Ještě dál,“ řekla. Pak: „Stůj! Dál.“

„Dál to nejde,“ zavrčel rozmrzele. „Ne bez rozběhu.“ Jenže když se rozběhne, nedokáže se včas zastavit, kdyby Elva poznala, že je skok nebezpečný. „Co teď? Jestli vedou bodce až ke dveřím, nikdy se k nim nedostaneme.“ Už je napadlo použít kouzlo, aby mohli nad pastí proletět, ale i to nejjednodušší zaklínadlo by ji spustilo, nebo to aspoň tvrdila Elva, a jim nezbývalo než jí věřit.

„Možná je ta past zkonstruovaná pro kráčejícího draka,“ napadlo Aryu. „Pokud je jen metr nebo dva dlouhá, Safira nebo Trn by ji mohli klidně překročit, aniž by si vůbec uvědomili, že tam je. Ale pokud je dlouhá sto stop, jistě by je chytila.“

Ne kdybych skočila, poznamenala Safira. Sto stop hravě překonám.

Eragon si vyměnil ustaraný pohled s Aryou a Elvou. „Hlavně se ocasem nedotkni podlahy,“ řekl. „A nechoď moc daleko, jinak bys mohla vběhnout do další pasti.“

Ano, maličký.

Safira se přikrčila a připravila se. Sklonila hlavu, dokud ji neměla jen stopu nad kamenem. Pak zaryla drápy do podlahy, vyskočila kupředu a pootevřela křídla, aby se trochu nadnesla.

K Eragonově úlevě Elva mlčela.

Když Safira překonala vzdálenost dvou délek svého těla, složila křídla a s ohlušující ránou dopadla na podlahu.

Bezpečné, řekla. Otočila se a její šupiny při tom zaškrábaly o podlahu. Skočila zpátky a Eragon s ostatními jí ustoupili z cesty, aby měla prostor na přistání. Takže? zeptala se. Koho mám vzít prvního?

Musela přeskočit čtyřikrát, než je všechny přenesla přes kryté bodce. Pak svižným poklusem pokračovali dál. Arya s Elvou se opět držely v čele. Nenarazili na žádné další pasti, dokud za sebou neměli tři čtvrtiny cesty k zářivým dveřím. Tam se Elva rozklepala a zvedla ručku. Okamžitě zastavili.

„Kdybychom šli dál, něco by nás přeseklo vejpůl,“ oznámila jim. „Nejsem si jistá, odkud to vyjde… nejspíš ze zdí.“

Eragon se zamračil. Ač už by je tedy mělo přeseknout cokoli, je to tak těžké nebo silné, že to překoná jejich obrany, což nebyla zrovna povzbudivá vyhlídka.

„Co kdybychom…“ začal, ale zarazil se, když najednou z boční chodby vypochodovalo dvacet černě oděných mužů a žen, kteří před nimi utvořili řadu a zahradili jim tím cestu.

Nepřátelští kouzelníci začali zpívat ve starověkém jazyce a Eragon ucítil, jak na jeho mysl dotírá cizí síla. Safira rozevřela čelisti a pokropila kouzelníky proudem praskajícího plamene, ale ten se kolem nich neškodně rozestoupil. Jeden z praporů na stěnách vzplál a útržky doutnající látky dopadly na podlahu.

Eragon se bránil, ale sám neútočil. Trvalo by příliš dlouho, než by přemohl kouzelníky jednoho po druhém. Jejich zpěv mu dělal starosti: pokud byli ochotní kouzlit dříve, než si podmaní mysli svých nepřátel, pak to znamenalo, že jim nezáleží na vlastním životě, ale jde jim jen o to zastavit vetřelce.

Skrčil se, aby byl blízko Elvy. Mluvila k jednomu z kouzelníků a říkala právě něco o jeho dceři.

„Stojí v té pasti?“ zeptal se tiše.

Přikývla, ale nepřestávala přitom mluvit.

Natáhl ruku a plácl dlaní o podlahu.

Čekal, že se něco stane, ale přesto ucukl, když z obou stěn se strašlivým zaskřípěním vystřelil vodorovný plát kovu, třicet stop dlouhý a čtyři palce silný. Kovové desky kouzelníky skříply a rozsekly je vejpůl, jako obří nůžky na plech. Pak se stejně rychle zatáhly zpátky do skrytých otvorů.

Eragona vyděsilo, jak náhle se vše událo. Odvrátil oči od jatek před sebou. To musí být strašná smrt.

Vedle něj zachroptěla Elva a omdlela. Arya ji zachytila dřív, než se dívka uhodila hlavou o podlahu. Elfka ji jednou rukou kolébala a šeptala jí ve starověkém jazyce.

Eragon se mezitím radil s ostatními elfy, jak past nejlépe překonat. Rozhodli se, že nejbezpečnější bude ji přeskočit, jako to udělali s bodci.

Čtyři z nich vylezli na Safiru a ta už se chystala vyskočit, když Elva slabě vykřikla: „Stát! Ne!“

Safira švihla ocasem, ale zůstala na místě.

Elva vyklouzla Arye z náručí, odklopýtala několik stop stranou, předklonila se a vyzvracela se. Otřela si ústa hřbetem ruky a hleděla na rozsekaná těla na podlaze před nimi, jako by si je chtěla zapamatovat.

S pohledem stále upřeným na mrtvoly řekla: „Zhruba v půli cesty je další spouštěč, ve vzduchu. Když skočíte,“ silně tleskla a udělala ošklivý obličej, „čepele vyjedou ze zdí nahoře i dole.“

Eragon si najednou uvědomil jednu věc, která ho znepokojila. „Proč by se nás Galbatorix snažil zabít…? Kdybys tu nebyla s námi,“ řekl a pohlédl na Elvu, „Safira už mohla být mrtvá. Galbatorix ji přece chce živou, tak proč tohle všechno?“ Ukázal na zkrvavenou podlahu. „K čemu ty bodce a kamenné bloky?“

„Možná čekal, že se chytíme do těch jam, než se dostaneme k ostatním pastem,“ řekla elfka Invidia.

„Anebo ví, že je s námi Elva a čeho je schopná,“ poznamenal Blödhgarm zamračeně.

Dívka pokrčila rameny. „A co? Zastavit mě nedokáže.“

Eragonovi přeběhl mráz po zádech. „To ne, ale pokud o tobě ví, pak by mohl mít strach, a pokud má strach…“

Pak se možná skutečně pokouší nás zabít, dokončila za něj Safira.

Arya zavrtěla hlavou. „Na tom teď nesejde. Stejně ho musíme najít.“

Chvíli probírali, jak se dostat přes kovové pláty. Eragon navrhl: „Co kdybych nás pomocí kouzla přemístil na druhou stranu, tak jako Arya poslala Safiřino vejce do Dračích hor?“ A ukázal na místo za mrtvolami.

Vyžadovalo by to příliš mnoho energie, namítl Glaedr.

Raději bychom si měli šetřit síly na okamžik, kdy se postavíme Galbatorixovi, dodal Umaroth.

Eragon skousl ret. Ohlédl se přes rameno a vylekalo ho, když v dálce spatřil Murtagha, jak běží z jedné strany chodby na druhou. Nemáme moc času.

„Třeba bychom mohli dát něco do zdí, aby ty kovové pláty nemohly vyjet.“

„Určitě jsou chráněné kouzlem,“ podotkla Arya. „Navíc s sebou nemáme nic, co by je mohlo udržet. Nůž? Kus brnění? Pláty jsou příliš velké a těžké. Projedou čímkoli, co se jim postaví do cesty, jako by to tam ani nebylo.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho.

Pak si Blödhgarm olízl tesáky a řekl: „Ne nutně.“ Otočil se, položil svůj meč na podlahu před Eragona a pak dal posunkem najevo elfům, jimž velel, aby udělali to samé.

Před Eragonem najednou leželo jedenáct mečů. „To po vás nemohu žádat,“ řekl. „Vaše meče…“

Blödhgarm ho přerušil zdviženou rukou a srst se mu zaleskla v měkkém světle luceren. „Bojujeme svou myslí, Stínovrahu, ne tělem. Když narazíme na vojáky, můžeme si vzít jejich zbraně. Pokud nám naše meče víc poslouží tady a teď, pak bychom byli hloupí, kdybychom na nich lpěli.“

Eragon sklonil hlavu. „Jak si přeješ.“

Arye Blödhgarm řekl: „Mělo by to být sudé číslo, pokud chceme mít větší naději na úspěch.“

Elfka zaváhala, pak vytáhla svůj meč s útlou čepelí a položila ho mezi ostatní. „Zvaž pečlivě, co teď uděláš, Eragone,“ řekla. „Všechno jsou to proslulé zbraně. Byla by hanba je zničit a nic tím nezískat.“

Přikývl, na čele se mu udělaly vrásky, jak se soustředil a vzpomínal, co ho naučil Oromis. Umarothe, řekl, budu potřebovat vaši sílu.

Co je naše, je tvoje, odpověděl drak.

Iluze skrývající otvory, z nichž kovové pláty vyklouzly ven, byla příliš důmyslně sestavená, než aby se dala prolomit. Nic jiného Eragon opravdu ani nečekal − Galbatorix by nepřehlédl takový detail. Bylo nicméně snadné odhalit zaklínadla, která tuto iluzi způsobovala, a díky nim zjistil přesné umístění a rozměry otvorů.

Nedokázal říct přesně, jak hluboko v mezerách kovové pláty leží. Doufal, že je to aspoň palec nebo dva od povrchu zdi. Kdyby byly blíž, jeho nápad by neuspěl, protože král jistě ochránil kov proti vnějšímu poškození.

Eragon si zopakoval potřebná slova a vyslovil první z dvanácti zaklínadel, která hodlal použít. Jeden z elfských mečů − zřejmě Laufinův − se slabým závanem větru zmizel. Bezprostředně poté se ze zdi nalevo od nich ozvala těžká rána.

Eragon se usmál. Fungovalo to. Kdyby se pokusil meč do zdi zarazit skrz kovový plát, reakce by byla podstatně dramatičtější.

Zbývající zaklínadla již odrecitoval rychleji a do každé stěny zapustil šest mečů, vždy asi pět stop od sebe. Elfové ho celou dobu soustředěně pozorovali. Pokud je ztráta jejich zbraní rozrušila, nedali to na sobě znát.

Když Eragon skončil, klekl si vedle Aryi a Elvy, které se opět obě držely Dauthdaertu, a řekl: „Připravte se. Poběžíme.“

Safira a elfové strnuli. Arya si vzala Elvu, která se přitom stále přidržovala zeleného kopí, na záda. Pak řekla: „Můžeme.“

Eragon natáhl ruku a znovu bouchl do podlahy.

Z pravé i levé stěny se ozvalo nepříjemné zapraskání a ze stropu se začaly sypat obláčky prachu.

Jakmile Eragon viděl, že meče drží, vyrazil tryskem kupředu. Udělal sotva dva kroky, když Elva zaječela: „Rychleji!“

Rval, aby se přinutil k co nejrychlejšímu tempu. Koutkem oka vpravo zahlédl Safiru, jak se kolem něj mihla se skloněnou hlavou a staženým ocasem.

Právě když se dostal na konec pasti, uslyšel křupnutí lámané oceli následované hrůzostrašným zaskřípěním kovu o kov.

Někdo za ním vykřikl.

Uskočil co nejdál a otočil se: na druhou stranu se dostali včas všichni kromě stříbrovlasé elfky Yaely, která byla chycená mezi posledními šesti palci kovových plátů. Prostor kolem ní žlutomodře zářil, jako by hořel sám vzduch, a obličej měla zkroucený bolestí.

„Flauga!“ vykřikl Blödhgarm pohotově a Yaela vyletěla z pasti kovových desek, které zvonivě cvakly o sebe. Pak se za strašlivého skřípění opět zatáhly zpátky do zdí.

Yaela přistála na ruce a kolena kousek od Eragona. Pomohl jí vstát. Kupodivu se zdálo, že nemá ani škrábnutí. „Jsi zraněná?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale… moje ochrany jsou pryč.“ Zvedla ruce a prohlížela si je s téměř ohromeným výrazem. „Naposled jsem byla bez ochran, když… když jsem byla mladší než ty. Ta kovová ostří je nějak odstranila.“

„Máš štěstí, že jsi naživu,“ poznamenal Eragon. Zamračil se.

Elva pokrčila rameny. „Kdybych vás nepopohnala, byli bychom už mrtví všichni kromě něj,“ řekla a ukázala na Blödhgarma.

Eragon zavrčel.

Kráčeli dál a s každým krokem čekali, že narazí na další past. Ale zbytek chodby se obešel bez překážek a snadno se dostali až ke dveřím na konci chodby.

Eragon vzhlédl k zářivě zlaté ploše. Na dveřích byl reliéf dubu ve skutečné velikosti. Listy stromu tvořily klenbu, která se ohýbala a spojovala s kořeny u země, takže opisovala kolem kmene velký kruh. Ze středu kmene po obou stranách vyrůstaly dva husté svazky větví, které rozdělovaly prostor uvnitř kruhu na čtvrtiny. V levé horní čtvrtině byla řezba elfského vojska s kopími, pochodujícího hustým lesem. V pravé horní čtvrtině lidé stavěli hrady a kovali meče. V levé dolní urgalové − hlavně Kullové − pálili vesnici a zabíjeli její obyvatele. A v pravé dolní trpaslíci dolovali v jeskyních plných drahokamů a rudných žil. Uprostřed kořenů a větví dubu Eragon zahlédl kočkodlaky, ra’zaka a pár menších podivných bytostí, které neznal. A v samém středu kmene stromu byl stočený drak, který držel v tlamě konec vlastního ocasu, jako by pojídal sám sebe. Dveře byly překrásné. Za jiných okolností by se Eragonovi zamlouvalo zde sedět a prohlížet si je snad celý den.

Ale když nyní uvažoval, co asi leží na druhé straně, naplňoval ho pohled na úchvatné dílo hrůzou. Jestliže je tam Galbatorix, pak se jejich životy navždy změní a nic už nebude jako dřív − ani pro ně, ani pro zbytek Alagaësie.

Nejsem na to připravený, řekl Eragon Safiře.

A budeme vůbec někdy připravení? odpověděla. Vystřelila jazykem z tlamy a ochutnala vzduch. Cítil její napjaté očekávání. Galbatorix a Šruikan musí zemřít a my jsme jediní, kdo je muže zabít.

Co když to nezvládneme?

Tak to nezvládneme a stane se, co se má stát.

Přikývl a dlouze se nadechl. Mám tě moc rád, Safiro.

A já tebe, maličký.

Eragon pokročil vpřed. „Co teď?“ zeptal se a snažil se zakrýt svou úzkost. „Měli bychom zaklepat?“

„Nejdřív se podíváme, zda jsou otevřené,“ pravila Arya.

Uspořádali se do bojového postavení. Pak Arya s Elvou po boku sevřela madlo zasazené v levé části dveří a byla přichystaná za ně zatáhnout.

Jakmile to Arya udělala, kolem Blödhgarma a všech jeho deseti kouzelníků se objevil sloup rozechvělého vzduchu. Eragon leknutím vykřikl a Safira krátce zasyčela, jako by stoupla na něco ostrého. Elfové se uvnitř sloupů zjevně nedokázali pohnout: i jejich oči znehybněly a zůstaly upřené tam, kam se zrovna dívali, když kouzlo zapůsobilo.

Ve stěně vlevo se s hlasitým zařinčením odsunuly dveře a elfové zamířili k nim, jako zástup soch klouzajících po ledu.

Arya se vrhla k nim s ostnatým kopím napřaženým před sebou a snažila se prolomit zaklínadla, která elfy svazovala, ale byla příliš pomalá a nedokázala je chytit.

„Letta!“ vykřikl Eragon. Stát! Vyslovil nejjednodušší kouzlo, které by mohlo pomoci. Ale magie věznící elfy byla příliš silná, než aby ji dokázal přemoci. Vzápětí zmizeli v temném otvoru a dveře se za nimi zabouchly.

Eragona se zmocnil strach. Bez elfů…

Arya zabouchala na dveře násadou Dauthdaertu, a dokonce se pokusila špičkou čepele najít spoj mezi dveřmi a zdí, jako to udělala u výpadové branky, ale stěna vypadala jednolitě a neproniknutelně.

Když se otočila, tvář měla plnou chladného hněvu, Umarothe, řekla. Potřebuji tvou pomoc, abychom se dostali za tuto zeď.

Ne, řekl bílý drak. Galbatorix jistě velmi dobře skryl vaše společníky. Snažit se je najít by bylo jen plýtváním sil a dostali bychom se tím do ještě většího nebezpečí.

Aryino zešikmené obočí se skoro spojilo, když se zamračila. Pak mu hrajeme na ruku, Umaroth-elda. Galbatorix nás chce rozdělit a oslabit. Když budeme pokračovat bez nich, o to snáze nás porazí.

Ano, maličká. Ale nenapadlo tě, že Zloděj vajec možná chce, abychom je naopak šli hledat? Možná chce, abychom na něj ve svém hněvu a obavách zapomněli, a tím slepě vběhli do další z jeho pastí.

Proč by to tak komplikoval? Mohl zajmout Eragona, Safiru, tebe a zbytek Eldunarí, právě jako zajal Blödhgarma a ostatní, ale neudělal to.

Možná chce, abychom se vyčerpali dřív, než se mu postavíme, nebo než se nás pokusí přemoci.

Arya na okamžik svěsila hlavu, a když zvedla oči, její vztek se zdál být ten tam a vystřídala ho její obvyklá vyrovnaná ostražitost. Tak co bychom teď měli učinit, Ebrithil?

Budeme doufat, že Galbatorix nezabije Blödhgarma ani ostatní, alespoň ne hned, a budeme pokračovat, dokud krále nenajdeme.

Arya souhlasila, ale Eragon poznal, že se jí to příčí. Nemohl jí to mít za zlé. Měl úplně stejný pocit.

„Proč jsi necítila past?“ zeptal se Elvy polohlasně. Domníval se, že zná odpověď, ale chtěl to slyšet od ní.

„Protože jim to neublížilo,“ řekla.

Přikývl.

Arya se vrátila ke zlatým dveřím a znovu sevřela kliku. Elva si stoupla vedle ní a omotala malou ručku kolem násady Dauthdaertu.

Arya se odklonila ode dveří, tahala a tahala a obrovská konstrukce se začala pomalu pohybovat směrem ven. Žádný člověk by je nedokázal otevřít, tím si byl Eragon jistý, a dokonce i Arya měla co dělat.

Když byly dveře dokořán, Arya je pustila a pak s Elvou přešly k Eragonovi a Safiře.

Na druhé straně prostorného klenutého průchodu byla obrovská, temná komnata. Eragon si nebyl jistý její velikostí, protože stěny byly skryté v sametových stínech. Na obě strany od vstupu se táhla řada luceren bez plamene, připevněných na železných tyčích, které osvětlovaly vzorovanou podlahu a něco málo kolem, zatímco z výšky přicházela tlumená záře z krystalů zasazených ve vzdáleném stropě. Dvě řady luceren končily víc než pět set stop před nimi, nedaleko širokého stupně, na němž spočíval trůn. Na trůnu seděla černá postava, jediná postava v celé ohromné komnatě, a na klíně měla položený dlouhý meč, který jako by slabě zářil.

Eragon polkl a pevněji sevřel Brisingr. Letmo se otřel o Safiřinu čelist okrajem štítu a ona zas vystřelila ven jazykem. Pak v nevyslovené shodě všichni čtyři vyrazili kupředu.

V okamžiku, kdy vstoupili do trůnního sálu, se za nimi zlaté dveře zabouchly. Ačkoli Eragon něco takového čekal, přesto sebou cukl. Když ozvěny utichly v přítmí přijímací síně, postava na trůnu se pohnula, jako by se probrala ze spánku, a potom se ze druhé strany trůnního sálu ozval hlas. Eragon takový hlas ještě nikdy neslyšel: byl hluboký, sytý a naplněný větší autoritou, než měli Ažihad, Oromis nebo Hrothgar. Byl to hlas, vedle nějž se i elfský hlas zdál drsný a disharmonický.

Ten hlas říkal: „Ach, čekal jsem vás. Vítejte v mém příbytku. A obzvláště vítám tebe, Eragone Stínovrahu, a tebe, Safiro Zářivá šupino. Nesmírně jsem toužil vás poznat. Ale rád vidím i tebe, Aryo, dcero Islanzadí a právem též Stínovrahu. A tebe také, Elvo se Zářivým čelem. A samozřejmě Glaedra, Umarotha, Valdra a další, kteří s vámi cestují v utajení. Dlouho jsem byl přesvědčený, že jsou mrtví, a jsem nesmírně rád, že tomu tak není. Všichni vítejte! Musíme toho hodně probrat.“

Jádro boje

Roranův prapor si probojovával cestu dolů z urû’baenských hradeb do ulic města. Tam se bojovníci zastavili, aby se přeskupili. Pak Roran zavelel: „K bráně!“ a ukázal kladivem.

Spolu s několika muži z Carvahallu, včetně Horsta a Delwina, se ujal vedení. Klusali podél hradby k trhlině, kterou elfové probourali v opevnění pomocí kouzel. Cestou se jim nad hlavami míhaly šípy, ale žádné nebyly mířené přímo na ně a Roran neslyšel, že by byl někdo z jeho skupiny raněn.

V úzkém prostoru mezi hradbou a kamennými domy narazili na desítky vojáků. Pár se jich postavilo na odpor, ale zbytek utekl a i ti, kteří bojovali, se brzy stáhli do přilehlých uliček.

Roran zpočátku nebyl s to vnímat nic víc než urputné krveprolití a pocity vítězství. Ale když vojáci, na něž naráželi, stále utíkali, začal se mu znepokojením svírat žaludek. Teď už se rozhlížel s větší ostražitostí a pátral po něčem neobvyklém.

Něco tady nehrálo. To věděl s jistotou.

„Galbatorix by nedovolil, aby se tak snadno vzdali,“ mumlal si pro sebe.

„Cože?“ zeptal se Albriech, který stál vedle něj.

„Říkal jsem, že Galbatorix by je nenechal vzdát se tak snadno.“ Roran otočil hlavou a zakřičel na zbytek praporu: „Mějte napjaté uši a oči na stopkách! Vsadím se, že nám Galbatorix nachystal nějaké překvapení. Ale my se přece nenecháme zaskočit!“

„Kladivo!“ zakřičeli muži v odpověď a zabouchali zbraněmi o štíty. Elfové se tohoto rituálu neúčastnili. Spokojeně zrychlil krok a současně dál přejížděl očima po střechách.

Brzy se vynořili v ulici plné sutin, která vedla k něčemu, co donedávna bylo hlavní branou města. Teď tu zbyla jen několik set stop široká díra a hromada kamení. Trhlinou proudili Vardenové a jejich spojenci: lidé, trpaslíci, urgalové, elfové a kočkodlaci, kteří poprvé v dějinách bojovali takto pospolu.

Na vojsko hrnoucí se do města pršely šípy, ale elfská kouzla zastavila smrtící střely dřív, než mohly napáchat nějakou škodu. To však neplatilo pro Galbatorixovy vojáky. Roran jich viděl spoustu padnout pod šípy vardenských lučištníků, ačkoli někteří byli zřejmě chráněni kouzly. Usoudil, že ochrany mají Galbatorixovi oblíbenci.

Když se jeho prapor přidal ke zbytku vojska, Roran zahlédl Jörmundura, jak jede na koni v tlačenici bojovníků. Pozdravili se a Jörmundur zakřičel: „Jakmile budeme u fontány,“ ukázal mečem k velké zdobné stavbě stojící na nádvoří několik set metrů před nimi, „vezmi své muže a odřízněte vojákům cestu zprava. Vyčistěte jižní část města a pak se znovu sejdeme u pevnosti.“

Roran důrazně přikývl, aby si toho Jörmundur všiml. „Pane!“

Ve společnosti dalších bojovníků se cítil bezpečněji, ale stále byl znepokojený. Kde jsou? uvažoval a díval se do ústí prázdných ulic. Galbatorix údajně povolal do Urû’baenu celou svou armádu, ale Roran ještě nezpozoroval nic, co by nasvědčovalo přítomnosti velkého vojska. Na hradbách bylo překvapivě málo vojáků a ti, které tam potkali, utekli mnohem dřív, než měli.

Snaží se nás vlákat do pasti, uvědomil si Roran s nenadálou jistotou. Celé je to hra, kterou nás chce obelstít. Znovu zamával na Jörmundura a zakřičel: „Něco je špatně! Kde jsou vojáci?“

Jörmundur se zamračil a otočil se, aby si promluvil s králem Orrinem a královnou Islanzadí, kteří k němu právě přijížděli. Na levém rameni Islanzadí překvapivě seděl bílý havran, s drápy zaháknutými do jejího zlatého krunýře.

A Vardenové dál pochodovali hlouběji a hlouběji do Urû’baenu.

„Co se děje, Kladivo?“ zavrčel Nar Garzhvog, když se protlačil k Roranovi.

Roran zvedl oči ke Kullovi s obrovskou hlavou. „Nejsem si jistý. Galbatorix…“

Zapomněl, co chtěl říct, když se mezi budovami před nimi rozezněl roh. Troubil skoro minutu hlubokým, zlověstným tónem, při němž se Vardenové zastavili a znepokojeně se rozhlíželi kolem.

Roranovi se sevřel žaludek. „Je to tady,“ řekl Albriechovi. Otočil se a zamával kladivem ke straně ulice. „Pryč!“ zařval. „Všichni mezi budovy a kryjte se!“

Jeho prapor se dostával ze zástupu bojovníků déle, než když se s ním spojoval. Roran dál otráveně křičel a snažil se je rozpohybovat. „Rychle, vy bídáci! Rychle!“

Znovu zazněl roh a Jörmundur konečně zavelel, aby armáda zastavila.

Tou dobou už byli všichni Roranovi bojovníci bezpečně vklínění do tří ulic, kde stáli namačkaní mezi domy a čekali na další rozkazy. Roran stál spolu s Garzhvogem a Horstem u jednoho domu, vykukoval za roh a snažil se zjistit, co se děje.

Opět se ozval roh a pak se Urû’baenem začal rozléhat dusot mnoha nohou.

Roranovi přeběhl mráz po zádech, když sledoval, jak do ulic vedoucích od pevnosti pochoduje jedna řada vojáků za druhou. Muži postupovali rázně a spořádaně a ve tvářích neměli ani ten nejmenší náznak strachu. V jejich čele jel urostlý, podsaditý muž na šedém hřebci. Měl na sobě nablýskaný náprsní krunýř, který byl víc než stopu vyklenutý ven, jako by pod ním měl velké břicho. V levé ruce nesl štít s malbou rozpadající se věže na holém kamenném vršku. V pravé ruce držel trnový kyj, který by uzvedl jen málokdo, ale on jím mával sem a tam bez zjevné námahy.

Roran si olízl ret. Odhadoval, že ten muž musí být lord Barst. A i kdyby jen polovina z toho, co o něm slyšel, byla pravda, pak by Barst nikdy nejel přímo do náručí nepřátelského vojska, pokud by si nebyl naprosto jistý, že je rozdrtí.

Roran už viděl dost. Couvl z rohu budovy a prohlásil: „Nebudeme čekat. Řekněte ostatním, ať nás následují.“

„Ty chceš utéct, Kladivo?“ zaburácel Nar Garzhvog.

„Ne,“ řekl Roran. „Chci zaútočit z boku. Jenom blázen by útočil na takovou armádu zepředu. Za mnou!“ Šťouchl do urgala a odspěchal boční uličkou, aby zaujal místo v čele svých bojovníků. A jenom šílenec by se hnal do náručí muži, kterého si Galbatorix vybral do čela svého vojska.

Když kličkovali mezi hustě natěsnanými budovami, Roran zaslechl, jak vojáci začali skandovat: „Lord Barst! Lord Barst! Lord Barst!“ A dupali do země okovanými botami a bouchali meči o štíty.

Čím dál líp, pomyslel si Roran a zatoužil být kdekoli jinde než tady.

Pak jim Vardenové odpověděli a vzduchem se ozývaly výkřiky jako „Eragon!“ a „Jezdci!“ a město se rozeznělo řinčením kovu a výkřiky raněných mužů.

Když se jeho prapor dostal přibližně na úroveň střední části královy armády, Roran muže přiměl zabočit a vyrazili směrem ke svým nepřátelům. „Držte se pohromadě,“ nařídil jim. „Vytvořte stěnu ze štítů. A ad se děje cokoli, snažte se ochránit kouzelníky.“

Zanedlouho zahlédli vojáky namačkané v ulici − většinou kopiníky, jak pomalu postupují k přední linii bitvy.

Nar Garzhvog, Roran a další bojovníci v praporu zuřivě zařvali a vyřítili se na Galbatorixovy oddíly. Vojáci vykřikli leknutím a začala se mezi nimi šířit panika. Tlačili se zpátky, dupali po svých druzích a marně se pokoušeli vytvořit si prostor k boji.

Roran se zuřivě vrhl na první řadu mužů. Oháněl se kladivem, až kolem něj stříkala krev, a cítil, jak se pod jeho zbraní lámou kosti i kov. Vojáci byli tak namačkaní na sebe, že byli skoro bezmocní. Než se po něm první voják dokázal ohnat mečem, Roran stačil zabít čtyři.

Na okraji ulice Nar Garzhvog srazil šest mužů jediným úderem svého kyje. Vojáci se začali zase stavět na nohy bez ohledu na zranění, která by je ochromila, kdyby cítili bolest. Garzhvog znovu zaútočil a rozdrtil jim lebky.

Roran si neuvědomoval nic kromě mužů před sebou, váhy kladiva v ruce a kluzké krve na kočičích hlavách pod nohama. Lámal a tloukl; uhýbal a strkal; vrčel a křičel a zabíjel a zabíjel a zabíjel − dokud se neohnal kladivem a s překvapením nezjistil, že má před sebou už jen prázdný prostor. Jeho zbraň se odrazila od země, z kočičích hlav odlétly jiskry a v paži ucítil bolestivé škubnutí.

Potřásl hlavou, aby se probral z bojového omámení; probil si cestu celou hordou vojáků.

Prudce se otočil: většina jeho bojovníků ještě zápolila s vojáky napravo i nalevo od něj. S řevem se vrhl zpátky do boje.

Obklíčili ho tři vojáci: dva kopiníci a jeden šermíř. Roran se vrhl na toho s mečem, ale uklouzla mu noha, protože šlápl na něco měkkého a mokrého. Ještě když padal, ohnal se kladivem po kotnících nejbližšího muže. Voják uskočil a chystal se Rorana bodnout mečem. Vtom se u něj objevila elfka a dvěma rychlými údery všem třem vojákům setnula hlavu.

Byla to ta samá elfka, s níž mluvil před hradbami města, nyní však byla celá postříkaná od krve. Než jí stačil poděkovat, mihla se kolem něj, bleskurychle mávla mečem a sťala hlavy dalším vojákům.

Roran po zkušenostech z boje dospěl k tomu, že se každý elf vyrovná nejméně pěti mužům, a to ještě nebral v potaz jejich schopnost kouzlit. Pokud šlo o urgaly, těm se prostě snažil dostat z cesty, zvláště Kullům. Jakmile se v bitvě rozpálili, bylo jasné, že příliš nerozlišují mezi přítelem a nepřítelem. Kullové navíc byli tak mohutní, že snadno někoho zabili, aniž by to měli v úmyslu. Byl svědkem toho, jak nějaký Kull rozdrtil vojáka mezi vlastní nohou a stěnou budovy a ani si toho nevšiml. Jindy zase viděl, jak Kull setnul vojáka bezděčným máchnutím štítu, když se otáčel.

Boj pokračoval několik dalších minut. Nakonec kolem nich zůstali jen mrtví vojáci.

Roran si setřel pot s čela a přelétl očima ulici. Dál směrem do města spatřil prchat mezi domy zbytky oddílů, které právě rozdrtili. Vojáci se bezpochyby chtěli spojit s další částí Galbatorixovy armády. Zvažoval, že by je pronásledovali, ale hlavní bitva se odehrávala blíž k okraji města. Rozhodl se, že přepadnou útočící vojáky zezadu a naruší jejich řady.

„Tudy!“ zakřičel se zvednutým kladivem a vyrazil ulicí.

Vtom se mu do okraje štítu zabodl šíp. Zvedl hlavu a zahlédl siluetu muže, jak mizí za vrcholem nedaleké střechy.

Když se Roran vynořil z úzkých uliček na otevřené prostranství před pozůstatky urû’baenské hlavní brány, panoval tu obrovský zmatek. Zaváhal, protože si nebyl jistý, co dál.

Obě armády se tak promíchaly, že bylo nemožné přesně určit oddíly nebo hodnosti, ani kde se nachází přední linie bitvy. Rudé tuniky vojáků byly roztroušené po celém náměstí, někdy ojedinělé, jindy ve velkých shlucích. Boj se rozšířil do všech okolních ulic a vojska se rozlévala jako mokrá skvrna. Kromě bojovníků, které tu Roran čekal, zahlédl také spoustu koček − obyčejných koček, ne kočkodlaků. Zuřivě útočily na vojáky a, jak věděl, řídily se pokyny kočkodlaků.

Uprostřed náměstí seděl na šedém oři lord Barst, jehož objemný hrudní krunýř se leskl ve světle požárů okolních domů. Neúnavně se oháněl kyjem, rychleji, než by to dokázal kterýkoli člověk. S každým úderem zabil aspoň jednoho z Vardenů. Šípy, které na něj byly vystřeleny, mizely v obláčcích oranžového plamene, meče a kopí se od něj odrážely, jako by byl z kamene, a dokonce ani útočící Kull ho nedokázal srazit z koně. Roran ohromeně sledoval, jak se muž v brnění bez viditelnějšího úsilí ohnal kyjem a úderem do hlavy Kulla zabil − zlomil mu rohy a rozdrtil lebku, jako by šlo o vaječnou skořápku.

Roran se zamračil. Jak může být tak silný a rychlý? Jako logická odpověď se nabízela kouzla, ale ta kouzla musela mít nějaký zdroj energie. Barstův kyj ani brnění nezdobily žádné drahokamy a ani nepředpokládal, že by Galbatorix zásoboval Barsta energií na dálku. Vzpomněl si na svůj rozhovor s Eragonem tu noc předtím, než zachránili Katrinu z Helgrindu. Eragon mu říkal, že je v zásadě nemožné pozměnit lidské tělo tak, aby získalo rychlost a sílu elfa, i když tím člověkem je Jezdec − to, co draci udělali Eragonovi během Oslavy pokrevní přísahy, proto bylo něco úžasného. Zdálo se nepravděpodobné, že by Galbatorix dokázal provést podobnou proměnu u Barsta. Odkud tedy pocházela Barstova nadpřirozená síla?

Barst přitáhl uzdu svého koně a otočil se s ním dokola. Rorana upoutalo světlo, které se zablýsklo na povrchu jeho vypouklého prsního krunýře.

Najednou měl sucho v krku a padla na něj beznaděj. Barst zaručeně nebyl typem muže, který by si nechal narůst pupek. Nedovolil by, aby ztloustl, a Galbatorix by si ani takového muže nevybral pro obranu Urû’baenu. Jediným vysvětlením, které dávalo smysl, tedy bylo, že Barst má pod podivně tvarovaným krunýřem k tělu přivázané Eldunarí.

Pak se ulice otřásla, popraskala a pod Barstem a jeho koněm se objevila temná trhlina. Díra by je hravě pohltila oba, ale kůň zůstal stát ve vzduchu, jako by se kopyty stále dotýkal pevné země. Kolem Barsta zablikal věnec barev jako svatozář z roztrhané duhy. Střídavě se od něj šířily vlny horka a chladu. Ze země se plazily provázky ledu, omotávaly se koni kolem nohou a poutaly je na místě. Led však nedokázal koně znehybnit, ani se nezdálo, že by na muže nebo jeho oře mělo vliv nějaké kouzlo.

Barst znovu přitáhl uzdu a pobídl koně ostruhami ke skupině elfů, kteří stáli u nedalekého domu a zpívali ve starověkém jazyce. Roran usoudil, že to oni se snaží Barsta přemoci pomocí kouzel.

Barst pozvedl kyj nad hlavu a vjel mezi elfy. Rozutekli se a snažili se chránit, ale nedokázali vojevůdci odolat. Barst rozštípal jejich štíty a polámal jim meče, a když je zasáhl, kyj drtil elfy, jako by měli kosti tenké a duté jako ptáci.

Jak to, že je neochrání jejich obranná kouzla? divil se Roran. Proč ho nedokážou zastavit magií? Je to jen jeden muž a má u sebe jediné Eldunarí.

O pár metrů dál dopadl do změti bojujících těl obří oblý balvan, zanechal po sobě zářivě rudou krvavou šmouhu a odrazil se do průčelí budovy, kde roztříštil sochy nad zárubněmi.

Roran se přikrčil a zaklel. Rozhlížel se, odkud mohl kámen přilétnout. Přes půlku města spatřil, že Galbatorixovi vojáci opět zprovoznili katapulty a další válečné stroje připevněné na hradbách. Bombardují své vlastní město, pomyslel si s úžasem. Střílí na své vlastní muže!

Se znechuceným zavrčením se odvrátil od náměstí a pohlédl do města. „Tady nejsme k ničemu!“ zakřičel na své oddíly. „Nechte Barsta ostatním. Vezměte si támhletu ulici!“ Ukázal doleva. „Probojujeme se k hradbě a uděláme si tam stanoviště!“

Pokud bojovníci něco odpověděli, neslyšel je, protože už se dal do pohybu. Za ním na bojující armády dopadl další balvan a následovaly další bolestné výkřiky.

Ulice, kterou Roran vybral, byla plná vojáků a u vstupních dveří kloboučnického krámku se tísnila skupinka elfů a kočkodlaků. Stěží odráželi množství nepřátel kolem sebe. Elfové něco zakřičeli a desítka vojáků padla k zemi, ale zbytek zůstal stát.

Roran se vrhl mezi vojáky a znovu ho pohltil načervenalý oblak bitvy. Přeskočil jednoho z padlých protivníků a udeřil kladivem do helmy muže, který k němu stál zády. Tou ranou muže nepochybně zabil, a tak pomocí štítu odstrčil dalšího vojáka, bodl jej koncem kladiva do hrdla a rozdrtil mu ho.

Delwina vedle něj zasáhlo kopí do ramene, takže zakřičel bolestí a padl k zemi. Roran se začal ohánět kladivem ještě rychleji než jindy a zahnal kopiníka. Delwin si mezitím vytáhl zbraň z těla a znovu se postavil na nohy.

„Stáhni se zpátky!“ řekl mu Roran.

Delwin s vyceněnými zuby zavrtěl hlavou. „Ne!“

„Sakra, stáhni se! To je rozkaz.“

Delwin zaklel, ale uposlechl a nahradil ho Horst. Kovář byl posekaný na rukou i nohou, krvácel, ale zranění mu podle všeho nebránila v pohybu.

Roran se vyhnul výpadu mečem a udělal krok dopředu. Vtom jako by za sebou zaslechl tlumené zasvištění. Pak mu zahřmělo v uších, země se kolem něj zatočila a všechno potemnělo.

*

Probral se a brněla ho hlava. Nad sebou viděl nebe jasně osvětlené vycházejícím sluncem a tmavý převis zdi vedle trhliny v opevnění.

Zasténal bolestí a s námahou se posadil. Ležel u vnější hradby města, vedle zkrvavených úlomků kamene mrštěného katapultem. Neměl štít ani kladivo, což vnímal jen jaksi matně.

Právě když se pokoušel postavit na nohy, vyřítila se proti němu skupina pěti vojáků a jeden z mužů ho bodl do hrudi kopím. Hrot zbraně ho odstrčil dozadu ke zdi, ale nepropíchl ho.

„Chyťte ho!“ křičeli vojáci a Roran cítil, jak ho popadli za nohy a ruce. Házel sebou, snažil se jim vyškubnout, byl však stále zesláblý a dezorientovaný a vojáci měli příliš velkou převahu, aby je dokázal přemoci.

Vojáci ho zasypávali dalšími a dalšími údery a on cítil, jak z něj ochranná kouzla vysávají síly. Svět zešedl a Roran málem opět ztratil vědomí, když náhle z úst jednoho vojáka vyrazilo ostří meče.

Vojáci ho upustili a on spatřil tmavovlasou ženu, jak mezi nimi poskakuje a ohání se mečem se zkušenou lehkostí ostříleného bojovníka. Během chvíle zabila všech pět mužů, i když jeden z nich jí dokázal způsobit povrchovou ránu na levém stehně.

Potom mu podala ruku a řekla: „Kladivo.“

Když ji chytil za předloktí, všiml si, že tam, kde její zápěstí nezakrýval ošoupaný chránič, má kůži pokrytou jizvami, jako by se kdysi vážně popálila, nebo ji do krve zbičovali. Za ženou stála dospívající dívka s bledou tváří, oblečená v podivné směsici brnění, a také chlapec, který vypadal o rok nebo dva mladší než děvče.

„Kdo jsi?“ zeptal se a vstal. Žena měla půvabnou širokou tvář s výraznými rysy. Měla opálený, větrem ošlehaný vzhled někoho, kdo strávil většinu života pod otevřeným nebem.

„Cizinec, co tudy jen prochází,“ odpověděla. Přidřepla, zvedla kopí jednoho ze zabitých vojáků a podala mu je.

„Díky.“

Přikývla a pak spolu s dívkou i chlapcem odklusala mezi domy a zamířili dál do města.

Roran se za nimi chvíli ohromeně díval, potom se zachvěl a pospíchal zpátky ulicí, aby se přidal ke svému praporu.

Bojovníci ho přivítali užaslým pokřikem a takto povzbuzeni zaútočili na vojáky s novou vervou. Když však Roran opět zaujal své místo mezi ostatními muži z Carvahallu, zjistil, že kámen, který ho zasáhl, zabil Delwina. Jeho zármutek se rychle proměnil ve zlost a bojoval s ještě větší zuřivostí než předtím, odhodlaný tuhle bitvu co nejdříve skončit.

Nejmocnější jméno

Eragon znepokojeně, ale odhodlaně vykročil s Aryou, Elvou a Safirou směrem k podstavci s trůnem, na kterém byl pohodlně usazený Galbatorix.

Byla to dlouhá cesta, dost dlouhá na to, aby měl čas zvážit řadu strategií, z nichž většinu zavrhl jako neproveditelné. Věděl, že síla sama o sobě nebude stačit. Bude potřeba i vychytralost! a ta mu zřejmě chyběla nejvíc. Přesto mu teď nezbývalo nic jiného než se Galbatorixovi postavit.

Ulička mezi dvěma řadami luceren, vedoucí ke stupínku, byla natolik široká, že všichni čtyři mohli kráčet vedle sebe. To Eragona povzbudilo, neboť v případě potřeby mohou díky tomu bojovat se Safirou po boku.

Jak se blížili k trůnu, dál si prohlížel prostor kolem sebe. Napadlo ho, že jde o podivný sál pro přijímání hostů. Mimo osvětlenou uličku zůstávala většina místnosti skrytá v neproniknutelném přítmí − ještě temnějším než v síních trpaslíků pod Tronjheimem a Farthen Dûrem. Ve vzduchu visel suchý, pižmový pach, který mu připadal povědomý, i když si ho nedokázal zařadit.

„Kde je Šruikan?“ zeptal se polohlasně.

Safira zavětřila. Čichám jeho pach, ale neslyším ho.

Elva se zamračila. „Ani já ho necítím.“

Asi třicet stop od stupínku se zastavili. Za trůnem visely těžké sametové závěsy, sahající až ke stropu.

Galbatorix seděl ve stínu, který mu zakrýval obličej. Pak se předklonil do světla a Eragon poprvé uviděl jeho tvář. Byla podlouhlá a ostře řezaná, nad výrazným nosem se klenulo vysoké čelo. Král měl oči tvrdé jako kámen, okolo duhovek jen málo bělma, úzké rty a široká ústa s lehce povislými koutky. Krátce zastřižený plnovous a knírek byly černé jako saze, stejně jako jeho šaty. Podle vzhledu vypadal na čtyřicátníka: stále na vrcholu sil, ne však již na dlouho. Na čele a kolem nosu se mu dělaly vrásky a jeho opálená pleť se zdála tenounká, jako by přes zimu nejedl nic jiného než králičí maso a tuříny. Měl široká, mohutná ramena a štíhlý pas.

Na hlavě mu seděla koruna z načervenalého zlata, vykládaná drahokamy všeho druhu. Koruna vypadala starobyle − zdála se být ještě starší než tato síň a Eragon si pomyslel, jestli třeba kdysi, před mnoha sty lety, nepatřila králi Palancarovi.

Na Galbatorixově klíně spočíval meč. Dalo se poznat, že se jedná o meč Jezdce, ale Eragon takový ještě nikdy neviděl. Čepel, jílec i křížová záštita byly zcela bílé a drahokam uvnitř hlavice průzračný jako horský pramen. Cosi na té zbrani ho znepokojovalo. Jeho barva − nebo spíš nepřítomnost barvy − mu připomínala sluncem vybělenou kost. Byla to barva smrti, ne života a vypadala daleko hrozivěji než kterýkoli odstín černé.

Galbatorix si je prohlížel jednoho po druhém pronikavým, upřeným pohledem. „Takže jste mě přišli zabít,“ konstatoval. „Dobrá, tak začneme?“ Zvedl svůj meč a rozpřáhl paže v srdečném gestu.

Eragon se rozkročil šířeji a též pozvedl meč a štít. Králova výzva ho vyvedla z míry. On si z nás utahuje.

Elva, která se stále držela Dauthdaertu, pokročila vpřed a začala mluvit. Z jejích úst ovšem nevyšel žádný zvuk. Poplašeně pohlédla na Eragona.

Eragon se pokusil dotknout jejího vědomí, ale vůbec necítil její myšlenky. Jako by už nebyla s nimi v místnosti.

Galbatorix se zasmál, pak si položil meč zpátky na stehna a opřel se o opěradlo trůnu. „Skutečně jsi věřila, že nevím o tvých schopnostech, dítě? Opravdu sis myslela, že mě zneschopníš pomocí takového banálního, průhledného triku? Ano, tvá slova by mi nepochybně mohla ublížit, ale jenom kdybych je slyšel.“ Jeho bledé rty se zkroutily v krutém, sarkastickém úsměvu. „Taková pošetilost. Tohle je celý váš plán? Dívka, která nemůže mluvit, pokud jí to sám nedovolím, a sbírka Eldunarí, z nichž půlka je senilních? Měl jsem o tobě lepší mínění, Aryo. A o tobě také, Glaedře, ale předpokládám, že se ti zatemnil rozum poté, co jsem prostřednictvím Murtagha zabil Oromise.“

Eragonovi, Safiře a Arye Glaedr řekl: Zabijte ho. Zlatý drak zněl naprosto klidně, ale právě jeho vyrovnanost prozrazovala hněv, který přehlušil všechny ostatní pocity.

Eragon si vyměnil rychlý pohled s Aryou a Safirou a pak všichni tři vyrazili ke stupínku. V téže chvíli Glaedr, Umaroth a další Eldunarí zaútočili na Galbatorixovu mysl.

Než Eragon stačil udělat víc než pár kroků, král vstal ze sametového křesla a vyřkl Slovo. To Slovo se rozeznělo ozvěnou uvnitř Eragonovy mysli a každá část jeho bytosti rezonovala, jako by byl nástrojem, na nějž bard zahrál akord. Přestože zareagoval tak silně, nedokázal si to Slovo vybavit. Okamžitě se vytratilo z jeho mysli a zanechalo po sobě jen vědomí o své existenci a možných účincích.

Galbatorix mluvil dál, ale žádné slovo již pak zřejmě nemělo takovou sílu a Eragon byl příliš omámený, než aby porozuměl jejich významu. Když král vyslovil poslední větu, jakási síla sevřela Eragona a zastavila ho uprostřed kroku. Trhnul sebou a překvapeně vykřikl. Pokusil se pohnout, ale jako by měl tělo uvězněné v kameni. Mohl jenom dýchat, dívat se a, jak už zjistil, také mluvit.

Nechápal to. Obranná kouzla jej měla ochránit před královými zaklínadly. Cítil se, jako by se potácel na okraji obrovské propasti.

Safira, Arya a Elva znehybněly podobně jako on.

Eragona rozzuřilo, jak snadno je král chytil, a proto spojil svou mysl s Eldunarí, která zaútočila na Galbatorixovo vědomí. Cítil, že jim odporuje velký počet duší. Byli to samí draci: šeptali, bručeli, křičeli šíleně a nesouvisle jeden přes druhého a vyzařovala z nich taková bolest a zármutek, že se Eragon toužil stáhnout, aby si zachoval zdravý rozum. Navíc byli silní, jako by většina z nich byla velká jako Glaedr nebo ještě větší.

Královi draci však znemožňovali přímý útok na Galbatorixovu mysl. Pokaždé, když měl Eragon pocit, že ucítil dotek králových myšlenek, jeden ze zotročených draků se vrhl na jeho mysl a s neustálým brebentěním ho přinutil se stáhnout. Bojovat proti drakům bylo obtížné právě kvůli jejich divokým a nesouvislým myšlenkám. Přemoci kteréhokoli z nich bylo jako pokoušet se udržet rozzuřeného vlka v pozoru. A byl jich obrovský počet − mnohem víc, než kolik jich Jezdci skryli v Pevnosti duší.

Než jedna strana dokázala získat převahu, Galbatorix, zdánlivě zcela nedotčený neviditelným soubojem, řekl: „Ukažte se, drahoušci, a seznamte se s našimi hosty.“

Zpoza trůnu se vynořili chlapec a dívka a stanuli po králově pravici. Dívce mohlo být asi šest let, chlapci o dva tři roky více. Byli si dost podobní a Eragon usoudil, že jde o sourozence. Oba měli na sobě noční košile. Dívka se držela chlapce za paži a napůl se za ním skrývala, zatímco chlapec vypadal vystrašeně, ale odhodlaně. Eragon ucítil vědomí obou dětí již během boje proti Galbatorixovým Eldunarí. Vnímal jejich hrůzu a zmatek, a věděl tedy, že jsou skutečné.

„Není okouzlující?“ zeptal se Galbatorix a jedním dlouhým prstem zvedl dívčinu bradičku. „Takové velké oči a krásné vlasy. A není tohle pohledný mladík?“ Položil chlapci ruku na rameno. „Říká se, že děti jsou požehnáním pro všechny. Já však toto přesvědčení nesdílím. Mám zkušenost, že jsou úplně stejně kruté a mstivé jako dospělí. Jenom nemají tu sílu podrobit si druhé.

Možná se mnou souhlasíte, možná ne. Přesto vím, že vy Vardenové se pyšníte svou počestností. Pokládáte sami sebe za zastánce spravedlnosti, obránce nevinných − jako by někdo byl skutečně nevinný − a za šlechetné bojovníky bijící se za nápravu dávných křivd. Dobrá tedy… Pojďme prověřit, jestli jste vskutku takoví, jak tvrdíte. Pokud nezastavíte útok, zabiju tyhle dva,“ a zatřásl chlapci ramenem, „a pokud se opovážíte na mě zaútočit znovu, zabiju je taky… Vlastně je zabiju, i když mě příliš rozzlobíte, takže vám radím, abyste se chovali zdvořile.“ Chlapec i dívka očividně byli jeho slovy otřeseni, ale nesnažili se utéct.

Eragon pohlédl na Aryu a viděl v jejích očích odraz svého vlastního zoufalství.

Umarothe! vykřikli oba společně.

Ne, zavrčel bílý drak, který právě zápolil s myslí jiného Eldunarí.

On je zabije, řekl Eragon.

Ne! Nevzdáme se. Ne teď.

Dost! zařval Glaedr. Jsou tady mláďata v nebezpečí!

Ale daleko víc mláďat bude v nebezpečí, když Zloděje vajec nezabijeme.

Ano, ale teď není správná doba se o to pokoušet, řekla Arya. Chvíli počkejte a snad najdeme způsob, jak na něj zaútočit, aniž bychom riskovali životy těch dětí.

A když ne? zeptal se Umaroth.

Na to Eragon ani Arya neměli odpověď.

Pak uděláme, co budeme muset, vložila se do hovoru Safira. Eragonovi se to příčilo, ale věděl, že má pravdu. Nemohli stavět životy těchto dvou dětí nad zájmy celé Alagaësie. Pokud to půjde, zachrání je. Pokud ne, stejně na krále zaútočí. Neměli na výběr.

Když Umaroth a Eldunarí, za která mluvil, neochotně skončili útok, Galbatorix se usmál. „Tak je to lepší. Teď si můžeme promluvit jako civilizované bytosti, aniž bychom se museli strachovat, že se jeden druhého pokoušíme zabít.“ Poplácal chlapce po hlavě a pak ukázal na schůdky stupínku. „Posaďte se.“ Obě děti se bez námitek usadily na nejnižším schodu, co nejdál od krále. Pak Galbatorix kývl hlavou a řekl: „Kausta,“ a Eragon začal klouzat dopředu, dokud nestál až u podstavce. Stejně král přesunul i Aryu, Elvu a Safiru.

Eragon byl i nadále zmatený tím, že jejich ochrany nefungují. Přemýšlel o tom Slovu − ať už to bylo cokoli − a začalo v něm narůstat hrozné podezření, které rychle přerostlo v pocit beznaděje. Navzdory veškerým plánům, navzdory všem rozhovorům, obavám a utrpení, navzdory všem jejich obětem je Galbatorix zajal stejně snadno jako klubko novorozených koťat. A jestliže bylo Eragonovo podezření pravdivé, král byl ještě strašlivější, než se obávali.

Přesto nebyli úplně bezmocní. Svou vlastní mysl měli, alespoň doposud, pod kontrolou. A pokud mohl soudit, stále mohli používat magii.

Galbatorixův pohled spočinul na Eragonovi. „Tak to ty jsi mi nadělal tolik starostí, Eragone, syne Morzana… Měli jsme se spolu setkat už dávno. Kdyby tvá matka nebyla tak hloupá a neskryla se v Carvahallu, vyrostl bys tady, v Urû’baenu, jako urozené dítě, se vší hojností a povinnostmi, které to s sebou přináší, místo aby sis krátil čas vrtáním se v hlíně.

Ať je to jak chce, nyní jsi tu a těchto výsad se ti nakonec přece jen dostane. Máš na ně plné právo, jsou tvým dědictvím a já se postarám, aby sis jich užíval.“ Zdálo se, že si Eragona pozorně prohlíží, a pak pokračoval: „Jsi víc podobný matce než otci. U Murtagha to platí naopak. Ale na tom příliš nezáleží. Ať už jsi podobnější komukoli, je jenom správné, abyste ty a tvůj bratr sloužili mně, právě tak jako vaši rodiče.“

„Nikdy,“ procedil Eragon přes zaťaté zuby.

Na králově tváři se objevil slabý úsměv. „Nikdy? Uvidíme.“ Potom přenesl pohled na Safiru. „A ty, Safiro. Tebe ze všech dnešních hostů vidím nejraději. Už jsi pěkně vyrostla. Pamatuješ si na toto místo? Pamatuješ si na zvuk mého hlasu? Během těch let, kdy jsem upevňoval svou vládu nad Královstvím, jsem mnoho nocí promlouval k tobě a dalším vejcím, která jsem opatroval.“

Já… trochu si pamatuji, řekla Safira a Eragon zopakoval její slova králi. Nechtěla s ním komunikovat přímo, a král by to ani nedovolil. Když nebyli v otevřeném střetu, bylo bezpečnější držet své mysli oddělené.

Galbatorix přikývl. „Jsem si jistý, že čím déle tu zůstaneš, tím víc se ti toho vybaví. Tehdy sis to možná plně neuvědomovala, ale strávila jsi většinu svého života v místnosti nedaleko odsud. Toto je tvůj domov, Safiro. Sem patříš. A tady si vybuduješ hnízdo a sneseš svá vejce.“

Safira přimhouřila oči a Eragon z ní ucítil podivnou touhu, smíšenou s palčivou nenávistí.

Král pokračoval. „Aryo Dröttningu. Osud má očividně smysl pro humor. Už dávno jsem nařídil, aby tě sem přivedli, a teď jsi konečně zde. Tvoje cesta sem byla zdlouhavá, ale přesto jsi přišla a z vlastní vůle. To mi připadá celkem zábavné. Tobě ne?“

Arya semkla rty a odmítla odpovědět.

Galbatorix se zachechtal. „Připouštím, že jsi mi byla už nějakou dobu trnem v patě. Nezpůsobila jsi sice tolik škody jako ten popletený šťoural Brom, ale ani jsi nezahálela. Dalo by se dokonce říct, že jsi zavinila celou tuhle situaci, protože to tys poslala Safiřino vejce za Eragonem. Přesto k tobě nechovám žádnou zášť. Nebýt tebe, Safira by se možná nevylíhla a já bych možná nikdy nedokázal vyhnat své poslední nepřátele z úkrytu. Za to ti děkuji.

A pak jsi tu ty, Elvo. Dívka s pečetí Jezdce na čele. S dračí značkou a požehnaná darem vnímat vše, co člověka bolí, a vše, co ho bude bolet. Za poslední měsíce jsi musela nesmírně vytrpět. Jak jsi musela pohrdat těmi kolem za jejich slabosti, když jsi byla nucena sdílet jejich utrpení. Vardenové tě nepěkně využívali. Dnes ukončím bitvy, které tě tak trýznily, a už nebudeš muset snášet chyby a neštěstí druhých. To ti slibuji. Příležitostně asi budu potřebovat tvé schopnosti, většinou si však budeš moci žít, jak se ti zlíbí, a v pokoji.“

Elva se zamračila, ale bylo znát, že ji králova nabídka uvádí v pokušení. Eragon si uvědomil, že poslouchat Galbatorixe by mohlo být stejně nebezpečné jako poslouchat samotnou Elvu.

Galbatorix se odmlčel, dotkl se prstem jílce svého meče a úkosem na ně hleděl. Pak se podíval za ně do vzduchu, kde se vznášela skrytá Eldunarí, a jako by mu to zkazilo náladu. „Předejte má slova Umarothovi,“ řekl. „Umarothe! Opět jsme na sebe narazili. Myslel jsem, že jsem tě zabil na Vroengardu.“

Umaroth odpověděl a Eragon začal tlumočit jeho slova: „Říká…“

„…že jsi zabil jen jeho tělo,“ dokončila Arya.

„To je zjevné,“ podotkl Galbatorix. „Kde Jezdci skrývali tebe a tvé druhy, kteří jsou s tebou? Na Vroengardu? Nebo někde jinde? Se svými sluhy jsem pečlivě prohledal trosky Dorú Araeby.“

Eragon zaváhal, než předal drakovu odpověď, která rozhodně krále nemohla potěšit, ale nenapadla ho jiná možnost. „Říká… že tuhle informaci ti nikdy dobrovolně nesdělí.“

Galbatorixovo obočí se vzápětí spojilo. „Že ne? No, řekne mi to brzy, ať chce nebo ne.“ Král poklepal na hlavici svého nápadně bílého meče. „Víš, vzal jsem si tento meč od jeho Jezdce, když jsem ho zabil − když jsem zabil Vraela − ve strážní věži nad údolím Palancar. Vrael dal tomuto meči jméno Islingr ‚Rozjasňovač‘. Napadlo mě, že Vrangr je… příhodnější.“

Vrangr znamenalo „křivák“ a Eragon musel uznat, že se to k meči hodí lépe.

Za jejich zády se ozvalo tlumené zadunění a Galbatorix se znovu usmál. „Ach, skvěle. Murtagh s Trnem se k nám zakrátko přidají a pak už můžeme opravdu začít.“ V síni se ozval další zvuk a pak mocné zamčení, které jako by přicházelo z několika směrů najednou. Galbatorix se ohlédl přes rameno a řekl: „Bylo od vás bezohledné zaútočit tak brzy ráno. Už jsem byl sice vzhůru − vstávám dlouho před úsvitem −, ale probudili jste Šruikana. Bývá dost podrážděný, když je unavený. A když je podrážděný, má chuť žrát lidi. Mé stráže se už dávno naučily ho nevyrušovat během odpočinku. Byli byste udělali lépe, kdybyste následovali jejich příkladu.“

Zatímco Galbatorix mluvil, závěsy za jeho trůnem se pohnuly a vysunuly se ke stropu.

Pro Eragona to byl šok, když si uvědomil, že ve skutečnosti jsou to Šruikanova křídla.

Černý drak ležel stočený na podlaze s hlavou kousek od trůnu a jeho obrovské tělo tvořilo stěnu tak strmou a vysokou, že bez pomoci kouzel by na ni nikdo nevylezl. Šupiny mu tak nezářily jako Safiře nebo Trnovi, ale spíš se leskly tmavým, tlumeným jasem. Díky inkoustově černé barvě byly skoro neprůhledné, což jim dodávalo zdání síly a pevnosti, jakou ještě Eragon u dračích šupin neviděl; jako by byl Šruikan pokrytý kamenem nebo kovem, ne drahokamy.

Drak byl obrovský. Eragon měl zprvu potíže pochopit, že celou masu před nimi tvoří jediný živý tvor. Viděl kus Šruikanova napjatého krku a myslel si, že jde o část trupu. Spatřil z boku jednu ze Šruikanových zadních tlap a pokládal ji i za holeň. Záhyb křídla si spletl s celým křídlem. Teprve když zvedl oči a našel ostny na vršku drakova hřbetu, plně pochopil jeho velikost. Každý osten byl široký jako kmen starého dubu; šupiny, které je obklopovaly, byly nejméně stopu tlusté.

Pak Šruikan otevřel oko a pohlédl na ně. Jeho duhovka byla bledě modrá jako horský ledovec a uprostřed černých šupin vypadala překvapivě zářivě.

Drakovo obrovské přimhouřené oko těkalo sem a tam, když si prohlížel jejich tváře. Čišela z něj jenom zlost a šílenství. Eragon si byl jistý, že by je Šruikan vmžiku zabil, kdyby to Galbatorix dovolil.

Pod pohledem obřího oka − zvláště když z něj vyzařovala tak zjevná zloba − měl Eragon chuť utéct a schovat se do nory hluboko, hluboko pod zemí. Napadlo ho, že takhle nějak se musí cítit králík, který se střetne s nějakým velkým, zubatým zvířetem.

Safira vedle něj zavrčela a šupiny na hřbetě se zavlnily a naježily se jí jako bodliny.

Šruikan místo odpovědi vypustil z roztažených nozder proudy ohně a pak také zavrčel a Safiru přehlušilo burácení připomínající sesuv kamení.

Děti na stupínku vypískly, schoulily se do klubíčka a schovaly si hlavu mezi kolena.

„Klid, Šruikane,“ řekl Galbatorix a černý drak zas utichl. Jeho víčko pokleslo, ale nezavřelo se úplně. Dál je sledoval několik palců širokou mezerou, jako by čekal na správný okamžik k útoku.

„Nelíbíte se mu,“ řekl Galbatorix. „Ale on vlastně nemá rád nikoho… viď, Šruikane?“ Drak si odfrkl a ve vzduchu ucítili zápach kouře.

Eragona opět zaplavila vlna beznaděje. Šruikan by dokázal zabít Safiru jediným úderem tlapy. A i když byla síň velká, nebyla velká natolik, aby se v ní Safira dokázala vyhýbat černému drakovi delší dobu.

Jeho beznaděj se vzápětí proměnila v zoufalý vztek a zacloumal svými neviditelnými pouty. „Jak tohle dokážeš?“ vykřikl a napjal všechny svaly.

„To bych také ráda věděla,“ ozvala se Arya.

Galbatorixovy oči jako by pod tmavými řasami zazářily. „Copak to neuhádneš, elfko?“

„Raději bych odpověď než dohady,“ odvětila směle.

„Výborně. Ale nejdřív musíte něco udělat, abyste poznali, že mluvím pravdu. Oba se teď pokusíte použít kouzlo a pak vám to řeknu.“ Když Eragon i Arya mlčeli, král mávl rukou. „No tak! Slibuji, že vás za to nepotrestám. Teď to zkuste… trvám na tom!“

Arya začala první. „Thrautha,“ řekla tvrdým, tlumeným hlasem. Eragon usoudil, že se pokouší poslat Dauthdaert vzduchem na Galbatorixe. Ale zbraň jí zůstala v ruce.

Pak promluvil Eragon: „Brisingr!“ Doufal, že pouto s jeho mečem mu možná dovolí použít kouzlo tam, kde to nedokáže Arya, ale k jeho zklamání se s čepelí nic nestalo a dál se matně leskla ve slabém světle luceren.

Galbatorix na ně vrhl ještě pronikavější pohled. „Odpověď ti teď musí být jasná, elfko. Trvalo mi to sice větší část uplynulého století, ale nakonec jsem našel, co jsem hledal: způsob, jak ovládat kouzelníky v Alagaësii. Nebylo to snadné. Většina lidí by to pátrání vzdala ze zoufalství nebo ze strachu, i kdyby měli potřebnou trpělivost. Já však ne. Vytrval jsem. A díky tomu jsem objevil to, po čem jsem tak dlouho toužil: desku napsanou v jiné zemi a v jiné době, rukama, které nepatřily ani elfovi, ani trpaslíkovi, ani člověku nebo urgalovi. A na té tabulce bylo napsané jisté Slovo − jméno, po němž pátrali kouzelníci celé věky, ale dočkali se pouze trpkého zklamání.“ Galbatorix pozvedl prst. „Jméno všech jmen. Skutečné jméno starověkého jazyka.“

Eragon spolkl kletbu. Měl pravdu. Tohle se mi ten ra’zak snažil říct, pomyslel si, když se mu vybavilo, co mu jeden z těch netvorů řekl v Helgrindu: „Ssskoro zjissstil to jméno… Ssskutečné jméno!“

Ač bylo Galbatorixovo odhalení skličující, Eragon se upínal k vědomí, že to jméno nedokáže zabránit jemu nebo Arye − a vlastně ani Safiře − používat kouzla bez starověkého jazyka. Ne že by to bylo k něčemu dobré. Králova kouzla jistě chrání jeho i Šruikana před jakýmkoli zaklínadlem, které by mohl použít. Ale pokud král nevěděl, že je možné kouzlit bez starověkého jazyka, nebo i kdyby to věděl, ale věřil by, že oni to nevědí, pak by ho mohli zaskočit a možná na okamžik rozptýlit, i když Eragon zatím netušil, jak toho využít.

Galbatorix pokračoval: „S tímto Slovem mohu přetvářet zaklínadla stejně snadno, jako by jiný kouzelník poroučel přírodním silám. Všechna kouzla mi budou podléhat, ale já nepodléhám žádnému, pokud sám nechci.“

Možná to neví, pomyslel si Eragon a v jeho srdci zahořela jiskřička naděje a odhodlání.

„Budu používat jméno všech jmen, abych přiměl k poslušnosti všechny kouzelníky v Alagaësii, a nikdo už nebude kouzlit bez mého požehnání, ani elfové ne. Kouzelníci z vaší armády se o tom právě nyní sami přesvědčují. Jakmile urazí jistou vzdálenost od vstupní brány do nitra Urû’baenu, jejich kouzla přestanou fungovat tak, jak by měla. Některá z jejich zaklínadel se úplně zruší, jiná se pozmění a budou působit proti vašim oddílům.“ Galbatorix naklonil hlavu a zahleděl se do dálky, jako by mu někdo něco šeptal do ucha. „Způsobilo to mezi nimi pěkný zmatek.“

Eragon přemáhal nutkání na krále plivnout. „Na tom nezáleží,“ řekl. „Stejně najdeme způsob, jak tě zastavit.“

Galbatorix se zatvářil pobaveně. „Skutečně? Jak? A proč? Přemýšlej o tom, co říkáš. Zhatili byste první možnost nastolit v Alagaësii skutečný mír, abyste ukojili svůj přebujelý smysl pro pomstu? Dovolili byste, aby si kouzelníci po celé zemi nadále dělali, co je jim libo, bez ohledu na škodu, kterou způsobují druhým? To mi připadá mnohem horší než vše, co jsem kdy udělal já. Ale tohle je jen zbytečný dohad. Nedokázali mě porazit nejlepší bojovníci z řad Jezdců a ty se jim ani zdaleka nevyrovnáš. Nikdy jsi neměl šanci mě svrhnout. Nikdo z vás.“

„Zabil jsem Durzu a zabil jsem ra’zaky,“ namítl Eragon. „Proč ne tebe?“

„Nejsem tak slabý jako ti, kdo mi slouží. Nedokážeš porazit ani Murtagha a on je jen stínem stínu. Tvůj otec Morzan byl daleko mocnější než kterýkoli z vás, a ani on nedokázal odolat mé moci. Navíc se mýlíš,“ zdůraznil Galbatorix a ve tváři se mu usadil krutý výraz, „pokud si myslíš, že jsi zničil ra’zaky. Vejce v Dras-Leoně nebyla jediná, která jsem vzal lethrblaka. Mám další, skrytá jinde. Brzy se vylíhnou a ra’zakové se budou zase toulat po zemi a poslouchat mě na slovo. Pokud jde o Durzu, Stíny je snadné stvořit, ale často přinášejí víc potíží než užitku. Tak vidíš, nic jsi nedokázal, chlapče − nic než falešná vítězství.“

Ze všeho nejvíc Eragon nesnášel Galbatorixovu samolibost a jeho pocit naprosté nadřazenosti. Toužil na krále vykřiknout a proklít ho všemi kletbami, které znal, ale kvůli bezpečí dětí držel jazyk za zuby.

Máte nějaký nápad? zeptal se Safiry, Aryi a Glaedra.

Ne, řekla Safira. Ostatní mlčeli.

Umarothe?

Jen že bychom měli zaútočit, dokud ještě můžeme.

Uběhla minuta, během níž nikdo nepromluvil. Galbatorix se opřel o loket a položil si bradu na pěst, přičemž je dál sledoval. U jeho nohou tiše plakaly děti. Nad ním se stále na Eragona a jeho společníky upíralo Šruikanovo oko, jako velká, ledově modrá lucerna.

Pak uslyšeli, jak se dveře do síně otevřely a zavřely, a následoval zvuk blížících se kroků − kroků muže a draka.

V jejich zorném poli se brzy vynořil Murtagh s Trnem. Zastavili vedle Safiry a Murtagh se uklonil: „Pane.“

Král jim pokynul a Murtagh s Trnem se postavili napravo, vedle trůnu.

Když Murtagh zaujal své místo, znechuceně pohlédl na Eragona. Potom sepjal ruce za zády, zabodl oči do druhého konce místnosti a nevěnoval mu pozornost.

„Trvalo vám to déle, než jsem čekal,“ poznamenal Galbatorix zdánlivě laskavým hlasem.

Murtagh mu odpověděl, ale nepohlédl přitom na něj: „Brána byla poškozenější, než jsem si původně myslel, pane, a kvůli kouzlům, kterými jsi ji očaroval, bylo obtížné ji opravit.“

„Chceš říct, že za tvou nedochvilnost mohu já?“

Murtaghova čelist se sevřela. „Ne, pane. Pouze jsem to chtěl vysvětlit. Také část chodby byla poněkud… zaneřáděná a to nás zpomalilo.“

„Chápu. Promluvíme si o tom později, ale teď tu musíme vyřídit jiné věci. Za prvé nastal čas, aby se naši hosté seznámili s posledním členem naší společnosti. A je také nejvyšší čas, abychom si tady pořádně rozsvítili.“

A Galbatorix bouchl plochou stranou meče o opěrku trůnu a hlubokým hlasem vykřikl: „Naina!“

Na jeho rozkaz se po stěnách síně rozsvítily stovky luceren a zalily ji hřejivým, teplým světlem. V koutech byla místnost stále šerá, ale poprvé Eragon rozpoznal detaily ve svém okolí. Stěny lemovala spousta sloupů a průchodů a všude kolem byly sochy, malby a zlacené spirálové ozdoby. Zlatem a stříbrem se tu rozhodně nešetřilo a Eragon zahlédl třpyt mnoha drahokamů. Šlo o ohromující přehlídku bohatství, i ve srovnání s poklady Tronjheimu nebo Ellesméry.

Po chvíli si všiml ještě něčeho: osm stop vysokého bloku šedého kamene, patrně žuly, který stál napravo od nich, kam světlo původně nedosáhlo. A k tomu bloku byla řetězy připoutaná Nasuada v prosté bílé tunice. Sledovala je široce rozevřenýma očima, nemohla však mluvit, protože měla v ústech roubík. Vypadala sice vyčerpaně a znaveně, ale byla živá a zdravá.

Eragona se zmocnila úleva. Ani se neodvážil doufat, že ji najdou živou. „Nasuado!“ vykřikl. „Jsi v pořádku?“

Přikývla.

„Přinutil tě přísahat mu věrnost?“

Zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že by ti to řekla, kdybych ji byl přinutil?“ zeptal se Galbatorix. Když se Eragon znovu zadíval na krále, všiml si, jak Murtagh vrhl letmý ustaraný pohled k Nasuadě, a zauvažoval nad tím, co to mělo znamenat.

„Takže, přinutils ji?“ zeptal se Eragon vyzývavě.

„Kupodivu ne. Rozhodl jsem se počkat, dokud vás neshromáždím všechny. Teď, když vás tu mám pohromadě, nikdo neodejde, dokud se nezavážete mi sloužit a dokud nezjistím skutečné jméno každého z vás. Proto jste tady. Ne abyste mě zabili, nýbrž abyste se mi uklonili a konečně ukončili tuto nechutnou vzpouru.“

Safira zachrčela a Eragon řekl: „Nevzdáme se.“ Dokonce i jemu samotnému ta slova zněla prázdně a chabě.

„Pak zemřou,“ odpověděl Galbatorix a ukázal na děti. „A váš vzdor nakonec stejně nic nezmění. Zřejmě to nechápete; už jste prohráli. Venku se bitva pro vaše přátele vyvíjí špatně. Brzy je mí muži přinutí se vzdát a tahle válka dospěje ke svému předem danému konci. Bojujte, jestli chcete. Popírejte to, co vás čeká, když vás to uklidní. Ale nic z toho, co uděláte, nezmění váš osud ani osud Alagaësie.“

Eragon odmítl uvěřit, že by se Safirou měli strávit zbytek života v Galbatorixových službách. Safira to cítila stejně, její zlost se spojila s jeho a spálila poslední zbytky jeho strachu a obezřetnosti a on řekl: „Vae weohnata ono vergarí, eka thäet otherúm.“ Zabijeme tě, přísahám.

Na okamžik Galbatorix vypadal rozčileně. Pak opět vyslovil to Slovo − spolu s dalšími slovy starověkého jazyka − a přísaha, kterou Eragon právě vyřkl, jako by ztratila všechen význam. Její slova mu ležela v mysli jako hrstka suchého listí, postrádající jakoukoli sílu něco uskutečnit.

Králův horní ret se zkroutil v ironickém úšklebku. „Přísahej si, jak chceš. Tvé přísahy tě nebudou vázat, pokud jim to nedovolím.“

„Přesto tě zabiju,“ zašeptal Eragon. Chápal, že když bude dál vzdorovat, může to ty dvě děti stát život, ale Galbatorixe musí zabít, a pokud má být králova zkáza vykoupena životy těch dětí, pak to byla cena, kterou byl Eragon ochoten přijmout. Věděl, že se za to bude nenávidět. Věděl, že po zbytek života bude vidět jejich obličeje ve snech. Ale když se Galbatorixovi nepostaví, potom bude vše ztraceno.

Neváhej, řekl Umaroth. Teď je čas zaútočit.

Eragon zvýšil hlas. „Proč se mnou nebojuješ? Jsi zbabělec? Nebo jsi příliš slabý, aby ses mi vyrovnal? Proto se schováváš za děti jako vystrašená bába?“

Eragone…, řekla Arya varovným tónem.

„Já nejsem jediný, kdo si sem dnes přivedl dítě,“ odvětil král a vrásky na jeho tváři se prohloubily.

„V tom je rozdíl: Elva souhlasila, že půjde. Ale neodpověděl jsi na mou otázku. Proč nebojuješ? Je to proto, že už tak dlouho sedíš na trůnu a jíš sladkosti, že jsi zapomněl, jak se máš ohánět mečem?“

„Nechtěl bys se mnou bojovat, mládě,“ vyštěkl král.

„Tak to dokaž. Uvolni mě a pojďme se utkat v čestném souboji. Ukaž, že jsi stále obávaným bojovníkem. Nebo žij s vědomím, že jsi ufňukaný zbabělec, který se neodváží postavit jedinému protivníkovi bez pomoci Eldunarí. Sám jsi zabil Vraela! Tak proč by ses měl bát mě? Proč bys…“

„Dost!“ řekl Galbatorix. Do propadlých tváří se mu vehnala krev. Pak se, rychle jako rtuť, jeho nálada proměnila a vycenil zuby v hrozivém úsměvu. Klouby poklepal na opěrku křesla. „Nezískal jsem tento trůn tím, že bych přijal každou výzvu. Ani jsem si ho neudržel tak, že bych se střetával se svými nepřáteli v ‚počestných soubojích‘. Ještě se musíš naučit, mládě, že nezáleží na tom, jak dosáhneš vítězství, ale jde jen o to, abys ho dosáhl.“

„To se mýlíš. Záleží na tom,“ namítl Eragon.

„Připomenu ti to, až mi odpřisáhneš věrnost. Přesto…“ Galbatorix poklepal na hlavici meče. „Když si tak moc přeješ bojovat, vyhovím tvé žádosti.“ Světélko naděje, které Eragon cítil, zmizelo, když Galbatorix dodal: „Ale ne se mnou. S Murtaghem.“

Při těch slovech Murtagh rozzlobeně pohlédl na Eragona.

Král si pohladil okraj plnovousu. „Rád bych konečně věděl, který z vás je lepší bojovník. Budete bojovat sami, bez kouzel a bez Eldunarí, až do chvíle, kdy jeden z vás nebude schopen pokračovat. Nesmíte protivníka zabít − to zakazuji −, ale kromě smrti vám dovolím skoro cokoli. Bude to celkem zábavné. Myslím sledovat souboj dvou bratrů.“

„Nejsme bratři,“ řekl Eragon. „Jsme nevlastní bratři. Mým otcem byl Brom, ne Morzan.“

Galbatorix se poprvé zatvářil překvapeně. Pak se jeden koutek jeho úst zkroutil nahoru. „No ovšem. Měl jsem to poznat. Pravda je ve tvé tváři, když člověk ví, co má hledat. Tento souboj tím bude o to zajímavější. Syn Broma proti synovi Morzana. Osud má opravdový smysl pro humor.“

Murtagha to také zaskočilo. Příliš dobře se ovládal, takže Eragon nedokázal určit, zda ho ta informace potěšila, nebo rozrušila, ale Eragon poznal, že ho to vyvedlo z rovnováhy. To měl také v plánu. Pokud Murtagha rozptýlí, bude pro něj snazší ho přemoci. A on ho hodlal porazit, bez ohledu na jejich pokrevní pouto.

„Letta,“ řekl Galbatorix s lehkým posunkem ruky.

Eragon se zapotácel, když kouzlo, které ho dosud drželo, přestalo působit.

Pak král řekl: „Gánga aptr,“ a Arya, Elva a Safira se odsunuly dozadu a uvolnily mezi sebou a stupínkem široké prostranství. Král zašeptal několik dalších slov a většina luceren v místnosti pohasla, takže prostor před trůnem se stal nejsvětlejším místem v síni.

„Tak pojď,“ řekl Galbatorix Murtaghovi. „Přidej se k Eragonovi a ukažte nám, který z vás dvou je lepší.“

Murtagh zamračeně popošel na místo několik metrů od Eragona. Vytasil Zar’roc − čepel rudého meče vypadala, jako by už byla pokrytá krví −, pozvedl svůj štít a přikrčil se.

Eragon letmo pohlédl na Safiru a Aryu a udělal totéž.

„Boj!“ zvolal Galbatorix a tleskl.

Eragon vnímal, jak se potí. Pomalu se přibližoval k Murtaghovi a Murtagh se blížil k němu.

Svaly proti železu

Roran vykřikl a uskočil stranou, když se před ním o zem roztříštil cihlový komín, následovaný tělem jednoho z královských lučištníků. Setřepal si pot z očí, pak obešel tělo a hromadu rozsypaných cihel. Přeskakoval z jednoho kousku holé země na druhý, tak jako kdysi přeskakoval z kamene na kámen u řeky Anory.

Bitva se nevyvíjela dobře. To bylo jasné. On a jeho bojovníci zůstali dobrou čtvrthodinu poblíž vnější hradby, odráželi blížící se vlny vojáků, ale pak obráncům dovolili, aby je opět vlákali mezi budovy. Zpětně pochopil, že to byla chyba. Boje v ulicích byly zoufalé, nelítostné a plné zmatku. Jeho prapor se rozptýlil a jenom málo bojovníků zůstalo s ním − většinou to byli muži z Carvahallu, čtyři elfové a několik urgalů. Zbytek se rozutekl po nedalekých ulicích a bojovali na vlastní pěst, bez velení.

Horší bylo, že z nějakého důvodu, který elfové ani ostatní kouzelníci nedokázali vysvětlit, kouzla přestala fungovat tak, jak by měla. Zjistili to, když se jeden z elfů pokusil pomocí kouzla zabít vojáka a místo toho padl k zemi jeden z Vardenů. Muže pohltil roj brouků, které elf vyvolal. Z jeho smrti se Roranovi udělalo zle. Takhle zemřít bylo příšerné, absurdní a mohlo se to stát komukoli z nich.

Napravo od nich, blíž k hlavní bráně, v hlavní části vardenské armády, stále řádil lord Barst. Roran ho několikrát zahlédl: teď byl na nohou, vykračoval si mezi lidmi, elfy a trpaslíky a obrovským černým kyjem je rozrážel jako kuželky. Nikdo nedokázal rozložitého muže zastavit, natož jej zranit a všichni prchali před jeho děsivým kyjem.

Roran také viděl krále Orika se skupinou trpaslíků, jak si prorážejí cestu chumlem vojáků. Orikova helma vykládaná drahokamy se zatřpytila, když se ohnal mohutným válečným kladivem Volundem. Za ním jeho bojovníci křičeli: „Vor Orikz korda!“

Padesát stop za Orikem se hnala na koni bitvou královna Islanzadí, rudá pláštěnka za ní vlála a její nablýskané brnění uprostřed temné masy těl zářilo jako hvězda. Kolem hlavy jí poletoval bílý havran, který ji doprovázel. Těch pár zážitků, kdy Roran viděl Islanzadí v boji, na něj udělalo dojem: byla nesmírně zručná, nelítostná a odvážná. Připomínala mu Aryu, ale usoudil, že královna bude zkušenější válečnice.

Zpoza rohu se vyřítila skupina pěti vojáků, takže do Rorana skoro vrazili. Vykřikli, namířili na něj kopí a snažili se ho napíchnout jako pečené kuře. Přikrčil se, uskočil a svým vlastním kopím zasáhl jednoho muže do krku. Voják se držel na nohou ještě minutu, ale nemohl pořádně dýchat. Brzy padl k zemi a zapletl se svým společníkům pod nohy.

Roran využil příležitosti a bodal a sekal. Jednomu z vojáků se ho podařilo zasáhnout do pravého ramene a Roran pocítil známý úbytek sil, když jeho ochrany odklonily čepel.

Překvapilo ho, že ochranná kouzla najednou fungují. Jen pár chvil předtím nezastavily okraj štítu, který mu roztrhl kůži na levé tváři. Ať se s kouzly děje cokoli, přál si, aby už se to nějak vyřešilo. Takhle se neodvážil riskovat a zůstat nechráněný ani před tím nejmenším úderem.

Blížil se k posledním dvěma vojákům, ale než se k nim dostal, zahlédl ve vzduchu ocelovou šmouhu a pak jejich hlavy padly s překvapenými výrazy ve tvářích na dláždění. Těla se zhroutila a za nimi se objevila bylinkářka Angela v zelenočerném brnění a s prapodivným mečem v ruce. Po jejím boku stála dvojice kočkodlaků: jeden měl podobu dívky se strakatými vlasy, ostrými zakrvácenými zuby a dlouhou dýkou, druhý byl ve zvířecí podobě. Napadlo ho, že by to mohl být Solembum, ale jistý si nebyl.

„Rorane! Ráda tě vidím,“ pronesla bylinkářka s úsměvem, který vypadal až příliš radostně vzhledem k okolnostem. „Představ si, potkat se tady!“

„Lepší tady než v hrobě!“ zakřičel, zvedl si další kopí a mrštil jím po vojákovi stojícím opodál.

„Hezky řečeno!“

„Myslel jsem, že jsi šla s Eragonem.“

Zavrtěla hlavou. „Nepožádal mě o to. Já bych ale stejně nešla, i kdyby to udělal. Na Galbatorixe nestačím. Navíc Eragon má s sebou na pomoc Eldunarí.“

„Ty to víš?“ zeptal se překvapeně.

Mrkla na něj zpod okraje helmy. „Já vím spoustu věcí.“

Zabručel, vsunul rameno za svůj štít a vrazil do další skupiny vojáků. Bylinkářka s kočkodlaky se k němu přidali, stejně jako Horst, Mandel a několik dalších.

„Kde máš kladivo?“ zavolala Angela, když se ohnala svou holí s čepelemi, takže protivníky odrážela a sekala současně.

„Ztratil jsem ho! Spadlo mi.“

Někdo za ním zaskučel bolestí. Jakmile to šlo, Roran se ohlédl. Uviděl Baldora, jak si svírá pahýl pravé paže. Na zemi se ještě kroutila jeho ruka.

Utíkal zpátky k němu a po cestě přeskočil několik mrtvol. Horst už byl u svého syna a odrážel výpady vojáka, který Baldorovi usekl ruku.

Roran vytáhl dýku, uřízl pás látky z tuniky padlého vojáka a ovázal ho kolem pahýlu Baldorovy paže, aby zastavil krvácení.

Bylinkářka si klekla vedle nich a Roran řekl: „Můžeš mu pomoct?“

„Ne tady. Když použiju kouzlo, mohlo by ho to zabít. Kdybys ho ale dokázal dostat ven z města, elfové by mu nejspíš uměli zachránit ruku.“

Roran zaváhal. Nebyl si jistý, zda může někoho postrádat, aby Baldora bezpečně doprovodil z Urû’baenu. Ale bez ruky by Baldora čekal těžký život a Roran si nijak nepřál ho k takovému strádání odsoudit.

„Když ho tam neodvedeš ty, udělám to já,“ zařval Horst.

Roran se přikrčil, když jim nad hlavou prosvištěl kámen velikosti prasete, odrazil se od průčelí domu a vzduchem se rozlétly kousky zdiva. Uvnitř budovy někdo vykřikl.

„Ne. Potřebujeme tě tady.“ Roran se otočil, zapískal a vybral dva bojovníky: starého ševce Loringa a jednoho urgala. „Odveďte ho co nejrychleji k elfským léčitelům,“ řekl a postrčil Baldora k nim. Baldor cestou zvedl ze země svou ruku a zastrčil si ji pod kroužkové brnění.

Urgal zavrčel a pronesl se silným přízvukem, kterému Roran stěží rozuměl: „Ne! Já zůstanu. Já bojuju!“ A udeřil mečem o svůj štít.

Roran přešel k němu, chytil ho za jeden roh a tahal za něj, dokud urgalovi neotočil hlavu napůl dokola. „Uděláš, co ti řeknu,“ nakázal mu Roran. „Navíc to není snadný úkol. Ochraň ho a vydobudeš si velkou slávu pro sebe i svůj kmen.“

Urgalovy oči jako by se rozjasnily. „Velkou slávu?“ ujišťoval se a drtil přitom slova skrz obrovské zuby.

„Velkou slávu!“ potvrdil Roran.

„Udělám to, Kladivo!“

S pocitem úlevy Roran sledoval, jak trojice odchází a míří k vnější hradbě, aby se vyhnula nejostřejším bojům. Také ho potěšilo, když za nimi vyrazila kočkodlačice v lidské podobě. Divoká dívka se strakatými vlasy prudce otáčela hlavou ze strany na stranu a větřila.

Pak zaútočila další skupina vojáků a Roran pustil Baldora z hlavy. Nerad bojoval s kopím místo kladiva, ale zvládl to a po čase ulice znovu utichla. Věděl, že oddech nepotrvá dlouho.

Využil příležitosti, aby si sedl na zápraží jednoho domu a snažil se popadnout dech. Vojáci vypadali stále čerství, ale on cítil únavu v končetinách. Obával se, že už dlouho nevydrží bojovat, aniž by udělal nějakou osudnou chybu.

Zatímco seděl a vydechoval, uslyšel volání a výkřiky, které přicházely od urû’baenské zbořené hlavní brány. Ze všeobecného povyku bylo těžké poznat, co se děje, ale měl podezření, že vojáci tlačí Vardeny k ústupu, protože hluk jako by se mírně vzdaloval. Uprostřed zmatku slyšel pravidelné praskání kyje lorda Barsta, který srážel bojovníka za bojovníkem, a pak nové výkřiky, jež vždy následovaly.

Přinutil se vstát. Kdyby seděl ještě chvíli, začaly by mu tuhnout svaly. Zanedlouho poté, co se zvedl ze zápraží, se na místě, kde předtím seděl, rozstříkl obsah nočníku.

„Vrazi!“ vykřikla žena nad ním a pak se okenice hlasitě zabouchly.

Roran si odfrkl a začal se svými zbývajícími bojovníky kličkovat mezi mrtvolami k nejbližší příčné uličce.

Opatrně se zastavili, když kolem proběhl voják s panikou ve tváři. V patách se mu hnala smečka mňoukajících domácích koček, jimž ze srsti kolem tlamy odkapávala krev.

Roran se usmál a postupoval dál.

O chvíli později opět zastavil, neboť k nim z města přiběhla skupina trpaslíků s červenými plnovousy. „Připravte se!“ vykřikl jeden. „Máme v patách celou smečku vojáků, nejmíň několik set.“

Roran se ohlédl do liduprázdné ulice. „Možná jste ztratili…“ začal, ale pak se zarazil, když se několik set stop od nich zpoza rohu budovy vynořila řada rudých tunik. Následovali další a další vojáci, kteří proudili do ulice jako hejno červených mravenců.

„Zpátky!“ zavolal Roran. „Zpátky!“ Musíme najít nějaké místo, kde se budeme moct bránit. Vnější hradba byla příliš daleko a žádný z domů nebyl dost velký, aby měl uzavřený dvůr.

Utíkal ulicí se svými bojovníky a kolem nich zasvištěl asi tucet šípů.

Roran zavrávoral, spadl a svíjel se na zemi. Z kříže mu celou páteří vystřelovala bolest. Měl pocit, jako by ho někdo bodnul obrovskou železnou tyčí.

Vmžiku u něj byla bylinkářka. Škubla za něco za ním a on vykřikl. Pak bolest ustoupila a zase se mu projasnil zrak.

Bylinkářka mu ukázala šíp se zkrvaveným hrotem, než ho odhodila. „Z větší části ho zastavilo tvoje brnění,“ řekla, když mu pomáhala na nohy.

Roran se zaťatými zuby utíkal za svou skupinou. Každý krok ho teď bolel, a když se příliš ohnul v pase, ucítil křeč v zádech a skoro se nemohl hýbat.

Neviděl žádné vhodné místo, kde by si mohli udělat stanoviště, a vojáci se blížili, a tak nakonec zakřičel: „Stát! Utvořte formaci! Elfové na strany! Urgalové dopředu a doprostřed!“

Roran zaujal místo vpředu spolu s Darmmenem, Albriechem a urgaly a jedním z rudovousých trpaslíků.

„Tak ty jsi ten, kterému říkají Kladivo,“ poznamenal trpaslík, když sledovali, jak se k nim vojáci blíží. „Bojoval jsem po boku tvého bratrance ve Farthen Dûru. Je mi ctí bojovat také s tebou.“

Roran zamručel. Jenom doufal, že se udrží na nohou.

Pak do nich vojáci narazili a odstrčili je pouhou svou vahou. Roran zasunul rameno za štít a vší silou zatlačil. Vojáci prostrkovali meče a kopí mezerami ve stěně překrývajících se štítů; ucítil, jak ho jeden škrábl do boku, ale kroužkové brnění ho ochránilo.

Ukázalo se, že elfové a urgalové jsou neocenitelní. Prolomili řady vojáků a vytvořili tak Roranovi a dalším bojovníkům prostor, aby se mohli ohánět zbraněmi. Koutkem oka Roran viděl, jak trpaslík bodá vojáky do nohou, chodidel a slabin, a mnozí z nich proto padli.

Příval vojáků se ale zdál být nekonečný a Roran zjistil, že je krok za krokem zatlačují zpátky. Dokonce ani elfové nedokázali zarazit proud mužů, ať se snažili sebevíc. Elfka Othíara, se kterou Roran mluvil venku před hradbami, padla, když ji střelili šípem do krku, a zbývající elfové utržili mnoho ran.

Sám Roran přišel ještě k několika zraněním: seknutí do horní části pravého lýtka, které by ho bylo ochromilo, kdyby úder mířil trochu výš; další rána na stehně stejné nohy, kde meč proklouzl pod okrajem jeho kroužkového brnění; ošklivé škrábnutí na krku, kam se uhodil svým vlastním štítem; bodnutí do vnitřní strany pravé nohy, které naštěstí minulo hlavní tepny; a víc modřin, než by dokázal spočítat. Měl pocit, jako by ho někdo zmlátil dřevěnou palicí a pak ho pár nemotorných mužů použilo jako terč pro vrhání nožů.

Několikrát se stáhl z přední linie, aby dal odpočinout svým pažím a popadl dech, ale vždy se brzy znovu zapojil do boje.

Pak se ocitli v otevřeném prostoru a Roran si uvědomil, že se vojákům podařilo je zatlačit na náměstí před urû’baenskou zbořenou branou a že teď jsou nepřátelé za nimi i před nimi.

Náhodou se ohlédl přes rameno a spatřil elfy a Vardeny, jak ustupují před Barstem a jeho vojáky.

„Doprava!“ vykřikl Roran. „Vpravo! Nahoru k budovám!“ Ukázal směr svým zkrvaveným kopím.

Bojovníci namačkaní za ním s jistými obtížemi ustoupili stranou na schody obrovské kamenné budovy, která měla v průčelí dvojitou řadu sloupů vysokých jako stromy v Dračích horách. Mezi sloupy si všiml tmavého otvoru klenutého průchodu natolik velkého, že by jím prošla Safira, když ne rovnou Šruikan.

„Nahoru! Nahoru!“ křičel Roran a muži, trpaslíci, elfové a urgalové s ním utíkali do schodů. Tam se rozestavěli mezi sloupy a odráželi vlnu vojáků, která se přihnala za nimi. Z tohoto vyvýšeného místa, zhruba dvacet stop nad úrovní dláždění, Roran viděl, že Království už skoro zatlačilo Vardeny a elfy zpátky ven dírou ve vnější hradbě.

Prohrajeme, pomyslel si s náhlým pocitem beznaděje.

Vojáci se znovu řítili po schodech. Roran se vyhnul kopí, kopl jeho majitele do břicha a srazil vojáka a dva další muže ze schodů.

Z balisty na nedaleké věži vylétl oštěp směrem k lordu Barstovi. Když byl oštěp jen pár metrů od něj, vzplál a rozpadl se na prach. Stejné to bylo s každým šípem vystřeleným na tohoto muže.

Musíme ho zabít, pomyslel si Roran. Kdyby Barst zemřel, pak by vojáci nejspíš ztratili disciplínu a sebejistotu. Ale jelikož se ani elfům, ani Kullům nepodařilo Barsta zastavit, zdálo se nepravděpodobné, že by to dokázal kdokoli jiný než Eragon.

Ačkoli Roran dál bojoval, stále pokukoval po velké postavě v brnění a doufal, že si všimne něčeho, co by mu mohlo napovědět, jak nepřátelského vojevůdce porazit. Všiml si, že Barst nepatrně kulhá, jako by si někdy zranil levé koleno nebo kyčel. A vypadal o vlásek pomalejší než předtím.

Takže má svá omezení, pomyslel si Roran. Nebo spíš jeho Eldunarí.

S výkřikem odrazil meč vojáka, který na něj dorážel. Škubnul štítem nahoru, zasáhl vojáka pod čelist a okamžitě ho tím zabil.

Byl zadýchaný a zesláblý vinou četných zranění, a proto se stáhl za jeden ze sloupů a opřel se o něj. Kašlal a plival; ve slinách měl krev, ale usoudil, že se jen kousl do vnitřní strany tváře a že to není z propíchnuté plíce. Aspoň v to doufal. Žebra ho dost bolela, takže některé z nich klidně mohlo být zlomené.

Mezi Vardeny se ozval hlasitý výkřik a Roran vykoukl zpoza sloupu. Uviděl, jak královna Islanzadí a dalších jedenáct elfů jede na koních mezi bojovníky k lordu Barstovi. Na levém rameni Islanzadí opět seděl bílý havran, který krákoral a mával křídly, aby lépe udržel rovnováhu na svém pohyblivém bidle. Islanzadí v ruce držela meč, zatímco zbytek elfů měl kopí s praporky připevněnými poblíž listových čepelí.

Roran se opřel o sloup a pocítil vzrůstající naději. „Zabijte ho,“ zasípal.

Barst se nijak nesnažil elfům vyhnout. Jen stál a čekal na ně: široce rozkročený, s kyjem a štítem po stranách, jako by se vůbec nemusel bránit.

Všude v ulicích se boj postupně zastavil a všichni se otočili, aby sledovali, co se bude dít.

Dva elfové v čele sklopili kopí a jejich koně vyrazili tryskem. Svaly pod jejich lesklou srstí se napínaly a uvolňovaly, když se řítili přes krátký úsek, který je odděloval od Barsta. Na okamžik to vypadalo, že Barst musí padnout; zdálo se nemožné, aby kdokoli bez koně ustál takový útok.

Jenže kopí se Barsta vůbec nedotkla. Jeho ochrany je zastavily na délku paže od jeho těla, násady se v rukou elfů rozletěly na kusy a zůstaly jim v nich jen neužitečné úlomky dřeva. Pak Barst zvedl kyj a štít, uhodil jimi oba koně ze strany do hlavy a zlomil jim vaz.

Koně padli, elfové z nich vyskočili a otočili se ve vzduchu.

Další dva elfové také nestihli změnit směr, než se dostali k Barstovi. Stejně jako jejich předchůdci rozštípli svá kopí o jeho ochrany a pak také seskočili z koní, když Barst srazil zvířata k zemi.

Tou dobou už dalších osm elfů včetně královny Islanzadí dokázalo stočit své oře a přibrzdit. Klusali v kruhu kolem Barsta a mířili na něj zbraněmi, zatímco čtyři elfové na zemi vytasili meče a opatrně se k němu blížili.

Barst se zasmál a pozvedl štít, připravený na jejich útok. Na jeho obličej pod helmou dopadlo světlo a i na tu dálku Roran viděl, že je široký, má masivní čelo a vystouplé lícní kosti. V jistém ohledu mu připomínal tvář urgala.

Čtyři elfové se vyřítili na Barsta, každý z jiného směru, a začali do něj neodbytně sekat a bodat. Barst zachytil jeden z mečů štítem, další odklonil pomocí kyje a čepele dvou elfů za jeho zády zastavila jeho obranná kouzla. Znovu se zasmál a ohnal se zbraní.

Elf se stříbrnými vlasy uskočil ke straně a kyj kolem něj neškodně prolétl.

Barst se ohnal ještě dvakrát a dvakrát se mu elfové vyhnuli. Lord nedával najevo žádné známky zlosti, ale jen se skrčil za štít a čekal na příležitost jako jeskynní medvěd číhající na každého, kdo bude dost hloupý a troufne si do jeho doupěte.

Vně kruhu elfů se ke královně Islanzadí a jejím druhům s řevem rozeběhl oddíl vojáků s halapartnami. Královna prudce zvedla meč nad hlavu a na její znamení vystřelil z řad Vardenů roj bzučících šípů a pokácel vojáky.

Roran vzrušeně vykřikl spolu s mnoha Vardeny.

Barst ustoupil k tělům čtyř koní, které zabil, a posléze vkročil mezi ně, takže jejich mrtvoly z obou stran utvořily jakýsi nízký, nepravidelný val. Elfové nalevo a napravo od něj budou muset přeskočit koně, když na něj budou chtít zaútočit.

Chytré, pomyslel si Roran zamračeně.

Elf před Barstem vystřelil kupředu a vykřikl něco ve starověkém jazyce. Barst jako by zaváhal a to elfa povzbudilo, aby se ještě víc přiblížil. Vtom Barst udělal výpad vpřed, jeho kyj se prohnal vzduchem a elf se zhroutil mrtvý k zemi.

Elfové zaúpěli.

Tři zbývající elfové bez koní už byli opatrnější. Dál kroužili kolem Barsta, příležitostně na něj zaútočili, ale většinou si drželi odstup.

„Vzdej se!“ zvolala Islanzadí a její hlas byl slyšet všude v ulicích. „Máme přesilu. Je jedno, jak jsi silný, jednou se unavíš a tvé ochrany se vyčerpají. Nemůžeš vyhrát, člověče.“

„Ne?“ opáčil Barst. Napřímil se a s hlasitým zarachocením pustil svůj štít.

Rorana se najednou zmocnila hrůza. Utečte, pomyslel si. „Utečte!“ vykřikl ihned poté.

Ale bylo příliš pozdě.

Barst se sehnul, popadl jednoho z padlých koní za krk a pouze levou rukou jej mrštil po královně Islanzadí.

Pokud mluvila ve starověkém jazyce, Roran to neslyšel, ale zvedla ruku − a tělo koně se zastavilo ve vzduchu a pak s ošklivým zvukem dopadlo na dláždění. Havran na jejím rameni zakrákal.

Ale Barst se nedíval. Jakmile odhodil zdechlinu, sebral štít a uháněl k nejbližšímu z elfských jezdců. Jeden ze tří zbývajících elfů bez koní − žena s rudou šerpou ovázanou kolem paže − utíkala k němu a sekla ho do zad. Barst si jí nevšímal.

Na rovině by elfští koně dokázali Barstovi utéct, ale v omezeném prostoru mezi budovami a namačkanými bojovníky byl Barst rychlejší a mrštnější. Udeřil ramenem jednoho z koní do žeber, svalil ho na zem, pak se ohnal kyjem po elfovi na vedlejším koni a srazil ho ze sedla. Kůň zoufale zaržál.

Kruh elfských jezdců se rozpadl a každý uhnul jiným směrem. Snažili se uklidnit své koně a vypořádat se s hrozícím nebezpečím.

Z nedalekého davu bojovníků vyběhla skupinka elfů, kteří Barsta obklíčili a sekali do něj horečnou rychlostí. Barst za nimi na okamžik zmizel; pak se jeho kyj vztyčil a tři z elfů odletěli pryč. Pak další dva a Barst vykročil kupředu se zkrvavenou zbraní v ruce.

„Teď!“ zařval Barst a na celém náměstí vyrazily stovky vojáků vpřed. Pustili se do elfů a přinutili je bránit se.

„Nééé,“ zabědoval Roran. Byl by jim se svými bojovníky přispěchal na pomoc, ale od Barsta a elfů je oddělovalo příliš mnoho těl − jak živých, tak mrtvých. Pohlédl na bylinkářku, která vypadala stejně ustaraně jako on, a zeptal se jí: „Nemohla bys něco udělat?“

„Mohla, ale stálo by to život mě a všechny tady kolem.“

„I Galbatorixe?“

„Ten je příliš dobře chráněný, ale rozmetalo by to naše vojsko a skoro všechny v Urû’baenu, a dokonce i lidé v našem táboře by mohli zemřít. To bys chtěl?“

Roran zavrtěl hlavou.

„Myslela jsem si to.“

Barst zázračnou rychlostí a bez zjevné námahy pobíjel jednoho elfa za druhým. Jedním z úderů zasáhl rameno elfky s červenou šerpou a odhodil ji, až dopadla na záda. Ukázala na Barsta a zakřičela něco ve starověkém jazyce. Jenže kouzlo se pokřivilo: místo nepřítele se ze sedla zhroutil jiný elf s tělem rozpáraným odshora dolů.

Barst zabil elfku úderem kyje a pak utíkal dál od jednoho koně ke druhému, dokud se nedostal k Islanzadí na její bílé klisně.

Elfská královna nečekala, až Barst zabije jejího koně. Vyskočila ze sedla, červená pláštěnka jí zavlála a její společník, bílý havran, zamával křídly a vznesl se do vzduchu.

Ještě než Islanzadí přistála na zemi, bleskurychle se ohnala po Barstovi. Její čepel zacinkala, když narazila na jeho obrany.

Barst jí to oplatil protiúderem, který Islanzadí odvrátila hbitým obratem zápěstí a srazila ostnatý konec jeho kyje na dlažební kostky. Kolem nich se utvořil prostor a všichni, přátelé i nepřátelé, se zastavili, aby pozorovali jejich boj. Nad hlavou jim kroužil bílý havran, který pronikavě krákal a klel.

Roran ještě nikdy nepřihlížel takovému souboji. Údery Islanzadí i Barsta byly příliš rychlé, než aby se daly sledovat − místo pohybů byly vidět jenom šmouhy −, a řinčení jejich zbraní přehlušilo všechny ostatní zvuky ve městě.

Barst se stále znovu pokoušel rozdrtit Islanzadí svým kyjem, tak jako zabil ostatní elfy. Ale byla na něj příliš rychlá a nedokázal ji zasáhnout. Zdálo se, že i když se mu nevyrovná silou, je přinejmenším natolik silná, aby bez obtíží odrážela jeho rány. Rorana napadlo, že jí ostatní elfové musejí pomáhat, neboť královna navzdory obrovskému vypětí nevypadala unaveně.

Kullovi a dvěma elfům, kteří se přidali k Islanzadí, Barst věnoval jen tolik pozornosti, aby je postupně všechny tři zabil, když udělali tu chybu a příliš se k němu přiblížili.

Roran zjistil, že svírá sloup tak pevně, až dostává křeč do rukou.

Minuty ubíhaly a Islanzadí s Barstem se přetlačovali tam a zpět po ulici. V pohybu byla elfská královna překrásná: rychlá, pružná a mocná. Na rozdíl od Barsta si nemohla dovolit udělat jedinou chybu − a také ji neudělala, protože její obranná kouzla by ji neochránila. Roranův obdiv k Islanzadí stále narůstal. Cítil, že je svědkem souboje, o kterém se bude v příštích staletích zpívat.

Havran se často snášel na Barsta a snažil se ho rozptýlit. Po pár havranových pokusech si ho Barst přestal všímat, protože se ho rozlícený pták nedokázal dotknout a dalo mu velkou práci udržet se z dosahu kyje.

To jako by havrana dopálilo ještě víc; vřískal hlasitěji a častěji, směleji útočil a s každým výpadem se dostával do větší a větší blízkosti Barstovy hlavy a krku.

Když se pták jednou znovu snesl dolů, Barst máchl kyjem vzhůru, ve vzduchu na poslední chvíli změnil směr úderu a sekl havrana do pravého křídla. Pták zavřískl bolestí a klesl o stopu k zemi, než se mu podařilo zase začít stoupat.

Barst se po havranovi ohnal podruhé, ale Islanzadí zastavila jeho kyj mečem a stanuli čelem k sobě se špičkami zbraní zaklíněnými do sebe.

Elfka a Galbatorixův vojevůdce se kývali ze strany na stranu, jak se přetlačovali. Ani jeden z nich nedokázal získat převahu. Pak královna Islanzadí vykřikla cosi ve starověkém jazyce a v místě, kde se jejich zbraně dotýkaly, se rozzářilo prudké, oslnivé světlo.

Roran přimhouřil oči, zastínil si je rukou a odvrátil pohled.

Na okamžik byly slyšet jen výkřiky raněných a zvonivý tón, který byl čím dál hlasitější, až byl skoro nesnesitelný. Nedaleko od místa, kde stál, Roran uviděl Angelina kočkodlaka, jak stahuje střapaté uši a zakrývá si je packami.

Když byl zvuk nejsilnější, čepel meče elfské královny praskla, světlo pohaslo a zvonění utichlo.

Pak Islanzadí vrhla ulomený konec meče Barstovi do obličeje a zvolala: „Proklínám tě, Barste, syne Berengara!“

Barst dovolil, aby meč narazil na jeho obrany. Potom se ohnal kyjem a zasáhl královnu Islanzadí mezi krk a rameno a ona padla k zemi. Její krunýř zlatého šupinového brnění se brzy zbarvil krví.

A vše utichlo.

Bílý havran jednou zakroužil nad tělem Islanzadí, zarmouceně zakrákoral a pak pomalu, s červenými a pomačkanými pery na poraněném křídle, zamířil k trhlině ve vnější hradbě.

Vardenové úpěli a naříkali. Všude v ulicích muži zoufale odhazovali zbraně a utíkali. Elfové křičeli vzteky a zármutkem − to byl ten nejpříšernější zvuk − a všichni elfští lučištníci začali po Barstovi střílet. Šípy však pokaždé vzplály dřív, než se muže dotkly. Zaútočila na něj desítka elfů, ale on je odrážel, jako by nevážili víc než děti. V tom okamžiku přiběhlo dalších pět elfů, zvedli tělo královny Islanzadí a odnesli ji na svých štítech, připomínajících tvarem listy.

Roran nemohl uvěřit vlastním očím. Islanzadí byla tím posledním, u koho by čekal, že zemře. Zíral na muže, kteří se dali na útěk, a mlčky je proklínal jako zrádce a zbabělce. Pak se zahleděl na Barsta, jak shromažďuje své oddíly a chystá se vyhnat Vardeny a jejich spojence z Urû’baenu.

Roranovi se ještě víc sevřel žaludek. Elfové možná budou pokračovat v bitvě, ale lidé, trpaslíci a urgalové už neměli chuť bojovat. Četl to v jejich tvářích. Rozpadnou se a začnou ustupovat a Barst je bude zezadu kosit po stovkách. A Roran si byl jistý, že se Barst nezastaví ani u vnějších hradeb. Ne, požene se za nimi do polí a bude pronásledovat Vardeny zpátky do jejich tábora, aby jich rozprášil a pozabíjel co nejvíc.

To by udělal Roran.

A co hůř, pokud se Barst dostane do tábora, Katrina bude v nebezpečí. Roran si nedělal iluze o tom, co by se stalo, kdyby ji vojáci chytili.

Pohlédl na své zkrvavené ruce. Musí Barsta zastavit. Ale jak? Přemýšlel a přemýšlel, prošel všechno, co věděl o kouzlech, až si nakonec vybavil své pocity, když ho vojáci u hradeb drželi a bili.

Zhluboka, roztřeseně se nadechl.

Existoval jeden způsob, ale bylo to nebezpečné, nesmírně nebezpečné. Pokud to udělá, už se pravděpodobně nikdy neuvidí s Katrinou ani s jejich dosud nenarozeným dítětem. Přesto mu to vědomí dodávalo jistý klid. Jeho život výměnou za jejich považoval za přijatelný obchod, a kdyby navíc mohl pomoci zachránit Vardeny, pak by ho obětoval s radostí.

Katrino…

Nebylo to snadné rozhodnutí.

Zvedl hlavu a přešel k bylinkářce. Vypadala stejně otřesená a zarmoucená jako všichni elfové. Dotkl se jejího ramene okrajem štítu a oslovil ji: „Potřebuji tvou pomoc.“

Pohlédla na něj zarudlýma očima. „Co hodláš udělat?“

„Zabiju Barsta.“ Jeho slova zaujala všechny bojovníky kolem.

„Rorane, ne!“ zvolal Horst.

Bylinkářka přikývla. „Pomůžu, jakkoli budu moct.“

„Dobrá. Chci, abyste přivedli Jörmundura, Garzhvoga, Orika, Grimrra a jednoho z elfů, který má nějakou autoritu.“

Kudrnatá žena popotáhla a otřela si oči. „Kam za tebou mají přijít?“

„Přímo sem. A pospěš si, než utečou další muži!“

Angela přikývla. Pak s kočkodlakem odklusali pryč a drželi se u zdí budov, aby byli co nejvíce chráněni.

„Rorane,“ oslovil ho Horst a sevřel mu paži, „co máš v úmyslu?“

„Nepůjdu proti němu sám, jestli se ptáš na tohle,“ řekl Roran a kývl směrem k Barstovi.

Horstovi se zjevně ulevilo. „Tak co budeš dělat?“

„Uvidíš.“

Několik vojáků s kopími vyběhlo po schodech budovy, ale rudovlasí trpaslíci, kteří se přidali k Roranovým oddílům, je snadno odrazili, protože jim schody pro jednou poskytly výhodu být vyšší než jejich protivníci.

Zatímco trpaslíci zaháněli vojáky, Roran došel k elfovi, který stál poblíž a se zuřivým výrazem ve tváři úchvatnou rychlostí vyprazdňoval svůj toulec a posílal na Barsta jeden šíp za druhým. Žádný z nich samozřejmě nezasáhl cíl.

„Dost,“ řekl Roran. Když si ho tmavovlasý elf nevšímal, Roran ho chytil za pravou ruku, v níž držel luk, a odtáhl ji stranou. „Říkám, že to stačí. Setři si šípy.“

Ozvalo se zavrčení a vtom Roran ucítil, jak se mu kolem hrdla svírá dlaň.

„Nedotýkej se mě, člověče.“

„Poslouchej mě! Můžu ti pomoct zabít Barsta. Jen… mě pusť.“

Po pár okamžicích se prsty svírající Roranův krk uvolnily. „Jak, Kladivo?“ Krvežíznivost v elfově hlase kontrastovala se slzami na jeho tvářích.

„Za chvilku to zjistíš. Ale nejdřív se tě na něco musím zeptat. Proč nedokážete zabít Barsta pomocí magie? Je to jen jeden muž a vás je tolik.“

Elfovi přelétl po tváři ztrápený výraz. „Protože jeho mysl je před námi ukrytá!“

„Jak?“

„To nevím. Vůbec necítíme jeho myšlenky. Jako by jeho duše byla uzavřená v kouli. Uvnitř té koule nic nevidíme ani jí nedokážeme proniknout.“

Roran něco takového čekal. „Díky,“ řekl a elf nepatrně kývl.

První se k budovám dostal Garzhvog. Vynořil se z nedaleké ulice a dvěma obrovskými skoky vyběhl po schodech, pak se otočil a zařval na třicet vojáků, kteří ho pronásledovali. Když vojáci uviděli Kulla mezi jeho spolubojovníky, moudře ustoupili.

„Kladivo!“ zvolal Garzhvog. „Volal jsi mě a já jsem tady.“

Po pár minutách přišli k velké kamenné budově i ostatní, pro něž Roran poslal bylinkářku. Stříbrovlasého elfa, který se objevil, Roran už několikrát viděl s Islanzadí. Říkali mu lord Däthedr. Všichni se shlukli mezi vroubkatými sloupy, zkrvavení a vyčerpaní.

„Mám plán, jak zabít Barsta,“ začal Roran, „ale potřebuji vaši pomoc a nemáme moc času. Můžu s vámi počítat?“

„To záleží na tvém plánu,“ řekl Orik. „Nejdřív nám ho vylož.“

A tak jim to Roran co nejrychleji vysvětlil. Když skončil, zeptal se Orika: „Dokážou tvoji strojníci zamířit katapulty a balisty tak přesně, jak je třeba?“

Trpaslík vydal hrdelní zvuk. „S těmihle lidskými válečnými stroji ne. Ale víc než dvacet stop od cíle kámen nedopadne. Zbytek závisí na štěstí.“

Roran pohlédl na Däthedra. „Budou tě ostatní z tvé rasy následovat?“

„Uposlechnou mé příkazy, Kladivo. O tom nepochybuj.“

„Pošleš některé vaše kouzelníky s trpaslíky, aby jim pomohli zacílit kameny?“

„Nebude tu žádná záruka úspěchu. Kouzla mohou snadno selhat nebo se zvrtnout.“

„Budeme to muset risknout.“ Roran přelétl očima po přítomných. „Takže se ptám znovu: můžu s vámi počítat?“

Venku u hradeb propukl sbor nových výkřiků, jak si Barst probíjel cestu stěnou mužů.

Garzhvog překvapil Rorana, když odpověděl jako první. „Jsi šílený, Kladivo, ale půjdu s tebou,“ řekl. Vydal jakési ruk-ruk, o němž Roran usoudil, že by to mohl být smích. „Když zabijeme Barsta, získáme velkou slávu.“

Pak se ozval Jörmundur: „Také půjdu s tebou, Rorane. Myslím, že nemáme na výběr.“

„Souhlasím,“ přidal se Orik.

„Dobrrrá,“ řekl Grimrr, král kočkodlaků, který protáhl slovo do hrdelního zavrčení.

„Souhlasím,“ řekl lord Däthedr.

„Tak pojďme!“ řekl Roran. „Víte, co je potřeba udělat. Tak do toho!“

*

Když ostatní odešli, Roran svolal své muže a vyložil jim plán. Pak si dřepli mezi sloupy a čekali. Trvalo to tři nebo čtyři minuty, což byl drahocenný čas, během něhož Barst a jeho vojáci zatlačili Vardeny ještě blíž k trhlině v hradbách. Pak Roran spatřil skupiny trpaslíků a elfů, jak utíkají ke dvanácti nejbližším balistám a katapultům na hradbách a pobíjejí vojáky.

Uběhlo několik dalších napjatých minut. Potom po schodech přispěchal Orik s třiceti trpaslíky a hlásil: „Jsou připraveni.“

Roran přikývl a zavelel: „Všichni na místa!“

Zbytky Roranova praporu utvořily semknutý klín, kde on byl na špici a elfové s urgaly přímo za ním. Orik s trpaslíky uzavíral formaci.

Jakmile byli všichni bojovníci připravení, Roran křikl: „Kupředu!“ a vyrazil ze schodů mezi nepřátelské vojáky s vědomím, že zbytek skupiny se žene těsně za ním.

Vojáci útok nečekali. Rozestupovali se před Roranem jako voda před přídí lodi.

Jeden muž se mu pokusil zahradit cestu a Roran ho bodl do oka, aniž by zpomalil.

Když byli asi padesát stop od Barsta, který k nim stál zády, Roran i bojovníci za ním zastavili. Jednomu z elfů řekl: „Zajisti, aby mě všichni na náměstí slyšeli.“

Elf něco zašeptal ve starověkém jazyce a pak řekl: „Hotovo.“

„Barste!“ zakřičel Roran a ulevilo se mu, když uslyšel, jak se jeho hlas rozléhá nad celým bojištěm. Boje ve všech ulicích ustaly, kromě pár ojedinělých střetů.

Roranovi kapal pot z čela a srdce mu divoce bušilo, ale odmítl pociťovat strach. „Barste!“ zakřičel znovu a zabouchal o štít kopím. „Otoč se a postav se mi, ty prašivý pse!“

Vyřítil se na něj voják. Roran odrazil jeho meč, jediným svižným pohybem srazil muže na zem a dvěma rychlými ranami ho sprovodil ze světa. Vytáhl kopí ze zabitého těla a zopakoval svou výzvu: „Barste!“

Široká zavalitá postava se k němu pomalu otočila čelem. Takhle zblízka Roran vnímal prohnanost v Barstových očích a lehký, posměšný úsměv, který pozvedl koutky jakoby dětských úst. Jeho krk byl silný jako Roranovo stehno a pod kroužkovým brněním se rýsovaly svalnaté paže. Od vystouplého náprsního krunýře se odrážely odlesky světla, což Rorana rozptylovalo, i když se snažil je nevnímat.

„Barste! Jsem Roran Kladivo, bratranec Eragona Stínovraha! Bojuj se mnou, jestli se odvážíš, nebo tě dnes přede všemi označím za zbabělce.“

„Nebojím se nikoho, Kladivo. Nebo bych spíš měl říct Bezkladivo, protože u tebe žádné kladivo nevidím.“

Roran se napřímil. „Nepotřebuju kladivo, abych tě zabil, ty holobradý patolízale.“

„Vážně?“ Barstův nepatrný úsměv se rozšířil. „Udělejte nám místo!“ zakřičel a mávl kyjem jak na vojáky, tak na Vardeny.

S tichým zaduněním tisíců couvajících nohou se vojska stáhla a kolem Barsta se vytvořil prostorný kruh. Namířil kyj na Rorana. „Galbatorix mi o tobě říkal, Bezkladivo. Povídal, že ti mám zlámat každou kost v těle, než tě zabiju.“

„Co když místo toho my zlámeme tvoje kosti?“ zeptal se Roran. Teď! vykřikl v duchu co nejsilněji do tmy, která obklopovala jeho mysl. Doufal, že elfové a další kouzelníci ho poslouchají, jak slíbili.

Barst se zamračil a otevřel ústa. Než stačil promluvit, ozval se nad městem tlumený svist a nad střechami domů z katapultů na hradbách vylétlo šest kamenných střel, každá velikosti sudu. Kameny doprovázel půltucet oštěpů.

Pět kamenů zasáhlo přímo Barsta. Šestý ho minul, odrazil se od náměstí jako oblázek o vodu a porazil muže i trpaslíky.

Když kameny narazily na Barstova ochranná kouzla, praskly a vybuchly a jejich úlomky se rozlétly do všech stran. Roran se přikrčil za štít a skoro spadl, když do něj narazil kus kamene velký jako pěst a potloukl mu paži. Oštěpy zmizely v záři žlutého ohně, což dodalo oblakům prachu stoupajícím od Barsta ďábelskou záři.

Když si byl Roran jistý, že je to bezpečné, vykoukl zpoza štítu.

Barst ležel na zádech uprostřed kamení a jeho kyj se válel opodál na zemi.

„Na něj!“ zařval Roran a vyrazil kupředu.

Mnoho ze shromážděných Vardenů vyrazilo k Barstovi, ale vojáci, s nimiž prve bojovali, vykřikli, zaútočili a po pár krocích je zastavili. S řevem se armády znovu pustily do sebe, obě strany rozpálené zoufalým hněvem.

Mezitím se z boční uličky vynořil Jörmundur v čele stovky mužů, které posbíral po okrajích bojiště. Byl tu, aby pomohl zadržet houf bojovníků, než se Roran a ostatní vypořádají s Barstem.

Z opačné strany náměstí vyrazil zpoza domů Garzhvog a šest dalších Kullů. Jejich dusot otřásal zemí a muži Království i z řad Vardenů jim zděšeně uhýbali z cesty.

Pak z hlavní části promíchaných armád vyklouzly stovky kočkodlaků, většinou ve zvířecí podobě, a proudili po dláždění s vyceněnými zuby k místu, kde ležel Barst.

Barst se právě pohnul, když se k němu Roran dostal. Oběma rukama chytil kopí a udeřil jím Barsta do krku.

Čepel zbraně se zastavila stopu od těla, špička se ohnula a praskla, jako by narazila do žulového kvádru.

Roran zaklel, dál urputně bodal a snažil se zabránit, aby Eldunarí uvnitř Barstova krunýře znovu nabralo síly.

Barst zasténal.

„Rychle!“ zakřičel Roran na urgaly.

Jakmile byli dost blízko, Roran uskočil stranou, aby Kullové měli potřebný prostor. Každý z obrovských urgalů střídavě mlátil svou zbraní do Barsta. Jeho obrany je odrážely, ale Kullové neúnavně bili dál. Ten zvuk byl ohlušující.

Kočkodlaci a elfové se shlukli kolem Rorana. Matně si uvědomoval, že za nimi jeho bojovníci spolu s Jörmundurovými muži odrážejí vojáky.

Právě když si Roran začínal myslet, že Barstovy obrany nikdy nepovolí, jeden z Kullů vítězoslavně zařval a jeho sekyra se odrazila od Barstova krunýře, který promáčkla.

„Ještě!“ zakřičel Roran. „Teď! Zabijte ho!“

Kull se sekyrou ustoupil, aby udělal místo Garzhvogovi, který se ohnal okovaným kyjem po Barstově hlavě.

Roran spatřil záblesk pohybu a pak se ozvalo velká rána, když kyj narazil do Barstova štítu, který si muž přetáhl přes sebe.

Sakra!

Než stačili urgalové znovu zaútočit, Barst se převalil k noze jednoho z Kullů a zaryl mu prsty zezadu do pravého kolene. Kull zařval bolestí, uskočil dozadu a vytáhl tak Barsta z klubka Kullů.

Urgalové a dva elfové Barsta znovu obklíčili a chvíli se zdálo, že by ho mohli přemoci.

Vtom ale do vzduchu vyletěla jedna elfka, s krkem ohnutým v podivném úhlu. Jeden Kull padl na bok a křičel něco ve své rodné řeči. Z levého předloktí mu vyčuhovala kost. Garzhvog zavrčel, uskočil zpátky a z díry velké jako pěst mu na boku vytékala krev.

Ne! pomyslel si Roran a polil ho studený pot. Takhle to nesmí skončit. To nedovolím!

S výkřikem utíkal kupředu a proklouzl mezi dvěma obřími urgaly. Ani si nestihl zkrvaveného a rozzuřeného protivníka prohlédnout a dostal ránu štítem do levé půlky těla.

Nemohl se nadechnout, nebe a země se kolem něj zatočily a ucítil, jak se jeho hlava v helmě odrazila od dláždění.

Svět jako by se pod ním dál točil, přestože už se zastavil.

Chvíli ležel na místě a snažil se popadnout dech. Nakonec se mu povedlo nasát vzduch do plic a napadlo ho, že nikdy nebyl za nic tak vděčný jako teď za tento nádech. Znovu zalapal po dechu. Pak hekl, když mu tělem projela bolest. Levou ruku měl ochromenou, ale všechny ostatní svaly a šlachy ho nesnesitelně pálily.

Pokusil se vstát, ale spadl zpátky na břicho. Příliš se mu točila hlava a všechno ho bolelo. Před ním ležel úlomek nažloutlého kamene s žilkami červeného achátu. Krátce ho pozoroval, oddechoval a po celou dobu mu hlavou běžela jediná myšlenka: Musím vstát. Musím vstát. Musím vstát…

Když se cítil připravený, zkusil to znovu. Jeho levá paže odmítla spolupracovat, takže se musel spolehnout jen na tu pravou. S jistými obtížemi pod sebe dostal nohy a pomalu vstal. Byl celý roztřesený a mohl dýchat jen mělce.

Jak se narovnal, ucítil tah v levém rameni a potlačil výkřik. Jako by měl v kloubu zapíchnutý rozžhavený nůž. Pohlédl dolů a všiml si, že má vykloubenou paži. Z jeho štítu zbylo jen roztříštěné prkno, stále připevněné na popruhu kolem jeho předloktí.

Otočil se a očima hledal Barsta. Uviděl ho třicet metrů před sebou, pokrytého škrábajícími kočkodlaky.

Byl rád, že Barsta aspoň na chvíli zaměstnají, a zaměřil se znovu na vykloubenou paži. Nejdřív si nemohl vzpomenout, co ho kdysi dávno učila matka, ale pak se mu její slova začala matně vybavovat. Stáhl si zbytky štítu z ruky.

„Zatni pěst,“ zamumlal Roran a udělal to levou rukou. „Ohni paži, abys pěstí mířil dopředu.“ Udělal to, i když se bolest zhoršila. „Pak otoč paží ven, od…“ Zařval a zaklel, když mu rameno zaskřípalo a svaly a šlachy se natáhly do směrů, kam by se vůbec neměly dostat. Stále otáčel paží a držel zaťatou pěst a po pár vteřinách konečně kloub zaskočil zpátky do jamky.

Okamžitě pocítil úlevu. Stále měl další bolesti, zvláště ve spodní části zad a na žebrech, ale aspoň mohl zase používat obě ruce a bolest nebyla tak nesnesitelná.

Pak Roran znovu pohlédl k Barstovi.

Z toho pohledu se mu udělalo zle.

Barst stál v kruhu mrtvých kočkodlaků. Na promáčknutém krunýři měl cákance krve a na kyji, kterého se znovu zmocnil, chomáče chlupů. Tváře měl hrozně poškrábané a pravý rukáv kroužkového brnění utržený, ale jinak vypadal bez újmy. Těch pár kočkodlaků, kteří mu stále čelili, si obezřetně drželo odstup a Roranovi připadalo, že mají sto chutí stáhnout ocas a utéct. Za Barstem ležela těla Kullů a elfů, s nimiž předtím bojoval. Všichni Roranovi bojovníci jako by se vypařili, protože kolem něj nebyl nikdo jiný než vojáci, Barst a kočkodlaci: živoucí masa rudých tunik, v níž se ve víru bitvy přetlačovali a strkali muži.

„Zastřelte ho!“ vykřikl Roran, ale jako by ho nikdo neslyšel.

Ale Barst si ho všiml a zamířil k Roranovi. „Bezkladivo!“ zařval. „Za tohle dostanu tvou hlavu!“

Roran zahlédl na zemi kopí. Klekl si a zvedl ho. Z toho pohybu se mu zatočila hlava. „Uvidíme!“ odpověděl. Ale ta slova zněla prázdně a on si vzpomněl na Katrinu a jejich dítě, které se ještě ani nenarodilo.

Pak jedna kočkodlačice v podobě bělovlasé ženy, která Roranovi nesahala výš než po loket, vyběhla kupředu a sekla Barsta z boku do levého stehna.

Barst zavrčel a otočil se, ale kočkodlačice už se stahovala a zpovzdálí na něj syčela. Barst ještě chvilku čekal, aby se ujistil, že ho nebude znovu obtěžovat, a pak pokračoval k Roranovi. Tentokrát už se belhal, protože nová zranění zřejmě zhoršila jeho původně mírné kulhání. Po noze mu stékala krev.

Roran si olízl rty, neschopen odtrhnout oči od blížícího se nepřítele. Měl jenom to kopí. Chyběl mu štít. Nedokázal Barstovi utéct ani nemohl doufat, že se vyrovná jeho nadpřirozené síle nebo rychlosti. Ani nebyl nablízku někdo, kdo by mu pomohl.

Byla to bezvýchodná situace, ale on si odmítl připustit porážku. Už jednou se vzdal a znovu to neudělá, i když mu rozum říkal, že zanedlouho zemře.

Pak už byl Barst u něj a Roran ho bodl do pravého kolene v zoufalé naději, že by ho mohl nějakou šťastnou náhodou ochromit. Barst odklonil kopí kyjem a ohnal se po Roranovi.

Roran protiúder očekával, takže předem co nejrychleji klopýtal dozadu. Na tváři ho polechtal závan větru, když hlavice kyje proletěla jen pár palců od jeho hlavy.

Barst vycenil zuby v chmurném úsměvu a užuž se chystal znovu zaútočit, když na něj z výšky dopadl stín a on zvedl oči.

Z nebe se snesl bílý havran královny Islanzadí a přistál Barstovi na obličeji. Pták rozzlobeně zakrákal, kloval a škrábal Barsta a Roran užasle poslouchal, jak havran křičí: „Zemři! Zemři! Zemři!“

Barst zaklel a upustil štít. Volnou rukou odmrštil havrana pryč a zlomil mu už jednou zraněné křídlo. Z čela mu visela strhaná kůže a krev mu obarvila tváře a bradu do ruda.

Roran se vrhl kupředu a bodl Barsta do druhé ruky kopím, takže Barst upustil i kyj.

Roran se chopil příležitosti a bodl po jeho odkrytém hrdle. Ale Barst včas jednou rukou zachytil kopí, vytrhl ho Roranovi z dlaní a zlomil ho mezi prsty, jako by šlo o suchou větvičku.

„Teď zemřeš ty,“ zaburácel Barst a vyplivl krev. Rty měl popraskané a pravé oko vyškrábané, ale stále ještě viděl tím druhým.

Barst se natáhl po Roranovi a snažil se ho sevřít do smrtícího objetí. Roran by nedokázal uniknout, i kdyby chtěl. Když se tedy kolem něj sevřely Barstovy paže, chytil protivníka kolem pasu a vší silou se snažil co nejvíc zatlačit na jeho raněnou nohu, na kterou kulhal.

Barst chvíli odolával. Pak se mu podlomilo koleno a s bolestným výkřikem padl dopředu na jednu nohu, ale zachytil se levou rukou. Roran sebou zakroutil, čímž vyklouzl zpod Barstovy pravé paže. Barstův náprsní krunýř už byl pokrytý kluzkou krví, takže bylo daleko snazší se vymanit, navzdory mužově nesmírné síle.

Roran se pokusil chytit Barsta zezadu pod krkem, ale Barst přitiskl bradu na prsa a Roran ho neměl jak uchopit. A tak místo toho omotal paže kolem Barstovy hrudi a doufal, že ho udrží, než mu ho pomůže zabít někdo další.

Barst zavrčel a vrhl se na bok. Roranovým zraněným ramenem otřásl náraz a on zachroptěl bolestí. Barst se třikrát překulil a Roranovi se do paží a zad zarývaly dlažební kostky. Když mohutný muž ležel na něm, Roran skoro nemohl dýchat, ale stále ho nepouštěl. Barst ho udeřil loktem do boku a Roran ucítil, jak se mu zlomilo několik žeber.

Roran zatnul zuby a ještě pevněji sevřel paže.

Katrino, pomyslel si.

Znovu do něj narazil Barstův loket.

Roran zaskučel bolestí a před očima mu začaly poskakovat hvězdičky. Zmáčkl ještě víc.

Znovu loket, jako kovadlina bušící do jeho boku.

„Ty… nikdy… nevyhraješ,… Bezkladivo,“ odsekl Barst. S námahou se postavil a vytáhl Rorana, který se ho zezadu držel jako klíště, s sebou.

I když měl Roran pocit, že mu popraskají svaly, stiskl Barsta ještě víc. Křičel, ale neslyšel svůj hlas. Cítil, jak žíly praskají a šlachy se trhají.

A pak se Barstův náprsní krunýř propadl dovnitř a povolil v místě, kde ho promáčkl Kull. Ozval se zvuk tříštícího se křišťálu.

„Ne!“ vykřikl Barst, právě když z okrajů jeho brnění vyrazilo průzračně bílé světlo. Ztuhl, jako by každou z jeho končetin táhly neviditelné řetězy co nejdál od těla, a začal se neovladatelně třást.

Světlo Rorana oslepilo a pálilo ho na pažích a ve tváři. Pustil Barsta, spadl na zem a zakryl si oči předloktím.

Světlo dál proudilo zpod Barstova hrudního krunýře, dokud okraje kovu nezačaly zářit. Pak záře pohasla a svět byl najednou temnější než předtím. To málo, co zůstalo z lorda Barsta, se skácelo na záda, zůstalo ležet na kočičích hlavách a doutnalo.

Roran zamrkal a hleděl na jednotvárné nebe. Věděl, že by měl vstát, protože kolem byli vojáci, ale dláždění mu pod zády připadlo měkké a jediné, co si skutečně přál, bylo zavřít oči a odpočívat…

*

Když znovu otevřel oči, uviděl Orika, Horsta a několik elfů, kteří se shlukli kolem něj.

„Rorane, slyšíš mě?“ volal Horst s ustaraným pohledem.

Roran se pokusil promluvit, ale nedokázal utvořit slova.

„Slyšíš mě? Poslouchej mě. Musíš zůstat vzhůru. Rorane! Rorane!“

Cítil, jak se znovu propadá do tmy. Byl to uklidňující pocit, jako zachumlat se do měkké vlněné přikrývky. Po těle se mu šířilo teplo a poslední věc, kterou si pamatoval, byla, jak se nad ním sklání Orik a říká trpasličím jazykem něco, co znělo jako modlitba.

Dar poznání

Eragon s Murtaghem se upřeně sledovali, pomalu kolem sebe kroužili a snažili se uhodnout, jak se ten druhý pohne. Murtagh se zdál být v dobré formě jako vždy, ale měl tmavé kruhy pod očima a ztrhané rysy. Eragonovi připadalo, že jeho nevlastní bratr musí být pod obrovským tlakem. Byli oblečeni do podobné výstroje: drátěné košile, rukavic, chráničů předloktí a holení, ale Murtaghův štít byl delší a tenčí než Eragonův. Pokud šlo o meče, Brisingr měl se svým jedenapůlručním jílcem výhodnější délku, zatímco Zar’roc byl díky širší čepeli těžší.

Pomalu se k sobě přibližovali. Když už je dělilo jen asi deset stop, Murtagh, který byl zády ke Galbatorixovi, zlostně sykl: „O co se snažíš?“

„Získávám čas,“ zašeptal Eragon a snažil se přitom co nejméně pohybovat rty.

Murtagh se zamračil. „Jsi hlupák. Bude se dívat, jak se vzájemně rozsekáme na kousky, a co se tím změní? Nic.“

Eragon místo odpovědi přenesl váhu dopředu a stočil paži s mečem, takže Murtagh musel ucuknout.

„Čert aby tě vzal,“ procedil Murtagh. „Kdybyste počkali jediný den, mohl jsem osvobodit Nasuadu.“

To Eragona zaskočilo. „Proč bych ti měl věřit?“

Otázka Murtagha ještě více rozzlobila. Zkřivil rty a zrychlil krok, takže i Eragon musel zvýšit tempo. Pak Murtagh, tentokrát hlasitěji, řekl: „Takže jsi nakonec sehnal pořádný meč. Vyrobili ti ho elfové, že?“

„Ty víš, že a…“

Murtagh udělal výpad vpřed a ohnal se po Eragonově břichu. Eragon uskočil, taktak odrazil rudý meč a odpověděl úderem vedeným obloukem nad hlavou. Nechal dlaň sklouznout až k hlavici Brisingru, aby jím dosáhl dál − a Murtagh mu uskočil z cesty.

Oba se zastavili pro případ, že by se ten druhý znovu chystal zaútočit. Když to ani jeden z nich neudělal, opět kolem sebe začali kroužit. Eragon už byl ostražitější než předtím.

Z první výměny úderů totiž bylo zřejmé, že je Murtagh stále tak rychlý a silný jako Eragon − nebo jako elf. Galbatorixův zákaz používat kouzla se zjevně nevztahoval na zaklínadla, která dodávala Murtaghovým pažím větší sílu. Eragonovi se ze sobeckých pohnutek královo rozhodnutí nelíbilo, ale chápal jeho důvody: jinak by byl boj jen sotva čestný.

Eragon však nestál o spravedlivý souboj. Chtěl získat kontrolu nad průběhem boje, aby mohl rozhodnout, kdy a jak skončí. Vzhledem k Murtaghově zručnosti v ovládání meče bohužel pochyboval, že se mu k tomu naskytne příležitost. A i kdyby ji dostal, nebyl si jistý, jak by tento souboj mohl využít pro svůj útok proti Galbatorixovi. Ani neměl čas o tom přemýšlet, ale doufal, že Safira, Arya a draci se pro něj pokusí vymyslet nějaké řešení.

Murtagh naznačil pohyb levým ramenem a Eragon se skrčil za štít. Vzápětí si uvědomil, že to byla lest a že se Murtagh přesouvá vpravo, aby ho přistihl nechráněného.

Eragon se stočil a spatřil, jak Zar’roc obloukem míří k jeho krku. Ostří se zatřpytilo ve vzduchu jako tenounká čárka. Nemotorně ho odstrčil stranou křížovou záštitou Brisingru. Pak provedl protiúder a rychle se ohnal po Murtaghově předloktí. Překvapivě ho zasáhl ze strany do zápěstí. Brisingr sice neprošel rukavicí ani rukávem tuniky, ale ten úder Murtagha přesto bolel. Navíc tím Eragon odstrčil Murtaghovu paži od těla, takže ten měl nyní nekrytou hruď.

Eragon bodnul a Murtagh vykryl útok štítem. Pak zvládl odrazit ještě tři další výpady. Když se Eragon napřáhl k novému útoku, Murtagh tentokrát vyrazil mečem proti jeho kolenu. Takový zásah by byl ochromující.

Když ovšem Eragon pochopil, co má Murtagh v úmyslu, vedl svou ránu tak, že zastavil Zar’roc asi palec od své nohy. Pak po Murtaghovi sám sekl.

Několik minut si vyměňovali údery a snažili se narušit rovnováhu soupeře, ale nikam to nevedlo. Příliš dobře se znali. Ať se Eragon pokusil o cokoli, Murtagh mu to dokázal překazit a to samé platilo i naopak. Bylo to jako hra, kde oba museli promýšlet mnoho tahů dopředu. Vznikal tím mezi nimi jistý pocit důvěrnosti: Eragon se snažil odhadnout Murtaghovy vnitřní pochody a předpovědět, co udělá příště.

Hned na začátku si Eragon všiml, že Murtagh hraje tuto hru jinak, než když spolu bojovali v minulosti. Utočil s bezcitností, se kterou se u něj dosud nesetkal, jako by poprvé chtěl Eragona opravdu porazit, a navíc co nejrychleji. Po počátečním výbuchu se ovšem jeho hněv jakoby vytratil a nyní už projevoval pouze chladné, nesmiřitelné odhodlání.

Eragon se dostával k hranicím svých možností, a třebaže si dokázal udržet Murtagha od těla, nakonec se musel bránit víc, než se mu zamlouvalo.

Po chvíli Murtagh spustil meč a otočil se k trůnu a ke Galbatorixovi.

Eragon se měl stále na pozoru, ale zaváhal. Nebyl si jistý, zda je vhodné zaútočit.

V tom okamžiku se na něj jeho bratr vrhl. Eragon zůstal stát na místě a ohnal se po něm. Murtagh zachytil jeho úder štítem a pak, místo aby sám provedl výpad, jak Eragon očekával, tím štítem udeřil do Eragonova štítu a zatlačil.

Eragon zavrčel a pustili se do přetlačování. Byl by mohl vést úder okolo štítu a mohl by seknout Murtagha do zad nebo nohou, ale ten na něj tlačil příliš tvrdě, a Eragon tudíž nechtěl riskovat. Murtagh byl asi o palec nebo dva vyšší, což mu dovolovalo tlačit na Eragonův štít shora, takže Eragon měl potíže neuklouznout po nablýskané kamenné podlaze.

Nakonec Murtagh s výkřikem a mocným nárazem Eragona odstrčil a ten se zapotácel. Jak Eragon klopýtl a snažil se znovu získat rovnováhu, Murtagh ho bodl do krku.

„Letta!“ vykřikl Galbatorix.

Špička Zar’rocu se zastavila jen vlásek od Eragonova hrdla. Ztuhl, ztěžka oddechoval a plně nechápal, co se právě stalo.

„Kroť se, Murtaghu, nebo to udělám za tebe,“ ozval se Galbatorix z trůnu. „Nerad se opakuju. Nezabiješ Eragona a ani on tebe… Teď pokračujte.“

Poznání, že se ho právě Murtagh pokusil zabít a že by se mu to bylo povedlo, kdyby Galbatorix nezasáhl, Eragona šokovalo. Hledal v soupeřově tváři nějaké vysvětlení, ale Murtagh zůstával tvrdošíjně bezvýrazný, jako by jeho bratr pro něj nic neznamenal.

Eragon tomu nerozuměl. Murtagh rozhodně hrál jinak, než by měl. Něco se v něm změnilo, ale Eragon nedokázal říct co.

Vědomí, že prohrál − a že by správně měl být mrtvý − také podkopalo Eragonovu sebejistotu. Mnohokrát už sice stanul tváří v tvář smrti, ale ještě nikdy to nebylo tak nekompromisní. Murtagh ho bezpochyby předčil a jenom Galbatorixovo slitování ho zachránilo.

Eragone, nezabývej se tím, utěšovala ho Arya. Neměl jsi důvod očekávat, že se tě pokusí zabít. Ani ty ses ho nesnažil zabít. Kdybys o to usiloval, boj by se vyvíjel jinak a Murtagh by nikdy nedostal šanci takhle zaútočit.

Eragon plný pochyb letmo pohlédl jejím směrem na okraj světelného kruhu, kde stála s Elvou a Safirou. Safira ještě dodala: Jestli ti chce rozpárat krk, tak mu přesekni podkolenní šlachy, abys měl jistotu, že už to víckrát neudělá.

Eragon přikývl, že rozumí.

Poodešli s Murtaghem od sebe, opět zaujali výchozí pozici a Galbatorix je spokojeně sledoval.

Tentokrát jako první zaútočil Eragon.

*

Eragon měl pocit, že bojují snad celé hodiny. Murtagh už se podruhé nepokusil zasadit mu smrtící úder, kdežto Eragon se mohl pyšnit tím, že zasáhl Murtaghovu klíční kost, ačkoli zastavil úder dřív, než to za něj stačil udělat Galbatorix. Murtagha však ten zásah očividně vyvedl z míry a Eragon se nad jeho reakcí letmo pousmál.

Nepodařilo se jim odrazit ani některé další údery. Navzdory rychlosti a zručnosti ani jeden z nich nebyl neomylný, a protože nemohli boj nijak snadno ukončit, nevyhnutelně museli začít dělat chyby a ty chyby končily zraněními.

První sečnou ránu způsobil Murtagh Eragonovi na pravém stehně, v mezeře mezi okrajem kroužkového brnění a horní částí holenního chrániče. Šlo sice jen o povrchovou ránu, ale nesmírně bolestivou. Kdykoli Eragon přenesl váhu na pravou nohu, vytékala z ní krev.

Další zranění utrpěl rovněž Eragon: šrám nad obočím, když ho Murtagh zasáhl do helmy a její okraj se mu zaryl do kůže. Toto zranění bylo daleko nepříjemnější, neboť Eragonovi stále kapala krev do očí a špatně kvůli tomu viděl.

Pak ovšem Eragon zasáhl Murtagha do zápěstí a v tomto případě čepel prošla manžetou rukavice, rukávem tuniky i tenkou kůží až na kost. Nepodařilo se mu sice přeseknout svaly, ale i tak rána podle všeho Murtagha hodně bolela. Krev, která se Murtaghovi vsákla do rukavice, způsobila, že mu nejméně dvakrát sklouzla ruka.

Eragon přišel ke škrábnutí na pravém lýtku a pak − když se Murtagh ještě vzpamatovával z neúspěšného útoku − se přesunul z boku k protivníkově štítu a udeřil Brisingrem co nejsilněji doprostřed Murtaghova levého holenního chrániče, až promáčkl ocel.

Murtagh zařval a poskočil na jedné noze. Eragon se pustil za ním, ohnal se Brisingrem a pokusil se ho srazit na zem. Navzdory zranění se však Murtagh dokázal ubránit a o chvíli později to byl Eragon, kdo měl potíže udržet se na nohou.

Nějaký čas jejich štíty odolávaly neúnavným úderům. Galbatorix, jak si Eragon s potěšením uvědomil, se ani nedotkl ochranných zaklínadel na jejich mečích a brnění. Pak se ovšem kouzla na Eragonově i Murtaghově štítu vyčerpala, což se dalo poznat podle odštěpků a třísek, které odletovaly po každém úderu meče do štítu. Krátce nato Eragon obzvláště silným úderem rozbil Murtaghův štít. Jeho převaha ovšem netrvala dlouho, protože Murtagh sevřel Zar’roc oběma rukama a dvakrát rychle po sobě praštil do Eragonova štítu. Ten se také rozštípl a oba na tom zase byli stejně.

Jak bojovali, museli dávat pozor, aby jim nepodklouzla noha, neboť kamenná podlaha byla celá postříkaná od krve. V obrovském trůnním sále se k nim vracely vzdálené ozvěny řinčení jejich zbraní, jako by šlo o halas nějaké dávno zapomenuté bitvy. Eragon měl pocit, jako by byli středem celého světa, protože v jediném kuželu světla stáli jen oni dva.

A po celou dobu je Galbatorix se Šruikanem sledovali, sami skryti ve stínu.

Bez štítů bylo pro oba snazší zasáhnout toho druhého − hlavně do paží a nohou. Jejich brnění je sice většinou ochránila před sečnými ranami, ale rychle jim přibývaly boule a modřiny.

Navzdory svým úspěšným zásahům začínal mít Eragon dojem, že Murtagh je lepší šermíř než on. Nebyl mezi nimi velký rozdíl, ale stačil právě k tomu, aby Eragon nikdy nedokázal získat převahu. Kdyby se měl jejich souboj vyvíjet dál stejně jako doposud, Murtagh ho nakonec udolá a on bude příliš pomlácený a unavený, než aby byl schopen pokračovat. Takový okamžik se kvapem blížil. S každým krokem Eragon cítil, jak se mu po koleni řine krev z rány na stehně, a bylo čím dál tím těžší se bránit.

Musel souboj ukončit ihned, jinak se později nedokáže utkat s Galbatorixem. I takhle pochyboval, že by mohl krále vážněji ohrozit, ale nezbývalo než to zkusit. Když nic jiného, prostě to musel zkusit.

Konečně pochopil, v čem tkví podstata celého problému: Murtaghovy důvody k boji jsou pro něj záhadou, a pokud se mu je nepodaří odhalit, jeho nevlastní bratr ho nadále bude překvapovat.

Eragon si vzpomněl, co mu Glaedr říkal před Dras-Leonou: Musíš se učit, abys viděl, na co se díváš. A také: Bojovník má kráčet cestou poznání.

A tak si upřeně prohlížel Murtagha. Díval se na něj stejně soustředěně, jako hleděl na Aryu při cvičných soubojích, a se stejným nasazením, s jakým zkoumal sám sebe během dlouhé noci na Vroengardu. Byl rozhodnutý rozluštit skrytou řeč Murtaghova těla.

Dosáhl jistého úspěchu. Bylo zřejmé, že Murtagh je ustaraný a vyčerpaný. Nahrbená ramena vypovídala o nesmírné zlobě, nebo možná strachu. A pak tu byla jeho bezcitnost: povahový rys nikterak nový, který se však vůči k Eragonovi projevil poprvé. Tyhle věci Eragon odhalil spolu s dalšími, jemnějšími detaily. Pak se je snažil spojit s tím, co o Murtaghovi věděl z minulosti − s jeho přátelstvím, věrností a odporem ke Galbatorixově moci nad ním.

Během pár vteřin Eragon pochopil pravdu. Byly to vteřiny plné duševního vypětí, kdy provedl pár nešikovných úderů, kvůli nimž přišel k další modřině na lokti. Najednou mu to však připadalo nad slunce jasné. V Murtaghově životě musí být něco, co bude jejich soubojem ovlivněno. Pro Murtagha je to natolik důležité, že se cítí povinen vyhrát, i kdyby to mělo znamenat smrt jeho nevlastního bratra. Ať už šlo o cokoli − a Eragon měl jisté domněnky, některé znepokojivější než jiné − znamenalo to, že Murtagh se nikdy nevzdá. Znamenalo to, že bude bojovat až do posledního dechu jako zvíře zahnané do kouta a že ho Eragon nemůže porazit žádným obvyklým způsobem, protože pro něj ten souboj nemá takový význam jako pro Murtagha. Eragon tím soubojem chtěl získat jen čas a příliš mu nezáleželo na tom, kdo vyhraje nebo prohraje, pokud se poté ještě dokáže postavit Galbatorixovi. Pro Murtagha však byl ten boj daleko důležitější a Eragon ze zkušenosti věděl, že takové odhodlání lze, pokud vůbec, jen velmi obtížně přemoci pouhou silou.

Otázkou tedy bylo, jak zastavit muže, který byl rozhodnutý vytrvat a zvítězit navzdory jakýmkoli překážkám, jež se mu postaví do cesty.

Byl to neřešitelný hlavolam, dokud si Eragon konečně neuvědomil, že jediný způsob, jak předčit Murtagha, je dát mu to, co chce. Má-li dosáhnout svého cíle, bude muset přijmout porážku.

Ale ne úplně. Nemohl nechat Murtagha, aby vyplnil Galbatorixův příkaz. Dopřeje Murtaghovi jeho vítězství a pak získá to svoje.

Safira vnímala jeho myšlenky a její sklíčenost a ustaranost vzrůstaly. Nakonec řekla: Ne, Eragone. Musí existovat jiná cesta.

Tak mi řekni jaká, opáčil, protože já žádnou nevidím.

Zavrčela a Trn jí odpověděl ze stínů na druhé straně síně.

Rozhoduj se uvážlivě, řekla Arya a Eragon věděl, co tím myslí.

Murtagh se na něj vrhl, jejich meče zařinčely a pak se oba stáhli a na okamžik zastavili, aby nabrali síly. Když opět vyrazili proti sobě, Eragon se stočil k Murtaghově pravé straně a současně natáhl paži s mečem, a odkryl si tak bok, jakoby vyčerpáním nebo z nedbalosti. Šlo o nepatrný pohyb, ale věděl, že Murtagh si ho všimne a pokusí se této chyby využít.

Eragon náhle nic necítil. Stále sice vnímal bolestivá zranění, ale z jistého odstupu, jako by ty pocity ani nebyly jeho. Jeho mysl byla jako hluboká tůň za dusného dne, klidná a nehybná, ale přesto plná odrazů okolního světa. To, co viděl, nevnímal vědomě. Už to nepotřeboval. Rozuměl všemu, co se tu odehrávalo, a další přemýšlení by ho jen brzdilo.

Jak očekával, Murtagh udělal výpad k němu, bodl a mířil na břicho.

Eragon se na poslední chvíli stočil. Nepohnul se ani rychle, ani pomalu, ale právě takovou rychlostí, jakou situace vyžadovala. Ten pohyb mu připadal jaksi předurčený, jako by ani nemohl udělat nic jiného.

Místo aby ho tedy Murtagh zasáhl do břicha, jak měl v úmyslu, trefil svaly na pravém boku, přímo pod hrudním košem. Náraz čepele byl jako rána kladivem, Zar’roc proklouzl mezi rozbitými články brnění do těla. Eragon zalapal po dechu; chlad kovu ho zaskočil víc než samotná bolest.

Špička čepele mu na zádech zatahala za kroužkové brnění, když se na druhé straně vynořila z jeho těla.

Murtagh na něj hleděl očividně překvapeně.

Než se však stačil vzpamatovat, Eragon napřáhl paži a vrazil mu Brisingr do břicha, poblíž pupku. Zasadil mu mnohem horší ránu, než jakou před chvílí sám dostal.

Murtaghovi ochabla tvář. Ústa se mu otevřela, jako by chtěl promluvit, padl na kolena a stále svíral Zar’roc.

Kus od nich zaburácel Trn.

Eragon vytáhl Brisingr, poté o krok ustoupil a stáhl tvář bolestí, když mu Zar’roc vyklouzl z těla.

Ozvalo se zarachocení, když Murtagh pustil Zar’roc a meč dopadl na podlahu. Pak se chytil za břicho, předklonil se a přitiskl hlavu na leštěný kámen.

Teď se zase divil Eragon, jemuž do oka kapala horká krev.

Z trůnu se ozval Galbatorixův hlas: „Naina.“ Desítky luceren po celém sále se rozsvítily a znovu odhalily sloupy, rytiny na stěnách a kamenný kvádr, u něhož stála připoutaná Nasuada.

Eragon se dopotácel k Murtaghovi a klekl si vedle něj.

„Vítězem se stává Eragon,“ pronesl král zvučným hlasem, který se rozléhal sálem.

Murtagh zvedl oči k Eragonovi a zpocenou tvář měl křečovitě staženou bolestí. „Nemohl jsi mě prostě nechat vyhrát, že?“ zavrčel polohlasně. „Nedokážeš porazit Galbatorixe, ale přesto jsi musel dokázat, že jsi lepší než já… Pche!“ Zachvěl se a začal se na kolenou pohupovat dopředu a dozadu.

Eragon mu položil ruku na rameno. „Proč?“ zeptal se a věděl, že Murtagh otázku pochopí.

Odpověď přišla jako sotva slyšitelný šepot: „Doufal jsem, že si získám jeho přízeň, abych ji mohl zachránit.“ Murtaghovi se v očích zaleskly slzy a odvrátil pohled.

Eragon si uvědomil, že Murtagh řekl pravdu, a to ho ohromilo.

Uběhla další chvíle a Eragon si byl vědom, že je Galbatorix se zájmem sleduje.

Pak Murtagh řekl: „Obelstil jsi mě.“

„Jinak to nešlo.“

Murtagh zabručel. „V tom byl vždycky rozdíl mezi námi dvěma.“ Pohlédl na Eragona. „Tys byl ochotný se obětovat. Já ne… Tenkrát ne.“

„Ale teď ano.“

„Nejsem tím, kým jsem kdysi býval. Teď mám Trna a…“ Murtagh zaváhal. Potom se jeho ramena pozvedla a klesla, jako by jimi nepatrně pokrčil. „Už nebojuju jen za sebe… A je to jiné.“ Zlehka se nadechl a zamrkal. „Dřív jsem tě považoval za hlupáka, že pořád tak riskuješ život… Teď tomu lépe rozumím. Chápu… proč. Chápu…“ Oči se mu rozšířily a stažená tvář se uvolnila, jako by zapomněl na bolest, a jeho rysy se rozjasnily vnitřním světlem. „Chápu − my chápeme,“ zašeptal a Trn vydal podivný zvuk, který zněl napůl jako nářek a napůl jako vrčení.

Galbatorix se zavrtěl na trůnu, jako by se cítil nesvůj, a drsným hlasem zvolal: „Dost řečí. Váš souboj skončil a Eragon vyhrál. Teď nadešel čas, aby naši hosté poklekli a složili mi přísahu věrnosti… Pojďte blíž, vyléčím vám oběma rány a pak budeme pokračovat.“

Eragon začal vstávat, ale Murtagh ho chytil za předloktí a zadržel ho.

„Hned!“ zahřímal Galbatorix a jeho husté obočí se spojilo. „Nebo vás nechám trpět, dokud neskončíme.“

Připrav se, řekl Murtagh v duchu Eragonovi.

Eragon zaváhal, protože si nebyl jistý, co má čekat. Pak přikývl a varoval Aryu, Safiru, Elvu, Glaedra a další Eldunarí.

Murtagh odstrčil Eragona stranou, zvedl se na kolenou a stále si svíral břicho. Pohlédl na Galbatorixe. A zakřičel to Slovo.

Galbatorix sebou cuknul a zvedl ruku, jako by se bránil.

Murtagh vykřikoval další slova ve starověkém jazyce. Mluvil příliš rychle, takže Eragon neporozuměl účelu kouzla.

Vzduch kolem Galbatorixe se rudě a černě zablýskal a na okamžik jako by měl král tělo zahalené v plamenech. Ozvalo se zaskučení, připomínající letní vítr ve větvích listnatých stromů. Potom Eragon uslyšel řadu tichých výkřiků a kolem Galbatorixovy hlavy se objevilo dvanáct světelných koulí. Světla vyrazila pryč od něj, prolétla zdmi síně a zmizela. Koule vypadaly jako duchové, ale Eragon je spatřil jen kratičce, takže si nemohl být jistý.

Trn se prudce otočil − rychle jako kočka, které někdo šlápl na ocas − a zakousl se Šruikanovi do mohutného krku. Černý drak zařval, zapotácel se a zatřásl hlavou ve snaze Trna odhodit. Zle vrčel a podlaha se otřásala pod vahou dvou draků.

Na schůdcích stupínku zaječely děti a zakryly si uši rukama.

Arya, Elva a Safira klopýtly, když na ně přestalo působit Galbatorixovo kouzlo. Arya s Dauthdaertem v ruce vyrazila k trůnu, kdežto Safira běžela dlouhými skoky na pomoc Trnovi. Elva si přiložila ruku k ústům a jako by si říkala něco pro sebe, ale přes hluk, který působili draci, ji Eragon neslyšel.

Kolem pršely kapky krve velké jako pěsti, z nichž se na kamenné podlaze kouřilo.

Eragon vstal ze země a utíkal za Aryou k trůnu.

Pak Galbatorix vyslovil jméno starověkého jazyka a s ním slovo letta. Eragonovy končetiny opět sevřela neviditelná pouta a po celé místnosti se rozhostilo ticho, jak královo kouzlo ochromilo všechny včetně Šruikana.

V Eragonovi to vřelo vzteky a drásal ho pocit marnosti. Už byli tak blízko a mohli na krále zaútočit, ale přesto byli vůči jeho kouzlům bezbranní. „Zabijte ho!“ vykřikl v duchu i nahlas. Stejně už se pokusili o útok. Král ty dvě děti usmrtí, i kdyby útočit přestali. Jediné, co Eragonovi a jeho druhům zbývalo − poslední naděje na vítězství −, bylo prolomit Galbatorixovy duševní bariéry a ovládnout jeho myšlenky.

Spolu se Safirou, Aryou a Eldunarí, která byla s nimi, Eragon vyrazil svým vědomím proti králi. Nasměroval veškerou svou nenávist, zlost a bolest do jediného spalujícího paprsku a ten zaměřil do středu Galbatorixovy bytosti.

Na okamžik ucítil královu mysl: hrozivou a temnou, plnou mrazivého chladu i parného horka. Byla prošpikovaná tvrdými železnými mřížemi, které rozdělovaly vědomí na jednotlivé oblasti.

Pak draci sloužící Galbatorixovi − ti šílení, kvílící, zarmoucení draci − zaútočili na Eragonovu mysl a přinutili ho stáhnout se do sebe. Byli by ho roztrhali na kousky.

Za sebou uslyšel Elvu, jak začala něco říkat, ale sotva vydala hlásku, Galbatorix zvolal: „Theyna!“ a ona se s přidušeným zachroptěním zarazila.

„Zbavil jsem ho ochranných kouzel!“ vykřikl Murtagh. „Teď je…“

Ať již řekl Galbatorix cokoli, bylo to tak rychle a potichu, že to Eragon nezaslechl. Murtagh však ihned zmlkl a bezprostředně poté se ozvalo zacinkání jeho brnění a pronikavé zazvonění helmy o kámen, jak padl na podlahu.

„Mám spousty ochran,“ řekl Galbatorix, jehož jestřábí tvář potemněla zuřivostí. „Nemůžete mi ublížit.“ Vstal a sešel ze schodů k Eragonovi. Pláštěnka se mu rozevlála a jeho bílý meč, Vrangr, se mu hrozivě zaleskl v ruce.

V tom kratičkém čase se Eragon pokusil ovládnout mysl aspoň jednoho z draků, kteří se dobývali do jeho vědomí, ale bylo jich tolik, že měl nakonec co dělat, aby zahnal houf Eldunarí, než si úplně podřídila jeho myšlenky.

Galbatorix zastavil těsně před ním a upřeně na něj hleděl. Na čele mu vystupovala silná, vidlicovitá žíla a svaly na mohutné čelisti se napínaly. „Myslíš si, že mě můžeš zastavit, chlapče?“ vyštěkl zlostně. „Myslíš, že se mi vyrovnáš? Že bys mě dokázal sesadit a ukrást mi trůn?“ Šlachy na Galbatorixově krku vystupovaly jako přadena krouceného lana. Škubnul za okraj své pláštěnky. „Nastříhal jsem si tento plášť z křídel samotného Belgabada a své rukavice též.“ Zvedl Vrangr a přidržel jeho chladnou čepel Eragonovi před očima. „Tenhle meč jsem vzal z ruky Vraelovi a tuhle korunu jsem strhl z hlavy toho ukňouraného ubožáka, který ji nosil přede mnou. A ty si myslíš, že na mě vyzraješ? Na mě? Přijdeš si do mého hradu, zabíjíš mé muže a děláš, jako bys byl lepší než já. Jako bys byl šlechetnější nebo čestnější.“

Galbatorix ho udeřil do tváře hlavicí Vrangru a roztrhl mu kůži. Eragonovi zazvonilo v hlavě a před očima se mu objevilo souhvězdí poskakujících rudých teček.

„Potřebuješ dostat lekci pokory, hochu,“ řekl král a přibližoval se k němu, dokud jeho lesklé oči nebyly jen pár palců od Eragonových.

Eragon dostal ránu do druhé tváře a na okamžik měl před očima jen černo poseté pableskujícími světélky.

„Budu si vychutnávat, jak mi budeš sloužit,“ řekl Galbatorix. Tišeji dodal: „Gánga,“ a tlak Eldunarí, která útočila na Eragonovo vědomí, zmizel a on zase mohl volně myslet. Ale ostatní ne, jak poznal z napětí v jejich obličejích.

Vtom Eragonovu mysl propíchlo myšlenkové ostří, nabroušené do tenounké špičky, která pronikla do jádra jeho bytosti. Čepel se zakroutila a jako bodlák zachycený v plsti se zaryla do jeho vědomí, snažila se zničit jeho vůli, jeho totožnost, vnímání sebe sama.

Žádný podobný útok Eragon dosud nikdy nezažil. Ucukl před ním a soustředil se na jedinou myšlenku, aby se ochránil − na odplatu. Skrz jejich spojení cítil Galbatorixovy pocity: především zlost, ale také divokou radost, že dokáže Eragonovi ubližovat a může ho sledovat, jak se svíjí bolestí.

Eragon pochopil, proč si Galbatorix dokáže podmaňovat vědomí svých nepřátel: protože mu to skýtalo zvrácené potěšení.

Vybroušená čepel se zabodla ještě hlouběji do Eragonovy mysli a on proti své vůli zaúpěl.

Galbatorix se škodolibě usmál. Okraje jeho zubů byly průsvitné, jako vypálená hlína.

S pouhou obranou by nedokázal souboj vyhrát, a tak se Eragon přes pronikavou bolest přinutil rovněž zaútočit. Ponořil se do králova vědomí, tiskl se na jeho ostré myšlenky a snažil se je přidržet na místě a zabránit králi, aby se mohl pohnout nebo myslet bez jeho svolení.

Galbatorix se nijak nesnažil bránit. Jeho krutý úsměv se rozšířil a on ještě silněji kroutil čepelí v Eragonově mysli.

Eragon měl pocit, jako by ho trnité mlází zevnitř trhalo na kusy. Vykřikl a ochabl v sevření Galbatorixova kouzla.

„Podvol se mi,“ řekl král. Sevřel Eragonovu bradu ocelovými prsty. „Podvol se.“ Čepel se ještě víc zakroutila a Eragon křičel, dokud ho nezradil hlas.

Královy bodající myšlenky se uzavřely kolem jeho vědomí a zatlačily ho do ještě menší části jeho mysli, dokud mu nezbylo jen malé, světlé jádro jeho bytosti, zatlačené do pozadí vlivem Galbatorixovy síly.

„Podvol se,“ zašeptal král skoro láskyplně. „Nemáš kam jít, kde se schovat… Tento život pro tebe končí, Eragone Stínovrahu, ale čeká tě nový. Podvol se a vše bude odpuštěno.“

Slzy Eragonovi zamlžily zrak, když upřeně hleděl do prázdné propasti Galbatorixových zorniček.

Prohráli… On prohrál.

To poznání bylo bolestnější než kterékoli z jeho zranění. Stovka let strádání − a všechno pro nic. Safira, Elva, Arya, Eldunarí: nikdo z nich nedokázal přemoci Galbatorixe. Byl příliš silný, příliš znalý. Gero, Brom i Oromis zemřeli zbytečně, stejně jako mnoho bojovníků různých ras, kteří přišli o život během bojů proti Království.

Eragonovi se z očí koulely slzy.

„Podvol se,“ zašeptal král a jeho sevření zesílilo.

Ze všeho nejvíc Eragonovi vadila nespravedlnost celé situace. Zdálo se nesprávné na té nejzákladnější rovině, aby tolik lidí trpělo a zemřelo ve snaze dosáhnout nedosažitelného cíle. Zdálo se nesprávné, aby samotný Galbatorix byl příčinou tolika utrpení. A zdálo se nesprávné, že by měl uniknout trestu za své zločiny.

Proč? ptal se Eragon sám sebe.

Pak si vzpomněl na vidění, které jemu a Safiře ukázalo nejstarší Eldunarí, Valdr, kde sny špačků byly rovnocenné starostem králů.

„Podvol se!“ vykřikl Galbatorix a jeho mysl zatlačila na Eragona ještě větší silou, až ho střepiny ledu i ohně propichovaly ze všech stran.

Eragon vykřikl a v zoufalství zapátral po Safiře a Eldunarí, jejichž duše obléhali blázniví draci v králově područí. Aniž by to měl v úmyslu, vytáhl energii z jejich zásob.

A s touto energií použil kouzlo.

Jednalo se o kouzlo bez použití slov, neboť Galbatorixovo zaklínadlo by to ani jinak nedovolilo a žádná slova nemohla popsat, co Eragon chtěl ani co cítil. Ani celá knihovna by na to nestačila. Jednalo se o kouzlo vzešlé z instinktů a pocitů; jazyk ho nemohl obsáhnout.

To, co chtěl udělat, bylo jednoduché i složité zároveň: chtěl, aby Galbatorix pochopil… aby pochopil nesprávnost svého počínání. To kouzlo neznamenalo útok; byl to pokus o dorozumění. Pokud měl Eragon strávit zbytek života jako králův otrok, tak chtěl, aby Galbatorix pochopil, co udělal, a to do všech důsledků.

Když kouzlo zaúčinkovalo, Eragon ucítil, jak k němu Umaroth a Eldunarí obrátili pozornost a usilovně se snaží nevnímat Galbatorixovy draky. Jako burácející vlna se v Eldunarí probudilo sto let neutěšitelného zármutku a vzteku. Draci promísili své mysli s Eragonovou a začali jeho kouzlo pozměňovat, prohlubovat ho, rozšiřovat a stavět na něm, dokud neobsáhlo mnohem víc, než měl původně v úmyslu.

Nejenže ukázalo Galbatorixovi špatnost jeho činů, ale nyní ho současně nutilo zažívat všechny pocity, dobré i špatné, které probudil v druhých ode dne, kdy se narodil. Takové kouzlo by Eragon nikdy nedokázal sám vymyslet, protože v něm bylo víc, než by mohla pojmout jedna osoba nebo jediný drak. Každé Eldunarí k němu něčím přispělo a souhrn jejich příspěvků stvořil kouzlo, které obsáhlo nejen celou Alagaësii, ale také každý okamžik v čase mezi současností a Galbatorixovým narozením.

Eragona napadlo, že je to největší kouzlo, jaké kdy draci rozpoutali, a on se stal jejich nástrojem, jejich zbraní.

Síla Eldunarí jím proudila jako nekonečně široká řeka a Eragon si připadal jako prázdné a křehké plavidlo, jako by se jeho kůže mohla roztrhnout silou proudu, který směřoval do Galbatorixe. Nebýt Safiry a dalších draků, okamžitě by zemřel, protože by z něj nenasytné kouzlo vytáhlo veškeré síly.

Světlo luceren kolem nich pohaslo a ve své mysli Eragon jako by slyšel ozvěny tisíců hlasů: nesnesitelnou kakofonii nesčetných bolestí a radostí, které sem doléhaly jak ze současnosti, tak z minulosti.

Vrásky na Galbatorixově tváři se prohloubily a vytřeštil oči. „Cos to udělal?“ zvolal přidušeným, napjatým hlasem. Ustoupil o krok a přitiskl si pěsti na spánky. „Cos to udělal!?“

S námahou Eragon odpověděl: „Přinutil jsem tě pochopit.“

Král na něj zděšeně zíral. Svaly v jeho obličeji poskakovaly a kroutily se a celé jeho tělo se roztřáslo. Vycenil zuby a zachrčel: „Ty mě nepřemůžeš, hochu. Ty… mě… ne…“ Zasténal, zapotácel se a kouzlo, které svazovalo Eragona, zničehonic přestalo účinkovat a on spadl na podlahu. Elva, Arya, Safira, Trn, Šruikan i děti se začali zase hýbat.

Místností se rozlehl Šruikanův ohlušující řev. Obrovský černý drak setřásl Trna ze svého krku a odhodil ho přes půlku sálu. Trn dopadl na levý bok a kosti v jeho křídle hlasitě zapraskaly.

„Já… se… nevzdám,“ zasyčel Galbatorix. Za králem Eragon spatřil Aryu, která byla blíž k trůnu než on − zaváhala a ohlédla se na ně. Pak tryskem vyrazila kolem stupínku a utíkala se Safirou ke Šruikanovi.

Trn se s obtížemi postavil a pospíchal za nimi.

S tváří křečovitě staženou Galbatorix přešel k Eragonovi a ohnal se po něm Vrangrem.

Eragon se skulil stranou a uslyšel, jak meč dopadl na kámen kousek od jeho hlavy. Sám se kutálel ještě několik stop a poté hbitě vstal. Jenom energie z Eldunarí mu dovolila udržet se na nohou.

Galbatorix vykřikl a vyřítil se na něj. Eragon odvrátil králův neobratný úder. Jejich meče zacinkaly jako zvony, pronikavě a jasně uprostřed řevu draků a šepotu mrtvých.

Safira vyskočila vysoko do vzduchu, praštila Šruikana do obrovského čumáku a dopadla zpátky na podlahu. Ohnal se po ní tlapou s vytaženými drápy, ale ona uskočila a napůl přitom roztáhla křídla.

Eragon se skrčil před zuřivým úderem meče a bodl Galbatorixe do levého podpaždí. Kupodivu ho zasáhl a smočil tak špičku Brisingru královou krví.

Křeč v paži zabránila Galbatorixovi v dalším úderu. Skončili s meči zaklíněnými o jílce a oba se snažili vyvést protivníka z rovnováhy. Král měl tvář zkroucenou skoro k nepoznání a po tvářích mu stékaly slzy.

Nad hlavami jim vybuchla ohnivá stěna a vzduch kolem nich se ohřál.

Někde křičely děti.

Eragonova raněná noha povolila a on dopadl na ruce a chodidla a odřel si prsty, v nichž držel Brisingr.

Čekal, že král po něm bleskurychle skočí, ale ten kupodivu zůstal na místě a kolébal se ze strany na stranu.

„Ne!“ zvolal král. „Já jsem ne…“ Pohlédl na Eragona a pln zoufalství vykřikl: „Zastav to!“

Eragon zakroutil hlavou, jakmile se mu podařilo znovu vstát.

Do levé paže mu vystřelovala bolest. Rozhlédl se a spatřil Safiru s krvavým šrámem na přední noze. Na druhé straně sálu Trn zrovna zasekl zuby do Šruikanova ocasu, vzápětí černý drak zavrčel a natočil se proti němu. Zatímco byl Šruikan zaneprázdněný, Safira opět vyskočila do výšky a přistála mu na krku, kousek od kostnaté lebky. Zahákla se drápy za jeho šupiny a pak se mu mezi dvěma ostny podél páteře zakousla do krku.

Šruikan burácivě, divoce zavyl a začal kolem sebe ještě víc mlátit.

Galbatorix se znovu rozehnal proti Eragonovi a sekal po něm mečem hlava nehlava. Eragon odrazil jeden úder, pak další a poté dostal zásah do žeber, až skoro omdlel.

„Zastav to,“ zašeptal Galbatorix a jeho hlas zněl spíš prosebně než výhrůžně. „Ta bolest…“

Šruikan opět zavyl, tentokrát zoufaleji než posledně. Za králem Eragon spatřil Trna, jak se drží Šruikanova krku naproti Safiře. Společná váha obou draků stáhla Šruikanovu hlavu skoro až k podlaze. Přesto byl černý drak stále příliš velký a silný, než aby ho dokázali přemoci. Navíc měl tak tlustý krk, že ho dva menší draci zřejmě stejně nemohli svými zuby příliš zranit.

Pak Eragon zahlédl, jako kdyby lesem prolétl stín: to Arya vyrazila zpoza sloupu a zamířila k drakům. V levé ruce se jí blýskal zelený Dauthdaert a zářil jako hvězda.

Šruikan viděl, jak se k němu elfka blíží, a snažil se setřást Safiru s Trnem. Když se ho stále drželi, zavrčel, otevřel čelisti a zalil prostor před sebou proudem ohně.

Arya vyskočila dopředu a na okamžik ji skryla stěna plamenů. Vynořila se nedaleko od Šruikanovy hlavy. Konce vlasů jí hořely, ale zdálo se, že si toho ani nevšimla.

Třemi skoky se dostala na Šruikanovu levou přední nohu a odtud se vymrštila z boku k jeho hlavě; ohnivé vlasy za ní vlály jako kometa. Vykřikla, až se to rozléhalo po celém trůnním sále, a vrazila Dauthdaert do Šruikanova obrovského, zářivého, ledově modrého oka a celé kopí mu zabořila do lebky.

Šruikan zařval, zazmítal se a pomalu padal na bok. Z úst mu proudil tekutý oheň.

Safira a Trn uskočili těsně předtím, než obrovský černý drak dopadl na podlahu.

Sloupy zapraskaly. Ze stropu padaly úlomky kamene a tříštily se. Mnoho luceren puklo a stékaly z nich kapky jakési žhavé látky.

Eragon se stěží držel na nohou, když se místnost otřásla. Neviděl, co se stalo s Aryou, ale obával se, že ji možná rozdrtilo Šruikanovo tělo.

„Eragone!“ vykřikla Elva. „K zemi!“

Přikrčil se a uslyšel zasvištění, když mu Galbatorixův bílý meč proletěl nad sehnutými zády.

Eragon se narovnal, udělal výpad vpřed…

… a bodl Galbatorixe rovnou do břicha, právě tak jako předtím Murtagha.

Král zachroptěl, ucouvl, aby se osvobodil od Eragonovy čepele. Volnou rukou se dotkl rány a zíral na krev na konečcích svých prstů. Potom pohlédl zpátky na Eragona a zaúpěl: „Ty hlasy… ty hlasy jsou strašlivé. Nesnesu to…“ Zavřel oči a po tvářích mu stékaly slzy. „Bolest… tolik bolesti. Tolik zármutku… Zastav to! Zastav to!“

„Ne,“ řekl Eragon. Elva přešla k němu, stejně jako Safira a Trn z druhého konce síně. Eragon s úlevou zjistil, že se s nimi objevila i Arya, popálená a zakrvácená, ale jinak živá a zdravá.

Galbatorix prudce otevřel oči − kulaté, s nepřirozeným množstvím bělma − a zíral do dálky, jako by Eragon a ostatní už neexistovali. Třásl se a brada se mu chvěla, ale z hrdla mu nevyšla ani hláska.

Pak se v témže okamžiku staly dvě věci. Elva vykřikla a omdlela a Galbatorix zařval: „Waíse néiat!“

Nebýt.

Eragon neměl čas na slova. Znovu se v myšlenkách dotkl Eldunarí a použil kouzlo, aby přenesl sebe, Safiru, Aryu, Elvu, Trna, Murtagha a děti ke kamennému kvádru, k němuž byla připoutaná Nasuada. Rovněž použil zaklínadlo, které zastaví nebo odkloní cokoli, co by jim mohlo ublížit.

Byli asi v půli cesty k Nasuadě, když Galbatorix zmizel v záblesku světla zářivějšího než samotné slunce. Pak Eragonovo ochranné kouzlo zapůsobilo a všechno potemnělo a utichlo.

Smrtelná muka

Roran seděl na nosítkách, která elfové položili na jeden z mnoha kamenných kvádrů hned u zničené brány Urû’baenu, a dával rozkazy bojovníkům před sebou.

Předtím ho čtyři elfové vynesli z města, kde mohli používat magii bez obav, že Galbatorixova zaklínadla pozmění jejich kouzla. Vyléčili mu vykloubenou paži, zlámaná žebra i další rány, které mu Barst způsobil, ale varovali ho, ze potrvá týdny, než budou jeho kosti zase silné jako dřív, a trvali na tom, aby po zbytek dne nevstával.

Stejně důrazně však trval Roran na tom, že se znovu zapojí do bitvy. Elfové se s ním sice přeli, ale on jim řekl: „Buď mě vezmete zpátky, nebo tam dojdu sám.“ Zjevně jim to bylo proti srsti, ale nakonec souhlasili a odnesli ho na místo, kde teď seděl a rozhlížel se po náměstí.

Podle očekávání vojáci po smrti svého velitele ztratili bojový elán a Vardenové je dokázali zatlačit zpátky do úzkých uliček. Než se Roran vrátil, vyčistili už nejméně třetinu města a rychle postupovali směrem k pevnosti.

Ztráty na životech byly obrovské − všude po ulicích leželi mrtví a umírající a stoky se červenaly odtékající krví − ale s jejich posledními úspěchy se vardenského vojska zmocnil nový pocit vítězství. Bylo to znát ve tvářích mužů, trpaslíků i urgalů. Z elfů však stále čišel chladný hněv nad smrtí jejich královny.

Elfové Rorana znepokojovali. Sledoval, jak bez sebemenších výčitek svědomí zabíjejí vojáky, kteří se chtěli vzdát. Jakmile se utrhli ze řetězu, jejich krvelačnost jako by téměř neznala mezí.

Krátce potom, co Barst padl, utrpěl král Orrin ránu šípem do hrudi, když vtrhli do strážnice hlouběji ve městě. Šlo o velmi vážné zranění, takže ani elfové si nebyli jistí, zda je dokážou vyléčit. Surdští vojáci vzali Orrina zpátky do tábora a od té doby o něm Roran nic neslyšel.

I když Roran nemohl bojovat, stále vydával rozkazy. Sám od sebe začal organizovat vojsko zezadu, sbíral zatoulané bojovníky a posílal je vykonávat úkoly po celém Urû’baenu − nejdřív jim přikázal obsadit zbytek katapultů na hradbách. Když získal nějakou informaci, kterou podle něj měl vědět Jörmundur, Orik, Martland Rudovous nebo jiní kapitáni, jeho poslové je vyhledali mezi budovami a zprávy jim předali.

„…a když uvidíš nějaké vojáky poblíž té velké klenuté budovy u tržiště, rozhodně to také řekni Jörmundurovi,“ dával právě pokyny hubenému, vytáhlému šermíři, který před ním stál.

„Ano, pane,“ řekl muž, a jak polkl, poskočil mu ohryzek na krku.

Roran na něj chvíli hleděl, fascinovaný tím pohybem, a pak jej s mávnutím ruky odeslal pryč: „Jdi.“

Když muž odklusal, Roran se zamračil a přelétl očima špičaté střechy domů směrem k pevnosti, stojící pod skalním převisem.

Kde jste? uvažoval. Po Eragonovi a jeho společnících nebylo ani vidu ani slechu od chvíle, co vešli do pevnosti. Dlouhá doba jejich nepřítomnosti Rorana znepokojovala. Napadala ho spousta vysvětlení, proč se mohli zpozdit, ale žádné z nich nevěstilo nic dobrého. Nejpříznivější výklad byl ten, že se Galbatorix prostě skrývá a Eragon ho se svými společníky musí hledat. Ale poté, co Roran předchozí noci viděl, jakou má Šruikan sílu, nedokázal si představit, že by Galbatorix před nepřáteli uprchl.

Pokud se potvrdí jeho nejhorší obavy, bude vítězství Vardenů trvat jen krátce. Roran věděl, že pak by se pravděpodobně ani on, ani žádný další bojovník jejich armády nedožil večera.

Jeden z mužů, které už dříve odeslal se vzkazem − světlovlasý lučištník bez helmy s ruměncem na obou tvářích − vyběhl z ulice napravo od Rorana. Zastavil před kamenným kvádrem, sklonil hlavu a krátce oddechoval.

„Našel jsi Martlanda?“ zeptal se Roran.

Lučištník přikývl a vlasy se mu svezly na zpocené čelo.

„A předal jsi mu vzkaz?“

„Ano, pane. Martland ti vzkazuje, že“ − udělal krátkou přestávku, aby popadl dech − „vojáci se dali na ústup a opustili lázně, ale teď se zabarikádovali v panském sídle poblíž jižní hradby.“

Roran netrpělivě poposedl na nosítkách a jeho čerstvě vyléčenou paží projela bodavá bolest. „A co ty hradební věže mezi lázněmi a sýpkami? Ty už jsou zajištěné?“

„Dvě z nich. O zbytek stále bojujeme. Martland přesvědčil pár elfů, aby mu pomohli. Taky…“

Jejich hovor byl přerušen tlumeným řevem, přicházejícím zvnitřku kamenného kopce.

Lučištník celý zbledl − kromě ruměnců na tvářích, které teď vypadaly ještě zářivější a červenější než předtím, jako barevné kaňky na kůži mrtvoly. „Pane, je to…“

„Pššš!“ Roran natáhl krk a poslouchal. Takhle hlasitě mohl řvát jedině Šruikan.

Chvíli nic dalšího neslyšeli. Následovalo nové zařvání a Roran měl pocit, že zaslechl další, tišší zvuky, i když si nebyl jistý, co to bylo.

Všude kolem zničené brány se muži, elfové, trpaslíci a urgalové zastavili a pohlédli k pevnosti.

Rozezněl se další řev, ještě hlasitější než předtím.

Roran sevřel okraje nosítek a celý ztuhl. „Zabijte ho,“ zašeptal. „Zabijte toho mizeru.“

Městem projel slabý, ale znatelný otřes, jako by na zem dopadlo něco velmi těžkého. Spolu s tím Roran uslyšel něco, co mu připadalo jako praskání.

Poté se ve městě rozhostilo ticho a každá vteřina mu připadala jako věčnost.

„…Myslíš, že potřebují naši pomoc?“ zeptal se lučištník potichu.

„Nemůžeme pro ně nic udělat,“ řekl Roran s očima upřenýma na pevnost.

„Nemohli by elfové…“

Země zaduněla a otřásla se. Pak přední část pevnosti vybuchla v záblesku bílého a žlutého plamene tak jasného, že Roran viděl kosti v hlavě a krku muže naproti sobě a jeho tváře a uši růžově prosvítaly.

Chytil se lučištníka, skulil se z okraje kamenného kvádru a muže stáhl s sebou.

Když dopadli, zasáhla je zvuková vlna. Roran měl pocit, jako by mu někdo do uší zapíchl kopí. Vykřikl, ale neslyšel se − po prvním výbuchu už neslyšel nic. Dlažební kostky pod nimi vyskakovaly ze země, zavalil je mrak prachu a sutin, který zakryl slunce, a do šatů se jim opřel silný poryv větru.

Kvůli prachu musel Roran pevně zavřít oči. Mohl se jen držet lučištníka a čekat, až pohroma ustane. Snažil se nadechnout, ale horký vítr odnesl vzduch dřív, než ho stačil nasát do plic. Něco ho udeřilo do hlavy a ucítil, jak mu odlétla helma.

Otřesy pokračovaly dál a dál, až nakonec země zase znehybněla. Roran otevřel oči a bál se, co uvidí.

Vzduch byl šedý a potemnělý; předměty víc než pár set stop vzdálené byly skryté v oblaku prachu. Z nebe pršely drobné úlomky dřeva a kamene spolu s vločkami popela. Trám, který ležel přes ulici − kus schodiště, jež elfové zbourali, když zničili bránu −, hořel. Horko z výbuchu už spálilo trám po celé délce. Bojovníci, kteří prve stáli na otevřeném prostranství, teď leželi na zemi. Někteří se ještě hýbali, jiní byli zjevně mrtví.

Roran pohlédl na lučištníka. Muž si prokousl spodní ret a bradu měl celou od krve.

Vzájemně si pomohli na nohy a Roran pohlédl k místu, kde bývala pevnost. Neviděl nic než šedou tmu. Eragone! Mohli se Safirou přežít takový výbuch? Mohl vůbec přežít někdo, kdo byl poblíž takového pekla?

Několikrát otevřel ústa a snažil se pročistit si uši, ale nebylo to k ničemu. Zvonilo mu v nich a hrozně ho bolely. Když se dotkl pravého ucha, měl prsty od krve.

„Slyšíš mě?“ zakřičel na lučištníka a slova vnímal jen jako záchvěvy v ústech a hrdle.

Lučištník se zamračil a zavrtěl hlavou.

Roranovi se zatočila hlava a musel se předklonit a opřít se o kamenný blok. Zatímco čekal, až znovu získá rovnováhu, pomyslel na výčnělek skály nad nimi, a najednou si uvědomil, že celé město může být v ohrožení.

Musíme vypadnout, než se zřítí, blesklo mu hlavou. Vyplivl krev a prach na dláždění. Pak znovu pohlédl k pevnosti. Stále ji zakrýval prach. A jemu se sevřelo srdce zármutkem.

Eragone!

Kopřivové pole

Tma a v té tmě ticho.

Eragon ucítil, jak se zastavil, a potom… nic. Mohl dýchat, ale vzduch byl zatuchlý a bez života, a když se pokusil pohnout, tlak na jeho kouzlo zesílil.

Roztáhl mysl kolem sebe a zjišťoval, zda se mu povedlo všechny zachránit. Elva byla v bezvědomí a Murtagh se do něj také propadal, ale byli naživu stejně jako ostatní.

Poprvé se Eragon dotkl Trnovy mysli. Když to udělal, červený drak jako by sebou cukl. Jeho myšlenky mu připadaly temnější a uzavřenější než Safiřiny, ale byla v něm síla a ušlechtilost, které na Eragona udělaly dojem.

Už tohle kouzlo moc dlouho neudržíme, ozval se Umaroth napjatým hlasem.

Musíte, řekl Eragon. Jinak zemřeme.

Uběhly další vteřiny.

Bez varování Eragona náhle oslepilo prudké světlo a jeho uši zasáhl nápor hluku.

Škubl sebou a zamrkal, jak jeho oči přivykaly.

Skrz oblak kouře spatřil veliký kráter v místě, kde prve stál Galbatorix. Rozžhavený kámen se v závanech vzduchu mihotal jako živé tělo. Strop rovněž zářil a nebyl to příjemný pohled. Eragonovi připadalo, jako by stáli uvnitř obřího tyglíku.

Vzduch páchl železem.

Stěny síně byly popraskané a sloupy, řezby a lucerny rozdrcené. V zadní části sálu leželo Šruikanovo tělo, ale většina jeho svalů byla strhaná ze spálených kostí. Vpředu výbuch roztříštil kamenné zdi i stěny za nimi v okruhu několika set stop, a odkryl tak změť tunelů a místností. Překrásné zlaté dveře, které střežily vchod do trůnního sálu, vyletěly z pantů a Eragon měl pocit, že na vzdáleném konci čtvrt míle dlouhé chodby, která vedla ven, zahlédl denní světlo.

Když se postavil, všiml si, že jeho ochranné kouzlo stále vysává energii z draků, ale už ne tak rychle jako předtím.

Ze stropu spadl kus skály velký jako dům a přistál vedle Šruikanovy hlavy, kde se rozpadl na mnoho kusů. Kolem nich se po stěnách šířily další praskliny a ze všech stran se ozývalo zlověstné skřípění.

Arya došla k oběma dětem, popadla chlapce kolem pasu a vyšplhala s ním Safiře na hřbet. Když byla usazená, ukázala na dívku a křikla na Eragona: „Hoď mi ji!“

Eragonovi chvíli trvalo, než zasunul Brisingr do pochvy. Pak vzal děvčátko a hodil je Arye, která je chytila do náruče.

Eragon se otočil, obešel Elvu a pospíchal k Nasuadě. „Jierda!“ řekl a položil ruku na okovy, jimiž byla připoutaná ke kusu šedého kamene. Kouzlo ale nijak nezaúčinkovalo, a tak ho rychle ukončil, dřív než spotřebovalo příliš energie.

Nasuada se snažila přes roubík něco říct, a proto jí vytáhl zmuchlaný hadřík z úst. „Musíš získat klíč!“ řekla. „Má ho u sebe Galbatorixův žalářník.“

„Nestačíme ho včas najít!“ Eragon opět vytasil Brisingr a praštil do řetězu, připevněného k poutu kolem její levé ruky. Meč se s hlasitou ozvěnou odrazil od kovových článků a nezanechal na tmavém kovu ani škrábnutí. Udeřil podruhé, avšak řetěz nepovolil.

Ze stropu s hlasitým prásk dopadl na podlahu další balvan.

Někdo ho chytil za paži. Otočil se a spatřil Murtagha, který stál za ním s jednou rukou přitisknutou na břiše. „Uhni,“ vybídl ho. Eragon poslechl a Murtagh vyslovil nejmocnější jméno, tak jako předtím, a pak řekl: Jierda. Železné okovy se otevřely a spadly z Nasuadiných rukou a nohou.

Murtagh ji vzal za zápěstí a vedl ji k Trnovi. Po prvním kroku mu vklouzla pod paži a podepřela ho.

Eragon otevřel ústa a pak je zas zavřel. Ptát se bude později.

„Počkat!“ vykřikla Arya, seskočila ze Safiry a utíkala k Murtaghovi. „Kde je vejce? A Eldunarí? Nemůžeme je tu nechat!“

Murtagh se zamračil a Eragon cítil, že mezi ním a Aryou proběhl neslyšný rozhovor.

Arya se prudce otočila, spálené vlasy za ní zavlály a utíkala ke dveřím na protější straně sálu.

„Je to příliš nebezpečné!“ volal za ní Eragon. „Tohle místo se rozpadá! Aryo!“

Jděte, řekla. Vezměte děti do bezpečí. Jděte! Nemáte moc času!

Eragon zaklel. Přál si, aby s sebou vzala aspoň Glaedra. Zasunul Brisingr zpátky do pochvy, shýbl se a zvedl Elvu, která se právě pohnula.

„Co se děje?“ zeptala se, když ji Eragon nesl k Safiře a dalším dvěma dětem.

„Odcházíme,“ řekl. „Drž se.“

Safira už vyrazila. Kulhavě proběhla kolem kráteru a Trn utíkal hned za ní, s Murtaghem a Nasuadou na hřbetě.

„Pozor!“ vykřikl Eragon, když zahlédl, jak se jim přímo nad hlavou odlomil kus rozžhaveného stropu.

Safira uskočila stranou, masivní balvan přistál vedle ní a do všech stran se rozlétla tříšť zlatavých úlomků. Jeden z nich zasáhl Eragona do boku a zasekl se mu do brnění. Vytáhl ho a odhodil. Z prstů jeho rukavice se zakouřilo a ucítil spálenou kůži. Všude po sále padaly další kusy kamene.

Když Safira dorazila k ústí chodby, Eragon se otočil a ohlédl se na Murtagha. „Co ty pasti?“ zakřičel.

Murtagh zavrtěl hlavou a mávl rukou, aby pokračovali.

Podlahu ve větší části tunelu pokrývaly hromady rozbitého kamene, což draky zpomalovalo. Po obou stranách bylo vidět do polozasypaných komnat a chodeb, které výbuch otevřel. Uvnitř hořely stoly, židle i další nábytek. Končetiny mrtvých a umírajících trčely zpod popadaných kamenů do všech stran, občas zahlédli umazanou tvář nebo temeno hlavy.

Hledal Blödhgarma a jeho kouzelníky, ale nebylo po nich nikde ani stopy.

Chodbou před nimi proudily stovky lidí. Vojáci a sluhové vybíhali z přilehlých chodeb a utíkali k otevřenému východu. Mnozí měli polámané končetiny, popáleniny, škrábance a další rány. Safiře a Trnovi ustupovali z cesty, ale jinak si jich nevšímali.

Safira už byla skoro na konci tunelu, když se za nimi ozvala hromová rána. Eragon se ohlédl a spatřil, že trůnní sál se propadl a pohřbil podlahu místnosti pod padesát stop tlustou vrstvou kamene.

Aryo! vykřikl v duchu. Vyslal myšlenkové vlákno a pokoušel se ji najít, ale bez úspěchu. Buď je dělilo příliš mnoho hmoty, nebo mu v tom bránilo jedno z kouzel působících v celém vyhloubeném skalním převisu, anebo − což byla možnost, kterou si nechtěl připustit − elfka zahynula. Nebyla v sále, když se zřítil strop, to věděl. Uvažoval, zda by dokázala najít cestu zpátky, když je teď trůnní sál zavalený.

Jakmile se vynořili z pevnosti, vzduch se pročistil a Eragon spatřil zkázu, kterou výbuch napáchal v Urû’baenu. Z mnoha okolních budov strhal břidlicové střechy a zapálil trámy pod nimi. Ve zbytku města vypukla spousta požárů. Pásy a oblaka kouře stoupaly do výšky, dokud nenarazily na spodní stěnu skalního převisu. Tam se spojovaly a pluly podél nerovného povrchu kamene, jako voda po říčním dně. U jihovýchodního okraje města kouř prosvětlovalo ranní slunce, které pronikalo kolem boku převisu. Kouř tam zářil červenooranžovou barvou ohnivého opálu.

Obyvatelé Urû’baenu vybíhali z domů a hnali se ulicemi k otvoru ve vnější hradbě. Vojáci a sluhové z pevnosti pospíchali za nimi, a když utíkali přes nádvoří u pevnosti, ponechávali Safiře a Trnovi dostatek prostoru. Eragon jim nevěnoval příliš pozornosti; dokud neútočili, bylo mu jedno, co dělají.

Safira zastavila uprostřed nádvoří a Eragon spustil Elvu i dvojici cizích dětí na zem. „Víte, kde máte rodiče?“ zeptal se a klekl si k sourozencům.

Přikývli a chlapec ukázal k obrovskému domu na levé straně nádvoří.

„Tam bydlíte?“

Chlapec znovu přikývl.

„Tak jděte,“ řekl Eragon a jemně je postrčil. Bez dalšího pobízení bratr se sestrou přeběhli nádvoří k domu. Domovní dveře se rozlétly, vyšel ven muž s počínající pleší a s mečem u opasku a sevřel je oba v náručí. Pohlédl na Eragona a pak zahnal děti dovnitř.

To bylo snadné, řekl Eragon Safiře.

Galbatorix si zřejmě nechal přivést děti, které byly nejblíž, odpověděla. Na nic víc jsme mu neposkytli čas.

Asi ano.

Trn se posadil několik metrů od Safiry a Nasuada pomohla Murtaghovi slézt dolů. Pak se Murtagh sesul, opřel se o Trnovo břicho a začal odříkávat kouzla na hojení ran.

Eragon se podobně postaral o Safiřina zranění. Nevšímal si svých vlastních, protože ta její byla vážnější. Sečná rána na levé přední noze byla široká jako Eragonovy spojené dlaně a kolem nohy se jí tvořila kaluž krve.

Zuby, nebo dráp? zeptal se, když si prohlížel ránu.

Dráp, řekla.

Použil její a Glaedrovu sílu, aby jí ránu vyléčil. Když skončil, věnoval se svým vlastním zraněním. Začal palčivou bolestí v boku, kam ho bodl Murtagh.

Zatímco pracoval, bedlivě sledoval, jak si počíná Murtagh: vyléčil si zranění břicha, Trnovo polámané křídlo a další drakova zranění. Nasuada celou tu dobu stála u něj a měla ruku položenou na jeho rameni. Eragon si všiml, že Murtagh při cestě z trůnního sálu nějak znovu získal Zar’roc.

Eragon se pak obrátil k Elvě, která stála poblíž. Zdálo se, že má bolesti, ale krev jí odnikud netekla. „Jsi zraněná?“ zeptal se.

Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Já ne, ale spousta jiných je.“ A ukázala na lidi, kteří prchali z pevnosti.

„Hmm.“ Eragon opět pohlédl na Murtagha, který teď hovořil s Nasuadou.

Nasuada se zamračila.

Potom se Murtagh natáhl, chytil výstřih její tuniky a stáhl ho ke straně, až roztrhl látku.

Eragon napůl vytasil Brisingr z pochvy, než uviděl mapu ošklivých podlitin pod Nasuadinou klíční kostí. Ten pohled ho zasáhl jako úder. Připomněl mu rány, které měla na zádech Arya, když ji s Murtaghem vysvobodili z Gil’eadu.

Nasuada přikývla a svěsila hlavu.

Murtagh opět promluvil, tentokrát nepochybně ve starověkém jazyce. Kladl při tom dlaně na různé části Nasuadina těla. Jeho dotek byl něžný, skoro váhavý a její výraz úlevy stačil Eragonovi jako důkaz toho, kolik bolesti musela snášet.

Eragon je ještě chvíli sledoval, ale pak se ho zmocnil nenadálý příval emocí. Kolena se mu podlomila a on se posadil na Safiřinu pravou tlapu. Sklonila hlavu, otřela se mu o rameno a on si o ni opřel hlavu.

Dokázali jsme to, řekla potichu.

Dokázali, řekl a stěží tomu mohl uvěřit.

Cítil, že Safira myslí na Šruikanovu smrt. Ačkoli byl Šruikan nesmírně nebezpečný, truchlila, že zemřel jeden z posledních příslušníků její rasy.

Eragon sevřel její šupiny. Cítil obrovskou lehkost, skoro závrať, jako by se mohl vznést z povrchu zemského. Co teď…?

Teď začneme znovu budovat, ozval se Glaedr. Jeho vlastní pocity byly podivnou směsicí spokojenosti, zármutku a vyčerpání. Vedl sis dobře, Eragone. Nikoho jiného by nenapadlo zaútočit na Galbatorixe tak, jak jsi to udělal ty.

„Jen jsem si přál, aby pochopil,“ zašeptal znaveně. Pokud ho Glaedr slyšel, rozhodl se neodpovědět.

Konečně je ten Zloděj vajec mrtvý, zajásal Umaroth.

Zdálo se neskutečné, že Galbatorix už neexistuje. Když nad tím Eragon dumal, v jeho mysli se něco uvolnilo a on si vzpomněl − jako by to nikdy ani nezapomněl − na všechno, co vyšlo najevo během jejich pobytu v Pevnosti duší.

Ucítil mravenčení. Safiro…

Já vím, řekla a její vzrušení narůstalo. Vejce!

Eragon se usmál. Vejce! Dračí vejce! Její rasa nevyhyne. Přežijí a budou vzkvétat. Vrátí se jejich dávná sláva, jaké se těšili před pádem Jezdců.

Potom ho napadlo něco hrozného. Přinutili jste nás zapomenout ještě něco dalšího? zeptal se Umarotha.

Pokud ano, jak bychom to věděli? odvětil bílý drak.

„Podívejte!“ vykřikla Elva a ukázala k tomu, co zbylo z pevnosti.

Eragon se otočil a uviděl, jak z temného chřtánu pevnosti vychází Arya. Byl s ní i Blödhgarm a jeho kouzelníci − potlučení a poškrábaní, ale živí. V náručí Arya nesla dřevěnou truhlici opatřenou zlatými zámečky. Za elfy se několik palců nad zemí vznášela dlouhá řada kovových beden − každá velikosti valníku.

Eragon radostí bez sebe vyskočil a běžel je přivítat. „Jste naživu!“ Blödhgarma zaskočilo, když jej Eragon popadl a objal. Chvíli na něj upíral žluté oči, pak se usmál a odkryl tesáky.

„Jsme naživu, Stínovrahu.“

„A tohle jsou… Eldunarí?“ zeptal se Eragon tiše.

Arya přikývla. „Byla v Galbatorixově pokladnici. Později se tam budeme muset vrátit. Je tam ukrytá spousta divů.“

„Jak je jim? Myslím Eldunarí.“

„Jsou zmatená. Bude jim trvat roky, než se vzpamatují, pokud se to vůbec podaří.“

„A tohle je…?“ Eragon ukázal na truhlici, kterou nesla.

Arya se rozhlédla, aby se ujistila, že poblíž není nikdo, kdo by se mohl dívat; pak zvedla víko na šířku prstu. Uvnitř Eragon spatřil krásné, sametem obložené zelené dračí vejce, protkané bílými žilkami.

Radost v Aryině tváři zvedla Eragonovi náladu. Zazubil se a pokynul ostatním elfům, aby přišli. Když se u něj shromáždili, šeptal jim ve starověkém jazyce o vejcích na Vroengardu.

Nezajásali, ani se nesmáli, ale jejich oči zářily a společně jako by se tetelili vzrušením. Stále s úsměvem se Eragon zhoupl na patách, potěšený jejich reakcí.

Vtom Safira zvolala: Eragone!

V témže okamžiku se Arya zamračila a zeptala se: „Kde je Trn s Murtaghem?“

Eragon přelétl očima k Nasuadě, která stála sama na nádvoří. Vedle ní ležely sedlové brašny, kterých si předtím na Trnovi nevšiml. Nádvořím se prohnal vítr a on uslyšel zvuk dračích křídel v letu, avšak Murtagha ani Trna neviděl.

Zapátral myšlenkami k místu, kde si myslel, že je najde. Okamžitě je ucítil, protože neskrývali svou mysl, ale odmítli s ním mluvit nebo ho poslouchat.

„Sakra,“ ulevil si Eragon, když utíkal k Nasuadě. Po tvářích jí stékaly slzy a vypadala, že se každou chvíli zhroutí.

„Kam letí?!“

„Pryč.“ Brada se jí třásla. Pak se nadechla, vydechla a napřímila se.

Eragon znovu zaklel, ohnul se a otevřel sedlové brašny. Uvnitř našel několik poměrně malých Eldunarí uzavřených ve vystlaných skříňkách. „Aryo! Blödhgarme!“ zakřičel a ukázal na sedlové brašny. Oba elfové přikývli.

Eragon utíkal k Safiře. Nemusel jí nic vysvětlovat, neboť vše pochopila. Než jí vylezl na hřbet, roztáhla křídla, a jakmile se usadil, vznesla se z nádvoří.

Po městě zajásali Vardenové, když ji uviděli.

Safira rychle mávala křídly a sledovala vzduchem Trnovu pižmovou pachovou stopu. Vedla ji na jih, ven ze stínu převisu, pak se stáčela, zahýbala nahoru kolem velkého kamenného výchozu a mířila na sever k řece Ramr.

Několik mil vedla stopa rovně a ve stejné výšce. Když už byla široká řeka, lemovaná stromy, skoro pod nimi, začala se stopa stáčet dolů.

Eragon zkoumal krajinu před nimi a zahlédl rudý záblesk u úpatí malého kopce na druhé straně řeky. Támhle, řekl Safiře, ale ta už Trna sama viděla.

V kruzích se snesla dolů a zlehka přistála na vrcholku kopce, kde měla výhodnější pozici. Vzduch nad vodou byl chladivý a vlhký, s příměsí vůně mechu, bláta a mízy. Mezi kopcem a řekou leželo pole kopřiv. Porost byl tak hustý, že jediný způsob, jak jimi projít, by byl prosekat si cestu. Jejich tmavé, pilovité listy se s tichým šustěním otíraly o sebe. Šelest se mísil se zvukem tekoucí vody.

Na okraji kopřiv seděl Trn. Murtagh stál u něj a upravoval popruhy na sedle.

Eragon uvolnil Brisingr v pochvě a poté se opatrně přiblížil.

Aniž by se Murtagh otočil, zeptal se: „Přišel jsi nás zastavit?“

„Přijde na to. Kam letíte?“

„Nevím. Možná na sever… někam pryč od lidí.“

„Můžete zůstat.“

Murtagh se chmurně zasmál. „Sám víš, že ne. Jenom bych Nasuadě způsobil problémy. Navíc by to trpaslíci nikdy nestrpěli, protože jsem zabil Hrothgara.“ Ohlédl se na Eragona. „Galbatorix mi říkal Královrah. Ty jsi teď také Královrah.“

„Asi to máme v rodině.“

„To by sis měl také dát pozor na Rorana… A Arya je drakobijec. Musí to pro ni být těžké − elfka, která zabila draka. Měl by sis s ní promluvit a ujistit se, že je v pořádku.“

Murtaghovo porozumění Eragona překvapilo. „To udělám.“

„Tak,“ řekl Murtagh a utáhl poslední popruh. Pak se otočil čelem k Eragonovi a ten si všiml, že drží Zar’roc těsně u těla, vytasený a připravený ho použít. „Takže se ptám znovu: přišli jste nás zastavit?“

„Ne.“

Murtagh se slabě usmál a zasunul Zar’roc do pochvy. „Dobrá. Musel bych s tebou znovu bojovat.“

„Jak ses dokázal osvobodit od Galbatorixe? Díky svému skutečnému jménu?“

Murtagh přikývl. „Jak jsem řekl, nejsem… nejsme“ − dotkl se Trnova boku − „tím, kým jsme byli. Jenom nám chvíli trvalo, než jsme si to uvědomili.“

„Zásluhu na tom má i Nasuada.“

Murtagh se zamračil. Pak se odvrátil a pohlédl do kopřivového pole. Když se k němu Eragon přidal, Murtagh se ho zeptal tlumeným hlasem: „Pamatuješ si, jak jsme naposledy byli u téhle řeky?“

„Na to se nedá zapomenout. Stále slyším ržání koní.“

„Ty, Safira, Arya a já, všichni spolu a přesvědčení, že nás nic nemůže zastavit…“

V koutku duše Eragon cítil, že Safira s Trnem spolu také mluví. Věděl, že mu Safira později řekne, co mezi nimi proběhlo.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Murtagha.

„Sedět a přemýšlet. Možná postavím hrad. Mám na to spoustu času.“

„Nemusíš odcházet. Vím, že to bude… těžké, ale máš tady rodinu: mě a také Rorana. On je tvůj bratranec stejně jako můj a ještě jste se ani nepoznali… Patříš do Carvahallu a údolí Palancar stejně jako do Urû’baenu, možná ještě víc.“

Murtagh zavrtěl hlavou a dál hleděl do kopřiv. „Nefungovalo by to. Potřebujeme být s Trnem nějaký čas o samotě… potřebujeme se zahojit. Když zůstaneme, budeme příliš zaneprázdnění, než abychom si mohli vyřešit vlastní věci.“

„Dobrá společnost a spousta povinností bývá tou nejlepší léčbou pro bolest na duši.“

„Ne na to, co nám udělal Galbatorix… Navíc právě teď by bylo bolestné být nablízku Nasuadě. Jak pro ni, tak pro mě. Ne, musíme odejít.“

„Jak dlouho myslíš, že budete pryč?“

„Nevrátíme se, dokud svět nepřestane být tak nenávistný a dokud my nepřestaneme mít chuť rozbíjet hory a plnit moře krví.“

Na to Eragon neměl odpověď. Stáli a dívali se na řeku, která tekla za řadou nízkých vrb. Západní vítr ještě zesiloval šustot kopřiv.

Pak Eragon řekl: „Přesto, až už nebudeš chtít být sám, přijďte za námi. U nás doma budete vždy vítáni, ať už to bude kdekoli.“

„Přijdeme. Slibuji.“ Eragon si s úžasem všiml, že se Murtaghovi zaleskly oči. Za okamžik to zmizelo. „Víš,“ řekl Murtagh, „nikdy mě nenapadlo, že bys to mohl dokázat… Ale jsem rád, že jsi to udělal.“

„Měl jsem štěstí. A nebylo by to možné bez tvojí pomoci.“

„I tak… Našel jsi ta Eldunarí v sedlových brašnách?“

Eragon přikývl.

„Dobře.“

Měli bychom jim to říct? zeptal se Eragon Safiry a zadoufal, že bude souhlasit.

Na okamžik se zamyslela. Ano, ale neříkej kde. Ty to řekni jemu a já to řeknu Trnovi.

Jak si přeješ. Murtaghovi Eragon řekl: „Je tu něco, co bys měl vědět.“

Murtagh k němu obrátil hlavu.

„To vejce, které Galbatorix měl − není jediné v Alagaësii. Existují další, skrytá na jistém místě, kde jsme našli i Eldunarí, která jsme si vzali s sebou.“

Murtagh se k němu otočil a v jeho tváři se zračil úžas. Ve stejné chvíli Trn prohnul krk a radostně zatroubil, čímž vyplašil hejno vlaštovek z větví nedalekého stromu.

„Kolik?“

„Stovky.“

Murtagh chvíli nebyl schopen slova. Potom se otázal: „Co s nimi uděláš?“

„Já? Myslím, že Safira a Eldunarí do toho také mají co mluvit, ale pravděpodobně najdeme nějaké bezpečné místo, kde by se vejce mohla vylíhnout, a začneme znovu budovat řád Jezdců.“

„Budete je se Safirou cvičit?“

Eragon pokrčil rameny. „Elfové jistě pomohou. Vy byste mohli také, když se k nám přidáte.“

Murtagh zaklonil hlavu a dlouze vydechl. „Draci se vrátí a Jezdci také.“ Tiše se zasmál. „Svět se změní.“

„Už se změnil.“

„Ano. Takže ty a Safira se stanete novými vůdci Jezdců, zatímco já s Trnem budeme žít v divočině.“ Eragon se pokusil něco říct, aby ho utěšil, ale Murtagh ho zarazil pohledem. „Ne, tak je to správně. Budete lepší učitelé než my.“

„Tím si nejsem jistý.“

„Hmm… Ale slib mi jednu věc.“

„Jakou?“

„Až je budeš učit − nauč je nebát se. Strach v malém množství je dobrý, ale když je trvalým, neúnavným společníkem, změní tvé skutečné já a brání ti dělat to, co víš, že je správné.“

„Pokusím se.“

Potom si Eragon všiml, že Safira a Trn už zmlkli. Červený drak se pohnul a prošel kolem ní, dokud neviděl na Eragona. Vnitřním hlasem, který byl překvapivě melodický, Trn řekl: Díky, že jsi nezabil mého Jezdce, Eragone-bratře-Murtagha.

„Ano, díky,“ zopakoval Murtagh stroze.

„Jsem rád, že jsem nemusel,“ řekl Eragon a pohlédl Trnovi do jednoho třpytivého oka rudého jako krev.

Drak si odfrkl. Pak se sehnul, dotkl se Eragonovy hlavy a poklepal šupinami o jeho helmu. Ať máte stále vítr a slunce v zádech.

„Vy také.“

Vtom Eragon pocítil tlak obrovského vzteku, zármutku a rozpolcenosti, když jeho mysl obklopilo Glaedrovo vědomí. Zlatý drak zřejmě vstoupil i do Murtaghovy a Trnovy mysli, protože strnuli, jakoby v očekávání boje. Eragon úplně zapomněl, že Glaedr a další Eldunarí − skrytá v neviditelné prostorové kapse − jsou tu také a poslouchají.

Kéž bych ti mohl poděkovat za to samé, poznamenal Glaedr a jeho slova byla hořká jako žluč. Zabil jsi mé tělo a mého Jezdce. To prohlášení znělo jasně a prostě, a bylo tím o to děsivější.

Murtagh v duchu něco odpověděl, ale Eragon neslyšel co, neboť to patřilo jen Glaedrovi. Eragon slyšel pouze Glaedrovu reakci.

Ne, nemohu, řekl zlatý drak. Přesto rozumím, že to byl Galbatorix, kdo tě k tomu dohnal, a že to byl on, kdo máchnul tvou paží, Murtaghu… Nemohu ti odpustit, ale Galbatorix je mrtvý a s ním i má touha po pomstě. Vy jste měli těžký život od okamžiku, kdy jste se vylíhli. Ale dnes jste ukázali, že vás vaše neštěstí nezlomilo. Obrátili jste se proti Galbatorixovi, ačkoli vám to mohlo přinést jen bolest, a tím jste Eragonovi umožnili ho zabít. Dnes jste ty a Trn ukázali, že si zasloužíte být považováni za Šur’tugal se vším všudy, i když jste nikdy neměli řádný výcvik ani vedení. To je… obdivuhodné.

Murtagh trochu svěsil hlavu a Trn řekl: Díky, Ebrithil, což slyšel i Eragon. Když Trn použil zdvořilé oslovení ebrithil, zdálo se, že to Murtagha vylekalo. Ohlédl se na svého draka a otevřel ústa, jako by chtěl něco říct.

Pak promluvil Umaroth. Víme mnoho o těžkostech, jimž jste čelili, Trne a Murtaghu, protože jsme vás z dálky sledovali, právě jako Eragona se Safirou. Je spousta věcí, které vás naučíme, až budete připraveni, ale teď vám řekneme toto: na svých cestách se vyhněte mohylám Anghelm, kde je pohřben jediný urgalský král Kulkarvek. Také se vyhněte ruinám na Vroengardu a El-harímu. Pozor na hlubiny a nestoupejte tam, kde je země černá a křehká a vzduch je cítit po síře, protože v takových místech číhá zlo. Řiďte se tím, a pokud nebudete mít opravdu velkou smůlu, nenarazíte na nebezpečí, s nímž byste si nedokázali poradit.

Murtagh s Trnem poděkovali Umarothovi a pak Murtagh pohlédl směrem k Urû’baenu a řekl: „Měli bychom vyrazit.“ Znovu se otočil k Eragonovi. „Pamatuješ si teď jméno starověkého jazyka, nebo ti v tom Galbatorixovo kouzlo stále brání?“

„Už si ho skoro vybavuju, ale…“ Eragon zoufale zavrtěl hlavou.

Pak Murtagh dvakrát vyslovil jméno všech jmen: nejprve proto, aby odstranil kouzlo zapomnění, jímž Eragona očaroval Galbatorix, a pak znovu, aby se ho Eragon a Safira mohli naučit. „Nikomu dalšímu bych ho neprozrazoval,“ řekl. „Kdyby každý kouzelník znal jméno starověkého jazyka, byl by ten jazyk zbytečný.“

Eragon přikývl na souhlas.

Pak Murtagh natáhl ruku a Eragon ho uchopil za předloktí. Chvíli tak stáli a hleděli na sebe.

„Dávej na sebe pozor,“ řekl Eragon.

„Ty také… Bratře.“

Eragon zaváhal a pak opět přikývl. „Bratře.“

Murtagh ještě jednou zkontroloval popruhy na Trnových postrojích, než vylezl do sedla. Když Trn roztáhl křídla a měl se k odletu, Murtagh zavolal: „Dohlédni, aby byla Nasuada v bezpečí. Galbatorix měl mnoho sluhů, víc, než o kterých mi řekl, a ne všichni k němu byli připoutáni jenom kouzlem. Budou usilovat o odplatu za smrt svého pána. Stále se mějte na pozoru. Jsou mezi nimi tací, kteří jsou ještě nebezpečnější než ra’zakové!“

Pak Murtagh zvedl ruku na rozloučenou. Eragon udělal to samé a Trn se rozběhl třemi dlouhými skoky od kopřivového pole. Vyskočil k nebi a zanechal v měkké zemi pod sebou rýhy jako koleje.

Třpytivý červený drak nad nimi zakroužil jednou, podruhé, potřetí a pak se otočil a pomalým, vyrovnaným tempem zamířil na sever.

Eragon se vrátil k Safiře na hřeben nízkého kopce a společně sledovali, jak se Trn a Murtagh zmenšují do jediné tečky podobné hvězdě nad obzorem.

S pocitem smutku, který se jich obou v tu chvíli zmocnil, Eragon vylezl Safiře na hřbet a vyrazili z pahorku zpátky do Urû’baenu.

Dědic království

Eragon pomalu stoupal po sešlapaných schodech zelené věže. Slunce se chýlilo k západu a okny v točité stěně viděl zastíněné budovy Urû’baenu, zamlžená pole kolem města a posléze i temnou kamennou horu, která se tyčila za městem.

Věž byla vysoká a Eragon se cítil unavený Mrzelo ho, že na vrcholek nemohl vyletět na Safiřině hřbetě. Měl za sebou dlouhý den a nyní si nepřál nic jiného než sedět se Safirou, dát si šálek horkého čaje a sledovat stmívání. Ale jako obvykle ho ještě čekaly povinnosti.

Od chvíle, kdy po rozloučení s Murtaghem a Trnem přistáli zase zpátky u pevnosti, viděl Safiru jen dvakrát. Většinu odpoledne pomáhala Vardenům zabít nebo zajmout zbytek vojáků a později shromáždit do táborů rodiny, které opustily své domovy, rozutekly se po okolí a čekaly, jestli se skalní převis nezhroutí.

Elfové Eragonovi sdělili, že nespadl díky kouzlům, jimiž kámen očarovali v dávných dobách, kdy se městu ještě říkalo Ilirea. Převis přestál sílu výbuchu bez vážnějšího poškození i proto, že byl obrovitý.

Také samotný kopec pomohl tlumit dopad výbuchu, i když značná část této ničivé energie unikla branou z pevnosti. Skoro každý, kdo se v době exploze nacházel poblíž Urû’baenu, potřeboval vyléčit pomocí magie, jinak by brzy onemocněl a zemřel. Již před výbuchem se potýkali se značným počtem raněných. Spolu s elfy se Eragon snažil zachránit co nejvíce lidí. Zásluhou Eldunarí mohl uzdravit velkou část Vardenů, stejně jako mnoho obyvatel města.

Elfové a trpaslíci v tuto chvíli zazdívali přední část pevnosti, aby z ní neunikaly další jedy. Předtím však prohledali budovu a podařilo se jim zachránit řadu lidí: vojáky, služebnictvo i stovky vězňů z podzemních kobek. Vynesení nesmírného bohatství ukrytého uvnitř, včetně Galbatorixovy rozsáhlé knihovny, bylo třeba odložit na později. Nejednalo se o snadný úkol. Zdi mnohých komnat se zřítily nebo byly tak poškozené, že představovaly vážné nebezpečí pro každého, kdo se dostal do jejich blízkosti. Navíc bylo nezbytné se chránit před jedem, který prostupoval vzduchem, kamenem a vším, co se v rozvalinách bludiště nalézalo. A bylo zřejmé, že očištění všech těch věcí, jež budou vyneseny ven, se neobejde bez dalších kouzel.

Jakmile bude pevnost uzavřená, elfové zbaví město a okolní krajinu nebezpečného zamoření, aby se zde opět dalo bezpečně žít. Eragon věděl, že i tady bude muset přiložit ruku k dílu.

Než se zapojil do léčení a vytváření ochranných kouzel kolem všech, kdo se nacházeli v Urû’baenu a jeho okolí, víc než hodinu pomocí jména starověkého jazyka hledal a odstraňoval bezpočet kouzel, jimiž Galbatorix očaroval budovy i lidi ve městě. Některá ze zaklínadel vypadala neškodně, či dokonce užitečně − například kouzlo, jehož jediným zjevným účelem bylo zajistit, aby panty ve dveřích neskřípaly, a které čerpalo energii z kousku křišťálu velikosti vejce, zasazeného do čela dveří. Eragon se však neodvážil ponechat žádné z králových kouzel nepozměněné, byť se třeba zdálo neškodné. Zvláštní pozornost věnoval všem těm, kteří Galbatorixovi přímo sloužili. U nich byly nejčastější přísahy věrnosti. Někteří ovšem byli též vybaveni obranami či různými výjimečnými schopnostmi, nebo se na ně vztahovala jiná, tajemnější zaklínadla.

Když Eragon zbavoval šlechtice a prosté občany přísah, jimiž byli spoutáni, občas se ozval zmučený výkřik, jako by jim vzal něco drahocenného.

Posléze nastala kritická situace, jelikož osvobodil i Eldunarí, která král zotročil. Draci okamžitě vyrazili do bezhlavého útoku a napadali mysli lidí ve městě. Nijak se nestarali o to, kdo je přítel a kdo nepřítel. Urû’baenem se rychle šířila vlna zděšení. Dokonce i elfové se choulili do klubíčka a bledli strachy.

Nakonec Blödhgarm a jeho deset zbývajících kouzelníků přivázali řadu kovových beden, obsahujících tato srdce srdcí, za pár koní a odvezli je za město, kde myšlenky draků neměly tak silný účinek. Glaedr a několik Eldunarí z Vroengardu trvali na tom, že šílící draky doprovodí. Tehdy, podruhé po jejich návratu od kopřivového pole, se Eragon setkal se Safirou, když pozměňoval kouzlo ukrývající Umarotha a jeho druhy, aby se pět Eldunarí mohlo oddělit a přidat k Blödhgarmovi. Glaedr a pět dalších draků se domnívali, že dokážou draky uklidnit, přestože je Galbatorix tak dlouho trýznil, a že s nimi budou moci komunikovat. Eragon si tím ale tak jistý nebyl, nicméně doufal, že mají pravdu.

Zatímco běsnící draci byli odváženi z města, spojila se s ním Arya, která jednala za zničenou branou s kapitány vojska své matky. Během krátkého dotyku jejich myslí cítil elfčinu sklíčenost ze smrti Islanzadí i lítost a zlost, která se mísila s jejím zármutkem. Poznal, že tyto emoce mohou každou chvíli přemoci její rozum, a vnímal, s jakým úsilím se je Arya snaží krotit. Snažil se jí sice poskytnout co největší útěchu, ale ve srovnání s její ztrátou mu připadala nicotná.

Od Murtaghova odletu zažíval Eragon tu a tam pocit prázdnoty. Původně očekával, že bude radostí bez sebe, pokud se jim podaří zabít Galbatorixe, ale nyní, přestože byl rád − a on byl rád − že je král pryč, najednou nevěděl, co by měl vlastně dělat. Dosáhl svého cíle. Vylezl na nezdolatelnou horu. Ale protože tento cíl, k němuž se upínal, už byl minulostí, nevěděl, co si dál počít. Jak by teď měli se Safirou naložit se svým životem? Co by jim dalo smysl? Věděl, že časem budou vychovávat další generaci draků a Jezdců, ale ta vyhlídka mu v tuto chvíli připadala příliš vzdálená na to, aby byla skutečná.

Při přemítání nad takovými věcmi se mu svíral žaludek a pociťoval úzkost. Obrátil sice pozornost k něčemu jinému, ale v hloubi duše ho stále sžíraly stejné otázky a jeho pocit prázdnoty přetrvával.

Možná Murtagh s Trnem udělali dobře.

Měl pocit, že schody zelené věže nikdy neskončí. Vlekl se nahoru, pořád dokola, dokud lidé na ulicích nevypadali maličcí jako mravenci a lýtka a paty ho nepálily ze stále stejných pohybů. Viděl hnízda vlaštovek přilepená na úzkých oknech a pod jedním výklenkem našel hromádku malých kostřiček: zbytky potravy po jestřábu nebo orlovi.

Když se konečně objevil vrchol schodiště − obrovské lomené dveře, zčernalé stářím − zastavil se, aby si utřídil myšlenky a popadl dech. Pak vystoupal posledních pár schodů, zvedl západku, zatlačil a ocitl se ve velké kulaté místnosti na vrcholku elfské strážní věže.

Čekala tu na něj Safira a šest dalších osob: Arya, stříbrovlasý lord Däthedr, král Orrin, Nasuada, král Orik a král kočkodlaků, Grimrr Půltlapa. Kromě krále Orrina, který seděl, všichni stáli v širokém kruhu a Safira byla usazená přímo naproti schodům u jižního okna, jímž vlétla do věže. Paprsky zacházejícího slunce dopadaly šikmo na spletitou mozaiku oprýskaných barevných kamenů v podlaze i elfské rytiny na stěnách.

Kromě Safiry a Grimrra vypadali všichni jaksi nesví. Napjatá kůže kolem Aryiných očí a křečovité držení hlavy vypovídaly o elfčině zármutku a hněvu. Přál si nějak zmírnit její bolest. Orrin seděl v hlubokém křesle, levou ruku měl položenou přes ovázanou hruď a v pravé držel pohár vína. Pohyboval se s přehnanou opatrností, jako by se bál, že si ublíží, ale oči mu jasně zářily, takže Eragon usoudil, že je tak obezřetný kvůli utrženému zranění, nikoli vinou alkoholu. Däthedr jedním prstem poklepával na hlavici svého meče, zatímco Orik stál s rukama složenýma na zakulaceném konci násady Volundu, který stál na podlaze před ním, a hleděl na svůj plnovous. Nasuada měla zkřížené paže, jako by jí byla zima. Napravo stál Grimrr Půltlapa a díval se z okna, zdánlivě lhostejný k ostatním.

Když Eragon otevřel dveře, všichni na něj pohlédli a Orikova tvář se rozjasnila. „Eragone!“ zvolal. Zvedl si kladivo na rameno, těžkopádně k němu přistoupil a chytil ho za předloktí. „Věděl jsem, že ho dokážeš zabít! Skvělá práce! Dnes v noci budeme slavit, co? Nechť ohně jasně hoří a naše hlasy zní, dokud se sama nebesa nebudou rozléhat ozvěnou oslav.“

Eragon se usmál a přikývl. Orik ho ještě jednou poklepal po paži a vrátil se na své místo. Eragon zamířil na druhou stranu místnosti k Safiře.

Maličký, vítala ho a otřela se mu o rameno čumákem.

Natáhl ruku, dotkl se její tvrdé kůže pokryté šupinami a čerpal útěchu z její blízkosti. Pak zapátral myšlenkami směrem k Eldunarí, která byla doposud u Safiry. Vycítil, že jsou také unavená z událostí posledních hodin a že budou raději mlčky poslouchat, než aby se aktivně účastnila diskuze, která se měla zanedlouho rozpoutat.

Eldunarí vzala jeho přítomnost na vědomí a Umaroth se s ním pozdravil, ale poté zase zmlknul.

Nikdo z přítomných očividně nechtěl promluvit jako první. Z města dole Eragon slyšel řehtání koní. Od pevnosti se sem neslo klepání krumpáčů a dlát. Král Orrin se nepokojně zavrtěl v křesle a usrkl si vína. Grimrr se poškrábal na špičatém uchu a zavětřil.

Nakonec mlčení prolomil Däthedr. „Musíme učinit rozhodnutí,“ pravil.

„To víme, elfe,“ zabručel Orik.

„Nech ho mluvit,“ řekl Orrin a mávl svým pohárem vykládaným drahokamy. „Rád si vyslechnu jeho názor, jak bychom měli pokračovat.“ Na jeho tváři se objevil trpký, skoro posměšný úsměv. Kývl směrem k Däthedrovi, jako by mu dával svolení promluvit.

Däthedr mu odpověděl úklonou hlavy. Pokud elfa králův tón urazil, nedal to na sobě znát. „Neutajíme, že je Galbatorix mrtvý. Již teď zvěsti o našem vítězství rychle postupují krajinou. Do konce týdne bude o Galbatorixově smrti vědět většina Alagaësie.“

„Tak to má být,“ řekla Nasuada. Byla už převlečená, takže místo tuniky, kterou jí dali žalářníci, teď na sobě měla tmavě červené šaty, v nichž ještě vyniklo, jak během zajetí pohubla. Šaty jí volně splývaly z ramenou a pas měla velice útlý. Ale třebaže vypadala zesláblá, patrně už přece jen trochu nabrala síly. Když se Eragon se Safirou vrátili do pevnosti, byla na pokraji zhroucení z duševního i fyzického vyčerpání. Jakmile ji spatřil Jörmundur, vyprovodil ji do tábora a ona strávila zbytek dne v ústraní. Eragon tak neměl možnost se s ní poradit před tímto setkáním, a proto přesně neznal její názor na záležitost, kvůli níž se tu sešli. Bude-li třeba, spojí se s ní přímo v duchu, ale doufal, že to nebude nutné, protože nechtěl narušovat její soukromí. Teď ne. Po tom, co všechno prodělala.

„Ano, tak to má být,“ zopakoval Däthedr, jehož hlas zněl pod klenutým stropem vysoké kruhové místnosti silně a jasně. „Jakmile se však lidé dozvědí, že Galbatorix padl, jejich první otázka bude, kdo nastoupí na jeho místo.“ Elf se rozhlédl po zúčastněných. „Musíme jim dát odpověď teď, dříve než se začnou šířit nepokoje. Naše královna je mrtvá. Králi Orrine, vy jste zraněný. Určitě se leccos šušká. Je důležité, abychom fámy potlačili, ještě než stihnou nadělat nějakou škodu. Odklad by měl katastrofální následky. Nemůžeme dovolit, aby si každý lord s pár oddíly myslel, že se může ustavit vládcem svého vlastního malinkého království. Kdyby k tomu došlo, říše se rozpadne na stovku různých částí. To nechce nikdo z nás. Proto musí být zvolen nástupce − zvolen a jmenován, i když to může být obtížné.“

Aniž by se otočil, ozval se Grimrr: „Nemůžete vést smečku, když jste oslabení.“

Král Orrin se znovu usmál, ale jeho oči zůstávaly tvrdé. „A jakou roli v tomto chcete hrát vy, Aryo a lorde Däthedře? Nebo ty, králi Oriku? Nebo ty, králi Půltlapo? Jsme vděční za vaše přátelství a vaši pomoc, ale tohle by měli rozhodnout lidé, nikoli vy. My si vládneme sami a nedovolíme, aby nám krále vybírali druzí.“

Nasuada si promnula zkřížené paže a k Eragonovu překvapení řekla: „Souhlasím. To je něco, co musíme vyřešit sami.“ Pohlédla na Aryu a Däthedra. „Jistě tomu rozumíte. Vy byste nám také nedovolili mluvit do toho, koho máte jmenovat svým novým králem nebo královnou.“ Pohlédla na Orika. „Ani klany by nedopustily, abychom tě zvolili za Hrothgarova následníka.“

„Ne,“ potvrdil Orik. „To by si nenechaly líbit.“

„To rozhodnutí samozřejmě uděláte vy,“ pokračoval Däthedr. „Nedovolili bychom si diktovat vám, co byste měli nebo neměli dělat. Ovšem nevysloužili jsme si, jako vaši přátelé a spojenci, právo nabídnout vám radu v tak závažné věci, zvláště když to ovlivní nás všechny? Ať už rozhodnete jakkoli, bude to mít dalekosáhlé důsledky a udělali byste dobře, kdybyste těmto důsledkům porozuměli dříve, než se rozhodnete.“

Eragon to pochopil moc dobře. Byla to hrozba. Däthedr říkal, že pokud učiní rozhodnutí, s nímž elfové nebudou souhlasit, bude to mít nepříjemné důsledky. Eragon odolal nutkání se zamračit. Postoj elfů se dal očekávat. V sázce bylo mnoho a chyba by teď mohla způsobit problémy na další desetiletí.

„To… se zdá rozumné,“ pravila Nasuada. Pohlédla na krále Orrina.

Orrin hleděl do své číše, nakláněl ji dokola a kroužil tekutinou uvnitř. „A jak přesně byste nám radili se rozhodnout, lorde Däthedře? Řekněte… Jsem nesmírně zvědavý.“

Elf se krátce odmlčel. V tlumeném, hřejivém světle zapadajícího slunce mu stříbrné vlasy zářily kolem hlavy v zamlžené aureole. „Ten, kdo si nasadí korunu, musí mít schopnosti a potřebné zkušenosti. Není čas někoho učit vládnout, ani si nemůžeme dovolit začátečnické chyby. Nadto musí být tato osoba morálně způsobilá přijmout tak vysoký úřad. Musí být přijatelnou volbou pro vardenské bojovníky a v menší míře i pro lid Království. A je-li to jen trochu možné, pak by tato osoba měla být rovněž přijatelná pro nás a vaše další spojence.“

„Svými požadavky nesmírně omezujete náš výběr,“ poznamenal král Orrin.

„Jsou pouze základem dobrého panování. Nebo to vidíte jinak?“

„Vidím několik možností, které jste přehlédli nebo jim nevěnovali pozornost, možná proto, že se vám oškliví. Ale to je jedno. Pokračujte.“

Däthedr přimhouřil oči, ale jeho hlas zněl uhlazeně jako vždy. „Nejpřirozenější by bylo vybrat toho, kdo skutečně zabil Galbatorixe. To znamená Eragona. Takovou volbu také budou lidé v Království pravděpodobně očekávat.“

Atmosféra v místnosti zhoustla.

Všichni pohlédli na Eragona, dokonce i Safira a kočkodlak, a on cítil, že ho pozorně sleduje i Umaroth a další Eldunarí. Díval se kolem sebe, ale nebyl ani vyděšený, ani rozčilený z pohledů, které se na něj upíraly. Pátral v Nasuadině tváři po náznaku její reakce, ale kromě vážného výrazu nepoznal, co si myslí nebo cítí.

Znepokojilo ho, když si uvědomil, že Däthedr má pravdu: mohl by se stát králem.

Na okamžik si dovolil zaobírat se tou možností. Nikdo by mu nemohl zabránit, aby se zmocnil trůnu, nikdo kromě Elvy a možná Murtagha − nyní ovšem věděl, jak se bránit proti Elvině schopnosti, a Murtagh už tu nebyl, aby se mu postavil. Safira, jak cítil z její mysli, mu nebude bránit, ať už se rozhodne jakkoli. A přestože z Nasuadiny tváře nedokázal nic vyčíst, měl zvláštní pocit, že poprvé by byla ochotná přenechat mu velení.

Co by sis přál? zeptala se Safira.

Eragon se nad tím zamyslel. Chtěl bych… být užitečný. Ale moc a nadvláda nad druhými − právě ty věci, které vyhledával Galbatorix − mě nijak nelákají. V každém případě máme jiné povinnosti.

Znovu obrátil pozornost k těm, kdo na něj upírali zraky, a řekl: „Ne. To by nebylo dobré.“

Král Orrin zabručel a dal si další doušek vína, zatímco Arya, Däthedr a Nasuada jako by se nepatrně uvolnili. Zdálo se, že jeho rozhodnutí potěšilo i Eldunarí, ačkoli to nijak nekomentovala.

„Rád slyším, že to říkáš,“ pravil Däthedr. „Nepochybně bys byl dobrým vládcem, ale nemyslím si, že by bylo dobré pro tvůj lid nebo pro ostatní rasy v Alagaësii, kdyby na trůn usedl další Dračí jezdec.“

Pak Arya kývnutím požádala Däthedra o slovo. Stříbrovlasý elf maličko ukročil stranou a Arya řekla: „Jako další logická volba se tedy nabízí Roran.“

„Roran?!“ podivil se Eragon.

Arya na něj vážně pohlédla a její jasné pronikavé oči ve světle slunečních paprsků připomínaly broušené smaragdy. „Díky jeho činům Vardenové dobyli Urû’baen. Je hrdinou bitvy o Aroughs a mnoha dalších bojů. Vardenové a zbytek Království by ho bez váhání následovali.“

„Je neomalený a arogantní a nemá potřebné zkušenosti,“ namítl Orrin. Pak s poněkud provinilým výrazem pohlédl směrem k Eragonovi. „Ale je to dobrý válečník.“

Arya jednou mrkla jako sova. „Nepochybně byste zjistil, že tato neomalenost závisí na tom, s kým jedná… Vaše Výsosti. Přesto máte pravdu: Roran nemá potřebné zkušenosti. Tím nám zbývají jen dvě možnosti: ty, Nasuado; a vy, králi Orrine.“

Král Orrin se znovu zavrtěl v hlubokém křesle a jeho čelo se zkrabatilo víc než předtím. Nasuada nehnula ani brvou.

„Domnívám se,“ řekl Orrin Nasuadě, „že si přejete uplatnit svůj nárok.“

Zvedla bradu. „Ano.“ Její hlas byl klidný jako stojatá voda.

„Pak jsme se dostali do slepé uličky, protože já také. A neustoupím.“ Orrin si kroutil nožkou poháru mezi prsty. „Tato situace se podle mého názoru dá vyřešit bez krveprolití jedině tak, že se zřeknete svých nároků. Pokud budete trvat na svém, zničíte všechno, co jsme dnes vyhráli, a jenom vy budete zodpovědná za pohromu, která bude následovat.“

„Obrátil byste se proti svým vlastním spojencům jen proto, abyste Nasuadě odepřel trůn?“ zeptala se Arya. Král Orrin to možná nepoznal, ale Eragon věděl, co její chladný, tvrdý dotaz ve skutečnosti znamená: ochotu zaútočit a bez zaváhání zabít.

„Ne,“ odvětil Orrin. „Obrátil bych se proti Vardenům, abych získal trůn. V tom je rozdíl.“

„Proč?“ zeptala se Nasuada.

„Proč?“ Jako by ta otázka Orrina pobouřila. „Můj lid poskytl Vardenům přístřeší, stravu a vybavení. Bojoval a umíral po boku vašich bojovníků. Jako země jsme riskovali daleko víc než Vardenové. Vardenové nemají domov. Kdyby Galbatorix porazil Eragona a draky, mohli byste utéct a skrýt se. Ale my nemáme kam jinam jít než do Surdy. Galbatorix by do nás udeřil jako blesk z výšin a zpustošil by celou naši zemi. My jsme dali v sázku všechno − naše rodiny, naše domovy, naše bohatství a naši svobodu. A po tom všem, po všech těchto obětech, skutečně věříte, že se spokojíme s poplácáním po zádech a vašimi královskými díky a vrátíme se obdělávat svá pole? Pche! To bych se raději plazil po zemi. Zkropili jsme zemi od Hořících plání až sem svou krví a teď za to budeme odškodněni.“ Zaťal pěst. „Teď dostaneme spravedlivou válečnou kořist.“

Orrinova slova očividně Nasuadu nijak nerozrušila. Vypadala zamyšleně, ba dokonce jako by králi s pochopením naslouchala.

Jistě nedá tomu vrčícímu psisku to, co chce, poznamenala Safira.

Počkej a uvidíš, odpověděl jí Eragon. Ještě nás může překvapit.

Arya řekla: „Doufala jsem, že vy dva byste dokázali dojít k přátelské dohodě a…“

„Jistě,“ přerušil ji král Orrin. „Také v to doufám.“ Jeho pohled přeskočil k Nasuadě. „Ale obávám se, že Nasuadě její odhodlání nedovolí pochopit, že v tomto se nakonec musí podvolit.“

Arya pokračovala: „…a jak zdůraznil Däthedr, nenapadlo by nás se vměšovat do záležitostí vaší rasy, když si vybíráte nového vládce.“

„Pamatuji se,“ pravil Orrin s náznakem samolibého úsměvu.

„Přesto,“ řekla Arya, „jako věrní spojenci Vardenů vám musíme sdělit, že jakýkoli útok na ně považujeme za útok na nás, a podle toho zareagujeme.“

Orrinova tvář se stáhla, jako by si kousl do něčeho kyselého.

„To samé platí pro nás trpaslíky,“ přidal se Orik. Jeho hlas zněl jako skřípění kamenů hluboko pod zemí.

Grimrr Půltlapa si zvedl zmrzačenou packu před tvář a prohlížel si drápovité nehty na třech zbývajících prstech. „Nám je jedno, kdo se stane novým vládcem, pokud dostaneme místo vedle trůnu, které nám bylo přislíbeno. Ovšem dohodu jsme uzavřeli s Nasuadou a ji budeme dál podporovat, dokud bude vůdkyní smečky Vardenů.“

„O-hó!“ zvolal král Orrin a předklonil se s rukou na koleni. „Jenže ona není vůdkyní Vardenů. Už ne. Vůdcem je Eragon!“

Znovu se všechny oči obrátily k Eragonovi. Ten s úšklebkem zareagoval: „Považoval jsem za zřejmé, že jsem své pravomoci vrátil zpátky Nasuadě v okamžiku, kdy jsme ji osvobodili. Pokud to zřejmé není, tak aby nedošlo k omylu: Nasuada je vůdkyní Vardenů, nikoli já. A věřím, že právě ona by měla převzít trůn.“

„Aby ne,“ řekl král Orrin pohrdavě. „Přísahal jsi jí věrnost. Samozřejmě si myslíš, že by měla převzít trůn. Nejsi nic víc než věrný sluha, který hájí svou paní, a tvé názory nemají větší váhu než názor mých služebných.“

„Ne!“ ohradil se Eragon. „Mýlíte se. Kdybych si myslel, že vy nebo kdokoli jiný by byl lepším vládcem, pak bych to řekl! Ano, složil jsem Nasuadě přísahu, ale to mi nezabrání, abych říkal to, co si myslím.“

„Možná ne, ale tvá oddanost k ní ti stále zatemňuje úsudek.“

„Právě jako vaše oddanost Surdě zatemňuje ten váš,“ řekl Orik.

Král Orrin se zamračil. „Proč se vždycky obrátíte proti mně?“ durdil se a přejel pohledem od Eragona k Arye a Orikovi. „Proč se v každém sporu stavíte na její stranu?“ Mávl pohárem směrem k Nasuadě, až z něj vystříklo víno. „Jak to, že právě ona vzbuzuje vaši úctu, a ne já nebo lid Surdy? Vždy je to Nasuada a Vardenové, komu straníte, a před ní to byl Ažihad. Kdyby byl můj otec ještě naživu…“

„Kdyby byl váš otec, král Larkin, ještě naživu,“ přerušila ho Arya, „neseděl by tady a nelitoval by se kvůli tomu, jak ho ostatní vnímají, ale něco by s tím dělal.“

„Klid,“ vložila se do toho Nasuada, než stačil Orrin něco odseknout. „Není zapotřebí urážek… Orrine, vaše zájmy jsou pochopitelné. Máte pravdu. Surdané k naší věci velmi přispěli. Dobrovolně přiznávám, že bez vaší pomoci bychom nikdy nedokázali zaútočit na Království tak, jak jsme to udělali, a vy si zasloužíte odměnu za to, co jste riskovali, utratili a ztratili během této války.“

Král Orrin spokojeně přikývl. „Takže ustoupíte?“

„Ne,“ odpověděla Nasuada s ledovým klidem. „To neudělám. Ale mám návrh, který možná plně uspokojí vaše zájmy.“ Orrin nespokojeně zavrčel, ale už ji nepřerušoval. „Můj návrh je následující: velká část země, kterou jsme dobyli, se stane součástí Surdy. Aroughs, Feinster a Melian budou vaše, stejně jako ostrovy na jihu, jakmile se dostanou pod naši správu. Tímto přírůstkem se velikost Surdy skoro zdvojnásobí.“

„A co za to?“ zeptal se král Orrin a povytáhl obočí.

„Za to budete přísahat věrnost trůnu zde v Urû’baenu a každému, kdo na něj usedne.“

Orrinova ústa se zkroutila. „A vy se prohlásíte Nejvyšší Vládkyní země.“

„Tyto dvě říše − Království a Surda − se musí znovu sjednotit, pokud se máme v budoucnosti vyhnout nepřátelství. Surda zůstane vaše a můžete si ji řídit, jak uznáte za vhodné, kromě jedné výjimky: kouzelníci z obou těchto zemí budou podléhat jistým omezením, jejichž přesnou podobu stanovíme později. Dále bude mít Surda povinnost přispívat k obraně našich spojených území. Pokud bude jeden z nás napaden, ten druhý poskytne pomoc v podobě vojáků a zásob.“

Král Orrin si postavil pohár na klín a pohlédl na něj. „Znovu se ptám: proč byste měla trůn převzít zrovna vy, a ne já? Moje rodina vládne Surdě od doby, kdy paní Marelda zvítězila v bitvě o Cithrí a tím ustavila jak Surdu, tak rod Langfeldů. Náš původ se dá vysledovat až k samotnému Thanebrandovi Dárci Prstenu. Sto let jsme čelili Království a bojovali proti němu. Především naše zlato, naše zbraně a naše brnění dovolily Vardenům vzniknout a celé ty roky je udržovaly při životě. Bez nás by bylo nemožné, abyste se vzepřeli Galbatorixovi. Trpaslíci nemohli poskytnout vše, co jste potřebovali, ani elfové, kteří byli příliš daleko. Takže se znovu ptám, proč by tato odměna měla připadnout právě vám, Nasuado, a ne mně?“

„Protože věřím, že dokážu být dobrou královnou,“ odpověděla Nasuada, „a protože jsem přesvědčená − jako o všem, co jsem dělala coby vůdkyně Vardenů −, že je to nejlepší řešení pro náš lid a pro celou Alagaësii.“

„Máte o sobě příliš vysoké mínění.“

„Falešná skromnost není nijak obdivuhodná, a to zejména u těch, kdo velí druhým. Copak jsem dostatečně neprokázala svou schopnost vést? Nebýt mě, Vardenové by se ještě stále krčili ve Farthen Dûru a čekali na znamení z nebes, že je správný čas vyrazit proti Galbatorixovi. Odvedla jsem Vardeny z Farthen Dûru do Surdy a vybudovala jsem z nich mocnou armádu. Připouštím, že s vaší pomocí, ale to já jsem je vedla a já jsem zajistila pomoc trpaslíků, elfů i urgalů. Dokázal byste tohle všechno? Ten, kdo bude vládnout v Urû’baenu, bude muset jednat se všemi rasami v zemi, ne pouze se svou vlastní. I to už jsem dělala a umím to.“ Pak Nasuadin hlas zjihl, i když její výraz zůstával i nadále odhodlaný. „Orrine, proč o to tak usilujete? Byl byste o něco šťastnější?“

„To není otázka štěstí,“ zamručel.

„Ale je, zčásti. Skutečně chcete kromě Surdy vládnout celému Království? Ten, kdo převezme trůn, bude mít před sebou obrovský úkol. Je třeba zemi znovu vybudovat: vyjednat úmluvy, dobýt další města, podmanit si šlechtu a kouzelníky. Potrvá celý život, než jenom začneme napravovat škody, které Galbatorix napáchal. Opravdu chcete tohle vzít na sebe? Připadá mi, že byste žil raději takový život, jaký jste měl kdysi.“ Zalétla pohledem k poháru v jeho klíně a pak zpět k jeho tváři. „Když přijmete mou nabídku, můžete se vrátit do Aberonu a ke svým experimentům v přírodní filozofii. To by se vám nelíbilo? Surda bude větší a bohatší a vy se budete moci věnovat svým zájmům.“

„Vždycky neděláme to, co se nám právě líbí. Někdy musíme udělat, co je správné, ne to, co chceme,“ namítl král Orrin.

„Jistě, ale…“

„Navíc kdybych byl králem v Urû’baenu, mohl bych se tu věnovat svým zájmům právě tak snadno jako v Aberonu.“ Nasuada se zamračila, ale než stačila promluvit, Orrin ji přerušil: „Vy tomu nerozumíte…“ Odmlčel se a opět si usrkl vína.

Tak nám to vysvětlete, pobídla ho Safira, z jejíchž myšlenek byla cítit netrpělivost.

Orrin si odfrkl, vyprázdnil pohár a pak jím mrštil o dveře vedoucí ke schodišti, až se zlato na poháru promáčklo a několik drahokamů vypadlo, takže se rozkutálely po podlaze. „Nemůžu,“ zavrčel, „a nechci se o to pokoušet.“ Rozhlédl se po místnosti. „Nikdo z vás by to nepochopil. Jste příliš zaujatí svou vlastní důležitostí. Jak byste to mohli chápat, když jste nikdy nezakusili to, co já?“ Klesl do křesla a oči měl temné jako uhel. Pak se obrátil k Nasuadě: „Jste rozhodnutá? Nevzdáte se svého nároku?“

Zavrtěla hlavou.

„A když se i já budu dožadovat svého nároku?“

„Pak se střetneme.“

„A vy tři budete na její straně?“ pokračoval Orrin a postupně pohlédl na Aryu, Orika a Grimrra.

„Pokud budou Vardenové napadeni, budeme bojovat po jejich boku,“ řekl Orik.

„Stejně jako my,“ připojila se Arya.

Král Orrin vykouzlil na tváři úsměv, který spíš připomínal vyceněné zuby. „Ale nenapadlo by vás nám říkat, koho bychom si měli vybrat za svého vládce, že?“

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil Orik a v jeho plnovousu se také zaleskly bílé zuby.

„No ovšem.“ Pak Orrin obrátil pozornost zpět k Nasuadě. „Kromě dalších měst, která jste už zmínila, chci Belatonu.“

Nasuada se krátce zamyslela. „Už jste získal dvě přístavní města − Feinster a Aroughs − vlastně tři, pokud počítáme Eoam na ostrově Beirland. Dám vám místo Belatony Furnost, a dále dostanete celé jezero Tüdosten, zatímco já budu mít celé jezero Leona.“

„Leona je cennější než Tüdosten, protože umožňuje přístup do hor a na severní pobřeží,“ podotkl Orrin.

„Ano. Ale vy už máte přístup k jezeru Leona od Dauthu a řeky Jiet.“

Král Orrin zabodl oči do podlahy uprostřed místnosti a mlčel. Venku slunce sklouzlo za obzor a zanechalo po sobě jen pár podlouhlých mraků s červánky. Nebe postupně tmavlo a v soumraku se objevilo prvních pár hvězd − jako nejasné kapičky světla v purpurovém nekonečnu. Začal vát slabý vítr a ve zvuku, kterým se opíral do stěn věže, Eragon slyšel šelest kopřivového listí.

Čím déle čekali, tím víc měl Eragon dojem, že Orrin Nasuadinu nabídku odmítne, nebo že tu bude sedět a mlčet celou noc.

Pak se král konečně pohnul a zvedl oči. „Dobrá,“ řekl potichu. „Pokud dodržíte podmínky naší dohody, nebudu s vámi soupeřit o Galbatorixův trůn… Vaše Výsosti.“

Eragonovi přeběhl mráz po zádech, když uslyšel Orrinova slova.

Nasuada s vážným výrazem vystoupila z kruhu přítomných, dokud nestála uprostřed místnosti. Pak Orik bouchl koncem rukojeti Volundu o podlahu a pronesl: „Král je mrtev, ať žije královna!“

„Král je mrtev, ať žije královna!“ zvolali Eragon, Arya, Däthedr a Grimrr. Rty kočkodlaka se protáhly a odkryly ostré tesáky a Safira hlasitě, vítězoslavně zatroubila, až se od klenutého stropu a ven sešeřelým městem pod nimi nesla ozvěna. Z Eldunarí vyzařovaly souhlasné pocity.

Nasuada stála vzpřímeně a hrdě a v očích se jí v slábnoucím světle leskly slzy. „Děkuji vám,“ řekla a pohlédla každému z nich přímo do očí. Přesto se zdálo, že je myšlenkami někde jinde, a vyzařoval z ní smutek, kterého si kromě Eragona ostatní zřejmě nevšimli.

A v celé zemi se setmělo a špička jejich věže zůstala jediným majákem světla vysoko nad městem.

Příhodný epitaf

Po vítězství v Urû’baenu ubíhaly Eragonovi měsíce rychle i pomalu zároveň. Rychle proto, že měli se Safirou hodně práce a málokdy nebyli při západu slunce vyčerpaní. Pomalu proto, že i nadále postrádal smysl navzdory četným úkolům, které jim královna Nasuada dávala. Připadalo mu, jako by odpočívali ve stojaté vodě a čekali na něco, co je vtáhne zpátky do hlavního proudu.

Když byla Nasuada zvolena královnou, on a Safira zůstali v Urû’baenu ještě čtyři dny a pomáhali ve městě i jeho okolí upevnit vládu Vardenů. Dost času strávili vyjednáváním s obyvateli města − obvykle uklidňovali davy, rozlícené některými vardenskými počiny. Dále pronásledovali skupiny vojáků, kteří uprchli z Urû’baenu a okrádali pocestné a rolníky a drancovali nedaleké usedlosti. Taktéž se se Safirou podílel na vystavění nové monumentální vstupní brány města a na rozkaz Nasuady vytvořil několik kouzel, jimiž novou královnu chránil před těmi, kdo zůstali věrní Galbatorixovi. Kouzla se týkala pouze lidí ve městě a přilehlém okolí, ale všichni Vardenové se díky nim mohli cítit bezpečněji.

Eragon si všiml, že Vardenové, trpaslíci i elfové se chovají k němu a Safiře jinak než před Galbatorixovou smrtí. Zvláště lidé byli zdvořilejší a nesmělejší než kdysi. Postupně pochopil, že na něj a Safiru pohlížejí s úctou a strachem. Safiře to zřejmě bylo úplně jedno, kdežto jeho to zprvu těšilo. Postupem času si však uvědomil, že spousta trpaslíků a lidí se mu snaží natolik zavděčit, že by mu řekli cokoli, co by si podle nich přál slyšet, místo aby mluvili pravdu. To zjištění ho znepokojilo. Měl pocit, že nemůže věřit nikomu kromě Rorana, Aryi, Nasuady, Orika, Horsta a samozřejmě Safiry.

V těchto dnech se s Aryou moc nevídal. Při těch pár příležitostech, kdy se potkali, se zdála být uzavřená do sebe, což byl podle všeho její způsob, jak se vyrovnat se zármutkem. Nikdy neměli možnost promluvit si v soukromí a jediná soustrast, kterou jí vyjádřil, byla stručná a rozpačitá. Měl za to, že Arya jeho účast oceňuje, ale těžko se to dalo poznat.

Pokud šlo o Nasuadu, jako by načerpala většinu svého dřívějšího elánu, zápalu a energie za jedinou noc spánku, což Eragona ohromilo. Jeho mínění o ní nesmírně vzrostlo, když slyšel o jejím utrpení v Jasnovidčině síni. Stejně tak vzrostl jeho respekt k Murtaghovi, o němž se Nasuada od té doby nezmínila ani slůvkem. Pochválila Eragona za to, jak vedl Vardeny v její nepřítomnosti, ačkoli namítal, že po většinu toho času byl pryč. Poděkovala mu, že ji tak rychle zachránil, protože jak později v rozhovoru připustila, Galbatorix by ji už málem zlomil.

Třetího dne byla Nasuada korunována na velkém náměstí poblíž středu města před zraky obrovského davu lidí, trpaslíků, elfů, kočkodlaků a urgalů. Výbuch, který ukončil Galbatorixův život, zničil starodávnou korunu Broddringů, a tak trpaslíci vyrobili novou ze zlata nalezeného ve městě a z drahokamů, jež poskytli elfové ze svých přileb nebo z hlavic svých mečů.

Obřad byl prostý, ale o to působivější. Nasuada přišla pěšky od zničené pevnosti. Měla na sobě šaty v královsky rudé barvě − s tříčtvrtečními rukávy, aby všichni viděli jizvy na jejích předloktích − s vlečkou lemovanou norkovou kožešinou, kterou nesla Elva, neboť Eragon dbal Murtaghova varování a trval na tom, aby dívka zůstávala Nasuadě co nejvíc nablízku.

Za doprovodu bubnů kráčela Nasuada k pódiu, jež bylo postaveno uprostřed náměstí. Na něm, vedle vyřezávaného křesla, které se mělo stát královniným trůnem, ji očekával Eragon a kousek za ním Safira. Před vyvýšeným podstavcem stáli králové Orrin, Orik a Grimrr, spolu s Aryou, Däthedrem a Nar Garzhvogem.

Nasuada vystoupala nahoru a poklekla před Eragonem a Safirou. Eragon převzal od trpaslíka z Orikova klanu nově vyrobenou korunu a posadil ji Nasuadě na hlavu. Potom Safira sehnula krk, čumákem se dotkla Nasuadina čela a spolu s Eragonem řekli:

„Nyní povstaň jako královna, Nasuado, dcero Ažihada a Nadary.“

Zazněla fanfára a shromážděný dav, dosud pohroužený do hrobového ticha, propukl v jásot. Řev urgalů se mísil s melodickými hlasy elfů, takže vznikla zvláštní kakofonie.

Když se Nasuada posadila na trůn, předstoupil před ni král Orrin a přísahal jí věrnost, po něm následovala Arya, král Orik, Grimrr Půltlapa a Nar Garzhvog, kteří všichni přislíbili přátelství svých ras.

Ta událost Eragona hluboce zasáhla. Zjistil, že má slzy na krajíčku, když hleděl na Nasuadu sedící na trůnu. Teprve s její korunovací získal pocit, jako by hrozba Galbatorixova útlaku začala konečně ustupovat.

Potom hodovali a Vardenové a jejich spojenci slavili celou noc až do druhého dne. Eragon si z oslav mnoho nepamatoval, kromě tance elfů, bubnování trpaslíků a čtyř Kullů, kteří vylezli na věž na městské hradbě a tam stáli a troubili na rohy vyrobené z lebek svých otců. Lidé z města se k oslavám také připojili a v jejich tvářích Eragon četl úlevu a radost, že už Galbatorix není králem. Bylo znát, že si všichni přítomní uvědomují důležitost okamžiku a že chápou, že jsou svědky konce jedné epochy a začátku nové.

*

Pátého dne, kdy byla nová brána skoro hotová a město se zdálo poměrně dobře zabezpečené, Nasuada nařídila Eragonovi a Safiře letět do Dras-Leony a odtamtud do Belatony, Feinsteru a Aroughs. Měli tam pomocí jména starověkého jazyka vyvázat z Galbatorixova područí každého, kdo mu přísahal věrnost. Také Eragona požádala, aby vojáky a šlechtice očaroval kouzly, která jim zabrání v pokusech podkopat nově ustavený mír, tak jako to udělal s obyvateli Urû’baenu. To Eragon odmítl, protože se to podle jeho názoru příliš podobalo tomu, jak své poddané ovládal Galbatorix. V Urû’baenu bylo dosti velké riziko, že se zde budou skrývat zabijáci a další Galbatorixovi přívrženci, proto byl ochoten vyhovět jejímu přání. Ale jinde ne. Ulevilo se mu, když s ním Nasuada po jistém uvážení souhlasila.

Na této cestě je doprovázela polovina Eldunarí z Vroengardu; zbytek zůstal se srdci srdcí, která osvobodili z Galbatorixovy pokladnice. Blödhgarm a jeho kouzelníci, kteří nyní již nebyli povinni chránit Eragona a Safiru, přemístili tato Eldunarí do hradu několik mil severovýchodně od Urû’baenu, kde nebylo obtížné ochránit je proti komukoli, kdo by je chtěl ukrást, a kde myšlenky šílených draků nepůsobily na mysli nikoho jiného než jejich hlídačů.

Teprve když se Eragon se Safirou ujistili, že jsou Eldunarí v bezpečí, vyrazili na cestu.

Po příletu do Dras-Leony Eragon žasl nad tím, kolika kouzly bylo opředené celé město, stejně jako temná kamenná věž Helgrind. Mnohá z nich byla zřejmě stovky let stará, pokud ne starší: zapomenutá zaklínadla z dávných dob. Ponechal kouzla, která vypadala neškodně, a odstranil ta, jež mohla být nebezpečná. Leckdy ovšem bylo těžké to poznat a jemu se nechtělo zahrávat si s kouzly, jejichž účelu nerozuměl. Tady mu pomohla Eldunarí: v několika případech si pamatovala, kdo kouzlo použil a proč, nebo jinak dokázala uhádnout jejich účel z informací, které jemu nedávaly smysl.

Když došlo na Helgrind a různé držby kněží − ti se kamsi skryli, jakmile se k nim donesly zprávy o Galbatorixově smrti − Eragon se nezatěžoval zjišťováním, zda jsou kouzla nebezpečná, a odstranil je všechna. Také se pomocí nejmocnějšího jména ještě pokoušel najít v troskách katedrály pás Belota Moudrého, ale bez úspěchu.

Zůstali v Dras-Leoně tři dny a pak pokračovali do Belatony. I tam Eragon odstranil Galbatorixova kouzla, stejně jako ve Feinsteru a Aroughs. Ve Feinsteru se ho někdo pokusil otrávit. Jeho ochranná kouzla tomu sice zabránila, ale ta událost rozzuřila Safiru.

Jestli někdy chytím toho zbabělého zrádce, který to udělal, sežeru ho zaživa, zavrčela.

*

Na zpáteční cestě do Urû’baenu navrhl Eragon nepatrnou změnu trasy. Safira souhlasila, prudce změnila směr a naklonila se při tom tak, až byl obzor kolmo před nimi a rozpůlil svět na tmavě modré nebe a zelenohnědou zemi.

Hledali to místo půl dne, ale nakonec Safira našla skupinu pískovcových kopců a mezi nimi jeden konkrétní: vysoký strmý pahorek načervenalého kamene s jeskyní zhruba v půlce svahu. Na jeho hřebeni stála třpytivá diamantová hrobka.

Kopec vypadal přesně tak, jak si ho Eragon pamatoval. Když na něj hleděl, bodlo ho u srdce.

Safira přistála u hrobky. Její drápy zaškrábaly o hrbolatý povrch, až se odštíply kousky písku.

Eragon si pomalu rozepnul popruhy na nohou. Pak sklouzl na zem. Zatočila se mu hlava, když ucítil vůni rozpáleného kamene, a na okamžik měl pocit, jako by se ocitl v minulosti.

Pak se vzchopil a mysl se mu pročistila. Došel k hrobce, nahlédl do jejích křišťálových hlubin a tam spatřil Broma.

Svého otce.

Bromův vzhled se nezměnil. Diamant, který jej obklopoval, ho ochránil před zubem času a na jeho těle nebyly patrné žádné známky rozkladu. Kůže na vrásčité tváři byla pevná a měla narůžovělý nádech, jako by pod povrchem stále proudila teplá krev. Jako by každou chvíli Brom mohl otevřít oči a vstát, připravený pokračovat v jejich nedokončené cestě. Svým způsobem se stal nesmrtelným, protože už nestárl jako ostatní, ale zůstane navždy stejný, uvězněný v bezesném spánku.

Přes hruď a dlouhý bílý plnovous měl Brom položený meč a jeho ruce spočívaly na jílci přesně tak, jak mu je tam Eragon složil. Vedle něj ležela jeho pokroucená hůl. Teprve teď si Eragon uvědomil, že jsou v ní vyřezané desítky glyfů ze starověkého jazyka.

Eragonovi z očí vyhrkly slzy. Padl na kolena a dlouho, předlouho tiše plakal. Slyšel, že Safira se k němu přidala, a cítil, že i ona truchlí po Bromovi.

Nakonec vstal, opřel se o okraj hrobky a prohlížel si Bromovu tvář. Když nyní věděl, co má hledat, rozeznával jejich podobné rysy, neostré a zahalené věkem a Bromovým plnovousem, ale přesto zcela zřejmé. Sklon Bromových lícních kostí, vráska mezi obočím, zakřivení horního rtu; tohle všechno Eragon poznával. Ale nezdědil Bromův zahnutý nos. Svůj měl po matce.

Pohlédl dolů a zhluboka si povzdechl, když mu opět zvlhly oči. „Máme hotovo,“ pronesl polohlasně. „Dokázal jsem to… My jsme to dokázali. Galbatorix je mrtvý, Nasuada sedí na trůnu a Safira i já jsme vyvázli bez újmy. To by tě potěšilo, viď, ty starý lišáku?“ Krátce se zasmál a otřel si oči hřbetem zápěstí. „A kromě toho jsou na Vroengardu dračí vejce. Vejce! Draci nevymřou. A budeme je se Safirou vychovávat. Tohle tě nikdy nenapadlo, co?“ Znovu se zasmál a cítil se současně směšný i zdrcený žalem. „Zajímalo by mě, co by sis o tomhle všem myslel? Jsi stejný jako dřív, ale my ne. Poznal bys nás ještě vůbec?“

Jistěže by nás poznal, řekla Safira. Jsi jeho syn. Dotkla se ho čumákem. Navíc tvoje tvář se nezměnila natolik, aby si tě spletl s někým jiným, i když máš jiný pach než kdysi.

„Skutečně?“

Jsi teď cítit spíš jako elf… Ale i tak by si Brom těžko mohl myslet, že já jsem Šruikan nebo Glaedr, co?

„Hm.“

Eragon popotáhl a ustoupil od hrobky. Brom vypadal uvnitř diamantu tak živě, že mu ten pohled vnukl nápad: ta možnost byla tak bláznivá a neuvěřitelná, že ji málem zavrhl, ale jeho pocity mu nedovolily ji pominout. Pomyslel na Umarotha a Eldunarí − na veškeré znalosti, které shromáždili, a na to, co dokázali udělat s jeho kouzlem v Urû’baenu − a v jeho srdci zahořela jiskřička zoufalé naděje.

Promluvil jak k Safiře, tak k Umarothovi: Broma jsme pohřbili hned po jeho smrti. Safira proměnila kámen v diamant až následující den, ale přes noc byl uzavřený v kameni, ne na vzduchu. Umarothe, s vašimi silami a znalostmi bychom… bychom ho možná ještě dokázali vzkřísit. Eragon se zachvěl, jako by měl zimnici. Tehdy jsem nevěděl, jak vyléčit jeho ránu, ale teď − teď myslím, že bych to uměl.

Bylo by to obtížnější, než si dokážeš představit, namítl Umaroth.

Ano, ale vy byste to dokázali! řekl Eragon. Viděl jsem, jak jste vy i Safira dokázali pomocí magie úžasné věci. Tohle jistě není nad vaše schopnosti!

Víš, že nedokážeme používat kouzlo na povel, podotkla Safira.

A i kdyby se nám to povedlo, řekl Umaroth, je dost možné, že Brom by už nikdy nebyl takový jako dřív. To, co si přeješ, je krajně složité a snadno by se mohlo stát, že by Brom měl pomatenou mysl nebo pozměněnou osobnost. A co pak? Chtěl bys, aby tak žil? A on? Ne, je nejlepší nechat ho být, Eragone, a uctít ho svými myšlenkami a činy, tak jako jsi to právě učinil. Jistě, byl bys rád, kdyby tomu bylo jinak. To všichni, kdo ztratili někoho blízkého. Ale takový už je život. Brom žije v našich vzpomínkách, a pokud byl takový, jak jsi nám ho vylíčil, byl by s tím takto spokojený. Smiř se s tím i ty.

Ale…

Tentokrát ho nepřerušil Umaroth, nýbrž nejstarší z Eldunarí, Valdr. Zaskočil Eragona tím, že nepromluvil prostřednictvím obrazů nebo pocitů, ale starověkým jazykem, s námahou a těžkopádně, jako by pro něj každé slovo bylo cizí. Pravil: Ponechte mrtvé zemi. Nejsou pro nás. Pak už nic neřekl, ale byl z něj cítit obrovský smutek a účast.

Eragon si dlouze povzdechl a na okamžik zavřel oči. Pak se vzdal své pomýlené naděje a znovu přijal skutečnost, že Brom je pryč.

„Ach,“ svěřil se Safiře. „Nemyslel jsem, že to bude tak těžké.“

Bylo by divné, kdyby to bylo lehké. Cítil, jak mu její horký dech načechral vlasy na temeni hlavy, když se mu čenichem otřela o záda.

Slabě se pousmál a posbíral odvahu, aby znovu pohlédl na Broma.

„Otče,“ řekl. To slovo mělo v jeho ústech zvláštní chuť. Zatím nikdy neměl důvod takhle někoho oslovit. Pak sklouzl očima k runám, které vytesal do čela hrobky:

ZDE LEŽÍ BROM

Tento muž býval Dračím jezdcem

a pro mě byl

jako otec.

Ať jeho jméno žije navěky.

Bolestně se usmál. Jak blízko byl tehdy pravdě. Pak promluvil ve starověkém jazyce a sledoval, jak se diamant zachvěl, zavlnil a jak se na jeho povrchu utváří nová sestava run. Když skončil, stálo tam napsáno:

ZDE LEŽÍ BROM

Býval to

Dračí jezdec spojený s dračicí Safirou,

syn Holkomba a Neldy,

muž milovaný Selenou,

otec Eragona Stínovraha,

zakladatel Vardenů

a zhouba Křivopřísežníků.

Ať jeho jméno žije navěky.

Stydja unin mor’ranr.

Nebyl to tak osobní epitaf, ale připadal Eragonovi výstižnější. Pak pomocí několika kouzel ochránil diamant před zloději a vandaly.

Dál stál u hrobky; nechtělo se mu otočit se a jen tak odejít. Měl pocit, že by se mělo stát něco víc − nějaká událost nebo pocit nebo poznání, díky kterému by pro něj bylo snazší říci sbohem svému otci.

Nakonec položil dlaň na chladivý diamant a přál si, aby do něj dokázal zanořit ruku a naposledy se Broma dotknout. Řekl: „Děkuju ti za všechno, co jsi mě naučil.“

Safira si odfrkla a sklonila hlavu, takže čumákem poklepala na tvrdý drahokam.

Pak se Eragon otočil a s pocitem konečnosti pomalu vylezl Safiře na hřbet.

Dračice se vznesla a letěla na severovýchod k Urû’baenu. Eragon zůstal nějakou dobu uzavřený do sebe. Když už ze skupiny pískovcových skal zbyla jen šmouha na obzoru, dlouze vydechl a pohlédl k azurovému nebi.

Po tváři se mu rozlil úsměv.

Co tě tak pobavilo? zeptala se Safira a máchla ocasem sem a tam.

Ta šupina na čenichu ti začíná dorůstat.

Cítil její potěšení. Potom nakrčila čumák a řekla: Stejně jsem věděla, že doroste. Proč by neměla? Přesto cítil, jak jí boky zavibrovaly pod jeho patami, když spokojeně zabroukala. Poplácal ji, opřel si hruď o její krk a cítil, jak jím prostupuje teplo jejího těla.

Figurky na šachovnici

Když se Safirou přiletěli do Urû’baenu, Eragon s překvapením zjistil, že Nasuada městu vrátila jméno Ilirea, z úcty k jeho historii a dědictví.

Nepříjemně ho zasáhla zpráva, že Arya odjela do Ellesméry, spolu s Däthedrem a mnoha dalšími elfskými šlechtici, a že si s sebou odvezla zelené dračí vejce, které našli v pevnosti.

Nechala mu u Nasuady dopis, kde mu vysvětlila, že musí doprovodit tělo své matky zpátky do Du Weldenvarden na řádný pohřeb. O dračím vejci napsala:

…a protože si Safira za svého Jezdce vybrala tebe, člověka, bylo by správné, kdyby dalším Jezdcem byl elf, pokud drak v tomto vejci bude souhlasit. Chtěla bych mu k tomu dát co nejdříve příležitost. Už je ve své skořápce příliš dlouho. Vzhledem k tomu, že jinde je mnohem víc vajec − nebudu to místo jmenovat −, snad si nebudeš myslet, že jsem jednala troufale, nebo že příliš nadržuji své rase. Radila jsem se o této věci s Eldunarí a ta s mým rozhodnutím souhlasila.

Jelikož Galbatorix a má matka odešli na věčnost, každopádně už nechci být vyslankyní u Vardenů. Raději bych se opět ujala úkolu převážet dračí vejce po zemi, jako tomu bylo v případě Safiry. Vyslanec mezi našimi rasami je ovšem stále potřeba. Proto jsme s Däthedrem namísto mne jmenovali mladého elfa jménem Vanir, se kterým ses setkal během pobytu v Ellesméře. Projevil touhu dozvědět se víc o lidu tvé rasy a takový důvod mi připadá dobrý pro obsazení této funkce − tedy dokud se neukáže, že by na ni nestačil.

Dopis pokračoval ještě několika dalšími řádky, Arya nicméně nijak nenaznačila, kdy by se mohla vrátit do západní půlky Alagaësie a zda to má vůbec v úmyslu. Eragona potěšilo, že mu vůbec napsala, ale mrzelo ho, že se svým odjezdem nepočkala do jeho návratu. S odchodem Aryi v jeho světě vznikla mezera, a i když trávil hodně času s Roranem a Katrinou nebo s Nasuadou, bolestná prázdnota v jeho nitru nemizela. Zároveň nepřestával mít dojem, že se Safirou jen čekají, až nastane jejich čas, a to v něm jen posilovalo pocit odloučenosti. Často mu připadalo, jako by zvenčí pozoroval sám sebe, jako nějaký cizinec. Chápal, proč se takhle cítí, ale netušil, co jiného by jej mohlo vyléčit než čas.

*

Při jejich nedávné výpravě ho napadlo, že když teď umí ovládat starověký jazyk pomocí jména všech jmen, mohl by Elvu zbavit posledních pozůstatků svého požehnání, které se proměnilo v prokletí. Elva nyní žila v Nasuadině honosném sídle. Zašel tedy za ní a přednesl jí svůj návrh. Pak se jí zeptal, co by si přála.

Nezareagovala potěšeně, jak čekal, ale seděla bledá a zamračená, s očima zabodnutýma do podlahy. Mlčela skoro hodinu − seděl naproti ní a trpělivě čekal.

Nakonec na něj pohlédla a řekla: „Ne. Raději zůstanu taková, jaká jsem… Jsem ráda, že tě napadlo se mě zeptat, ale tohle představuje příliš velkou součást mě samotné, a proto se jí nemohu vzdát. Bez schopnosti cítit bolest druhých bych byla jen podivín − výstřední dítě, které není dobré k ničemu než k uspokojení nízké zvědavosti těch, kdo svolili mít mě nablízku a kdo mě snášejí. Se svou schopností jsem sice stále podivínka, ale mohu být také užitečná a mám moc, které se druzí bojí, a vládu nad svým vlastním osudem, jakou mnohé ženy nemají.“ Mávla k vyzdobenému pokoji, kde bydlela. „Tady mohu žít v pohodlí, mohu žít v míru, a přesto mohu být dál prospěšná tím, že budu pomáhat Nasuadě. Když mi odebereš moji schopnost, co by mi pak zbylo? Co bych dělala? Čím bych byla? Zrušit to kouzlo by pro mě nebylo žádné požehnání, Eragone. Ne, zůstanu taková, jaká jsem, a ponesu strasti svého daru z vlastní svobodné vůle. Ale děkuji ti.“

*

Dva dny poté, co se Safirou přistáli v Iliree, je Nasuada znovu vyslala pryč, nejdřív do Gil’eadu a poté do Ceunonu − dvou měst, která dobyli elfové. Eragon tam měl opět pomocí jména všech jmen odstranit Galbatorixova kouzla.

Eragonovi i Safiře byla návštěva Gil’eadu nepříjemná. Připomněla jim, jak urgalové na příkaz Durzy zajali Eragona, a také Oromisovu smrt.

V Ceunonu se Eragon se Safirou zdrželi tři noci. Velmi se lišil od všech ostatních měst, která poznali. Většina budov byla ze dřeva a měla strmé, šindelové střechy, jež byly u větších domů položené v několika vrstvách. Štíty střech byly často zdobené stylizovanými řezbami dračích hlav a dveře vyřezávané nebo malované propracovanými uzlíkovými vzory.

Když opustili Ceunon, navrhla změnu trasy tentokrát Safira. Nemusela se moc snažit, aby Eragona přesvědčila. S radostí souhlasil, jakmile mu vysvětlila, že se tím jejich výprava příliš neprodlouží.

Z Ceunonu dračice zamířila na západ přes širokou, bíle zpěněnou vodní plochu zátoky Fundor. Z vln často vykoukly šedé a černé kopečky velrybích hřbetů, které vypadaly jako malé, kožovité ostrůvky. Pak velryby vystříkly z nozder vodu a zvedly ocasní ploutve vysoko do vzduchu, než sklouzly zpátky do tichých hlubin.

Prolétli chladnými a bouřlivými větry nad zátokou a pustili se přes Dračí hory, z nichž každou Eragon znal jménem. A odtud poprvé od chvíle, kdy se s Bromem vydali pronásledovat ra’zaky, což mu teď připadalo nekonečně dávno, zamířili do údolí Palancar.

Údolí zavonělo Eragonovi domovem. Vůně borovic, vrb a bříz mu připomněla dětství a štiplavý vzduch mu napověděl, že se blíží zima.

Přistáli ve spálených rozvalinách Carvahallu a on se toulal ulicemi obrostlými vysokou trávou a plevelem.

Z nedalekého březového lesíka vyběhla smečka divokých psů. Když zahlédli Safiru, zastavili se, pak zavrčeli, zakňučeli a utíkali se schovat. Safira na ně také zavrčela a vypustila obláček kouře, ale nepronásledovala je.

Když Eragon procházel hromadou popela, zapraskal mu pod nohama kousek spáleného dřeva. Pohled na zničené město ho rozesmutněl. Většina vesničanů, kteří utekli, však byla stále naživu. Eragon věděl, že kdyby se vrátili, znovu město vystaví a Carvahall bude hezčí než dřív. Ale domy, mezi nimiž vyrůstal, jednou provždy zmizely ze světa. Tím jen sílil jeho pocit, že už do údolí Palancar nepatří. Prázdná místa, kde stávaly známé budovy, v něm vyvolávala pocit nesprávnosti, jako by se nacházel ve snu, kde je všechno zpřeházené.

„Svět se vymknul z kloubů,“ zamumlal.

Vedle pozůstatků Mornova hostince si rozdělal ohýnek a uvařil si velký kotlík dušeného masa. Zatímco jedl, Safira se kradla okolní krajinou a očichávala všechno, co jí připadalo zajímavé.

Když Eragon dojedl, odnesl kotlík, misku a lžíci k Anoře a umyl je v ledové vodě. Dřepl si na kamenitý břeh a hleděl na bílý oblak vodní tříště na horním konci údolí: vodopády Igualda, které se táhly půl míle nahoru a mizely vysoko za kamenným úbočím hory Narnmor. Ten pohled mu připomněl onen večer, kdy se vrátil z Dračích hor se Safiřiným vejcem v ruksaku, aniž by tehdy tušil, co je dva čeká, ani to, že vůbec budou dva.

„Pojďme,“ vybídl Safiru a přidal se k ní u zasypané studny uprostřed městečka.

Chceš navštívit vaši farmu? zeptala se, když jí vylezl na hřbet.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Chci si ji pamatovat takovou, jaká byla, ne jak vypadá teď.“

Souhlasila. Přesto v nevyslovené shodě letěli na jih stejnou cestou, jako když kdysi opouštěli údolí Palancar. Eragon zahlédl mýtinu, kde býval jeho domov, ale byla dost daleko a natolik skrytá, že si mohl představovat, že dům i stodola stále stojí.

Na jižním konci údolí se Safira nechala vynést stoupajícím vzdušným proudem na vrcholek obrovské skalnaté hory Utgard. Stála tu polorozpadlá věž, kterou postavili Jezdci, aby mohli hlídat bláznivého krále Palancara. Věž byla kdysi známá jako Edok’sil, avšak nyní se jmenovala Ristvak’baen nebo také „Místo zármutku“, neboť právě tam Galbatorix zabil Vraela.

V troskách věže Eragon, Safira a Eldunarí, která byla s nimi, uctili památku Vraela. Obzvláště Umaroth truchlil, ale nakonec řekl: Děkuji ti, že jsi mě sem vzala, Safiro. Nikdy by mě nenapadlo, že ještě uvidím místo, kde padl můj Jezdec.

Pak Safira roztáhla křídla, vyskočila z věže a plachtila pryč z údolí a přes travnaté planiny, které se rozprostíraly za ním.

*

Na půli cesty do Ilirey se s nimi prostřednictvím jednoho z vardenských kouzelníků spojila Nasuada a nařídila jim přidat se k velké skupině bojovníků, které poslala z hlavního města do Teirmu.

Eragona potěšilo zjištění, že jim velí Roran a že jsou mezi nimi i Jeod, Baldor − ten už byl zase v plné síle, protože mu elfové vyléčili useknutou ruku − a několik dalších vesničanů.

Eragona poněkud zaskočilo, že se obyvatelé Teirmu odmítli vzdát. Ačkoli je zbavil přísah poslušnosti Galbatorixovi a bylo nad slunce jasné, že Vardenové mohou město snadno dobýt, místní stále vzdorovali. Lord Risthart požadoval, aby se mohl Teirm stát nezávislým městským státem, který si bude moci svobodně volit vlastní vládce a stanovit si vlastní zákony.

Nakonec po několika dnech vyjednávání Nasuada souhlasila s jejich požadavky za podmínky, že jí lord Risthart odpřisáhne věrnost jako nejvyšší panovnici, tak jako král Orrin, a podřídí se jejím zákonům týkajícím se kouzelníků.

Z Teirmu Eragon a Safira doprovodili bojovníky podél úzkého pásu pobřeží na jih, do Kuasty. Zde postupovali stejně, ale na rozdíl od Teirmu se vládce Kuasty podvolil a souhlasil s tím, že se město připojí k Nasuadinu novému království.

Pak Eragon se Safirou už sami letěli daleko na sever do Nardy, aby získali stejný slib i od zdejšího lidu, než se konečně vrátili do Ilirey, kde pobývali několik týdnů v domě poblíž Nasuadina sídla.

Když to jejich povinnosti dovolily, opouštěli město a létali do hradu, kde Blödhgarm s dalšími kouzelníky střežili Eldunarí, která osvobodili z Galbatorixova otroctví. Tam pomáhali těm, kdo se snažili vyléčit duše draků. Nastaly zjevné pokroky, byť malé. Některá Eldunarí reagovala lépe než jiná. Eragon se obával, že mnoha drakům už prostě nezáleží na životě, nebo jsou tak ztracení v bludišti své mysli, že je takřka nemožné s nimi smysluplně komunikovat. Ani starší draci, jako byl Valdr, to nedokázali. Elfové udržovali většinu Eldunarí v jakémsi polospánku a vždy se snažili promlouvat jen k několika najednou, aby zabránili tomu, že je stovky šílených draků přemohou.

Eragon také spolupracoval s kouzelníky Du Vrangr Gata při vynášení pokladů z pevnosti. Velká část práce byla na něm, protože žádný z kouzelníků neměl dostatečné znalosti ani zkušenosti, aby si poradili s mnoha očarovanými předměty, které tu Galbatorix zanechal. Eragonovi to ovšem nevadilo. Bavilo ho prozkoumávat poničenou pevnost a objevovat tajemství skrytá uvnitř. Galbatorix za poslední století nasbíral spoustu obdivuhodných věcí, z nichž některé byly nebezpečnější než jiné, ale všechny byly zajímavé. Eragonovým nejoblíbenějším nálezem byl astronomický přístroj, jímž mohl pozorovat hvězdy i za denního světla.

Existenci těch nejnebezpečnějších výtvorů drželi se Safirou a Nasuadou v tajnosti, neboť považovali za příliš riskantní, aby se o nich všeobecně vědělo.

Nasuada poklady vynesené z pevnosti ihned použila k tomu, aby nasytila a ošatila své bojovníky a také aby znovu vybudovala obrany měst, která dobyli během tažení proti Království. Každému z poddaných navíc darovala pět zlatých, což byla sice směšná částka pro šlechtice, ale skutečné jmění pro chudší farmáře. Eragon věděl, že si tímto gestem získala jejich úctu a věrnost. Galbatorix by něco takového nikdy nepochopil.

Objevili též několik set mečů, které kdysi sloužily Jezdcům: mečů všech barev a tvarů, vyrobených jak pro lidi, tak pro elfy. Šlo o závratný nález. Eragon se Safirou osobně dopravili zbraně do hradu, kde byla ukrytá Eldunarí, aby tam zůstaly uloženy do doby, než budou opět potřeba pro Jezdce.

Eragona napadlo, že Rhunön by jistě potěšilo, že se dochovalo tolik jejích vlastnoručních výrobků.

A pak tu byly tisíce svitků a knih, které Galbatorix shromáždil. Elfové a Jeod je pomohli utřídit a dát stranou ty, které obsahovaly tajemství o Jezdcích nebo o zákonitostech magie.

Jak se probírali Galbatorixovou obrovskou zásobou vědomostí, Eragon stále doufal, že zjistí, kam král ukryl zbytek vajec lethrblaka. Přesto jediné zmínky o lethrblaka nebo ra’zacích, na něž narazil, byly v pracích elfů a Jezdců z dávných dob, kde rozebírali tuto temnou hrozbu noci a uvažovali, co je třeba udělat s nepřítelem, jehož nelze odhalit pomocí magie.

Jelikož již Eragon mohl mluvit s Jeodem otevřeně, začal s ním pravidelně rozprávět a svěřil mu všechno, co se stalo s Eldunarí a vejci, a dokonce mu řekl o tom, jak na Vroengardu objevil své skutečné jméno. Rozmluvy s Jeodem mu byly útěchou zvláště proto, že byl jedním z mála lidí, kteří znali Broma natolik dobře, aby jej mohli nazývat svým přítelem.

*

Eragonovi připadalo zajímavé s jistým nadhledem sledovat, co obnáší vládnout a znovu budovat říši, kterou Nasuada stvořila z pozůstatků Království. Úsilí potřebné k řízení tak obrovské a rozmanité země bylo nesmírné. Zdálo se mu, že se jedná o nekonečný úkol: stále bylo co dělat. Dobře věděl, že plnit nároky plynoucí z takového postavení by pro něj bylo utrpením, ale Nasuadě to podle všeho vyhovovalo. Stále byla plná elánu a jako by vždy věděla, jak vyřešit problémy, které před ní vyvstaly. Den za dnem sledoval, jak stoupá její postavení mezi emisary, úředníky, šlechtou i prostými lidmi, s nimiž jednala. Pro svou novou roli se očividně dokonale hodila, i když si Eragon nebyl jistý, nakolik je ve skutečnosti šťastná, a měl o ni kvůli tomu starost.

Byl svědkem toho, jak vynášela rozsudky nad šlechtici, kteří dobrovolně či nedobrovolně spolupracovali s Galbatorixem, a obdivoval její spravedlivost a shovívavost, stejně jako tresty, které uložila v nezbytných případech. Většině nechala zabavit půdu, odňala jim tituly a větší část jejich nečestně získaného bohatství, ale nenařídila je popravit, což bylo podle Eragona správné.

Stál jí po boku, když přidělila Nar Garzhvogovi a jeho lidu obrovské pásy země podél severního pobřeží Dračích hor a u úrodných plání mezi jezerem Fläm a řekou Toark, kde teď žilo jen málo lidí, pokud vůbec nějací. A to Eragon také oceňoval.

Stejně jako král Orrin a lord Risthart i Nar Garzhvog přísahal Nasuadě věrnost jako své nejvyšší panovnici. Přesto mohutný Kull prohlásil: „Můj lid s tím souhlasí, paní Temnolovkyně, ale mají hustou krev a krátkou paměť a slova je nebudou vázat navěky.“

Nasuada chladným hlasem odvětila: „Chceš říct, že tvůj lid poruší mír? Mám tomu rozumět tak, že se naše rasy znovu znesváří?“

„Ne,“ odpověděl Garzhvog a zakroutil obrovskou hlavou. „Nechceme s vámi bojovat. Víme, že by nás Ohnivý meč zabil. Ale… až naši mladí vyrostou, zatouží po bitvách, v nichž by mohli osvědčit svou sílu. Pokud žádné bitvy nebudou, pak je začnou sami vyvolávat. Je mi líto, paní Temnolovkyně, ale nemůžeme změnit to, čím jsme.“

Ten rozhovor dělal Eragonovi starosti a Nasuadě též. Několik nocí přemýšlel o urgalech a snažil se rozřešit problém, který představovali.

*

Jak týdny míjely, Nasuada jeho a Safiru dál vysílala do různých míst jak v Surdě, tak i jejím království. Často je využívala jako své osobní zmocněnce u krále Orrina, lorda Ristharta a dalších šlechticů a vojenských skupin po celé zemi.

Ať letěli kamkoli, vždy hledali vhodné místo, které by v příštích staletích mohlo sloužit jako domov pro Eldunarí a jako hnízdiště a výcvikové místo pro draky skryté na Vroengardu. Některé oblasti v Dračích horách vypadaly slibně, ale většina byla příliš blízko lidí nebo urgalů, nebo byly tak daleko na severu, že by nebylo příjemné žít tam po celý rok. Navíc Murtagh s Trnem odešli na sever a Eragon a Safira jim nechtěli působit další těžkosti.

Beorské hory by byly dokonalé, ale pochyboval, že by trpaslíci uvítali, kdyby se na území jejich říše líhly stovky vyhladovělých draků. Kdekoli by se v těch horách usídlili, stále by byli poblíž aspoň jednoho trpasličího města a nebylo by dobré, kdyby nějaký mladý drak začal lovit trpasličí stáda feldûnostů. Eragon dobře znal Safiru, a proto pokládal takovou možnost za víc než pravděpodobnou.

Elfové by zřejmě neměli námitky, aby draci žili na jedné z hor v Du Weldenvarden či v jejich okolí, ale Eragonovi přesto dělala starost přílišná blízkost elfských měst. Také se mu nelíbila představa, že by draci i Eldunarí sídlili na území jedné rasy. Kdyby se tam usadili, vypadalo by to, že tuto rasu upřednostňují. Dávní Jezdci to nikdy neudělali a Eragon byl přesvědčen, že by to neměli dělat ani Jezdci budoucnosti.

Jediné místo, které bylo dost daleko od všech měst a které si dosud žádná rasa nenárokovala, byl domov dávných předků draků: srdce pouště Hadarak, kde stály Du Fells Nángoröth, Prokleté hory. Eragon si byl jistý, že by to mohlo být dobré místo pro výchovu vylíhnutých mláďat. Mělo však tři nevýhody. Za prvé by v poušti nedokázali najít dostatek potravy, aby mláďata uživili. Safira by musela strávit většinu času přinášením zvěře a dalších divokých zvířat do hor. A jakmile by mláďata povyrostla, musela by pochopitelně začít létat za potravou sama, čímž by se opět přiblížila k územím lidí, elfů nebo trpaslíků. Za druhé každý, kdo hodně cestoval, ale i další lidé věděli, kde se tyhle hory nachází. A za třetí nebylo nijak zvlášť obtížné se do hor dostat, zejména v zimě. Poslední dvě věci Eragona znepokojovaly nejvíc a neměl kvůli nim jistotu, že by tam dokázali dobře ochránit vejce, mláďata i Eldunarí.

Bylo by lepší, kdybychom se s nimi usadili někde vysoko, třeba na jednom z vrcholků Beorských hor, kam může vyletět jenom drak, řekl Safiře. Pak by se k nám nikdo nedokázal přikrást, nikdo kromě Trna a Murtagha nebo nějakého jiného kouzelníka.

Jiného kouzelníka, jako třeba kteréhokoli elfa v zemi? Kromě toho by tam pořád byla zima!

Myslel jsem, že ti zima nevadí.

Nevadí. Ale nechci žít celý rok ve sněhu. Písek je lepší na šupiny, říkal mi to Glaedr. Pomáhá je naleštit a udržovat čisté.

Hmm.

*

Den za dnem se ochlazovalo. Opadalo listí ze stromů, hejna ptáků odletěla na jih a přišla zima. Byla to krutá, drsná zima a dlouhou dobu to vypadalo, jako by celá Alagaësie dřímala. Orik a jeho armáda se s prvním sněhem vrátili do Beorských hor. Domů odcestovali i všichni elfové, kteří ještě byli v Iliree − všichni kromě Vanira, Blödhgarma a jeho deseti kouzelníků. Urgalové vyrazili už několik týdnů předtím. Poslední opustili Ilireu kočkodlaci. Jako by se prostě rozplynuli: nikdo je neviděl odcházet, a přesto jednoho dne byli všichni pryč. Zůstal jen velký, tlustý Žlutook, který seděl na měkkém polštáři vedle Nasuady, předl, dřímal a poslouchal vše, co se dělo v trůnním sále.

Bez elfů a trpaslíků město připadalo Eragonovi žalostně prázdné, když procházel ulicemi a pod skalní výběžek nad jeho hlavou se ze strany snášely chundelaté vločky.

Přesto Nasuada dál vysílala jeho a Safiru na cesty s různými posláními. Nikdy je ovšem neposlala do Du Weldenvarden, což bylo jediné místo, kam se Eragon skutečně toužil dostat. Neměli od elfů žádnou zprávu o tom, kdo byl zvolen nástupcem Islanzadí, a když se zeptali Vanira, odpověděl: „Nejsme uspěchaný národ a jmenování nového vládce pro nás představuje obtížný, složitý proces. Jakmile se dozvím, jak naše shromáždění rozhodlo, sdělím vám to.“

Už to bylo tak dlouho, co Eragon naposled viděl Aryu nebo o ní dostal nějakou zprávu, že zvažoval, zda nemá pomocí jména starověkého jazyka překonat ochrany vztyčené kolem Du Weldenvarden, aby se s ní spojil nebo ji aspoň nazíral. Ale věděl, že elfům by se takové obtěžování nezamlouvalo, a obával se, že Arya by neocenila, kdyby ji tímto způsobem kontaktoval jen tak, bez naléhavé potřeby.

A proto jí raději napsal krátký dopis, v němž se ptal, jak se jí daří, a napsal jí něco o tom, co on a Safira dělají. Dal tento dopis Vanirovi a mladý elf slíbil, že ho okamžitě nechá poslat Arye. Eragon si byl jistý, že Vanir své slovo dodrží, neboť mluvili starověkým jazykem. Nicméně od Aryi nedostal žádnou odpověď. Jak měsíc přibýval a zase ubýval, začal se domnívat, že se z nějakého neznámého důvodu rozhodla ukončit jejich přátelství. To pomyšlení ho nesmírně bolelo a přinutilo jej ještě více se soustředit na práci, kterou mu zadávala Nasuada, aby zapomněl na své trápení.

*

V období nejtužší zimy, kdy ze skalního převisu nad Ilireou visely rampouchy velké jako meče a okolní krajina byla přikrytá hlubokými závějemi sněhu, kdy silnice byly skoro neprůjezdné a strava na jejich stole čím dál tím skromnější, došlo na Murtaghovo varování. Třikrát se někdo pokusil zabít Nasuadu. Útoky byly vychytralé a dobře promyšlené. Ten třetí, při kterém na Nasuadu spadla síť plná kamení, málem dosáhl svého cíle. Ale s pomocí Eragonových ochranných kouzel a Elvou na stráži Nasuada přežila, třebaže ji poslední útok stál několik zlomených kostí.

Během třetího napadení se Eragonovi a Temným jestřábům podařilo zabít dva z útočníků, jejichž přesný celkový počet jim zůstal utajen. Zbytek však upláchl.

Eragon a Jörmundur poté podnikli rozmanitá opatření, aby zajistili Nasuadino bezpečí. Znovu zvýšili počet jejích stráží a všude ji doprovázeli aspoň tři kouzelníci. Sama Nasuada začala být ještě opatrnější a Eragon na ní pozoroval jistou tvrdost, která dříve nebyla tolik patrná.

K žádným dalším útokům na Nasuadu už nedošlo, ale měsíc poté, co zima polevila a silnice byly opět volné, vyhoštěný hrabě jménem Hamlin, který posbíral několik set bývalých Galbatorixových vojáků, začal útočit na Gil’ead a napadat pocestné v jeho okolí.

Současně se na jihu chystala další, poněkud větší vzpoura, vedená Tarasem Rychlým z Aroughs.

Ač povstání pro Nasuadu představovala spíše mrzutost než cokoli jiného, trvalo několik měsíců, než je potlačili, a výsledkem bylo několik nečekaně lítých bojů, třebaže Eragon se Safirou se snažili řešit věci pokud možno smírně. Po tolika bitvách, které už měli za sebou, žádný z nich nežíznil po krvi.

*

Krátce potom, co se uklidnily nepokoje, Katrina porodila velkou, zdravou holčičku s loknou stejně zrzavých vlásků na hlavě, jako měla její matka. Dítě plakalo hlasitěji než kterékoli jiné nemluvně, jaké kdy Eragon slyšel, a mělo železný stisk. Roran a Katrina ji pojmenovali Ismira po Katrinině matce a jejich obličeje se při každém pohledu na ni rozzářily takovou radostí, až se Eragon musel smát.

Den po Ismiřině narození si Nasuada zavolala Rorana do trůnního sálu a překvapila ho tím, že mu udělila titul hraběte a jako panství mu přidělila celé údolí Palancar.

„Dokud ty a tví potomci budete schopní vládnout, údolí bude vaše,“ prohlásila.

Roran se uklonil a řekl: „Děkuji vám, Výsosti.“ Eragon poznal, že ten dar znamená pro Rorana skoro tolik co narození jeho dcery. Druhou věcí, které si Roran hned po své rodině cenil nejvíce, byl totiž domov.

Nasuada se také pokusila udělit různé tituly Eragonovi a darovat mu pozemky, ale on je odmítal se slovy: „Stačí mi, že jsem Jezdec. Nic jiného nepotřebuji.“

*

O pár dní později stál Eragon s Nasuadou v její pracovně, prohlíželi si mapu Alagaësie a probírali různé aktuální problémy celé země. Nasuada načala nové téma: „Myslím, že teď, když si to všechno aspoň trochu sedlo, nastal čas určit roli kouzelníků v království, Surdě i v Teirmu.“

„Cože?“

„Ano. Hodně dlouho jsem o tom přemýšlela a dospěla jsem k rozhodnutí. Zamýšlím vytvořit skupinu podobnou Jezdcům, pouze pro kouzelníky.“

„A co bude ta skupina dělat?“

Nasuada zvedla brk ze svého stolu a pohrávala si s ním mezi prsty. „Podobně jako Jezdci bude cestovat po celé zemi, udržovat mír, řešit právní spory a především dohlížet na jiné kouzelníky, aby nezneužívali svých schopností k nepravostem.“

Eragon se lehce zamračil. „Proč to prostě nenecháš na Jezdcích?“

„Protože bude trvat roky, než jich budeme mít víc, a ani pak jich nebude dost na to, aby dávali pozor na každého bezvýznamného kouzelníčka a neschopnou čarodějnici… Vždyť jste ještě ani nenašli vhodné místo pro výchovu draků, nebo snad ano?“

Eragon zavrtěl hlavou. Jak on, tak Safira začínali být čím dál tím netrpělivější, ale zatím se s Eldunarí nedokázali dohodnout na umístění dračí základny. Začínalo to na ně nepříjemně doléhat, protože mladí draci se potřebovali vylíhnout co nejdříve.

„Myslela jsem si to. Musíme to udělat, Eragone, a nemůžeme si dovolit čekat. Pohleď na spoušť, jakou Galbatorix zanechal. Kouzelníci představují nejnebezpečnější bytosti v zemi. Jsou dokonce nebezpečnější než draci, a proto je musíme držet pod kontrolou. Pokud to nedokážeme, vždy jim budeme vydáni na milost.“

„Skutečně věříš, že dokážeš najmout dost kouzelníků, kteří by dohlíželi na všechny ostatní mágy jak tady, tak i v Surdě?“

„Myslím, že ano, pokud je o to požádáš ty. Což je jeden z důvodů, proč chci, abys tuto skupinu vedl.“

„Já?“

Přikývla. „Kdo jiný? Trianna? Příliš jí nevěřím a ani nemá potřebnou moc. Nějaký elf? Ne, musí to být někdo z našich. Ty znáš jméno starověkého jazyka, jsi Jezdec a máš k dispozici moudrost a sílu draků, kteří stojí za tebou. Nenapadá mě nikdo lepší, kdo by mohl vést kouzelníky. Už jsem o tom mluvila s Orrinem a on souhlasí.“

„Pochybuju, že ho ten nápad těší.“

„To opravdu ne, ale chápe, že je to nezbytné.“

„A je?“ Eragon nervózně přejížděl rukou po okraji stolu. „Jak chceš uhlídat kouzelníky, kteří nebudou patřit do této skupiny?“

„Doufala jsem, že něco napadne tebe. Myslela jsem, že by to šlo třeba pomocí kouzel a nazíracích zrcadel, abychom je dokázali vystopovat a dohlížet na to, aby nezneužívali magii na úkor druhých.“

„A když ji budou zneužívat?“

„Pak se postaráme o to, aby napravili svůj zločin, a necháme je přísahat ve starověkém jazyce, že se vzdají kouzlení.“

„Přísahy ve starověkém jazyce nemusí nutně zaručit, že přestanou kouzlit.“

„Já vím, ale víc asi udělat nemůžeme.“

Přikývl. „A co když nějaký kouzelník odmítne nechat se sledovat? Co potom? Nedokážu si představit, že by se všichni dobrovolně nechali špehovat.“

Nasuada si povzdechla a odložila svůj brk. „To je potíž. Co bys na mém místě udělal ty, Eragone?“

Nenapadalo ho žádné jiné přijatelné řešení. „Nevím…“

Posmutněla. „Ani já ne. Je to těžký, zapeklitý a choulostivý problém. Ať se rozhodnu jakkoli, někomu to ublíží. Když neudělám nic, kouzelníci budou moci svými kouzly dál ovládat druhé. Když je přinutím, aby se podvolili sledování, mnozí mě za to budou nenávidět. Ale přesto snad se mnou budeš souhlasit v tom, že je lepší chránit většinu poddaných na úkor menšiny.“

„Nelíbí se mi to,“ zamručel.

„Mně také ne.“

„Vlastně říkáš, že chceš přimět všechny lidské kouzelníky bez rozdílu, aby se podřídili tvé vůli.“

Ani nemrkla. „Pro dobro většiny.“

„A co lidé, kteří umí jen poslouchat myšlenky a nic jiného? To je také druh kouzla.“

„Jich by se to týkalo též. I u nich hrozí, že svou moc zneužijí.“ Pak si Nasuada povzdechla. „Vím, že to není lehké, Eragone, ale musíme se s tím vypořádat. Galbatorix byl šílený a zlý, ale v jedné věci měl pravdu: kouzelníky je třeba držet na uzdě. Ale ne tak, jak si to představoval on. Přesto se s tím něco udělat musí a já pokládám svůj plán za nejlepší možné řešení. Když vymyslíš jiný, lepší způsob, jak si u kouzelníků vynutit dodržování pravidel, budu ráda. Jinak je pro nás tohle jediná dostupná cesta a já potřebuji tvou pomoc, abych ji uskutečnila… Takže, ujmeš se vedení této skupiny, pro dobro země a dobro naší rasy jako celku?“

Eragon si dal s odpovědí načas. Nakonec řekl: „Jestli by ti to nevadilo, rád bych si odpověď důkladně promyslel. A musím se poradit se Safirou.“

„Dobrá. Ale nerozmýšlej se příliš dlouho, Eragone. Už se vše připravuje a brzy tě bude potřeba.“

Eragon po té schůzce nezamířil přímo za Safirou, ale toulal se ulicemi Ilirey a ani nevnímal poklony a pozdravy lidí, které míjel. Cítil se… nesvůj, jak kvůli Nasuadinu návrhu, tak ze života obecně. Už příliš dlouho se Safirou zaháleli. Nadešel čas pro změnu a okolnosti jim jíž nedovolí čekat. Musejí se rozhodnout, co budou dělat, a ať si zvolí cokoli, ovlivní to jejich další život.

Několik hodin se procházel a rozjímal, hlavně o svých závazcích a povinnostech. Pozdě odpoledne se vrátil k Safiře a beze slova jí vylezl na hřbet.

Vyskočila z nádvoří domu a letěla vysoko nad Ilireu, tak vysoko, že viděli stovky mil na všechny strany. Držela se nad městem a kroužila po obloze.

Mluvili beze slov, pouze si vyměňovali své nálady. Safira sdílela mnohé z jeho obav, ale neměla ze závazků vůči druhým takový strach jako on. Nic pro ni nebylo tak důležité jako ochránit vejce a Eldunarí a dělat to, co je pro něj a pro ni správné. Eragon však věděl, že nemohou jen tak přehlížet politické nebo osobní důsledky, které jejich rozhodnutí bude mít.

Nakonec se jí zeptal: Co bychom měli udělat?

Safira prudce klesla, když se vítr pod jejími křídly nečekaně zmírnil. To, co musíme, tak jako vždycky. Víc neřekla, ale pak se otočila a začala sestupovat k městu.

Eragon byl za její mlčení vděčný. Pro něj bude rozhodování těžší než pro ni, a tudíž si to potřeboval promyslet sám.

Když přistáli na nádvoří, Safira do něj šťouchla čenichem a řekla: Až si zase budeš potřebovat promluvit, dej mi vědět.

Usmál se, podrbal ji ze strany na krku a pak pomalu, s očima zabodnutýma do země, odešel do svých komnat.

*

Té noci Eragon seděl opřený o pelest postele a četl si knihu o technikách výroby sedel, které používali dávní Jezdci. Právě když se pod okrajem skalního převisu nad Ilireou objevil dorůstající měsíc, koutkem oka zahlédl mihnutí − jako zatřepotání závěsu.

Vyskočil z postele a vytasil Brisingr.

Vtom v otevřeném okně spatřil malou lodičku se třemi stěžni, upletenou ze stébel trávy. Usmál se a zasunul meč do pochvy. Natáhl ruku, loďka vyplula přes pokoj a přistála mu na dlani, kde se naklonila na bok.

Byla jiná než ta, kterou Arya vyrobila při jejich společné cestě po Království poté, co s Roranem zachránili Katrinu z Helgrindu. Měla víc stěžňů a její plachty byly zhotovené z lístků trávy. I když už tráva byla povadlá a hnědla, ještě neuschla úplně, byla zřejmě natrhaná teprve včera nebo předevčírem.

Uprostřed paluby byl přivázaný čtverec složeného papíru. Eragon ho s bušícím srdcem opatrně sundal a pak papír rozložil na podlaze. Stálo na něm glyfy starověkého jazyka:

Eragone,

konečně jsme zvolili vládce a jsem na cestě do Ilirey, abychom ho představili Nasuadě. Nejdřív bych ale chtěla mluvit s tebou a Safirou. Tento vzkaž bys měl dostat čtyři dny před první čtvrtí měsíce. Pokud můžete, počkejte na mě den poté, co ho obdržíš, u nejvýchodnějšího bodu řeky Ramr. Přijďte sami a nikomu jinému neříkejte, kam jdete.

Arya

Eragon se musel usmát. Její načasování bylo dokonalé; loďka dorazila přesně v den, který Arya zamýšlela. Potom jeho úsměv ochabl a několikrát si znovu přečetl zprávu. Arya něco skrývá, to bylo jasné. Ale co? Proč se musejí setkat tajně?

Možná Arya neschvaluje nového elfského vládce, napadlo ho. Nebo nastal nějaký jiný problém. A přestože toužil znovu ji spatřit, nemohl zapomenout na to, že si jeho ani Safiry poslední dobou nevšímala. Sice předpokládal, že pro Aryu představovaly uplynulé měsíce jen bezvýznamné množství času, stejně ho to však ranilo.

Čekal, dokud se na nebi neobjevily první paprsky úsvitu, a pak pospíchal dolů, aby vzbudil Safiru a sdělil jí tu novinku. Byla stejně zvědavá jako on, i když asi ne tak rozrušená.

Osedlal ji a opustili město. Vyrazili na severovýchod a nikomu neřekli o svých plánech, dokonce ani Glaedrovi a ostatním Eldunarí.

Fírnen

Časně odpoledne dorazili na místo, které Arya určila: pozvolný ohyb Ramru, který byl nejvýchodnějším bodem řeky.

Eragon se vykláněl přes Safiřin krk, jestli dole někoho nezahlédne. Krajina však byla pustá, páslo se zde jen stádo divokých volů. Když zvířata zpozorovala Safiru, s bučením utekla a zvířila oblaka prachu. Kromě pár dalších, menších zvířat rozptýlených po okolí to byly jediné živé bytosti, které tu Eragon cítil. Zklamaně přejel pohledem k obzoru, ale po Arye nebylo ani vidu ani slechu.

Safira přistála na mírném kopečku asi sto padesát stop od břehu řeky. Sedla si a Eragon se usadil vedle ní a opřel se o její bok.

Na vrcholku svahu vystupovala na povrch měkká břidlice. Eragon si krátil čekání tím, že obrousil drobný úlomek kamene do tvaru špičky šípu. Kámen však byl příliš měkký, takže jeho výtvor mohl sloužit pouze jako ozdoba, ale Eragona to přesto bavilo, jakmile byl s jednoduchým, trojúhelníkovým hrotem spokojený, odložil ho stranou, vzal jiný větší kus a pustil se do vytváření listové čepele dýky, podobné elfským nožům.

Nemuseli čekat tak dlouho, jak se zpočátku obával.

Hodinu po jejich příletu Safira zvedla hlavu ze země a pohlédla přes planiny směrem k nedaleké poušti Hadarak.

Ucítil, jak celá ztuhla, a vyzařoval z ní podivný pocit: pocit, že se blíží něco důležitého.

Podívej, řekla.

S nedokončenou dýkou v ruce vstal a otočil se směrem k východu.

Až k obzoru neviděl nic než trávu, hlínu a pár osaměle stojících, větrem ošlehaných stromů. Rozhlédl se i do stran, ale stále neviděl nic zajímavého.

Co… začal se ptát, ale pak se zarazil, když zvedl oči.

Vysoko na východním nebi zablikal zelený oheň, jako smaragd třpytící se na slunci. Světelný bod zářil jako hvězda v noci, letěl obloukem po modrém nebi a rychle se blížil.

Eragon upustil kamennou dýku, a aniž by od třpytivé jiskry odvrátil oči, vylezl Safiře na hřbet a připoutal si nohy v sedle. Chtěl se jí zeptat, co podle ní ten světelný bod znamená, aby ji přiměl vyjádřit slovy své vlastní podezření, nakonec však ani jeden z nich nepromluvil.

Safira stála na místě, ale roztáhla křídla a napůl sklopená je zvedla, připravená se okamžitě vznést.

Světélko se zvětšovalo, rozšiřovalo se, až se rozdělilo do shluku desítek, pak stovek a tisíců maličkých teček světla. Po chvíli už rozpoznávali jeho skutečný tvar: bylo jasné, že je to drak.

Safira už nemohla déle čekat. Halasně zatroubila, vyskočila z kopce a máchla křídly.

Eragon svíral krční osten před sebou, neboť stoupala takřka kolmo k nebi, poháněná zoufalou touhou dostat se co nejrychleji k druhému drakovi. Ona i Eragon střídavě pociťovali radost i ostražitost, pramenící z toho, že už se účastnili příliš mnoha bitev. Pokud by došlo k souboji, bylo příjemné vědět, že mají slunce v zádech.

Safira dál stoupala, až se dostala kousek nad zeleného draka, pak stabilizovala výšku a soustředila se na rychlost.

Eragon už byl schopen poznat, že i když je zelený drak dobře stavěný, stále má protáhlý vzhled mláděte − ještě neměl tak vyvinuté končetiny jako Glaedr nebo Trn a byl menší než Safira. Šupiny na jeho bocích a zádech měly tmavě zelenou barvu, kdežto ty na břiše a polštářcích tlap byly světlejší; nejmenší šupinky měl skoro bílé. Pokud držel křídla u těla, byla sytě zelená, ale když skrz ně prosvítalo slunce, měla barvu jarního dubového listí.

V prohlubni mezi drakovým krkem a hřbetem bylo sedlo podobné tomu Safiřinu a v něm seděla postava, která vypadala jako Arya s dlouhými vlajícími tmavými vlasy. Eragon se zaradoval a prázdnota, jež ho tak dlouho trýznila, se rozplynula jako tma před úsvitem.

Když draci prolétli kolem sebe, Safira zařvala a druhý drak jí odpověděl. Otočili se a začali kroužit, jako by si vzájemně chtěli chňapnout po ocase. Safira se stále držela kousek nad zeleným drakem, který se nijak nesnažil vystoupat nad ni. Kdyby to udělal, vzbudil by v Eragonovi obavu, že se snaží získat výhodu před útokem.

Eragon se usmál a zakřičel po větru. Arya na něj také zavolala a zvedla paži. On se jen pro jistotu dotkl její mysli a okamžitě věděl, že je to skutečně ona a že jim nechtějí ublížit. Rychle se stáhl, neboli by bylo neomalené protahovat duševní spojení bez jejího souhlasu. Odpoví mu na otázky, až spolu budou mluvit dole na zemi.

Oba draci znovu zařvali a zelený drak mrsknul tenkým ocasem. Pak se honili ve vzduchu, dokud nedoletěli k řece. Tam se Safira ujala vedení a kroužila dolů, dokud nedosedla na svah kopce, kde s Eragonem předtím čekali.

Zelený drak přistál sto stop od ní a přikrčil se. Arya se uvolnila ze sedla.

Eragon si spěšně strhal popruhy z nohou a seskočil na zem, až se praštil pochvou Brisingru do nohy. Běžel k Arye a ona k němu a potkali se uprostřed mezi dvěma draky, kteří je následovali klidnějším tempem, přesto se zem pod jejich vahou otřásala.

Když se Eragon přiblížil k Arye, všiml si, že místo koženého pásku, který obvykle nosila, aby jí vlasy nepadaly do očí, má teď na čele zlatý kroužek. Uprostřed kroužku se blýskal diamant ve tvaru kapky, netřpytil se však ve slunečním světle, ale zářil zevnitř, sám o sobě. A u pasu jí visel meč se zeleným jílcem a v zeleném pouzdře. Poznal v něm Támerlein − meč, který mu elfský lord Fiolr nabídl jako náhradu za Zar’roc a který kdysi patřil Jezdci Arvovi. Přesto jílec vypadal jinak, než si ho pamatoval: byl světlejší a elegantnější a pouzdro se zdálo užší.

Eragonovi chvíli trvalo, než mu došlo, co ta čelenka znamená. Ohromeně pohlédl na Aryu. „Ty!“

„Já,“ řekla a sklonila hlavu. „Atra esterní ono thelduin, Eragon.“

„Atra du evarínya ono varda, Arya… Dröttning?“ Neuniklo mu, že se ho rozhodla pozdravit jako první.

„Dröttning,“ potvrdila. „Můj lid se rozhodl předat mi titul mé matky a já ho přijala.“

Nad nimi Safira se zeleným drakem k sobě přiblížili hlavy a očichávali se. Safira byla vyšší, takže zelený drak musel natahovat krk, aby na ni dosáhl.

Ačkoli si Eragon strašně přál mluvit s Aryou, nemohl odtrhnout oči od zeleného draka. „A on?“ zeptal se a ukázal vzhůru.

Arya se usmála a poté ho nečekaně chytila za ruku. Zelený drak si odfrkl, sklonil hlavu až k nim a z hlubin jeho rudých nozder vyšel obláček kouře a páry.

„Eragone,“ řekla a položila jeho ruku na drakův teplý čumák, „tohle je Fírnen. Fírnene, tohle je Eragon.“

Eragon pohlédl do jednoho z Fírnenových třpytivých očí. Drakova duhovka byla světle zelená jako mladá tráva.

Rád tě poznávám, Eragone-příteli-Stínovrahu, pravil Fírnen. Jeho vnitřní hlas byl hlubší, než Eragon čekal, dokonce hlubší než hlas Trna, Glaedra nebo kteréhokoli Eldunarí z Vroengardu. Moje Jezdkyně mi o tobě hodně vyprávěla. A drak jednou mrkl s krátkým, pronikavým klapnutím, jako když dopadne skořápka na kámen.

Ve Fírnenově rozlehlé, sluncem ozářené mysli Eragon cítil drakovo vzrušení, i když bylo zakryté průsvitnými stíny.

Eragona se zmocnil údiv nad tím, že se něco takového vůbec stalo. „Také tě rád poznávám, Fírnen-finiarel. Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiju toho, že se vylíhneš a budeš osvobozený od Galbatorixových kouzel.“

Smaragdový drak tiše zavrčel. Vypadal hrdý a plný energie, jako jelen na podzim. Pak se znovu obrátil k Safiře a čile spolu komunikovali. Skrz Safiru Eragon cítil, jak si vyměňují myšlenky, pocity a vjemy. Zprvu pomalu, ale postupně rychlost a množství informací narůstaly.

Arya se lehce usmála. „Zdá se, že v sobě našli zalíbení.“

„To ano.“

Aniž by se Eragon s Aryou museli nějak domlouvat, nechali draky o samotě. Safira se neposadila jako obvykle, ale zůstala přikrčená, jako by chtěla vyskočit na zvěř. Fírnen udělal to samé. Špičky jejich ocasů pocukávaly.

Arya vypadala dobře: Eragona napadlo, že od jejich společného pobytu v Ellesméře ještě nikdy nepůsobila lepším dojmem. Neuměl to přesně vyjádřit slovy, ale řekl by, že vypadala šťastně.

Chvíli ani jeden z nich nepromluvil a jen sledovali draky. Pak se k němu Arya obrátila a řekla: „Omlouvám se, že jsem se s vámi nespojila dříve. Musíš se na mě jistě zlobit, že jsem se tak dlouho o tebe ani o Safiru nezajímala a že jsem ti tajila Fírnena.“

„Dostala jsi můj dopis?“

„Ano.“ K jeho překvapení sáhla do své tuniky a vytáhla čtverec ošoupaného pergamenu, který po pár vteřinách poznal. „Byla bych odpověděla, ale Fírnen už se vylíhl a já ti nechtěla lhát ani ti nic zamlčovat.“

„Proč ho držíš v utajení?“

„V zemi se stále volně pohybuje tolik Galbatorixových přisluhovačů a zbývá tak málo draků. Nechtěla jsem riskovat, že se někdo dozví o Fírnenovi dřív, než bude dost velký, aby se ubránil.“

„Skutečně sis myslela, že by nějaký člověk mohl proniknout do Du Weldenvarden a zabít ho?“

„Už se staly podivnější věci. Draci jsou stále na pokraji vyhynutí, a proto jsem to nechtěla riskovat. Kdybych mohla, držela bych Fírnena v našich lesích ještě dalších deset let, dokud nebude tak velký, že si na něj skutečně nikdo netroufne. Ale přál si odletět a já mu to nemohla odepřít. Navíc nadešel čas, abych se ve své nové roli sešla s Nasuadou a Orikem.“

Eragon cítil, že Fírnen zrovna ukazuje a vypráví Safiře o tom, jak poprvé lovil zvěř v elfském lese. Věděl, že Arya ten rozhovor také vnímá. Všiml si, jak se jí zkroutil ret při obrazu, kdy se Fírnen belhá za vyděšenou srnou poté, co škobrtl o větev.

„A jak dlouho už jsi královnou?“

„Zvolili mě měsíc po mém návratu. Ale Vanir to neví. Nařídila jsem, aby tu informaci utajili jak před ním, tak i před naším vyslancem u trpaslíků, abych se mohla soustředit na Fírnenovu výchovu. Jinak bych se musela začít věnovat státnickým záležitostem… Možná tě potěší, že jsem ho vychovala na Skále Tel’naeír, kde žil Oromis s Glaedrem. Připadalo mi to správné.“

Oba zmlkli. Pak Eragon ukázal na Aryinu čelenku a na Fírnena a zeptal se: „Jak se to všechno přihodilo?“

Usmála se. „Zpáteční cestou do Ellesméry jsem si všimla, že se Fírnen začíná uvnitř skořápky hýbat, ale nepřikládala jsem tomu žádný význam, protože Safira to také často dělávala. Ale jakmile jsme dorazili do Du Weldenvarden a projeli jeho ochranami, vylíhl se. Byl skoro večer, já chovala jeho vejce v klíně, tak jako dříve Safiřino, a mluvila jsem k němu. Vyprávěla jsem mu o světě a ujišťovala ho, že je v bezpečí, a náhle jsem ucítila, jak se vejce zatřáslo a…“ Zachvěla se, pohodila hlavou a oči jí zvlhly. „To pouto je přesně takové, jak jsem si je představovala. Když jsme se dotkli… Vždycky jsem chtěla být Dračím jezdcem, Eragone, abych mohla chránit svůj lid a pomstít smrt svého otce, který zahynul v boji s Galbatorixem a Křivopřísežníky. Ale dokud jsem neviděla, jak se na Fírnenově vejci objevila první prasklina, nikdy jsem se neodvážila uvěřit, že by se to mohlo skutečně stát.“

„Když jste se dotkli…“

„Ano.“ Zvedla levou ruku a ukázala mu stříbřitou značku na dlani, stejnou jako jeho vlastní gedwëy ignasia. „Měla jsem pocit, jako…“ Odmlčela se a hledala vhodná slova.

„Bylo to jako ledová voda, která pálí a štípe,“ pokusil se to popsat.

„Přesně.“ Bezděky zkřížila paže, jako by jí bylo chladno.

„Takže ses vrátila do Ellesméry,“ řekl Eragon. Safira zrovna vyprávěla Fírnenovi o tom, jak s Eragonem plavali v jezeře Leona, když s Bromem cestovali do Dras-Leony.

„Tak jsme se vrátili do Ellesméry.“

„A odešli jste žít na skálu Tel’naeír. Ale proč ses stala královnou, když už jsi byla Jezdcem?“

„To nebyl můj nápad. Däthedr a další starší naší rasy přišli do domu na skále a požádali mě, abych převzala matčinu úlohu. Odmítla jsem, ale oni se druhý den vrátili a další den přišli znovu. Pokračovali v tom celý týden. Pokaždé přišli s novými argumenty, proč bych měla korunu přijmout. Nakonec mě přesvědčili, že to pro náš lid bude nejlepší.“

„Ale proč právě ty? Proto, že jsi dcerou Islanzadí, nebo kvůli tomu, že ses stala Jezdcem?“

„Nebylo to jen proto, že Islanzadí byla má matka, ačkoli to k tomu také přispělo. Ani jen díky tomu, že jsem Jezdkyně. Naše politika je daleko složitější, než je tomu u lidí nebo trpaslíků, a zvolit nového vládce nikdy nebývá snadné. Znamená to získat souhlas desítek rodů a rodin a starších příslušníků naší rasy a každá volba je součástí rafinované hry, kterou mezi sebou hrajeme tisíce let… Byla řada důvodů, proč chtěli, abych se stala královnou právě já, a ne všechny byly zřejmé.“

Eragon přešlápl a jeho pohled směřoval mezi Safirou a Aryou dál, do plání. Nedokázal se smířit s Aryiným rozhodnutím. „Jak můžeš být Jezdkyní a královnou současně?“ zeptal se. „Jezdci by neměli podporovat žádnou rasu víc než jiné. Kdybychom to dělali, ostatní národy v Alagaësii by nám nemohly věřit. A jak můžeš pomáhat znovu vybudovat náš řád a vychovávat další generaci draků, když budeš zaneprázdněná povinnostmi v Ellesméře?“

„Svět není takový, jaký býval,“ odpověděla. „Ani Jezdci nemůžou zůstat nezávislí tak jako kdysi. Je nás příliš málo, proto nemůžeme stát stranou. A potrvá dlouho, než nás bude zase dost na to, abychom zaujali své dřívější místo. Každopádně ty už jsi přísahal věrnost Nasuadě, Orikovi a Dûrgrimst Ingeitum, ale nikoli nám, ne älfakyn. Je jenom správné, abychom také měli Jezdce a draka.“

„Přece dobře víš, že Safira a já bychom bojovali za elfy stejně jako za trpaslíky a lidi,“ namítl.

„Já to vím, ale ostatní ne. A na tom, jak to vypadá navenek, záleží, Eragone. Nemůžeš změnit skutečnost, že jsi dal slovo Nasuadě a přísahal věrnost Orikovu klanu… Můj lid za posledních sto let nesmírně trpěl, a třebaže to možná nevidíš, nejsme takoví jako dřív. Tak jako se přestalo dařit drakům, už ani naše rasa nevzkvétá. Rodí se nám méně dětí a naše síla slábne. Někteří dokonce tvrdí, že ani naše mysli už nejsou tak bystré jako dřív, i když je obtížné to dokázat.“

„To samé platí o lidech, nebo nám to aspoň říkal Glaedr,“ poznamenal Eragon.

Přikývla. „Má pravdu. Oběma našim rasám nějaký čas potrvá, než se vzpamatují, a mnohé bude záviset na návratu draků. A právě jako vy potřebujete Nasuadu, aby tvojí rase pomohla se zotavit, i můj lid potřebuje vůdce. Teď, když je Islanzadí mrtvá, cítila jsem povinnost vzít ten úkol na sebe.“ Dotkla se levého ramene, kde se skrývalo její tetování yawë. „Když jsem byla jen o něco málo starší, než jsi ty, zavázala jsem se ke službě svému lidu. Nemohu jej teď opustit, když mě tolik potřebuje.“

„Oni tě vždycky budou potřebovat.“

„A já vždy přijdu,“ odpověděla. „Neboj se. Fírnen ani já nebudeme zanedbávat povinnosti, které jako drak a Jezdec máme. Pomůžeme vám střežit zemi a urovnávat spory a uděláme všechno to, co bude pro výchovu draků zapotřebí. Budeme vás navštěvovat a co nejvíc vám pomáhat, i kdybychom kvůli tomu museli na daleký jih Dračích hor.“

Její slova Eragona znepokojovala, ale snažil se to nedat na sobě znát. Pokud on a Safira uskuteční to, k čemu se během letu rozhodli, Arya nebude moci své sliby naplnit. Ale všechno, co jim Arya řekla, je utvrzovalo v přesvědčení, že si zvolili správnou cestu. Obával se však, že je to cesta, po níž se s nimi Arya a Fírnen nebudou moci vydat.

Svěsil hlavu a přijal Aryino rozhodnutí stát se královnou. Měla na to právo. „Vím, že nebudeš zanedbávat své povinnosti,“ řekl. „To nikdy neděláš.“ Nemyslel ta slova nevlídně; bylo to pouhé konstatování skutečnosti, a navíc si jí kvůli tomu vážil. „A chápu, proč ses s námi tak dlouho nespojila. Pravděpodobně bych na tvém místě udělal totéž.“

Znovu se usmála. „Děkuji ti.“

Ukázal na její meč. „Pochopil jsem, že ti Rhunön předělala Támerlein, aby ti lépe vyhovoval?“

„Ano, a celou dobu při tom reptala. Tvrdila, že čepel už je dokonalá, ale jsem velmi spokojená se změnami, které provedla. Meč je teď v mojí ruce správně vyvážený a je lehounký jako proutek.“

Jak stáli a sledovali draky, Eragon se snažil přijít na způsob, jak by Arye řekl o jejich plánech. Než to však stačil udělat, zeptala se: „Vy se Safirou se máte dobře?“

„Ano.“

„Co dalšího zajímavého se přihodilo od doby, cos mi psal?“

Eragon chvíli přemýšlel a potom jí krátce vyprávěl o útocích na Nasuadu, povstáních na severu a na jihu, narození dcerky Rorana a Katriny, Roranově povýšení mezi šlechtice a o pokladech, které vynesli z pevnosti. Nakonec jí řekl o jejich cestě do Carvahallu a návštěvě Bromovy hrobky.

Zatímco vyprávěl, Safira s Fírnenem začali kolem sebe kroužit a špičkami svých ocasů poškubávali rychleji než předtím. Oba měli pootevřené čelisti, dlouhé bílé tesáky vyceněné a ztěžka oddechovali. Vydávali tlumené, protahované vrčení, jaké Eragon ještě nikdy neslyšel. Vypadalo to, skoro jako by na sebe chtěli zaútočit, což ho znepokojilo, ale ze Safiry necítil zlost ani strach.

Chci si ho vyzkoušet, řekla mu. Plácla ocasem o zem a Fírnen se zarazil.

Vyzkoušet? Jak? A proč?

Abych zjistila, zda má železo v kostech a oheň v břiše, aby se mi vyrovnal.

Víš to jistě? zeptal se, když pochopil její záměr.

Znovu bouchla ocasem o zem a on ucítil její jistotu a sílu její touhy. Vím o něm všechno − všechno kromě tohohle. Navíc − dodala trochu pobaveně − draci se nepáří na celý život.

Dobře… Buď opatrná.

Než stačil domluvit, Safira se vrhla kupředu a kousla Fírnena do levého boku, až mu začala prýštit krev. Fírnen zaprskal a uskočil dozadu. Pak zavrčel a vypadal nejistě. Ustupoval před Safirou, která se k němu obezřetně blížila.

Safiro! Eragon se rozhořčeně otočil k Arye, aby se jí omluvil.

Aryu to však očividně nerozzlobilo. Fírnenovi a současně i Eragonovi řekla: Jestli chceš, aby tě respektovala, tak ji musíš také kousnout.

Povytáhla na Eragona obočí a on se ušklíbl, když pochopil.

Fírnen pohlédl na Aryu a zaváhal. Uskočil, když po něm Safira opět chňapla. Pak zařval, zvedl křídla, jako by chtěl vypadat větší, a zaútočil na Safiru − prokousl jí kůži na zadní noze.

Bolest, kterou Safira cítila, nebyla nijak podstatná.

Oba draci kolem sebe znovu začali kroužit a čím dál hlasitěji vrčeli a kňourali. Pak na Safiru Fírnen skočil. Přistál jí na krku a srazil jí hlavu k zemi, kde ji přidržel a dvakrát ji rošťácky hryzl za krk.

Safira nebojovala tak zuřivě, jak by Eragon očekával, a tušil, že Fírnena nechala, aby ji chytil, protože to nedokázal ani Trn.

„Dvoření draků není žádná něžná záležitost,“ podotkl.

„Čekal jsi sladká slůvka a láskyplné doteky?“

„Asi ne.“

Safira zvedla krk, odhodila Fírnena a ucouvla. Zařvala a zaryla drápy předních nohou do země. Fírnen zvedl hlavu k nebi a vypustil zvlněný praporec zeleného ohně dvakrát tak dlouhý, jako byl on sám.

„Ach!“ zvolala Arya potěšeně.

„Co je?“

„To je poprvé, co chrlí oheň!“

Safira také vypustila sloup ohně − Eragon cítil žár i na vzdálenost padesáti stop − a potom se přikrčila, vyskočila k nebi a stoupala kolmo vzhůru. Fírnen ji vzápětí následoval.

Eragon s Aryou stáli a sledovali třpytivé draky, jak letí k nebi, krouží kolem sebe a chrlí oheň. Byl to pohled, který budil respekt: divoký, krásný a děsivý. Eragon si uvědomil, že je svědkem starodávného a primitivního rituálu, který je součástí samotné podstaty přírody a bez nějž by země chřadla a skomírala.

Jeho spojení se Safirou sláblo, jak se vzdálenost mezi nimi zvyšovala, ale stále cítil zápal její vášně, zatemňující okraje jejího vidění a potlačující veškeré myšlenky kromě těch poháněných instinktivní potřebou, jíž podléhají všechny bytosti, dokonce i elfové.

Draci se zmenšovali, dokud z nich nebyla jen dvojice třpytivých hvězd, kroužících kolem sebe na nekonečném nebi. Přestože byli tak daleko, Eragon zachytil pár záblesků Safiřiných myšlenek a pocitů. Ačkoli zažil mnoho takových okamžiků s Eldunarí, když se s ním dělila o své vzpomínky, tváře a špičky uší mu zrudly a nedokázal se zpříma podívat na Aryu.

Zdálo se, že i ji emoce draků zasáhly, byť jinak než jeho. Hleděla za Safirou a Fírnenem s lehkým úsměvem na tváři a oči jí zářily jasněji než obvykle, jako by ji pohled na dva draky naplňoval pýchou a štěstím.

Eragon si povzdechl a pak si dřepl a začal kreslit do hlíny stéblem trávy.

„No, šlo to rychle,“ poznamenal.

„To ano,“ přisvědčila Arya.

Zůstali tak několik minut: ona stála, on seděl v podřepu a všude bylo ticho, jen vítr jemně hvízdal.

Nakonec se Eragon odvážil na Aryu pohlédnout. Vypadala krásnější než kdy předtím. Ale on v ní viděl především svého přítele a spojence. Ženu, která ho pomohla zachránit před Durzou, která bojovala po jeho boku proti bezpočtu nepřátel, která s ním byla uvězněná pod Dras-Leonou a která nakonec Dauthdaertem zabila Šruikana. Pamatoval si, co mu vyprávěla o svém dospívání v Ellesméře, o svých složitých vztazích s matkou a o mnoha důvodech, které ji přiměly opustit Du Weldenvarden a sloužit jako vyslankyně elfů. Také si vzpomněl na rány, jež utrpěla: za některé mohla její matka, jiné způsobilo odloučení, které zažívala mezi lidmi a trpaslíky, a především ztráta Fäolina a Durzovo mučení v Gil’eadu.

Když na všechny tyhle věci pomyslel, cítil s ní hluboké spojení a také smutek a najednou se ho zmocnila touha to nějak zachytit.

Zatímco Arya byla stále zahleděná do nebe, Eragon se rozhlížel, až našel kousek břidlice, čouhající ze země. Potichoučku tabulku vyhrabal a otřel z ní hlínu, aby byl kámen úplně čistý.

Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl na zaklínadla, která už kdysi použil, a než je pozměnil, aby z okolní země vytáhl potřebné barvy. Pak v duchu vyslovil zaklínadlo a kouzlil.

Povrch tabulky se zavlnil jako vír v blátivé vodě. Pak na břidlicové tabulce vykvetly barvy − červená, modrá, zelená a žlutá − a utvářely obrysy a tvary a současně se slévaly do dalších, jemnějších odstínů. Za chvilku se objevil obrázek Aryi.

Jakmile byl hotový, Eragon ukončil kouzlo a prohlédl si fairth. Výsledek ho potěšil. Na rozdíl od fairth, na níž Aryu zachytil v Ellesméře, byl tento obrázek jejím věrným a pravdivým zobrazením a měl hloubku, kterou jeho první pokus postrádal. Kompozice nebyla příliš dokonalá, ale byl hrdý, že se mu podařilo zachytit tolik z její osobnosti. Tento jediný obrázek obsahoval všechno, co o ní věděl, temné i světlé stránky jejího života.

Ještě chvíli se z něj těšil a pak tabulku odhodil a chtěl ji rozbít o zem.

„Kausta,“ řekla Arya a tabulka se ve vzduchu stočila a přistála jí v ruce.

Eragon otevřel ústa, aby jí to vysvětlil nebo se omluvil, ale nakonec si to rozmyslel a neřekl nic.

Arya zvedla fairth a upřeně na ni hleděla. Eragon ji pozorně sledoval a byl zvědavý, jak zareaguje.

Uběhla dlouhá, napjatá chvíle.

Pak Arya zvedla oči od obrázku.

Eragon stál a natáhl ruku po tabulce, ale Arya se ani nehnula. Vypadala znepokojeně a on pocítil úzkost; jeho fairth ji zneklidnila.

Pohlédla mu přímo do očí a promluvila ve starověkém jazyce: „Eragone, jestli chceš, ráda bych ti řekla své skutečné jméno.“

Její nabídka ho ohromila. Dojatě přikývl a s obtížemi ze sebe vypravil: „Bude mi ctí ho slyšet.“

Arya k němu přistoupila, přiblížila rty k jeho uchu a sotva slyšitelně mu zašeptala své jméno. Jak mluvila, to jméno zvonilo v jeho mysli a s ním přišla vlna porozumění. Část jména už znal, bylo v něm však mnoho rysů, které ho překvapily, a pro Aryu muselo být obtížné se s nimi svěřovat.

Pak elfka ustoupila a s neproniknutelným výrazem čekala na jeho reakci.

Její jméno vyvolalo v Eragonovi spoustu otázek, ale věděl, že teď na ně není vhodná chvíle. Spíš Aryu potřeboval opětovně ujistit, že o ní má i nadále stejně vysoké mínění, bez ohledu na to, co se dozvěděl. A také je měl. Naopak její jméno ještě posílilo úctu, kterou k ní choval, protože mu ukázalo skutečný rozsah její obětavosti a oddanosti svým povinnostem. Věděl, že kdyby na její jméno zareagoval odmítavě, nebo kdyby se bezděčně nesprávně vyjádřil, zničil by tím jejich přátelství.

Pohlédl jí zpříma do očí a také ve starověkém jazyce řekl: „Tvoje jméno… tvoje jméno je dobré jméno. Měla bys být hrdá na to, kým jsi. Děkuji ti, že jsi mi ho řekla. Jsem rád, že můžeme být přátelé. Slibuji, že tvé jméno budu držet v tajnosti… Poslechneš si teď to moje?“

Přikývla. „Ano. A slibuji, že si ho budu pamatovat a chránit ho, dokud ti bude patřit.“

Eragon cítil důležitost tohoto okamžiku. Věděl, že poté, co ho vysloví, už nebude cesty zpět, což mu připadalo děsivé, ale zároveň i radostné. Přistoupil k ní a stejně jako ona prve jí co nejtišeji pošeptal své jméno do ucha. Při vyslovení toho jména celá jeho bytost zavibrovala.

Couvnul, najednou plný úzkosti. Co si o něm bude myslet? Něco dobrého, nebo špatného? Nutně ho bude muset hodnotit; jinak to ani nešlo.

Arya dlouze vydechla a na chvíli se zahleděla na nebe. Když se k němu znovu obrátila, trochu zjihla. „Také máš dobré jméno, Eragone,“ řekla tiše. „Ale tohle jméno jsi neměl, když jsi opouštěl údolí Palancar.“

„Ne.“

„Ani si nemyslím, že bys toto jméno nosil během svého pobytu v Ellesméře. Od našeho prvního setkání jsi velmi dospěl.“

„Musel jsem.“

Přikývla. „Stále jsi mladý, ale už nejsi dítě.“

„Ne. To nejsem.“

Eragona to k ní přitahovalo víc než kdy dřív. Sdílení skutečných jmen mezi nimi utvořilo pouto, nebyl si však jistý jakého druhu. Ta nejistota jej činila zranitelným. Viděla ho se všemi jeho nedostatky a neodvrátila se od něj, nýbrž přijala ho takového, jaký je, právě tak jako on ji. Navíc z jeho jména poznala, jak hluboké k ní chová city, a ani toho se nezalekla.

Přemýšlel, zda k tomu má něco říct. Nemohl to přece nechat jen tak být. Když sebral odvahu, zeptal se: „Aryo, co teď s námi bude?“

Zaváhala, ale on poznal, že pochopila, jak to myslí. Když odpověděla, pečlivě volila slova: „Nevím… Kdysi, jak víš, bych řekla ‚nic‘, ale… Jsi pořád ještě mladý a lidé často mění názor. Za deset let nebo možná už za pět nejspíš nebudeš cítit to co teď.“

„Moje city se nezmění,“ prohlásil s naprostou jistotou.

Dlouhou, napjatou chvíli si prohlížela jeho tvář. Pak uviděl proměnu v jejích očích a ona dodala: „Pokud ne, pak… možná časem…“ Položila mu ruku na tvář. „Teď ode mě nemůžeš žádat víc. Nechci s tebou udělat chybu, Eragone. Na to jsi příliš důležitý… jak pro mě, tak pro celou Alagaësii.“

Pokusil se pousmát, ale vyšel z toho spíš úšklebek. „Ale… my nemáme čas,“ řekl přidušeným hlasem. Sevřel se mu žaludek.

Arya se zamračila a spustila ruku. „Jak to myslíš?“

Hleděl do země a snažil se přijít na to, jak jí to má říct. Nakonec to prostě vyjádřil tím nejjednodušším způsobem. Vysvětlil jí, jaké potíže on a Safira měli při hledání bezpečného místa pro vejce a Eldunarí, a pak ji seznámil s Nasuadiným plánem vytvořit skupinu, která by dohlížela na všechny lidské kouzelníky.

Hovořil několik minut a uzavřel to slovy: „Takže jsme se se Safirou rozhodli, že nám nezbývá než opustit Alagaësii a vychovávat draky někde jinde, daleko od lidí. To bude nejlepší pro nás, pro draky, pro Jezdce i všechny ostatní rasy v Alagaësii.“

„Ale Eldunarí…“ namítla Arya a vypadala zděšeně.

„Ani Eldunarí tu nemůžou zůstat. Nikde by nebyla v bezpečí, dokonce ani v Ellesméře. Dokud zůstanou v této zemi, vždycky bude existovat někdo, kdo se je bude snažit ukrást nebo zneužít pro své nekalé plány. Ne, potřebujeme místo, jako je Vroengard. Potřebujeme místo, kde nikdo nebude moci draky najít ani jim ublížit a kde ani mláďata a divocí draci nebudou moci nikoho ohrožovat.“ Eragon se znovu pokusil o úsměv, ale nakonec to vzdal. „Proto jsem řekl, že nemáme čas. Se Safirou máme v úmyslu odletět co nejdříve, a když zůstaneš… Nevím, jestli se ještě vůbec někdy uvidíme.“

Arya sklopila znepokojený pohled na fairth, kterou stále držela.

„Vzdala by ses své koruny, abys odešla s námi?“ zeptal se, ačkoli předem znal odpověď.

Zvedla oči. „Vzdal by ses opatrování vajec?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Chvíli mlčeli a naslouchali větru.

„Jak byste hledali kandidáty na Jezdce?“ zeptala se.

„Necháme několik vajec tady, zřejmě u tebe. Jakmile se vylíhnou, přiletí se svými Jezdci za námi a my vám pošleme další vejce.“

„Musí existovat nějaké jiné řešení, než že ty, Safira a všechna Eldunarí opustíte Alagaësii!“

„Kdyby existovalo, zvolili bychom si ho, jenomže ono není.“

„A co Eldunarí? Co Glaedr a Umaroth? Mluvil jsi s nimi o tom? Oni souhlasí?“

„Ještě jsem to s nimi neprobíral, ale budou souhlasit. To vím.“

„Jsi si tím jistý, Eragone? Je to opravdu jediný způsob − opustit všechno a všechny, které znáte?“

„Je to nezbytné a odjakživa nám to bylo souzeno. Angela to předpovídala, když mi věštila budoucnost v Teirmu, a já měl čas, abych té představě přivykl.“ Natáhl ruku a dotkl se Aryiny tváře. „Takže se znovu ptám: půjdeš s námi?“

Oči se jí zaleskly slzami a přitiskla si fairth na prsa. „Nemohu.“

Přikývl a spustil ruku. „Pak… se naše cesty rozejdou.“ I jemu vyhrkly slzy, ale snažil se zůstat vyrovnaný.

„Ale ještě ne,“ zašeptala. „Ještě budeme nějaký čas spolu. Neodejdete hned.“

„Ne.“

Stáli vedle sebe, hleděli na nebe a čekali, až se Safira a Fírnen vrátí. Po chvíli se její ruka dotkla jeho a on ji sevřel. I když to byla slabá útěcha, pomohla mu zmírnit bolest v srdci.

Muž se svědomím

Okny v pravé stěně proudila do chodby hřejivá záře a místy osvětlovala protější zeď, kde mezi tmavými vyřezávanými dveřmi, které tam byly umístěny v pravidelných rozestupech, visely praporce, malby, štíty, meče a lovecké trofeje.

Cestou do Nasuadiny pracovny Eragon vyhlížel okny ven na město. Z nádvoří stále slyšel bardy a hudebníky, kteří vyhrávali na hostině vystrojené na Aryinu počest. Oslavy pokračovaly od chvíle, co se společně s ním a Safirou předchozího dne vrátila s Fírnenem do Ilirey. Nyní však už začínalo veselí utichat, takže se mu konečně podařilo sjednat si schůzku s Nasuadou.

Kývl na stráže přede dveřmi pracovny a vstoupil.

Uvnitř spatřil Nasuadu, jak sedí na měkké pohovce a poslouchá hudebníka, který drnká na loutnu a zpívá krásnou, i když smutnou píseň o lásce. Na druhé straně pohovky spočívalo čarodějné dítě Elva, zabrané do vyšívání, a kousek dál na židli seděla Nasuadina služebná Farika. Na klíně jí ležel schoulený kočkodlak Žlutook ve své zvířecí podobě. Vypadal, jako by tvrdě spal, ale Eragon ze zkušenosti věděl, že je pravděpodobně vzhůru.

Eragon vyčkával u dveří, dokud píseň neskončila.

„Děkuji ti. Můžeš jít,“ pokynula Nasuada hudebníkovi. „Ach, Eragone. Vítej.“

Zlehka se jí uklonil. Pak pozdravil dívku: „Elvo.“

Letmo k němu zvedla oči. „Eragone.“ Kočkodlakův ocas sebou zaškubal.

„O čem jsi chtěl hovořit?“ zeptala se Nasuada. Usrkla si z poháru postaveného na stolku.

„Možná bychom si měli promluvit v soukromí,“ navrhl Eragon a kývl hlavou směrem ke dveřím se skleněnou výplní za jejími zády, které vedly na balkon nad nádvořím se zahradou a fontánou.

Nasuada to krátce zvažovala, pak vstala a vydala se za ním na balkon. Za sebou táhla vlečku nachových šatů.

Eragon ji následoval a postavil se vedle ní. Chvíli mlčky hleděli na vodu prýštící z fontány, chladivou a šedou ve stínu budovy.

„Jaké krásné odpoledne,“ poznamenala Nasuada a zhluboka se nadechla. Vypadala klidnější, než když ji viděl naposledy, což bylo teprve před pár hodinami.

„Zdá se, že ti ta hudba zvedla náladu,“ poznamenal.

„Ne, ne hudba. Elva.“

Napřímil hlavu. „Jak to?“

Nasuada vykouzlila na tváři zvláštní úsměv. „Po mém věznění v Urû’baenu − po tom, co všechno jsem musela snášet… a ztratit − a po těch atentátech jako by pro mě svět ztratil všechnu pestrost. Necítila jsem se dobře. Nic mě nedokázalo zbavit mého smutku.“

„To jsem si myslel,“ přiznal, „ale nevěděl jsem, co udělat nebo říct, abych ti pomohl.“

„Nic. Nebylo nic, co bys byl mohl říct nebo udělat, aby mi to pomohlo. Nebýt Elvy, mohla jsem se tak cítil celé roky. Myslím, že mi řekla… řekla mi to, co jsem potřebovala slyšet. Splnila slib, který mi dala kdysi dávno v aberonském hradu.“ Eragon se zamračil a ohlédl se do pokoje, kde Elva seděla a píchala do své výšivky. Navzdory tomu, čím vším společně prošli, stále neměl pocit, že může dívce plně důvěřovat. Obával se, že Nasuadou manipuluje ze svých vlastních sobeckých pohnutek.

Nasuada se dotkla jeho paže. „Nemusíš mít o mě strach, Eragone. Znám sama sebe příliš dobře na to, aby mě mohla vyvést z rovnováhy, i kdyby se o to snažila. Nedokázal mě zlomit Galbatorix. Myslíš, že jí by se to podařilo?“

S vážným výrazem se jí podíval do očí. „Ano.“

Znovu se usmála. „Těší mě, že si o mě děláš starosti, ale v tomto případě je to zbytečné. Nech mě užívat si dobrou náladu. Můžeš mi svá podezření sdělit později.“

„Dobrá.“ Trochu roztál a řekl: „Jsem rád, že se cítíš lépe.“

„Děkuji. To se skutečně cítím… Pořád ještě Safira s Fírnenem venku skotačí tak jako předtím? Už je neslyším.“

„Dovádějí, ale teď jsou nad převisem.“ Tváře mu mírně zčervenaly, když se dotkl Safiřiny mysli.

„Ach tak.“ Nasuada položila ruce přes sebe na kamenné zábradlí, jehož sloupky byly vytesané do tvaru kvetoucích kosatců. „Takže co tě vedlo k dnešnímu setkání? Dospěl jsi k rozhodnutí ohledně mé nabídky?“

„Ano.“

„Skvěle. Pak můžeme rychle přikročit k dalším plánům. Už jsem…“

„Rozhodl jsem se ji nepřijmout.“

„Cože?“ nevěřícně na něj pohlédla. „Proč? Komu jinému bys tu odpovědnost svěřil?“

„Nevím,“ odpověděl tiše. „Na to budete muset s Orrinem přijít sami.“

Povytáhla obočí. „Ty nám ani nepomůžeš vybrat tu správnou osobu? A to mám věřit, že se nebudeš řídit rozkazy někoho jiného?“

„Špatně jsi to pochopila,“ řekl. „Nechci vést kouzelníky, ani se k nim nechci přidat.“

Nasuada na něj chvíli hleděla, pak poodešla a zavřela skleněné dveře na balkon, aby Elva, Farika ani kočkodlak z jejich rozhovoru nic nezaslechli. Otočila se zpátky k němu a spustila: „Eragone! Co si myslíš?! Víš, že se k nim musíš přidat. Musí tak učinit všichni kouzelníci, kteří mi slouží. Nemůžou existovat žádné výjimky. Ani jediná! Nemůžu dopustit, aby si lidé mysleli, že někoho zvýhodňuji. Mezi kouzelníky by to vyvolalo nesouhlas a přesně to nechci. Dokud budeš poddaným mojí říše, musíš se řídit jejími zákony, jinak moje autorita neznamená nic. To bys měl vědět, Eragone.“

„Vím to. Dobře si to uvědomuji, a proto jsme se Safira a já rozhodli opustit Alagaësii.“

Nasuada položila ruku na zábradlí, jako by se potřebovala o něco opřít, nastalo ticho, že bylo slyšet jen šplouchání vody dole v zahradě.

„Nerozumím tomu,“ ozvala se po chvíli.

A tak Eragon znovu, stejně jako dříve Arye, vyložil všechny důvody, proč draci, a tudíž ani on a Safira, nemohou zůstat v Alagaësii. Nakonec dodal: „Kdybych se ujal vedení kouzelníků, nikdy by to nefungovalo. Safira a já máme vychovávat draky a vycvičit Jezdce a to musí dostat přednost před vším ostatním. I kdybych měl dost času, nemohl bych vést Jezdce a současně se zodpovídat tobě − ostatní rasy by to nikdy nepřipustily. Přes Aryino rozhodnutí stát se královnou musí Jezdci zůstat co nejvíce nestranní. Pokud začneme někoho upřednostňovat, zničí to Alagaësii. Zvažoval bych, jestli tu pozici nepřijmout, jedině tehdy, kdyby se mělo jednat o kouzelníky všech ras včetně urgalů, ale to se pravděpodobně nestane. Navíc by tu stále zůstávala otázka, co udělat s vejci a Eldunarí.“

Nasuada se zamračila. „Nevěřím, že bys s veškerou svou mocí nedokázal ochránit draky tady v Alagaësii.“

„Možná bych to dokázal, ale nemůžeme při jejich ochraně spoléhat jen na kouzla. Potřebujeme fyzické překážky: potřebujeme zdi, příkopy a skály vysoké tak, aby na ně nevylezl žádný člověk, elf, trpaslík ani urgal. A ještě víc potřebujeme bezpečí, které nám může poskytnout jen vzdálenost. Je třeba zajistit, aby bylo tak obtížné se k nám dostat, že útrapy cesty odradí od takových pokusů i naše nejodhodlanější nepřátele. Ale nejde jen o toto. I kdybych dokázal ochránit draky, problémem zůstává, jak jim zabránit v lovení dobytka − našeho, stejně jako stád trpaslíků a urgalů. Chce se ti vysvětlovat Orikovi, proč jeho stáda feldûnostů stále mizí, nebo chceš donekonečna konejšit rozzuřené farmáře, kteří přišli o svá zvířata…? Ne, odchod je jediné řešení.“

Eragon pohlédl dolů na fontánu. „I kdyby se v Alagaësii našlo místo pro vejce a Eldunarí, nebylo by správné, abych zůstal.“

„Proč ne?“

Potřásl hlavou. „Znáš odpověď stejně dobře jako já. Stal jsem se příliš mocným. Dokud budu tady, tvá autorita − i autorita Aryi, Orika a Orrina − bude vždy nejistá. Kdybych o to lidi požádal, skoro každý v Surdě, Teirmu i tvém království by mě následoval. A díky Eldunarí se mi nikdo nemůže postavit, dokonce ani Murtagh nebo Arya.“

„Ty se proti nám přece nikdy neobrátíš. Nejsi takový.“

„Ne? Opravdu upřímně věříš, že se během těch let, co budu žít − a měl bych žít velmi dlouho − nikdy nerozhodnu zasahovat do fungování země?“

„Pokud ano, jistě to bude z dobrého důvodu a jsem si jistá, že za tvou pomoc budeme vděční.“

„Opravdu? Nepochybně bych věřil, že mě k tomu vedou jen čestné důvody, ale to je právě ta past, nemyslíš? Víra, že vím všechno nejlíp, a protože vládnu takovou mocí, že mám povinnost jednat.“ Vybavil si její dřívější slova a zopakoval jí je. „Pro dobro většiny. Ale pokud se budu mýlit, kdo by mě dokázal zastavit? Mohl bych se stát druhým Galbatorixem, navzdory svým nejlepším úmyslům. Moje moc vede lidi k tomu, že se mnou souhlasí. Všude v Království jsem to zažíval… Kdybys byla na mém místě, cožpak bys dokázala odolat pokušení zasahovat, byť jen maličko, do řádu věcí, abys změnila svět k lepšímu? Moje přítomnost v zemi nabourává rovnováhu, Nasuado. Pokud se nemám stát tím, co tak nenávidím, pak musím odejít.“

Nasuada zvedla bradu. „Mohla bych ti nařídit, abys zůstal.“

„Doufám, že to neuděláš. Odešel bych raději v dobrém než rozzlobený.“

„Takže se nebudeš zodpovídat nikomu jinému než sám sobě?“

„Budu se zodpovídat Safiře a svému svědomí, tak jako jsem to dělal vždycky.“

Okraj Nasuadina rtu se zkroutil. „Muž, který má svědomí − ten nejnebezpečnější druh na světě.“

Odmlku v jejich rozhovoru znovu vyplnily zvuky tryskající vody.

Pak se Nasuada zeptala: „Věříš v bohy, Eragone?“

„Jaké bohy? Je jich mnoho.“

„Některé. Všechny. Věříš v moc větší, než je ta tvoje?“

„V jinou, než představuje Safira?“ Omluvně se usmál, když se Nasuada zamračila. „Promiň.“ Chvíli vážně přemýšlel a posléze řekl: „Možná existují… Nevím. Viděl jsem… Nejsem si jistý, co to bylo, ale možná jsem v Tronjheimu viděl trpasličího boha Gûnteru, když byl korunován Orik. Ale pokud bohové skutečně existují, nemám o nich dobré mínění, když nechali Galbatorixe na trůnu tak dlouho.“

„Možná tě bohové použili jako nástroj k tomu, aby ho odstranili. Napadlo tě to někdy?“

„Mě?“ Zasmál se. „No, mohlo to tak být, ale ať tak či onak, určitě jim příliš nezáleží na tom, jestli žijeme, nebo umřeme.“

„Jistěže ne. Proč by také mělo? Jsou to bohové… Ale uctíváš některého z nich?“ Bylo patrné, že je ta otázka pro Nasuadu obzvláště důležitá.

Eragon nad tím zauvažoval. Pak pokrčil rameny. „Je jich tolik. Jak bych měl poznat, které si vybrat?“

„Proč ne stvořitele jich všech, Unulukunu, který nabízí věčný život?“

Eragon se musel zasmát. „Pokud neonemocním a nikdo mě nezabije, můžu žít tisíc let nebo i déle, a pokud budu žít tak dlouho, nedokážu si představit, že bych v tom chtěl pokračovat i po smrti. Co jiného mi bůh může nabídnout? S Eldunarí mám sílu udělat skoro cokoli.“

„Bohové také dávají šanci opětovně se shledat s těmi, které milujeme. To bys nechtěl?“

Zaváhal. „Chtěl, ale nepřeji si trvat věčnost. Připadá mi to ještě děsivější než prostě jednoho dne odejít do prázdnoty, jak věří elfové.“

Nasuada vypadala znepokojeně. „Takže ty se nebudeš zodpovídat nikomu jinému než Safiře a sobě.“

„Nasuado, jsem snad zlý člověk?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak mi důvěřuj a nech mě udělat to, co je podle mě správné. Zodpovídám se Safiře a Eldunarí a všem Jezdcům, kteří teprve přijdou, a také tobě, Arye a Orikovi i všem ostatním v Alagaësii. Nepotřebuji žádného pána, který by mě shůry nutil chovat se tak, jak bych podle něj měl. Kdybych ho potřeboval, byl bych jako dítě, které se řídí pravidly svého otce jen proto, že se bojí výprasku, a ne že to skutečně myslí dobře.“

Několik vteřin na něj upřeně hleděla. „Dobrá tedy, budu ti věřit.“

Opět bylo slyšet jen šplouchání fontány. Nad jejich hlavami světlo zapadajícího slunce zvýraznilo praskliny a mezery ve spodní části kamenného převisu.

„A co když budeme potřebovat tvou pomoc?“ zeptala se.

„Pak rád pomohu. Já vás neopustím, Nasuado. Propojím jedno ze zrcadel ve tvé pracovně s vlastním zrcadlem, aby ses se mnou mohla kdykoli spojit, a to samé udělám pro Rorana a Katrinu. Když vyvstanou potíže, najdu způsob, jak poslat pomoc. Možná nebudu moci přiletět sám, ale pomohu.“

Přikývla. „Vím, že pomůžeš.“ Pak si povzdechla a zatvářila se nešťastně.

„Co pak?“ zeptal se.

„Všechno šlo tak dobře. Galbatorix je mrtvý. Poslední boje ustaly. Konečně jsme mohli vyřešit problém s kouzelníky. Ty a Safira jste měli vést je a Jezdce. A teď… Nevím, co budeme dělat.“

„To se určitě vyřeší. Najdeš nějaký způsob.“

„Bylo by to snazší, kdybys zůstal tady… Souhlasíš aspoň s tím, že naučíš toho, koho vybereme do vedení kouzelníků, jméno starověkého jazyka?“

Eragon o tom nemusel přemýšlet, neboť tu možnost už dříve rozvážil, ale odmlčel se a snažil se zvolit vhodná slova. „To bych sice mohl udělat, ale myslím, že časem bychom toho litovali.“

„Takže to neuděláš.“

Zavrtěl hlavou.

V obličeji se jí zračilo zoufalství. „A proč ne? Jaké máš důvody tentokrát?“

„To jméno je příliš nebezpečné, aby se jen tak šířilo, Nasuado. Kdyby se ho zmocnil kouzelník plný ctižádosti, ale bez zábran, mohl by nadělat neuvěřitelnou spoušť. S ním by dokázal zničit starověký jazyk. Dokonce ani Galbatorix nebyl tak šílený, aby něco takového udělal, ale nevycvičený kouzelník prahnoucí po moci? Kdo ví, co by se mohlo stát? Teď to jméno kromě mě znají jen Arya, Murtagh a draci. Bude lepší, když to tak zůstane.“

„Takže až odjedeš, budeme závislí na Arye, kdybychom ho potřebovali…“

„Víš, že vždy pomůže. To bych si spíš dělal starosti s Murtaghem.“

Nasuada jako by se stáhla do sebe. „To nemusíš. Nepředstavuje pro nás žádnou hrozbu. Teď ne.“

„Jak myslíš. Ale pokud chceš udržet kouzelníky pod kontrolou, pak by bylo lepší jim jméno starověkého jazyka neprozrazovat.“

„Pokud je to skutečně tak, pak… rozumím.“

„Děkuji. Je tu ještě něco, co bys měla vědět.“

Nasuada zpozorněla. „Ano?“

Řekl jí, co jej nedávno napadlo v souvislosti s urgaly. Když domluvil, Nasuada chvíli mlčela. Posléze řekla: „Bereš si toho na sebe hodně.“

„Musím. Nikdo jiný nemůže… Souhlasíš? Vnímám to jako jediný způsob, jak dlouhodobě zajistit mír.“

„Jsi si jistý, že je to moudré?“

„Ne tak docela, ale podle mě nezbývá než to zkusit.“

„I trpaslíci? Je to skutečně nezbytné?“

„Ano. Je to správné. Je to spravedlivé. A pomůže to udržet rovnováhu mezi rasami.“

„Co když s tím nebudou souhlasit?“

„Určitě budou.“

„Dělej tedy, co uznáš za vhodné. Nepotřebuješ můj souhlas − to jsi dal jasně najevo. I já jsem ovšem přesvědčena, že je to nejspíš nutné. Jinak by se za dvacet třicet let mohla vynořit spousta problémů, jakým čelili naši předci, když poprvé přišli do Alagaësie.“

Lehce naklonil hlavu. „Vše připravím.“

„Kdy plánujete odejít?“

„Až bude odlétat Arya.“

„Tak brzy?“

„Není důvod dál čekat.“

Nasuada se opřela o zábradlí a upírala oči na fontánu. „Přijedeš někdy na návštěvu?“

„Pokusím se, ale… spíš ne. Když mi Angela věštila budoucnost, řekla, že se nikdy nevrátím.“

„Ach.“ Nasuadin hlas zněl zastřeně, jakoby ochraptěle. Otočila se a zpříma mu pohlédla do očí. „Budeš mi chybět.“

„Ty mně také.“

Semknula rty, jako by potlačovala pláč. Pak k němu přistoupila a objala ho. On ji také sevřel v náručí a tak chvíli setrvali.

Když se pustili, Eragon dojatě řekl: „Nasuado, jestli tě někdy omrzí být královnou nebo budeš hledat místo, kde bys mohla v klidu žít, přijď za námi. U nás budeš vždy vítaná. Nemůžu ti sice zajistit nesmrtelnost, ale mohu ti dopomoci k mnohem vyššímu věku, než jakého se dožije většina lidí, a budou to roky strávené v dobrém zdraví.“

„Děkuji ti. Cením si tvé nabídky a budu si ji pamatovat.“ Přesto měl pocit, že by nikdy nedokázala opustit Alagaësii, bez ohledu na svůj věk. Měla příliš vyvinutý smysl pro povinnost.

Nakonec ji požádal: „Dáš nám své požehnání?“

„Jistě.“ Vzala mu hlavu do dlaní, políbila ho na čelo a pravila: „Žehnám tobě i Safiře. Ať je s vámi mír a štěstí, kamkoli půjdete.“

„I s tebou,“ řekl.

Ještě chvíli ho držela. Když ho pustila, Eragon se otočil, otevřel skleněné dveře, vyšel pracovnou ven a nechal ji stát samotnou na balkoně.

Zaplatit krví

Cestou ze schodů k východu z budovy Eragon narazil na bylinkářku Angelu, která seděla se zkříženýma nohama v temném výklenku jedněch dveří. Pletla něco, co vypadalo jako modrobílý klobouk s podivnými runami podél krempy, jejichž význam mu unikal. Vedle ní ležel Solembum, hlavu opřenou v jejím klíně a jednu z mohutných tlap měl položenou na jejím pravém koleni.

Eragon se překvapeně zastavil. Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl, kdy ty dva viděl naposledy: krátce po bitvě o Urû’baen. Od té doby jako by se vypařili.

„Zdravím,“ zašveholila Angela, aniž zvedla oči od pletení.

„Já také zdravím,“ odpověděl Eragon. „Co tady děláš?“

„Pletu klobouk.“

„To vidím, ale proč tady?“

„Protože jsem tě chtěla vidět.“ Její jehlice pravidelně klapaly v bleskurychlém tempu. Jejich pohyb byl stejně fascinující jako plameny ohně. „Slyšela jsem, že s vejci a Eldunarí opouštíte Alagaësii.“

„Jak jsi předpověděla,“ odsekl. Rozčílilo ho, že zase dokázala odhalit to, co mělo zůstat nejhlubším tajemstvím. Jak to zjistila? Nemohla přece jeho a Nasuadu tajně odposlouchávat − jeho ochrany by tomu zabránily. Navíc, aspoň pokud věděl, nikdo neřekl jí ani Solembumovi o existenci vajec nebo Eldunarí.

„To ano, ale nenapadlo mě, že tě budu vyprovázet.“

„Jak jsi to zjistila? Od Aryi?“

„Od té? Ha! To těžko. Ne, mám svoje způsoby, jak si opatřovat informace.“ Přestala plést, pohlédla na něj a oči jí zajiskřily. „Ale nechám si je pro sebe. Musím si uchovat aspoň nějaká tajemství.“

„Pfff.“

„Pfff si dělej sám na sebe. Jestli hodláš být takový, začnu litovat, že jsem se sem obtěžovala přijít.“

„Promiň. Jen se cítím trochu… nesvůj.“ Po chvíli se Eragon zeptal: „Proč jsi mě vůbec chtěla vidět?“

„Chtěla jsem se rozloučit a popřát ti štěstí na tvé cestě.“

„Děkuji ti.“

„Hmm. Snaž se nebýt příliš zahleděný do sebe, ať už se usadíš kdekoli. Rozhodně bys měl často chodit na slunce.“

„To udělám. Co ty a Solembum? Zůstanete nějakou dobu tady a dohlédnete na Elvu? Prý to máte v úmyslu.“

Bylinkářka si velmi nežensky odfrkla. „Zůstat? Jak tu můžu zůstat, když se Nasuada očividně chystá špehovat každého kouzelníka v zemi?“

„O tom jsi také slyšela?“

Pohlédla na něj. „Já s tím nesouhlasím. Zásadně nesouhlasím. Nenechám se sebou jednat jako s děckem, které provedlo nějakou rošťárnu. Ne, nadešel čas, abychom si se Solembumem našli přívětivější podnebí: možná Beorské hory nebo Du Weldenvarden.“

Eragon se po krátkém váhání zeptal: „Nechtěla bys jít se Safirou a se mnou?“

Solembum otevřel jedno oko a chvíli na něj zkoumavě hleděl, než ho zase zavřel.

„To je od tebe velmi milé,“ odpověděla Angela, „ale myslím, že to nepřijmeme. Aspoň prozatím ne. Posedávat, hlídat Eldunarí a cvičit nové Jezdce mi připadá nudné… ačkoli vychovávat hlouček dráčat by bylo zajisté vzrušující. Ale ne. Prozatím zůstaneme v Alagaësii. Navíc chci příštích pár let dohlédnout na Elvu, i když na ni nemůžu dávat pozor osobně.“

„Ještě ses nenabažila zajímavých událostí?“

„To nikdy. Je to koření života.“ Zvedla nedokončený klobouk. „Jak se ti líbí?“

„Je pěkný. Zvláště ta modrá. Ale co se to tam píše?“

„Raxakori − ale to je jedno. To by ti stejně nic neříkalo. Přejeme bezpečnou cestu tobě i Safiře, Eragone. A dávej si pozor na škvory a divoké křečky. Krvelačné bestie, ti divocí křečci.“

Proti své vůli se usmál. „Tobě také přeji bezpečné cesty, i tobě, Solembume.“

Kočkodlakovo oko se znovu otevřelo. Bezpečnou cestu, Královrahu.

*

Eragon vyšel z Nasuadina sídla a proplétal se městem až k domu, kde nyní žil Jeod se svou ženou Helenou. Bylo to vznešené sídlo s vysokými zdmi, velkou zahradou a klanícími se sluhy u vchodu. Helena si vedla neobyčejně dobře. Zásobováním Vardenů − a teď Nasuadina království − velmi potřebnými komoditami rychle vybudovala obchodní společnost větší, než kdysi byla ta Jeodova v Teirmu.

Eragon zastihl Jeoda, jak si umývá ruce před večeří. Když odmítl nabídku pojíst s nimi, několik minut vysvětloval Jeodovi to samé, co Nasuadě. Nejdřív byl Jeod zaskočený a poněkud rozrušený, ale nakonec pochopil, že je nezbytné, aby Eragon se Safirou a ostatními draky odešli. Tak jako Nasuadě a bylinkářce, i Jeodovi Eragon nabídl, aby jel s nimi.

„Uvádíš mě v obrovské pokušení,“ přiznal Jeod. „Ale moje místo je tady. Mám svou práci a poprvé po dlouhé době je Helena šťastná. Ilirea se stala jejím domovem a ani jeden z nás se nechce stěhovat jinam.“

Eragon přikývl, protože tomu rozuměl.

„Ale vy… vy budete cestovat tam, kam zavítal jen málokdo kromě draků a Jezdců. Víš, co leží na východě? Je tam další moře?“

„Když budeš cestovat dost daleko.“

„A před ním?“

Eragon pokrčil rameny. „Většinou pustina, nebo to aspoň tvrdí Eldunarí. Nemám důvod si myslet, že se to tam za posledních sto let nějak změnilo.“

Jeod k němu přistoupil blíž a ztišil hlas. „Protože odjíždíš… povím ti jednu věc. Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěl o řádu Arcaena, zasvěcenému uchování vědomostí v Alagaësii?“

Eragon přikývl. „Říkal jsi, že k nim patřil mnich Heslant.“

„I já.“ Eragon se zatvářil překvapeně. Jeod udělal provinilé gesto a prohrábl si vlasy rukou. „Přidal jsem se k nim dávno, už v mládí, když jsem hledal nějaký cíl, jemuž bych podřídil svůj život. Poskytoval jsem jim informace a rukopisy a oni mi na oplátku pomáhali. Prostě mě napadlo, že bys to měl vědět. Brom byl jediný, komu jsem to řekl.“

„Ani Helena to neví?“

„Ne… Každopádně až dopíšu svou zprávu o tobě a Safiře a povstání Vardenů, pošlu ji do našeho kláštera v Dračích horách a bude zařazena v podobě několika nových kapitol do Domia abr Wyrda. Tvůj příběh lidé nezapomenou, Eragone. Aspoň tolik ti mohu slíbit.“

Eragona to zjištění podivně dojalo. „Děkuji ti,“ řekl a sevřel Jeodovo předloktí.

„I já tobě, Eragone Stínovrahu.“

*

Potom šel Eragon zpátky do domu, kde žili se Safirou, s Roranem a Katrinou. Už na něj čekali s večeří.

Během jídla hovořili jen o Arye a Fírnenovi. Eragon nemluvil o svých plánech na odjezd, dokud nedojedli a všichni včetně miminka se nepřesunuli do pokoje s vyhlídkou na nádvoří, kde podřimovali Safira s Fírnenem. Tam se usadili, popíjeli víno a čaj a sledovali, jak slunce klesá ke vzdálenému obzoru.

Po chvíli Eragon přece jen otevřel téma jejich odchodu. Jak očekával, Katrina i Roran reagovali vylekaně a snažili se ho přimět ke změně názoru. Eragonovi trvalo skoro hodinu, než jim vyložil své důvody, protože zpochybňovali každé jeho tvrzení a odmítli tu možnost přijmout, dokud jim dopodrobna neodpověděl na jejich námitky.

Nakonec Roran řekl: „Sakra, jsi přece moje rodina! Nemůžeš odejít!“

„Musím. Víš to stejně dobře jako já, jen si to nechceš přiznat.“

Roran bouchl pěstí do stolu, postavil se k otevřenému oknu a svaly v obličeji se mu napjaly.

Dítě zanaříkalo a Katrina je těšila: „Šššš, no tak,“ hladila je po zádíčkách.

Eragon šel za Roranem. „Vím, že takhle to nechceš. Já taky ne, ale nemám na výběr.“

„Samozřejmě, že máš na výběr. Jestli má někdo na výběr, tak jsi to ty.“

„Tak už jsem vybral a rozhodl se udělat to, co je správné.“

Roran zamručel a zkřížil paže na prsou.

Za ním se ozvala Katrina: „Když odejdeš, přijde Ismira o strýčka. To má vyrůstat a vůbec tě nepoznat?“

„Ne,“ řekl Eragon a přešel k ní. „Stále s ní budu moci mluvit a dohlédnu na to, aby byla dobře ochráněná. Možná jí budu moci čas od času posílat dárky.“ Klekl si, natáhl prst, děvčátko kolem něj ovinulo ručku a s nečekanou silou za něj zatahalo.

„Ale nebudeš tady.“

„Ne… nebudu tady.“ Eragon opatrně vyprostil prst z Ismiřina sevření a vrátil se k Roranovi. „Jak jsem řekl, můžete jít se mnou.“

Roran se ušklíbl. „A vzdát se údolí Palancar?“ Zavrtěl hlavou. „Horst a ostatní se už připravují k návratu. Znovu postavíme Carvahall a bude to nejkrásnější město v celých Dračích horách. Mohl bys nám pomoci. Bylo by to jako dřív.“

„Kéž bych mohl…“

Z nádvoří se ozvalo Safiřino hrdelní zabroukání, když se otřela Fírnenovi o krk. Zelený drak se k ní přitulil.

Roran se polohlasně zeptal: „Není jiná možnost, Eragone?“

„Ne, na nic lepšího jsme se Safirou nepřišli.“

„Do háje − to přece není správné. Neměl bys odcházet a žít sám v divočině.“

„Nebudu úplně sám. Blödhgarm a pár elfů půjde s námi.“

Roran udělal netrpělivý posunek. „Ty víš, co mám na mysli.“ Skousl cíp svého kníru a opřel se rukama o kamenný parapet pod oknem. Eragon viděl, jak se šlachy v jeho mohutných předloktích stahují a napínají. Pak na něj Roran pohlédl a zeptal se: „Co budeš dělat, až tam budeš?“

„Najdu si kopec nebo skálu a postavím na ní sídlo: sídlo dost velké a bezpečné pro všechny draky. A ty? Až znovu vybudujete vesnici, co pak?“

Na Roranově tváři se objevil slabý úsměv. „Něco podobného. S pomocí lidí z údolí plánuju postavit hrad na vrcholku kopce, jak jsme o tom odjakživa snili. Ale nic velkého. Jen kamennou stavbu s hradbou, dostatečně mohutnou, aby odolala případným nájezdům urgalů. Nejspíš to pár let potrvá, ale pak budeme mít pořádnou obranu, na rozdíl od doby, kdy k nám přišli ra’zakové s vojáky.“ Úkosem pohlédl na Eragona. „Budeme mít místo i pro draka.“

„Měli byste místo pro dva draky?“ Eragon ukázal směrem k Safiře a Fírnenovi.

„Asi ne… Co na to Safira, že se budou muset rozloučit?“

„Nelíbí se jí to, ale ví, že to jinak nejde.“

„Hmm.“

Jantarové světlo z pohasínajícího slunce zvýraznilo rysy Roranovy tváře. Eragon si s překvapením všiml prvních vrásek na bratrancově čele a kolem očí. Tyto známky postupujícího věku ho přinutily k zamyšlení. Jak rychle život ubíhá.

Katrina uložila Ismiru do kolébky. Pak se k nim připojila a položila ruku Eragonovi na rameno. „Budeš nám chybět, Eragone.“

„Vy mně taky,“ řekl a dotkl se její ruky. „Ale ještě si nemusíme říkat sbohem. Rád bych, abyste s námi vy tři odcestovali do Ellesméry. Myslím, že se vám tam bude líbit, a mohli bychom tak společně strávit ještě pár dní.“

Roran otočil hlavu k Eragonovi. „Nemůžeme s Ismirou cestovat takovou dálku do Du Weldenvarden. Je moc malá. Už jenom cesta do údolí Palancar pro ni bude dost náročná. Další výlet do Ellesméry nepřipadá v úvahu.“

„Ani když to bude na dračím hřbetě?“ Eragon se zasmál jejich překvapení. „Arya s Fírnenem souhlasili, že vás odnesou do Ellesméry, zatímco Safira a já poletíme vyzvednout dračí vejce z úkrytu.“

„Jak dlouho bude trvat let do Ellesméry?“ zeptal se Roran zamračeně.

„Asi týden. Arya chce ještě cestou navštívit krále Orika v Tronjheimu. Po celou dobu budete v teple a bezpečí. Ismiře nic nehrozí.“

Katrina pohlédla na Rorana a on na ni. Pak řekla: „Bylo by milé vyprovodit Eragona a vždycky jsem slýchala o tom, jak krásná jsou elfská města…“

„Víš určitě, že to zvládneš?“ zeptal se jí Roran.

Přikývla. „Pokud tam budeš s námi.“

Roran chvíli mlčel a nakonec řekl: „Dobrá, myslím, že Horst a ostatní mohou jet napřed bez nás.“ V plnovousu se mu mihl úsměv. „Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím Beorské hory, nebo že se ocitnu v jednom z elfských měst, ale proč ne, co? Když máme tu příležitost…“

„Dobrá, takže domluveno,“ uzavřela Katrina radostně. „Pojedeme do Du Weldenvarden.“

„Ale jak se dostaneme zpátky?“ zajímal se Roran.

„Opět na Fírnenovi,“ odpověděl Eragon. „Ale kdybyste raději cestovali na koni, jistě vám Arya poskytne stráže, které vás doprovodí do údolí Palancar.“

Roran se ušklíbl. „Ne, na koni ne. Kdybych už nikdy v životě nemusel jet na koni, vůbec by mi to nevadilo.“

„Co? Takže už nechceš Sněžného bleska?“ zmínil Eragon hřebce, kterého Roranovi kdysi dal, a povytáhl obočí.

„Ty víš, jak to myslím. Jsem moc rád, že mám Sněžného bleska, i když jsem ho nějakou dobu nepotřeboval.“

„Mm-hmm.“

Stáli u okna ještě asi hodinu − mezitím slunce zapadlo, nebe zčervenalo a nakonec se setmělo a vyšly hvězdy. Plánovali detaily společného výletu a promýšleli, co si Eragon a Safira budou potřebovat vzít s sebou, až opustí Du Weldenvarden a zamíří do krajů za nimi. Mezitím Ismira v kolébce pokojně spala s ručkama pod bradou, sevřenýma do malinkých pěstiček.

*

Druhý den časně ráno se Eragon pomocí leštěného stříbrného zrcadla ve svém pokoji spojil s Orikem v Tronjheimu. Musel několik minut čekat, ale nakonec se před ním objevil Orikův obličej.

Trpaslík si zrovna pročesával rozpletený plnovous hřebenem ze slonoviny. „Eragone!“ zvolal radostně. „Jak se máš? Už jsme spolu dlouho nemluvili.“

Eragon trochu provinile souhlasil. Pak seznámil Orika se svým rozhodnutím odejít a důvodech, jež ho k tomu vedou. Orik se přestal česat a celou dobu ho zachmuřeně a bez přerušování poslouchal. Když Eragon skončil, trpaslík řekl: „Budu smutný, že odcházíš, ale souhlasím, vím, že to musíš udělat. Sám jsem o tom přemýšlel. Dělal jsem si starosti, kde by draci mohli žít, ale nechával jsem si své obavy pro sebe, protože draci mají stejné právo žít v této zemi jako my, přestože se nám nelíbí, když žerou naše feldûnosty a pálí naše vesnice. Ale vychovávat je jinde bude nejlepší.“

„Jsem rád, že to schvaluješ,“ řekl Eragon. Potom mluvil s Orikem o svém nápadu, který se týkal urgalů a zahrnoval i trpaslíky. Tentokrát se Orik vyptával na spoustu věcí a Eragon vycítil, že má pochybnosti.

Orik dlouho mlčel s očima zabodnutýma do svého plnovousu. Posléze řekl: „Kdybys o to požádal kteréhokoli z grimstnzborithn přede mnou, odmítli by. Kdybys mě požádal někdy předtím, než jsme zaútočili na Království, také bych řekl ne. Ale potom, co jsme bojovali s urgaly po boku a na vlastní kůži jsme zažili, jak bezmocní jsme proti Murtaghovi s Trnem a Galbatorixovi s tou nestvůrou Šruikanem… teď už to vidím jinak.“ Pohlédl zpod hustého obočí na Eragona. „Možná mě to bude stát korunu, ale jako zástupce všech knurlan to přijmu − pro jejich vlastní dobro, ať už si to uvědomí, nebo ne.“

Eragon byl znovu hrdý na to, že je Orik jeho nevlastním bratrem. „Děkuji ti,“ řekl.

Orik zabručel. „Moji lidé po tom nikdy netoužili, ale jsem za to vděčný. Kdy to budeme vědět?“

„Během pár dní. Nanejvýš za týden.“

„Ucítíme něco?“

„Možná. Požádám Aryu. Každopádně se s tebou zase spojím, jakmile to bude hotové.“

„Dobrá. Tak si promluvíme později. Bezpečnou cestu a pevný kámen, Eragone.“

„Ať tě Helzvog opatruje.“

*

Další den odlétali z Ilirey.

Opouštěli město v tichosti, bez fanfár, čemuž byl Eragon rád. Nasuada, Jörmundur, Jeod a Elva se s nimi sešli před jižní branou města, kde Safira s Fírnenem seděli bok po boku a tiskli k sobě hlavy, zatímco Eragon a Arya kontrolovali svá sedla. Roran s Katrinou dorazili o pár minut později: Katrina nesla Ismiru zavinutou v přikrývce a Roran dva batohy plné dek, jídla a dalších zásob, na každém rameni jeden.

Roran předal svá zavazadla Arye a ta je připevnila na Fírnenovy sedlové brašny.

Pak se Eragon a Safira naposledy rozloučili, což bylo těžší pro Eragona než pro Safiru. Ale nebyl jediný, kdo měl slzy v očích. Nasuada i Jeod plakali, když ho objímali a přáli jemu a Safiře hodně štěstí. Nasuada se rozloučila také s Roranem a znovu mu poděkovala za jeho pomoc v boji proti Království.

Když už se Eragon, Arya, Roran a Katrina chystali lézt do sedel, v dáli vykřikla nějaká žena: „Stát!“

Eragon, který se právě chtěl vyšplhat vzhůru po Safiřině pravé přední noze, spatřil, jak k nim od městské brány svižně kráčí Birgit. Šedé sukně za ní vlály a její mladší syn Nolfavrell se ji snažil dohnat s bezmocným výrazem v obličeji. V jedné ruce Birgit držela tasený meč, ve druhé kulatý dřevěný štít.

Eragonovi se sevřel žaludek.

Nasuadiny stráže se pohnuly, aby ty dva zastavily, ale Roran vykřikl: „Pusťte je!“

Nasuada dala strážím znamení a ty ustoupily stranou.

Birgit rychlým krokem došla až k Roranovi.

„Birgit, prosím, nedělej to,“ zaprosila Katrina polohlasně, ale druhá žena si jí nevšímala. Arya je upřeně sledovala s rukou na meči.

„Kladivo. Vždycky jsem říkala, že mi zaplatíš za manželovu smrt, a teď jsem přišla uplatnit svoje právo. Budeš se mnou bojovat, nebo zaplatíš svůj dluh?“

Eragon stanul vedle Rorana. „Birgit, proč to děláš? Proč teď? Nemůžeš mu odpustit a nechat staré rány minulosti?“

Mám ji sežrat? zeptala se Safira.

Zatím ne.

Birgit ho ignorovala a upírala pohled na Rorana.

„Matko,“ tahal ji za sukně Nolfavrell, ale ona na jeho prosbu nijak nereagovala.

Nasuada přešla k nim. „Tebe znám,“ oslovila Birgit. „Bojovala jsi ve válce po boku mužů.“

„Ano, Vaše Výsosti.“

„Jaký spor máš s Roranem? Nejednou se osvědčil jako dobrý a cenný bojovník a velice by mne rozladilo, kdybych ho měla ztratit.“

„On a jeho rodina jsou zodpovědní za to, že vojáci zabili mého manžela.“ Chvíli hleděla na Nasuadu. „Sežrali ho ra’zakové, Vaše Výsosti. Sežrali ho a vysáli mu morek z kostí. To jim nemůžu odpustit a Roran za to zaplatí.“

„Nebyla to Roranova vina,“ řekla Nasuada. „To nedává smysl a já to zakazuji.“

„Dává to smysl,“ vložil se do toho Eragon, i když nerad. „Podle našich zvyků má právo uplatnit krevní mstu na každém, kdo je zodpovědný za Quimbyho smrt.“

„Ale to nebyla Roranova vina!“ zvolala Katrina.

„Ale byla,“ připustil Roran tlumeným hlasem. „Mohl jsem se vzdát vojákům. Mohl jsem je odvést pryč. Nebo jsem mohl zaútočit. Ale neudělal jsem to. Rozhodl jsem se skrývat a Quimby kvůli tomu zemřel.“ Pohlédl na Nasuadu. „Tohle je věc, kterou si musíme vyřídit mezi sebou, Vaše Výsosti. Je to věc cti, právě jako byla pro vás Zkouška dlouhých nožů.“

Nasuada se zamračila a pohlédla na Eragona. Přikývl, a tak neochotně ustoupila.

„Co si vybereš, Kladivo?“ zeptala se Birgit.

„Zabil jsem s Eragonem ra’zaky v Helgrindu,“ řekl Roran. „To nestačí?“ Birgit odhodlaně zakroutila hlavou. „Ne.“

Pak se Roran odmlčel a svaly na krku se mu napjaly. „Tohle opravdu chceš, Birgit?“

„Ano.“

„Pak splatím svůj dluh.“

Když to Katrina uslyšela, zabědovala a vrhla se mezi něj a Birgit, stále s dcerkou v náručí. „To ti nedovolím! Nemůžeš ho zabít! Teď ne! Po tom všem, čím jsme prošli!“

Birgit nehnula ani brvou a neustoupila ani o píď. Ani Roran nedal najevo žádné pohnutí. Chytil Katrinu za pas, bez zjevné námahy ji zvedl a postavil stranou. „Drž ji, prosím,“ pravil Eragonovi chladně.

„Rorane…“

Jeho bratranec se na něj tvrdě podíval a potom se otočil zpátky k Birgit.

Eragon chytil Katrinu za ramena, aby se nevrhla za Roranem, a bezradně pohlédl na Aryu. Arya mrkla na svůj meč a on zavrtěl hlavou.

„Pusť mě! Pusť!“ křičela Katrina. V náručí se jí rozplakalo dítě.

Roran nespouštěl oči ze ženy před sebou. Odepnul si opasek a pustil ho na zem i s dýkou a kladivem, které jeden z Vardenů našel v ulicích Ilirey krátce po Galbatorixově smrti. Pak si vepředu roztrhl tuniku a odkryl zarostlou hruď.

„Eragone, zruš mé ochrany,“ nařídil mu.

„Já…“

„Odstraň je!“

„Rorane, ne!“ vykřikla Katrina. „Musíš se bránit!“

On je šílený, pomyslel si Eragon, ale neodvážil se zasáhnout. Kdyby Birgit zastavil, zahanbil by Rorana a lidé z údolí Palancar by k jeho bratranci ztratili veškerou úctu. A Roran, jak Eragon věděl, by raději zemřel, než aby něco takového dopustil.

Eragon ovšem neměl v úmyslu nechat Birgit, aby Rorana jen tak zabila. Nechá ji, aby dostala to, co si žádá, ovšem nic víc. Tiše promluvil ve starověkém jazyce, aby ho nikdo neslyšel. Učinil to, oč ho Roran požádal, ale také svého bratrance očaroval třemi novými kouzly: jedno mu ochrání vaz, aby mu Birgit nemohla setnout hlavu; další zabrání zraněním hlavy; a poslední bude chránit jeho vnitřní orgány. Eragon byl přesvědčený, že všechno ostatní dokáže vyléčit, bude-li to nutné, tedy pokud Birgit Roranovi nezačne odsekávat končetiny.

„Hotovo,“ oznámil.

Roran přikývl a řekl Birgit: „Vezmi si, nač máš nárok, a nechť tím skončí náš spor.“

„Nebudeš se bránit?“

„Ne.“

Birgit ho chvíli pozorovala. Pak odhodila svůj štít, přešla pár zbývajících stop, které ji dělily od Rorana, a položila mu ostří svého meče na prsa. Tichým hlasem, aby ji slyšel jen Roran − ačkoli Eragonovu a Aryinu bystrému sluchu to také neuniklo − mu řekla: „Milovala jsem Quimbyho. On byl můj život a zemřel kvůli tobě.“

„Je mi to líto,“ zašeptal Roran.

„Birgit,“ naléhala Katrina. „Prosím…“

Nikdo se ani nehnul, dokonce ani draci. Eragon zadržoval dech. Nejhlasitějším zvukem byl škytavý pláč nemluvněte.

Pak Birgit zvedla meč z Roranovy hrudi. Chytila ho za pravou ruku a přejela mu ostřím přes dlaň. Roran sebou cukl, když se mu čepel zařízla do ruky, ale neodtáhl se.

Na kůži se mu objevila rudá čára. Dlaň se mu naplnila krví, která odkapávala na zem a tam se vsakovala do udupané země a zanechala na hlíně tmavou skvrnu.

Birgit ještě chvíli držela meč s rudým ostřím položený na Roranově dlani. Pak ustoupila a spustila ho dolů. Roran zaťal pěst a přitiskl si ruku k boku. Mezi prsty mu vytékala krev.

„Vykonala jsem svou mstu,“ prohlásila Birgit. „Náš spor je u konce.“

Nato se otočila, sebrala štít a s Nolfavrellem v patách odkráčela zpátky do města.

Eragon pustil Katrinu a ta utíkala k Roranovi. „Ty hlupáku,“ zvolala trpce. „Ty tvrdohlavý, paličatý hlupáku. Ukaž mi to.“

„Byl to jediný způsob,“ řekl Roran jakoby z dálky.

Katrina se zamračila. S přísnou a napjatou tváří zkoumala řeznou ránu na jeho ruce. „Eragone, tohle bys měl vyléčit.“

„Ne,“ řekl Roran nečekaně příkře. Znovu sevřel dlaň. „Ne, tuhle jizvu si nechám.“ Rozhlédl se kolem. „Neměl by někdo kousek látky, kterou bych mohl použít jako obvaz?“

Nastal zmatek, až Nasuada ukázala na jednoho ze svých strážných a přikázala mu: „Odřízni si spodní část tuniky a dej mu ji.“

„Počkat,“ řekl Eragon, když si Roran začal ovazovat pás látky kolem ruky. „Nevyléčím ti to, ale aspoň mi dovol použít kouzlo, aby se ti rána nezanítila.“

Roran zaváhal. Pak přikývl a natáhl ruku k Eragonovi.

Eragonovi trvalo jen chviličku, než kouzlo potichu vyslovil. „Tak,“ řekl. „Teď ti to nezezelená, ani nezarudne, ani nenapuchne jako balón.“

Roran zabručel, ale Katrina řekla: „Děkuji ti, Eragone.“

„Tak vyrazíme?“ zeptala se Arya.

Všech pět vylezlo na draky. Arya pomohla Roranovi a Katrině bezpečně do sedla na Fírnenově hřbetě, které bylo upraveno pomocí popruhů a smyček tak, aby udrželo další cestující. Jakmile byli řádně usazení na zeleném drakovi, Arya zvedla ruku. „Sbohem, Nasuado! Sbohem, Eragone a Safiro! Budeme vás čekat v Ellesméře!“

Sbohem! řekl Fírnen svým hlubokým hlasem. Roztáhl křídla a vyskočil k nebi. Rychle zamával křídly, aby zvedl váhu čtyř lidí na svém hřbetě. Pomáhala mu v tom síla dvou Eldunarí, která Arya brala s sebou.

Safira za ním zařvala a Fírnen odpověděl zatroubením, než zamířil na jihovýchod ke vzdáleným Beorským horám.

Eragon se otočil v sedle a zamával Nasuadě, Elvě, Jörmundurovi a Jeodovi. Oni mu také zamávali a Jörmundur zakřičel: „Vám oběma hodně štěstí!“

„Sbohem,“ zavolala Elva.

„Sbohem!“ zavolala Nasuada. „Opatrujte se!“

Eragon odpověděl a pak se k nim v sedle obrátil zády, protože už se mu opět hrnuly slzy do očí. Safira se pod ním přikrčila, pak vystřelila do vzduchu a zahájili tak první úsek své dlouhé, předlouhé cesty.

Safira kroužila a nabírala výšku. Dole Eragon viděl Nasuadu a ostatní, jak stojí v hloučku u městských hradeb a Elva mává malým bílým šátkem, který se třepotal ve větru, vyvolaném pohybem Safiřiných křídel.

Sliby nové a staré

Z Ilirey letěla Safira do nedalekého panství, kde Blödhgarm a jeho elfové připravovali Eldunarí pro převoz. Měli namířeno na sever do Du Weldenvarden a odtud rozlehlým lesem do elfského města Sílthrim na břehu jezera Ardwen, kde počkají, až se Eragon se Safirou vrátí z Vroengardu. Pak se společně vydají na cestu z Alagaësie podél řeky Gaeny, která proudí skrz lesy na východ a přes pláně za nimi. Půjde s nimi celá Blödhgarmova družina, kromě Laufina a Uthinarë, kteří se rozhodli zůstat v Du Weldenvarden.

Eragona překvapilo, že se elfové rozhodli jít s nimi, ale byl jim za to vděčný. Blödhgarm mu řekl: „Nemůžeme opustit Eldunarí. Potřebují naši pomoc a mláďata také, až se vylíhnou.“

Eragon a Safira půl hodiny diskutovali s Blödhgarmem o bezpečné přepravě vajec a pak Eragon posbíral Eldunarí Glaedra, Umarotha a několika dalších starších draků, jejichž sílu budou potřebovat na Vroengardu.

Když se s elfy rozloučili, vyrazili na severozápad. A ve srovnání s jejich prvním výletem na Vroengard letěla Safira pomalu a klidně.

Během letu se Eragona zmocnil smutek a sebelítost a nějakou dobu se cítil skleslý. Safira byla také smutná, protože se musela rozloučit s Fírnenem, ale bylo krásně a nefoukal silný vítr, a tak se jim nálada brzy zlepšila. Přesto bylo vše, co Eragon vnímal, zabarveno pocitem ztráty. Prohlížel si krajinu a teď ji více oceňoval, neboť věděl, že už ji pravděpodobně nikdy nespatří.

Safira letěla desítky mil přes zelené pastviny a její stín děsil ptáky a zvířata na zemi. Když přišla noc, nepokračovali dál, ale zastavili a udělali si tábor u říčky, která tekla na dně mělké rokliny. Seděli, sledovali hvězdy otáčející se nad nimi a mluvili o všem, co bylo a co by mohlo být.

Druhý den odpoledne dorazili do urgalské vesnice, která vyrostla poblíž jezera Fläm. Eragon věděl, že zde najdou Nar Garzhvoga a Herndall, radu matek, jež vládla urgalskému lidu.

Navzdory Eragonovým protestům urgalové trvali na tom, že pro něj a Safiru uspořádají obrovskou hostinu, a tak celý večer pil s Garzhvogem a jeho berany. Urgalové vyráběli víno z drobných bobulí a kůry stromů. Eragonovi připadalo ještě silnější než nejsilnější trpasličí medovina. Safira si ho užívala víc než on − jemu to chutnalo jako zkažené ovoce −, ale stejně ho pil, aby potěšil své hostitele.

Během večera za ním a Safirou přicházelo mnoho urgalských žen, které se s nimi toužily poznat, protože jen málokteré se zapojily do boje proti Království. Byly o něco štíhlejší než jejich muži, ale stejně tak vysoké a jejich rohy byly obvykle kratší a tenčí, ač i tak mohutné. S nimi přišly urgalské děti: mladší bez rohů, starším na čele vykukovaly šupinaté růžky dlouhé od jednoho do pěti palců. Bez rohů se překvapivě podobali lidem, navzdory odlišné barvě kůže a očí. Bylo zjevné, že některé z dětí jsou Kullové, protože i ty mladší převyšovaly své vrstevníky a někdy i rodiče. Podle všeho neexistovalo žádné pravidlo, které by určovalo, kteří rodiče zplodí Kulla. Rodiče, kteří byli sami Kullové, obvykle povili obyčejné urgaly stejně tak často jako obry, jakými byli oni sami.

Celý večer Eragon a Safira hýřili s Garzhvogem. Eragon upadl do svých bdělých snů, zatímco poslouchal urgalského barda recitujícího příběh o vítězství Nar Tulkhqa ve Stavarosku, jak jim aspoň řekl Garzhvog, protože Eragon urgalskému jazyku vůbec nerozuměl. Uvědomil si však, že ve srovnání s urgalštinou mu zní jazyk trpaslíků sladce jako medové víno.

Ráno Eragon zjistil, že má nejméně desítku modřin, což byl důsledek přátelského poplácávání a šťouchanců, kterých se mu dostalo od Kullů během společného hodování.

Hlava ho bolela a tělo také, když si spolu se Safirou a Garzhvogem vyrazili promluvit s Herndall. Dvanáct žen zasedalo v nízké, kruhové chatrči plné kouře z hořícího jalovce a cedru. Safira stěží prostrčila hlavu dovnitř proutěným vchodem a její šupiny rozjasnily tmavý vnitřek střípky modrého světla.

Ženy byly velice staré a několik z nich bylo slepých a bezzubých. Měly na sobě roucha s uzlíkovými vzory podobnými tkaným pásům, které visely před každým domem a na nichž byl zobrazen znak klanu jeho obyvatel. Každá z Herndall držela hůl vyřezávanou vzory, jimž Eragon nerozuměl, ale které nepochybně něco znamenaly.

Garzhvog překládal, když jim Eragon vyložil první část svého plánu, jak předejít budoucímu konfliktu mezi urgaly a dalšími rasami. Jeho podstatou bylo, že urgalové budou každých pár let pořádat jakési hry − souboje v síle, rychlosti a mrštnosti. V nich si budou moci jejich mladí vydobýt slávu, kterou potřebují k tomu, aby se mohli pářit a vysloužit si důstojné postavení uvnitř svého společenství. Eragon navrhoval, aby hry byly otevřené všem rasám, což by urgalům poskytlo příležitost poměřit se s těmi, kdo byli tak dlouho jejich nepřáteli.

„Král Orik a královna Nasuada už s tím souhlasili,“ pokračoval Eragon, „a Arya, která je teď královnou elfů, to také zvažuje. Věřím, že i ona dá hrám své požehnání.“

Herndall se několik minut radily. Pak promluvila nejstarší, bělovlasá matka, jejíž rohy už byly skoro úplně obroušené. Garzhvog znovu tlumočil: „Tvůj nápad je dobrý, Ohnivý meči. Musíme si promluvit s našimi klany, abychom zvolili nejvhodnější čas pro tyto soutěže, ale uděláme to.“

Eragon se potěšeně uklonil a poděkoval jim.

Poté promluvila další z žen. „Líbí se nám to, Ohnivý meči, ale nemyslíme si, že to zabrání válkám mezi našimi národy. Máme příliš horkou krev, než aby ji zchladily pouze takové hry.“

A cožpak krev draků není horká? poznamenala Safira.

Jedna z žen se dotkla svých rohů. „Nezpochybňujeme divokost tvého druhu, Ohnivý jazyku.“

„Vím, že vám v žilách koluje krev divočejší, než je krev většiny tvorů v Alagaësii,“ řekl Eragon. „Proto mám ještě jeden návrh.“

Herndall mlčky poslouchaly, když jim ho vysvětloval, ale Garzhvog se ošíval, jako by byl nesvůj, a pak tiše zavrčel. Když Eragon skončil, Herndall několik minut nic neříkaly ani se nepohnuly a on se začal cítit nepříjemně pod upřeným pohledem těch, které ještě viděly.

Pak žena úplně vpravo zatřásla svou holí a dvojice kamenných kroužků, které k ní byly připevněné, hlasitě zařinčely zakouřenou chatrčí. Promluvila pomalu a její slova byla špatně srozumitelná a zastřená, jako by měla napuchlý jazyk. „Tohle bys pro nás udělal, Ohnivý meči?“

„Ano,“ pravil Eragon a znovu se jim uklonil.

„Pokud to uděláte, Ohnivý meči a Ohnivý jazyku, pak budete největšími přáteli, jaké kdy Urgralgra měli, a navždy si budeme pamatovat vaše jména. Zapleteme je do každého z našich thulqna, budeme je vyřezávat do našich sloupů a naučíme je naše děti, jakmile jim začnou rašit rohy.“

„Takže vaše odpověď zní ano?“ zeptal se Eragon.

„Ano.“

Garzhvog se odmlčel a zřejmě sám za sebe řekl: „Ohnivý meči, neumíš si představit, jak moc to pro můj lid znamená. Navždy budeme tvými dlužníky.“

„Nic mi nedlužíte,“ řekl Eragon. „Jenom si přeju, abychom už spolu nemuseli válčit.“

Ještě nějakou dobu rozprávěl s Herndall a probírali detaily dohody. Pak se on a Safira rozloučili a pokračovali v cestě na Vroengard.

Když se nahrubo otesané chatky vesnice pod nimi zmenšovaly, Safira poznamenala: Budou z nich dobří Jezdci.

Doufám, že máš pravdu.

*

Zbytek letu na ostrov Vroengard byl klidný. Nad mořem je nezastihla žádná bouře. Jediné mraky, které jim připluly do cesty, byly řídké a chomáčovité a nepředstavovaly nebezpečí pro ně ani pro racky, kteří jim na obloze dělali společnost.

Safira přistála na Vroengardu před polorozpadlým hnízdištěm, kde pobývali během své předchozí návštěvy. Tam čekala, zatímco Eragon šel do lesa a toulal se mezi tmavými, lišejníkem porostlými stromy, dokud nenašel několik ptáků-stínů, na které tu minule narazil, a po nich kousek mechu s poskakujícími červy, jimž podle Nasuadiných slov Galbatorix říkal vrtonožky. Pomocí jména všech jmen dal Eragon oběma druhům řádný název ve starověkém jazyce. Strašidelné ptáky nazval sundavrblaka a vrtonožky pojmenoval íllgrathr. Nad druhým jménem se sarkasticky pousmál, protože znamenalo „špatný hlad“.

Spokojeně se vrátil k Safiře a celou noc odpočívali a rozprávěli s Glaedrem a dalšími Eldunarí.

Za úsvitu se vydali ke skále Kuthian. Vyslovili svá skutečná jména, široká brána v mechem obrostlém kameni se otevřela a Eragon, Safira a Eldunarí sestoupili do pevnosti uvnitř. V jeskyni osvětlené jezerem lávy, která ležela v hlubinách hory Erolas, jim strážce vajec Kuarok pomohl umístit každé vejce do samostatného pouzdra. Spolu s pěti Eldunarí, jež zůstala v jeskyni, aby pomohla chránit vejce, pak navršili skříňky doprostřed místnosti.

S Umarothovou pomocí Eragon použil stejné kouzlo, jako už při první návštěvě, a ukryl vejce a srdce srdcí do prostorové kapsy, jež se vznášela ve vzduchu za Safirou, kde se jí ani jeden z nich nemohl dotknout.

Kuarok je vyprovodil z pevnosti. Kovové nohy muže s dračí hlavou hlasitě cinkaly o podlahu tunelu, když spolu s nimi stoupal na povrch.

Jakmile byli venku, Safira chytila Kuaroka do drápů, neboť byl příliš velký a těžký, než aby mohl pohodlně sedět na jejím hřbetě, a vznesla se nad okrouhlé údolí, které leželo v srdci Vroengardu.

Pak se pustila přes tmavé a třpytivé moře a dál přes Dračí hory, jejichž vrcholky zářily jako ledové meče a průrvy mezi nimi vypadaly jako řeky stínů. Stočila se na sever a přeletěla údolí Palancar, aby se s Eragonem mohli naposledy podívat na domov svého dětství, byť jen z výšky. Poté letěla nad zátokou Fundor, zvrásněnou řadami zpěněných vln, připomínajících hory. Dalším orientačním bodem byl Ceunon se strmými, mnohovrstvými střechami a sochami dračích hlav a krátce nato se objevily vysoké, statné borovice na předním okraji Du Weldenvarden.

Během nocí tábořili u potoků a rybníků. Světla jejich ohně se odrážela od Kuarokova nablýskaného kovového těla a kolem nich sborově zpívaly žáby a pobzukoval hmyz. V dálce často zaslechli vytí smečky vlků, která vyrazila na lov.

Poté, co dosáhli okraje Du Weldenvarden, Safira letěla asi hodinu směrem do středu velkého lesa, než ji elfská ochranná kouzla zastavila a zabránila jí pokračovat dál. A tak přistála, s Kuarokem po boku prošla neviditelnou hradbou kouzel a pak se opět vznesla.

Míli za mílí pod nimi plynula jednotvárná masa jehličnatých stromů a jen tu a tam se objevily skupinky listnáčů − dubů, jilmů, bříz, osik a skloněných vrb − které na zemi často lemovaly vodní toky. Pokračovali kolem hory, jejíž jméno Eragon zapomněl, a elfského města Osilon a pak nad civilizací nedotčenými lány borovic, z nich každá byla jedinečná, a přesto skoro stejná jako ty ostatní.

Nakonec, pozdě večer, když už měsíc i slunce ležely nízko nad protějšími obzory, Safira dorazila do Ellesméry a spustila se k zemi mezi živé budovy elfského největšího a nejhonosnějšího města.

Arya a Fírnen už na ně čekali spolu s Roranem a Katrinou. Jakmile se Safira přiblížila, Fírnen zařval, roztáhl křídla a radostně zatroubil, což vyplašilo ptáky v okruhu několika mil. Safira mu odpověděla, dosedla na zadní nohy a opatrně postavila Kuaroka na zem.

Eragon si rozepnul popruhy na nohou a sklouzl Safiře ze hřbetu.

Přiběhl k němu Roran, chytil jej za předloktí a poklepal ho po rameni, zatímco z druhé strany ho objala Katrina. Eragon se smíchem zvolal: „Ach! Dost už, nechte mě vydechnout! Jak se vám líbí v Ellesméře?“

„Je krásná!“ zazářila Katrina.

„Myslel jsem, že přeháníš,“ řekl Roran, „ale je právě tak působivá, jak jsi nám ji popisoval. Dům, ve kterém bydlíme…“

„Dům Tialdarí,“ skočila mu do řeči Katrina.

Roran přikývl. „Ten. Dostal jsem tu pár nápadů, jak bychom mohli obnovit Carvahall. A pak ten Tronjheim a Farthen Dûr…“ Zavrtěl hlavou a tiše hvízdl.

Eragon se znovu zasmál a kráčel za nimi po lesní pěšině k západnímu okraji Ellesméry. Arya se k nim přidala a vypadala stejně vznešeně jako kdysi její matka. „Zdravím za měsíčního svitu, Eragone. Vítej zpátky.“

Pohlédl na ni. „Rád tě vidím, Stínovrahu.“

Usmála se oslovení, které použil, a přítmí pod klenbou stromů jako by se trochu rozjasnilo.

Poté, co Eragon sundal Safiře sedlo, okamžitě s Fírnenem vzlétli − ačkoli, jak Eragon věděl, Safira byla utahaná z cesty − a společně zmizeli směrem ke skále Tel’naeír. Když odlétali, Eragon zaslechl, jak Fírnen říká: Dnes ráno jsem pro tebe ulovil tři jeleny. Čekají na tebe na trávníku u Oromisova domku.

Kuarok vyrazil pěšky za Safirou, neboť vejce byla stále u ní a jeho povinností bylo je chránit.

Roran a Katrina vedli Eragona mezi mohutnými kmeny borovicového města, dokud nepřišli na paseku lemovanou dříny a rozkvetlými keři, kde byly rozestavěné stoly s všemožným jídlem. Mnoho elfů, oblečených ve svých nejlepších tunikách, zdravilo Eragona tichými výkřiky, sladkým smíchem a úryvky písní a hudby.

Arya zaujala místo v čele stolu a bílý havran Blagden se usadil na vyřezávaném bidýlku poblíž ní, krákoral a příležitostně pronesl úryvek nějaké básně. Eragon si sedl vedle Aryi a všichni jedli a pili a veselili se až pozdě do noci.

Když se hostina začala chýlit ke konci, Eragon se na pár minut vytratil a utíkal potemnělým lesem ke stromu Menoa. Nechal se vést spíše čichem a sluchem než zrakem.

Když se vynořil zpod visutých větví obrovských borovic, nad hlavou se mu objevily hvězdy. Na chvíli se zastavil, aby se zklidnil a vzpamatoval, než přelezl kořeny, které obklopovaly strom Menoa.

Stoupl si k obrovskému kmeni a položil ruce na popraskanou kůru. Zapátral myslí k pomalému vědomí stromu, který kdysi býval elfkou, a řekl:

Linnëo… Linnëo… Probuď se! Musím s tebou mluvit! Čekal, ale strom neodpovídal. Jako by se pokoušel komunikovat s mořem nebo vzduchem nebo se samotnou zemí. Linnëo, musím s tebou mluvit!

Vtom jako by jeho myslí prolétl povzdech větru a on ucítil myšlenku, matnou a vzdálenou, která říkala: Co je, Ó Jezdče…?

Linnëo, když jsem tu byl naposledy, řekl jsem, že ti dám, cokoli budeš chtít, výměnou za zářocel pod tvými kořeny. Opouštím Alagaësii, a tak jsem přišel, abych splnil svou povinnost, než odejdu. Co ode mne žádáš, Linnëo?

Strom Menoa neodpověděl, ale jeho větve se nepatrně pohnuly, popadalo z nich pár jehlic, které zaťukaly o kořeny na mýtině, a z vědomí stromu vycítil pobavení.

Jdi… zašeptal hlas a pak se strom stáhl z jeho mysli.

Eragon ještě několik minut postál na místě, volal její jméno, ale strom už neodpověděl. Nakonec odešel s pocitem, že je ta věc stále nedořešená, ačkoli měl strom Menoa zřejmě jiný názor.

*

Další tři dny Eragon strávil čtením knih a svitků. Mnohé z nich pocházely z Galbatorixovy knihovny a Eragon si je nechal poslat od Vanira do Ellesméry. Po večerech jídal s Roranem, Katrinou a Aryou, ale jinak čas trávil sám a nevídal ani Safiru, protože ta zůstávala s Fírnenem na skále Tel’naeír a o nic jiného skoro nejevila zájem. V noci se lesem rozléhal řev draků a vyrušoval ho od studia a on se vždy musel usmát, když se dotkl Safiřiných myšlenek. Její společnost mu sice chyběla, ale věděl, že času, který ještě může strávit s Fírnenem, jí mnoho nezbývá, a přál jí její štěstí.

Čtvrtý den, když se z četby dozvěděl vše, co mohl, šel za Aryou a představil jí i jejím rádcům svůj plán. Trvalo mu skoro celý den, než je přesvědčil o nezbytnosti a proveditelnosti svého záměru.

Potom se rozešli k jídlu. Jak se nad krajinou začalo šeřit, shromáždili se na pasece kolem stromu Menoa: on, Safira a Fírnen, Arya, třicet z nejstarších elfů a většina nejlepších kouzelníků, Glaedr a další Eldunarí, které s sebou Eragon a Safira přivezli, a dvě Strážkyně: elfky Iduna a Nëya, které byly živým ztělesněním smlouvy mezi draky a Jezdci.

Strážkyně se svlékly a − v souladu s pradávnými rituály − Eragon a ostatní začali zpívat. Jak zpívali, Iduna a Nëya tančily a společně se vlnily tak, že drak vytetovaný na jejich těle vypadal jako jediná, spojená bytost.

Když píseň dosáhla vrcholu, drak se zachvěl, pak otevřel čelisti, roztáhl křídla a vyskočil do vzduchu. Oddělil se od kůže elfek a vznesl se nad mýtinu, dokud se propletených Strážkyň nedotýkal jen jeho ocas.

Eragon zavolal na zářící bytost, a když se k němu drak obrátil, Eragon mu vysvětlil, oč žádá, a zeptal se, zda draci souhlasí.

Dělej, jak myslíš, Královrahu, odpověděla přízračná bytost. Pokud to pomůže zajistit mír po celé Alagaësii, nebudeme nic namítat.

Pak Eragon předčítal z jedné z knih Jezdců a v duchu vyslovil jméno starověkého jazyka. Přítomní elfové a draci mu propůjčili svou sílu a jejich energie jím proudila jako obrovská vířivá bouře. S ní použil kouzlo, které vylepšoval několik dní, kouzlo, jaké nebylo použito stovky let: zaklínadlo, které se vyrovnalo velkým prastarým kouzlům, jež proudila hluboko v žilách země a útrobách hor. S ním se odvážil udělat něco, co se povedlo jen jedinkrát v dějinách.

Prostřednictvím tohoto kouzla vytvořil novou smlouvu mezi draky a Jezdci.

Nespojil s draky jen elfy a lidi, nýbrž také trpaslíky a urgaly, aby se kterýkoli z nich mohl stát Jezdcem.

Když vyslovil poslední slova mocného kouzla, a tím ho zpečetil, jako by se vzduch a země zachvěly. Měl pocit, jako by se všechno kolem nich − a možná celý svět − malinko pohnulo. Kouzlo ho vyčerpalo stejně jako Safiru a další draky, ale vzápětí ho naplnil pocit euforie a on věděl, že se mu podařilo něco velmi dobrého, možná nejlepšího, co kdy v životě udělal.

Arya trvala na uspořádání další hostiny na oslavu této události. Třebaže byl Eragon unavený, zúčastnil se v dobré náladě, užíval si její společnosti a rovněž společnosti Rorana, Katriny a Ismiry.

Ale uprostřed hostiny na něj náhle bylo jídla a hudby příliš. Omluvil se a odešel od stolu, kde seděl s Aryou.

Jsi v pořádku? zeptala se Safira, která na něj hleděla ze svého místa u Fírnena.

Usmál se na ni z druhé strany mýtiny. Jen potřebuji trochu klidu. Brzy se vrátím. Nenápadně se vytratil do stínu stromů, pomalu se procházel mezi borovicemi a zhluboka nasával chladivý noční vzduch.

Asi sto stop od stolů uviděl hubeného, vysokého elfa, sedícího u mocného kořene zády k nedaleké hostině. Pozměnil směr, aby ho nevyrušil, ale přitom zahlédl jeho tvář.

Nebyl to žádný elf, nýbrž řezník Sloun.

Eragon se překvapeně zastavil. Ve víru událostí úplně zapomněl, že Katrinin otec žije v Ellesméře. Zaváhal a chvíli přemýšlel, ale pak k němu potichu přišel.

Stejně jako když ho viděl naposledy, měl Sloun kolem hlavy ovázaný tenký černý pruh látky, který zakrýval jeho prázdné oční důlky. Zpod látky mu prosakovaly slzy, čelo měl zamračené a útlé ruce zaťaté v pěsti.

Řezník slyšel Eragona přicházet, protože otočil hlavu jeho směrem a zeptal se: „Kdo je to? Jsi to ty, Adarë? Říkal jsem ti, že nepotřebuji pomoc!“ Jeho slova zněla hořce a zlostně, ale také v nich byl zármutek, jaký u něj Eragon ještě neslyšel.

„To jsem já, Eragon,“ řekl.

Sloun ztuhl, jako by ho píchli. „Ty! To sis přišel užít škodolibou radost z mého utrpení?“

„Ne, kdepak,“ odpověděl Eragon a dřepl si několik stop od něj.

„Odpusť mi, pokud ti nebudu věřit. Je často těžké poznat, jestli se snažíš člověku pomoci, nebo ublížit.“

„To záleží na tvém úhlu pohledu.“

Slounův horní ret se zkroutil. „To je pěkně prohnaná elfská odpověď.“

Elfové za jejich zády spustili novou píseň na loutnu a píšťalu a k Eragonovi a Slounovi se ze společnosti nesl halasný smích.

Řezník ukázal bradou přes rameno. „Slyším ji.“ Zpod pásky na očích mu vyhrkly další slzy. „Slyším ji, ale nemůžu ji vidět. A to tvoje prokleté kouzlo mi s ní ani nedovolí promluvit.“

Eragon mlčel. Nevěděl, co by na to měl říct.

Sloun si opřel hlavu o kořen a ztěžka polkl. „Elfové mi říkali, že to dítě, Ismira, je silné a zdravé.“

„To je. Je to nejsilnější a nejhlasitější dítě, jaké znám. Bude z ní dobrá žena.“

„To jsem rád.“

„Jak tu trávíš čas? Stále jsi vyřezával?“

„Elfové tě pořád informují o tom, co dělám, že?“ Než se Eragon rozhodl pro nějakou odpověď − nechtěl, aby Sloun věděl, že už ho kdysi jednou navštívil −, řezník pokračoval: „To jsem si myslel. Jak bys řekl, že asi trávím své dny? Žiju v temnotě od té doby, co jsem byl v Helgrindu. Můžu jenom sedět s rukama v klíně a elfové mě pořád otravují s tím a oním a nikdy mi nedají chvilku pokoj!“

Znovu za nimi zazněl smích. Eragon v něm zaslechl i Katrinin hlas.

Slounova tvář se zkroutila, jak se zuřivě zamračil. „A pak ji přivedeš do Ellesméry. Cožpak nestačilo, že jsi mě poslal do vyhnanství? Ne, musíš mě ještě mučit vědomím, že moje jediné dítě a vnouče jsou tu a já je nikdy neuvidím a ani se s nimi nesmím setkat.“ Sloun vycenil zuby a vypadal, jako by se chtěl na Eragona vrhnout. „Jsi parchant, co nemá srdce, to ti tedy řeknu.“

„Mám mnoho srdcí,“ řekl Eragon, i když věděl, že tomu řezník neporozumí.

„Pche!“

Eragon zaváhal. Přišlo mu lepší nechat Slouna věřit, že mu chtěl ublížit, než řezníkovi prozradit, že mu způsobil bolest pouze svou zapomnětlivostí.

Sloun odvrátil tvář a opět se mu po tvářích koulely slzy. „Jdi,“ řekl. „Nech mě být. A už mě nikdy neobtěžuj, Eragone, nebo − přísahám − jeden z nás zemře.“

Eragon si pohrával s jehlicemi na zemi, pak vstal a hleděl na Slouna. Nechtěl odejít. To, co Slounovi způsobil tím, že přivedl Katrinu do Ellesméry, mu připadalo nesprávné a kruté. Měl pocit viny, který každým okamžikem sílil, dokud nedospěl k rozhodnutí, jež ho zase uklidnilo.

Potichounku zašeptal jméno starověkého jazyka, aby pozměnil kouzla, jimiž Slouna očaroval. Trvalo mu to přes minutu a když už se blížil ke konci, Sloun zavrčel skrz zaťaté zuby: „Přestaň s tím zatraceným šeptáním, Eragone. Odejdi. Už mě, krucinál, nech! Nech mě!“

Ale Eragon neodešel a utvářel nové kouzlo. Využil znalosti Eldunarí a Jezdců, s nimiž bylo spojeno mnoho starších draků, a zpíval kouzlo, které živilo, podporovalo růst a obnovovalo to, co kdysi bylo. Šlo o obtížný úkol, ale jeho schopnosti byly větší než kdysi a povedlo se mu docílit toho, co zamýšlel.

Během Eragonova zpěvu se Sloun začal kroutit a pak klel a škrábal si oběma rukama tváře a čelo, jako by dostal svrab.

„Sakra! Co mi to děláš!“

Eragon dokončil zaklínadlo, znovu si dřepl a opatrně sundal Slounovi pásku z hlavy. Sloun zasyčel, když ucítil, že mu Eragon stahuje pásku, a natáhl ruku, aby mu v tom zabránil, ale byl příliš pomalý a jeho ruce jen máchly do prázdna.

„Vezmeš mi i důstojnost?“ zvolal Sloun nenávistně.

„Ne,“ řekl Eragon. „Vracím ti ji. Otevři oči.“

Řezník zaváhal. „Ne. Nemůžu. Snažíš se mě napálit.“

„To jsem přece nikdy neudělal! Otevři oči, Sloune, abys mohl pohlédnout na svou dceru a vnučku.“

Sloun se zachvěl a potom se jeho oční víčka pomalu, nesmírně pomalu zvedla a odhalila místo prázdných důlků pár lesklých očí. Na rozdíl od těch, s nimiž se Sloun narodil, byly jeho nové oči modré jako polední obloha a překvapivě třpytivé.

Sloun zamrkal a zorničky se mu stáhly, když se přizpůsobily slabému světlu v lese. Pak se prudce narovnal a otočil se, aby vyhlédl přes vrchní část kořene na hostinu, která se konala opodál mezi stromy. Na obličej mu dopadlo hřejivé světlo z elfských luceren bez plamene; vyzařoval z něj život a radost. Proměna jeho výrazu byla úžasná. Když Eragon sledoval starce, sám cítil slzy v očích.

Sloun se dál díval přes kořen stromu jako vyprahlý pocestný, který před sebou spatřil širokou řeku. Chraplavým hlasem řekl: „Je krásná. Obě jsou tak krásné.“ Ozval se další výbuch smíchu. „Ach… vypadá šťastná. A Roran taky.“

„Odteď se na ně můžeš dívat, jestli chceš,“ řekl Eragon. „Ale kouzla, kterými jsi očarovaný, ti i nadále nedovolí s nimi mluvit nebo se jim ukázat či se s nimi jakkoliv spojit. A když se o to pokusíš, poznám to.“

„Rozumím,“ zašeptal Sloun. Otočil se a upřel znepokojivě silný pohled na Eragona. Několikrát pohnul čelistí nahoru a dolů, jako by něco žvýkal, a pak řekl: „Děkuji ti.“

Eragon přikývl a vstal. „Sbohem, Sloune. Už mě nikdy neuvidíš, slibuji.“

„Sbohem, Eragone.“ A řezník se otočil, aby opět pohlédl do světel elfské hostiny.

Loučení

Uběhl týden: týden plný smíchu, hudby a dlouhých procházek uprostřed divů Ellesméry. Eragon vzal Rorana, Katrinu a Ismiru k Oromisově chatce na skále Tel’naeír a Safira jim ukázala kamennou sochu, kterou vytvořila pro Oslavu Pokrevní přísahy. Olízala tehdy kámen, který roztavila. Arya věnovala jeden den tomu, že je provedla mnoha zahradami ve městě, kde spatřili různé úchvatné rostliny, jež elfové stvořili a shromáždili v průběhu věků.

Eragon a Safira by s radostí zůstali v Ellesméře ještě dalších pár týdnů, ale spojil se s nimi Blödhgarm a sdělil jim, že již s Eldunarí dorazili k jezeru Ardwen. A ačkoli si to Eragon ani Safira nechtěli přiznat, věděli, že nastal čas odejít.

Potěšilo je však, když jim Arya s Fírnenem oznámili, že s nimi poletí aspoň na okraj Du Weldenvarden a možná ještě o kousek dál.

Katrina se rozhodla zůstat s Ismirou, ale Roran si je také přál doprovodit na prvním úseku cesty. „Rád bych viděl, jak vypadá tenhle okraj Alagaësie. Cestovat s vámi je rychlejší než tu dálku ujet na koni.“

Za úsvitu dalšího dne dal Eragon sbohem plačící Katrině a Ismiře, která si spokojeně cumlala palec, aniž by tušila, co se děje.

Pak Safira a Fírnen bok po boku vyletěli a zamířili přes les na východ. Roran seděl za Eragonem a držel se ho kolem pasu. Kuarok byl opět zavěšený na Safiřiných drápech a jeho tělo odráželo sluneční světlo jako zrcadlo.

*

Po dvou a půl dnech zahlédli jezero Ardwen: světlou vodní plochu větší než celé údolí Palancar. Na jeho západním břehu stálo město Sílthrim, které Eragon ani Safira doposud nikdy nenavštívili. A ve vodě u přístavní hráze města se pohupovala dlouhá bílá loď s jediným stěžněm.

Plavidlo vypadalo tak, jak Eragon očekával, protože už ho jednou spatřil ve snu. Při pohledu na loď se ho zmocnil pocit neúprosného osudu.

Takhle to bylo odjakživa dané, pomyslel si.

Strávili noc v Sílthrimu, který se velmi podobal Ellesméře, i když byl menší a ne tak hustě obydlený. Zatímco odpočívali, elfové nakládali na loď Eldunarí a také jídlo, nástroje, šaty a další potřebné zásoby. Posádku lodi tvořilo dvacet elfů, kteří si přáli pomáhat s výchovou draků a výcvikem budoucích Jezdců, a dále Blödhgarm a jeho zbývající kouzelníci, kromě Laufina a Uthinarë, kteří se zde odpojili.

Ráno Eragon pozměnil kouzlo, jež ukrývalo vejce ve vzduchové kapse nad Safirou. Dvě odebral a předal elfům, které Arya vybrala za jejich strážce. Jedno z vajec poputuje k trpaslíkům, druhé k urgalům. Snad si draci mezi urgaly a trpaslíky vyberou svého Jezdce. Pokud ne, vejce si vymění místa, a kdyby si stále nenašli Jezdce… Eragon si nebyl úplně jistý, co by následovalo pak, ale Arya určitě něco vymyslí. Jakmile se vejce vylíhnou, draci a jejich Jezdci budou pobývat s Aryou a Fírnenem, dokud nedorostou natolik, aby se přidali k Eragonovi, Safiře a ostatním na východě.

Potom Eragon, Arya, Roran, Kuarok, Blödhgarm a ostatní elfové nastoupili na loď a vypluli přes jezero; Safira s Fírnenem jim kroužili vysoko nad hlavou.

Lehká, štíhlá loď se jmenovala Talíta po načervenalé hvězdě na východním nebi. Potřebovala k plavbě jen pár palců vody, pohybovala se neslyšně a téměř nebylo nutné ji kormidlovat, jako by přesně věděla, kam chtějí plout.

*

Několik dní pluli lesem, nejdříve přes jezero Ardwen a později po řece Gaeně, která byla rozvodněná z jarního tání. Projížděli zeleným tunelem větví, kolem nich zpívali a poletovali ptáci mnoha druhů a rezaté i černé veverky je hubovaly ze špiček stromů, nebo seděly na větvích visících v bezpečné vzdálenosti od nich a pozorovaly je.

Eragon trávil většinu času s Aryou nebo s Roranem a jen zřídkakdy létal se Safirou, která teď byla stále s Fírnenem. Často je viděl, jak sedí na břehu s tlapami přes sebe a hlavami položenými na zemi a přitisknutými k sobě.

Během dne bylo světlo v lesích zlatavé a zamlžené; v noci jasně zářily hvězdy a dorůstající měsíc jim svítil na cestu. Díky horku, mlžnému oparu a neustálému houpání lodě si Eragon připadal jako v polospánku, ztracený ve vzpomínce na příjemný sen.

Les nakonec přece jen skončil, a tak jejich plavba pokračovala mezi pláněmi. Gaena se pak stočila k jihu, plynula podél lesa a vlila se do jezera Eldor, které bylo ještě větší než Ardwen.

Tam se počasí změnilo a rozpoutala se bouře. Do lodi tloukly vysoké vlny a jeden den se všichni cítili opravdu mizerně, protože je bičoval studený déšť a prudký vítr. Vítr jim ale foukal do zad, což značně zrychlilo jejich postup.

Z jezera Eldor se vydali po řece Eddě a plavili se dál na jih kolem elfské hraniční základny Ceris. Potom už nechali les za zády a Talíta klouzala po řece mezi planinami, jako by ze své vlastní vůle.

Ve chvíli, kdy se vynořili z úkrytu stromů, Eragon očekával, že se s nimi Arya a Fírnen rozloučí. Ale ani jeden z nich se o odletu nezmínil a tak se spokojil s tím, že se jich na další plány nevyptával.

Pluli stále dál na jih čím dál větší pustinou. Roran se rozhlédl kolem. „Je to tu opravdu dost opuštěné,“ poznamenal a Eragon musel souhlasit.

Posléze dorazili do nejvýchodnější osady Alagaësie: malé, opuštěné skupiny dřevěných stavení. Trpaslíci vystavěli Hedarth výhradně kvůli obchodování s elfy, neboť v této oblasti se nenacházelo nic cenného, kromě stád zvěře a divokých volů, pasoucích se v dáli. Budovy stály v místě, kde se do Eddy vlévala Âz Ragni a víc než zdvojnásobila její tok.

Eragon, Arya a Safira už kdysi projížděli Hedarthem opačným směrem, když po bitvě s urgaly cestovali z Farthen Dûru do Ellesméry. Takže když vesnici zahlédli, Eragon si ji pamatoval.

Proto ho zmátlo, když na ně na primitivním mole, vystupujícím do řeky, čekaly stovky trpaslíků. Jeho zmatek se proměnil v radost, když se skupina rozestoupila a vykročil z ní Orik.

Orik zvedl nad hlavu své kladivo Volund a vykřikl: „Snad sis nemyslel, že nechám svého bratra odejít bez pořádného rozloučení, co?“

Eragon se usmál, přiložil dlaně k ústům a zavolal: „To ani náhodou!“

*

Elfové přistáli s Talítou jen nakrátko, než se všichni vylodili. Na palubě zůstal jen Kuarok, Blödhgarm a další dva elfové, aby hlídali Eldunarí. Proud na soutoku byl příliš silný, takže loď nemohla klidně stát a stále narážela do mola. Elfové ji tedy odvázali a odpluli dál po proudu Eddy, kde našli klidnější místo k zakotvení.

Eragon s úžasem zjistil, že trpaslíci přivezli do Hedarthu čtyři obří kance z Beorských hor. Nagran byli napíchnutí na kmenech tlustých jako Eragonova noha a pekli se nad jámami plnými žhavých uhlíků.

„Tohohle jsem zabil sám,“ pyšnil se Orik a ukázal na největšího kance.

Orik rovněž, mimo jiné, přivezl speciálně pro Safiru tři vozy nejlepší trpasličí medoviny. Když Safira uviděla sudy, radostně zabroukala. Taky to budeš muset zkusit, řekla Fírnenovi, který zavětřil, natahoval krk a zvědavě začichal.

Když nadešel večer, kanci byli dopečení a ostatní jídlo hotové, všichni se usadili kolem nahrubo otesaných stolů, které trpaslíci stloukli během dne. Orik zabouchal kladivem o štít, aby utišil dav. Pak zvedl kousek masa, strčil si ho do úst, rozžvýkal ho a spolkl.

„Ilf gauhnith!“ pronesl. Trpaslíci souhlasně zajásali a hostina mohla začít.

Na konci večera, když se každý, dokonce i draci, najedl do sytosti, Orik zatleskal a zavolal na sluhu, který přinesl skříňku plnou zlata a drahokamů. „Malý důkaz našeho přátelství,“ řekl Orik, když ji předával Eragonovi.

Eragon se uklonil a poděkoval mu.

Pak Orik přešel k Safiře a v očích mu zajiskřilo, když jí předával zlatostříbrný kroužek, který mohla nosit na kterémkoli drápu přední nohy. „Tento kroužek je výjimečný tím, že neškrábe ani nezreziví, a když si ho navlékneš, tvá kořist tě neuslyší přicházet.“

Ten dárek Safiru nesmírně potěšil. Nechala Orika, aby jí kroužek nasadil na prostřední dráp na pravé tlapě. Eragon ji v průběhu večera tu a tam přistihl, jak si pásek blýskavého kovu zálibně prohlíží.

*

Na Orikovo naléhání zůstali na noc v Hedarthu. Eragon doufal, že odjedou časně ráno, ale když začalo svítat, Orik pozval jeho, Aryu a Rorana na snídani. Po jídle se dali do řeči a pak se šli podívat na čluny, na nichž trpaslíci přivezli nagran z Beorských hor do Hedarthu. Zanedlouho už byl zase skoro čas večeře a Orikovi se povedlo je přesvědčit, aby zůstali ještě na jedno, poslední jídlo.

U večeře, stejně jako při hostině předchozího dne, trpaslíci hráli a zpívali a výstupem velmi nadaného trpasličího barda se ještě více oddálil jejich odjezd.

„Zůstaňte ještě jednu noc,“ přemlouval je Orik. „Je tma a to není vhodný čas na cestování.“

Eragon zvedl oči k měsíci v úplňku a usmál se. „Zapomínáš, že pro mě není taková tma jako pro tebe. Ne, musíme jet. Kdybychom ještě otáleli, obával bych se, že už nikdy neodjedeme.“

„Pak jdi s mým požehnáním, bratře mého srdce.“

Objali se a Orik jim nechal přivést koně, které měli trpaslíci ustájené v Hedarthu pro elfské obchodníky.

Eragon zamával Orikovi na rozloučenou. Pak pobídl koně a s Roranem, Aryou a zbytkem elfů vyrazili tryskem z Hedarthu a dál po zvířecí stezce, vedoucí podél jižního břehu Eddy. Vzduch sladce voněl vrbami a topoly. Po obloze je následovali draci, kteří se v letu rozpustile proplétali.

Za Hedarthem Eragon i ostatní přitáhli koním uzdu a pokračovali pomalejším, pohodlnějším tempem. Cestou spolu tiše hovořili. Eragon se s Aryou a Roranem nebavil o ničem důležitém, protože nezáleželo ani tak na slovech, jako na pocitu blízkosti, který sdíleli uprostřed noci. Atmosféra mezi nimi byla jaksi nepřirozená, křehká a byli k sobě laskavější než jindy, neboť věděli, že jejich společný čas se chýlí ke konci a žádný z nich si nepřál ho pokazit nešikovnou větou.

Brzy dorazili na vrcholek malého kopce a pohlédli z něj na Talítu, která kotvila dole pod nimi.

Loď vypadala přesně tak, jak Eragon předpokládal. Ten pohled znal. Nemohlo tomu být jinak.

V bledém měsíčním světle plavidlo připomínalo labuť připravenou vznést se ze široké, pomalu proudící řeky a odnést ho do obrovského neznáma. Elfové stáhli plachty a látka slabě zářila tlumeným leskem. U kormidla stála jediná postava, ale jinak byla paluba prázdná.

Za Talítou se až ke vzdálenému obzoru táhla temná planina: znepokojivě velký prostor narušovala jen řeka, která se klikatila krajinou jako pás tepaného kovu.

Eragonovi se sevřelo hrdlo a přetáhl si kapuci pláště přes hlavu, jako by se chtěl skrýt.

Pomalu sjeli šelestící trávou z kopce k oblázkové pláži u lodi. Kopyta koní pronikavě a hlasitě klapala o kamení.

Na břehu všichni sesedli. Elfové se postavili proti sobě ve dvou řadách vedoucích k lodi, zarazili konce svých kopí do země u svých nohou a stáli jako sochy.

Eragon po nich přelétl očima a hrdlo se mu stáhlo ještě víc. Skoro nemohl dýchat.

Nadešel ten okamžik, řekla Safira a on věděl, že má pravdu.

Eragon odvázal skříňku se zlatem a drahokamy ze sedla svého koně a donesl ji Roranovi.

„Takže tady se rozejdeme?“ zeptal se Roran.

Eragon přikývl. „Tady,“ potvrdil a podal mu skříňku. „Vezmi si ji. Ty ji využiješ lépe než já… Použij to na stavbu vašeho hradu.“

„To udělám,“ řekl Roran zastřeným hlasem. Dal si skříňku pod levou paži a pak tou pravou Eragona objal. Dlouho se drželi. Potom Roran řekl: „Opatruj se, bratře.“

„I ty, bratře… Dávej pozor na Katrinu a Ismiru.“

„Dám.“

Eragona nenapadlo nic víc, co by řekl, a proto se ještě jednou dotkl Roranova ramene a pak se otočil a šel za Aryou, která na něj čekala u elfů.

Několik vteřin na sebe upřeně hleděli a posléze Arya řekla: „Eragone.“ Také měla nataženou kapuci a v měsíčním světle jí příliš neviděl do tváře.

„Aryo.“ Pohlédl na stříbrnou řeku, pak zpátky na Aryu a sevřel jílec Brisingru. Byl tak dojatý, že se celý chvěl. Nechtěl od ní pryč, ale věděl, že musí. „Zůstaň se mnou…“

Zvedla oči k nebi. „Nemohu.“

„…zůstaň se mnou až k prvnímu ohybu řeky.“

Zaváhala a pak přikývla. Nabídl jí paži, ona se do něj zavěsila a společně vstoupili na loď a postavili se na příd.

Elfové je následovali, a jakmile se všichni ocitli na palubě, zvedli lávku. Bez větru či vesel loď vyplula od kamenného břehu a začala klouzat po dlouhé, klidné řece.

Roran zůstal stát na břehu sám a díval se, jak odjíždějí. Pak zaklonil hlavu a dlouze, bolestně vykřikl, až se nocí rozléhal zvuk jeho zármutku.

Několik minut stál Eragon vedle Aryi a ani jeden z nich nepromluvil. Sledovali, jak se blíží první ohyb řeky. Nakonec se k ní Eragon otočil a stáhl jí kapuci, aby jí viděl do očí.

„Aryo,“ řekl. A zašeptal její skutečné jméno. Zachvěla se, když ho vyslovil.

Také zašeptala jeho skutečné jméno a i on se zachvěl, když uslyšel plné pojmenování své bytosti.

Otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale Arya ho předběhla a položila mu tři prsty na rty. Pak od něj poodstoupila a zvedla jednu paži nad hlavu.

„Šťastnou cestu, Eragone Stínovrahu,“ řekla.

A pak se z výšky snesl Fírnen a zvedl ji z paluby lodi. Do Eragona se opřel poryv větru od dračích křídel.

„Šťastnou cestu,“ zašeptal Eragon, když sledoval, jak s ní Fírnen letí zpátky k Roranovi, který pořád ještě stál na vzdalujícím se břehu.

Tehdy Eragon konečně dovolil, aby mu z očí vyhrkly slzy. Pevně se chytil zábradlí lodi a plakal, protože opouštěl všechno, co kdy znal. Nad ním zalkala Safira a její zármutek se smísil s jeho. Společně oplakávali to, co nemohlo nastat.

Po chvíli Eragonův tep zpomalil, slzy mu oschly a při pohledu do pustých plání se v jeho nitru rozhostil jistý klid. Uvažoval, na jaké podivné věci by v těchto divokých končinách mohli narazit, a přemýšlel, jaký život jeho a Safiru asi čeká − život s draky a Jezdci.

Nejsme sami, maličký, řekla Safira.

Po tváři mu přelétl úsměv.

A loď plula dál a poklidně klouzala po měsícem osvětlené řece do temné krajiny před nimi.

KONEC

Původ názvů

Náhodnému pozorovateli by nejrůznější jména, s nimiž se neohrožený cestovatel setkává po celé Alagaësii, mohla připadat jako namátková sbírka názvů bez jakýchkoli spojitostí či historie. Jako v každé zemi, kterou postupně osídlovaly různé kultury (v tomto případě různé rasy), se však také v Alagaësii vyskytují nejrůznější názvy vycházející z jazyka elfů, trpaslíků, lidí i urgalů. A tak vedle sebe najdeme údolí Palancar (lidské jméno), řeku Anoru, věž Ristvak’baen (elfská jména) a horu Utgard (název z jazyka trpaslíků) − a to vše je od sebe vzdálené jen několik mil.

Pokud nedokážete rovnou určit jazyk, ze kterého název pochází, musíte se každé jméno naučit zvlášť. Bohužel neexistují žádná pevně daná pravidla. Celá věc je ještě složitější, když vezmeme v úvahu, že v řadě případů byly pravopis a výslovnost cizích slov pozměněny místním obyvatelstvem tak, aby vyhovovaly jejich vlastnímu jazyku. Řeka Anora je toho ukázkovým příkladem. Původně se slovo anora psalo äenora, což ve starověkém jazyce znamená široký. V psaném jazyce lidé zjednodušili slovo na anora a toto dalo vzniknout názvu v podobě, v jaké se objevuje za časů Eragonových.

Pokud chcete hlouběji proniknout do tajů dávných řečí, doporučujeme studium zdrojových jazyků, abyste je ovládli v celé jejich složitosti.

Starověký jazyk

Agaetí Blödhren − Oslava Pokrevní přísahy (koná se jednou za sto let na počest původní smlouvy mezi elfy a draky)

älfa − elf (mn. č. älfya)

älfakyn − elfové (rasa)

Atra du evarínya ono varda. − Nechť hvězdy nad tebou bdí.

Atra esterní ono thelduin, Eragon. − Nechť nad tebou vládne štěstí, Eragone.

audr − nahoru

böllr − kulatý předmět; koule

brisingr − oheň (viz též istalrí)

Dauthdaert − Smrtící kopí; název kopí, která elfové vyrobili k zabíjení draků

Deloi šarjalví! − Země, pohni se!

Domia abr Wyrda − Nadvláda osudu (kniha)

draumr kópa − snový pohled

dröttning − královna

dröttningu − princezna (přibližně; neexistuje přesný ekvivalent)

du − určitý člen

Du Fells Nángoröth − Prokleté hory

Du Vrangr Gata − Klikatá cesta

Du Weldenvarden − Strážný les

ebrithil(ar) − mistr (mistři)

Eka aí fricai un Šur’tugal. − Jsem Jezdec a přítel.

Eka elrun ono, älfya, wiol firn thornessa. − Děkuji vám, elfové, za tento dar.

elda − zdvořilostní oslovení, vyjadřující velké uznání muži či ženě; připojuje se za jméno pomlčkou

Elrun ono. − Děkuji.

Erisdar − lucerny bez plamene, které používají elfové a trpaslíci (pojmenované po elfovi, který je vynalezl)

fairth − obrázek vytvořený pomocí magie na břidlicové tabulce

fell − hora

finiarel − zdvořilé oslovení pro nadějného mladého muže, připojené pomlčkou

flauga − letět

frethya − skrýt

gánga − jít

gánga aptr − jdi zpátky

gánga fram − jdi dopředu

gánga raehta − jdi doprava

gedwëy ignasia − zářivá dlaň

Gulïa waíse medh ono, Argetlam. − Štěstí s tebou, Stříbrná ruko.

Helgrind − Brány smrti

hvitr − bílý

íllgrathr − špatný hlad (viz též vrtonožka)

islingr − dodavatel světla/osvětlovač

istalrí − oheň (viz též brisingr)

jierda − zlomit; uhodit

kausta − pojď

kverst − seknout

Kverst malmr du huildrs edtha, mar frëma né thön eka threyja! − Přesekni kov, který mě drží, ale ne víc, než chci!

ládrin − otevřít

letta − stůj, zastavit

Liduen Kvaedhí − Poetické písmo

mäe − útržek slova, které Eragon nikdy nedořekl

naina − rozsvítit, rozzářit

Naina hvitr un böllr. − Udělej kulaté bílé světlo.

Nam iet er Eragon Sundavar-Vergandí, sönr abr Brom. − Jmenuji se Eragon Stínovrah, syn Broma.

nïdhwal − drakům podobné bytosti, které žijí v moři, příbuzní fanghurů

nímen − orchidej

Ono ach néiat threyja eom verrunsmal edtha, O snalglí. − Ty se mnou nechceš bojovat, ó snalglí.

Sé ono waíse ilia. − Nechť jsi šťastný.

Sé onr sverdar sitja hvass. − Ať jsou vaše meče stále ostré.

Šur’tugal − Dračí jezdec

slytha − spánek

snalglí − druh obřích hlemýžďů

Stenr rïsa! − Zvedni kámen!

Stenr slauta! − Rozezvuč kámen! (slauta se těžko překládá; je to pronikavý zvuk, jako když praská kámen, ale také to může znamenat vydávání takového zvuku)

Stydja unin mor’ranr. − Odpočívej v pokoji.

sundavrblaka − třepotavé stíny (strašidelní ptáci na ostrově Vroengard)

svit-kona − formální vyjádření úcty velmi moudré elfské ženě

thelduin − vládnout

theyna − být tiše

thrautha − hodit

Thrysta vindr. − Stlač vzduch.

thurra − vysušit

un − a

Vae weohnata ono vergarí, eka thäet otherúm. − Zabijeme tě, přísahám.

Vaer Ethilnadras − hnědé, volně plovoucí chaluhy s měchýřky naplněnými plynem, které jsou ve spojích rozvětveného stonku

vaetna − rozptýlit; rozehnat

valdr − vládce

vëoht − pomalu

verma − ohřát

vrangr − pokřivený; klikatý

Waíse néiat! − Nebýt!

yawë − pouto důvěry

Jazyk kočovných kmenů

no − zdvořilostní přípona připojovaná pomlčkou k hlavnímu jménu někoho, koho si vážíte

Jazyk urgalů

drajl − červi

nar − titul vysoké vážnosti

thulqna − tkané pásy, na kterých urgalové vyvěšují znak svého rodu

Uluthrek − Pojídačka měsíce

Urgralgra − urgalové (doslova „ti s rohy“)

Jazyk trpaslíků

Az Ragni − Řeka

Az Sweldn rak Anhûin − Anhûininy slzy

barzûl − seslat na někoho zlý osud

Beor − jeskynní medvěd (elfské slovo)

derûndânn − zdravím

dûr − náš

dûrgrimst − klan (doslova náš dům, domov)

Erôthknurl − kámen z hlíny (doslova „hornina“; mn. č. Erôthknurln)

fanghur − zvíře podobné draku (žijící v Beorských horách), které je menší a méně inteligentní než jeho příbuzní; příbuzní také s nïdhwaly

Farthen Dûr − Náš otec

feldûnost − ojíněný vous (druh kozy žijící v Beorských horách)

grimstborith − vůdce klanu (doslova „vůdce rodiny“; mn. č. grimstborithn)

grimstcarvlorss − strážkyně domu

grimstnzborith − vládce trpaslíků, ať už král nebo královna (doslova „vůdce rodin“; mn. č. grimstnzborithn)

Ilf gauhnith! − typický trpasličí výraz, který znamená „Je to bezpečné a dobré“. Obvykle ho vysloví hostitel; jde o tradici z dob, kdy mezi klany bylo běžné trávit hosty.

Ingeitum − kovodělníci; kováři

knurla − trpaslík (doslova „ten z kamene“; mn. č. knurlan)

nagra − obří kanec žijící v Beorských horách (mn. č. nagran)

thardsvergûndnzmal − něco, co vypadá jinak, než jaké to ve skutečnosti je; napodobenina nebo padělek

Tronjheim − Obří helmice

Vor Orikz korda! − Při Orikovu kladivu!

Stručný přehled postav,
míst a některých zvláštností

Aberon      hlavní město Surdy

Acallamh      hrdina elfské epické písně

Agaetí Blödhren      Oslava Pokrevní přísahy

Alagaësie      jméno země, dějiště příběhu

Alalea      místo, odkud pocházejí elfové

Albriech      Horstův syn

Angela      bylinkářka z Teirmu, spojenec Vardenů

Angvard      Šedý muž na šedém koni, Smrt

Anora      řeka protékající Dračími horami a údolím Palancar

Anurin      vůdce Dračích jezdců před Vraelem

Aren      Bromův, později Eragonův prsten

Aroughs      město na jihu

Arvindr      meč Dračích jezdců

Arya      elfka

Az Ragni      řeka

Ažihad      vůdce Vardenů, Nasuadin otec

Baldor      Horstův syn

Beirland      ostrov u Surdy

Belatona      město na jihu

Beorské hory      hory na východním pobřeží Surdy

Beroan      drak

Bid’Darm      jméno draka prvního Jezdce, Eragona

Birgit      manželka Quimbyho

Birka      Gerův kůň

Blagden      bílý havran královny Islanzadí

Blesk      viz Sněžný blesk

Blödhgarm      elf-vlk, ochránce Eragona mezi Vardeny

Borromeo      hrad, sídlo krále Surdy

Brand      Risthartův obchodní správce

Brány temnot      viz Helgrind

Bregan      pevnost klanu Dûrgrimst Ingeitum na hoře Thardûr

Briam      drak

Brom      vypravěč z Carvahallu, Eragonův společník

Brugh      Gerův kůň

Bullridge      město

Byrda      obyvatel Carvahallu zavražděný Slounem

Cantos      město, příležitostný úkryt vzbouřenců

Carsaib      původní Durzovo jméno

Carvahall      rodná vesnice Eragona

Ceranthor      dávný elfský král

Ceris      elfské město

Ceunon      město na severu

Clovis      majitel obchodních lodí

čaroděj, čarodějnice      užívá zaklínadla a lektvary

Černá ruka      Galbatorixovi zvědové v Surdě

černokněžník      používá duchy a temná kouzla

Daret      vesnice u řeky Ninor

Däthedr      šlechtic, rádce královny Islanzadí

Dellanir      elfská královna, předchůdkyně Evandara

Dempton      mlynář z Therinsfordu

Deynor      vůdce Vardenů, Ažihadův předchůdce

Dóndar      desátý král trpaslíků

Dormnad      spojka Vardenů v Gil’eadu

Dorú Araeba      město Jezdců na ostrově Vroengard

Dračí hory      pohoří na západě Alagaësie

Dračí jezdci      ochránci země

Dračí křídlo      třístěžňová zásobovací loď

Dras-Leona      město na jihu

Du Fyrn Skulblaka      válka elfů s draky

Du Namar Aurboda      Vymazání jmen

Du Silbena Datia      název písně

Du Vrangr Gata      Klikatá cesta; skupina kouzelníků z Tronjheimu

Du Weldenvarden      lesy na severu Alagaësie

Dûrgrimst Feldûnost      trpasličí klan

Dûrgrimst Ingeitum      označení klanu krále Hrothgara

Durza      Stín; černokněžník

Dvojčata      Ažihadovi strážci

Ebrithil      oslovení „Mistře“ ve starověkém jazyce

Edok’sil      strážní věž Jezdců na Utgardu

Edrik      vardenský kapitán, Roranův velitel

Egraz Karn      Holohlavý; označení Dvojčete

Elain      Horstova žena

Elesari      členka Rady starších

elfové      jedna z ras obývající Alagaësii

Ellesméra      elfské hlavní město

Eldunarí      dračí srdce srdcí

Elva      vardenský sirotek požehnaný Eragonem a Safirou

Eragon      1. hlavní postava příběhu; 2. první Jezdec téhož jména

Eridor      drak

erisdar      lucerny elfů

Evan      falešné jméno Eragona v Teirmu

Evandar      elfský král, otec Aryi

Fadawar      staršina kmene Inapašuna, z něhož pochází Nasuada

faelnirv      nápoj elfů, destilát

Falberd      člen Rady starších

falchion      druh meče vyráběný trpaslíky

fanghur      menší zvíře podobné draku žijící v Beorských horách

Fäolin      Aryin společník

Farika      služebná Nasuady

Farthen Dûr      kopec, sídlo Vardenů a trpaslíků

Fasaloft      vesnice

Feinster      vesnice

feldûnost      zvíře Beorských hor podobné koze, používané trpaslíky jako kůň

Fírnen      drak, který se vylíhl pro Aryu

Fisk      tesař z Carvahallu

flamberg      zbraň

Folkvír      Eragonův kůň u elfů

Fredrik      vardenský bojovník

Frundor      drak

Galbatorix      král Alagaësie

Gáldhiem      trpaslík, vůdce Dûrgrimst Feldûnost

Galzra      drak

Gannel      trpaslík, vůdce Dûrgrimst Quan

Gareth      hostinský u Zeleného kaštanu

Garzhvog      Kull, vůdce urgalů

Gašz      Galbatorixův velitel

Gedrik      koželuh z Carvahallu

Gero      Eragonův strýc

Gertruda      bylinkářka z Carvahallu

Gil’ead      město na severu

Gildintor      bájný hřebec

Glaedr      drak elfa Oromise

Glenwing      Aryin společník

Glûmra      matka jednoho z trpaslíků zabitých v boji

gramarye      kouzlo

Greig      otrokář

Gretiem      drak

Grimrr Půltlapa      král kočkodlaků

Gûntera      nejvyšší bůh trpaslíků

Haberth      koníř z Therinsfordu

Hadarak      poušť

Haeg      černokněžník, Durzův učitel

Harald      vardenský bojovník

Helena      Jeodova žena

Helgrind      Brány temnot; sídlo ra’zaků u Dras-Leony

Helzvog      bůh trpaslíků

Herndall      matky, vládkyně urgalů

Heslant      mnich, autor knihy o dějinách Alagaësie

Hírador      drak

Horst      kovář z Carvahallu

Hrothgar      král trpaslíků

Hûndfast      Eragonův tlumočník mezi trpaslíky

Hvedra      žena Orika

Iduna      elfská strážkyně

Igualda      vodopády v Dračích horách

Ilirea      pevnost Jezdců, později nazývaná Urû’baen

Illium      ostrov u Surdy

ingeitum      trpaslíci, kovodělníci a kováři

Ingothold      drak

Inzilbeth      provincie, kde se narodil Galbatorix

Íorûnn      trpaslice z klanu Dûrgrimst Vrenšrrgn

Irnstad      Jezdec, který přežil souboj se Stínem

Irwin      ministerský předseda Surdy

Isenstar      jezero

Isidar Mithrim      Hvězdná růže; safír tvořící podlahu v Tronjheimu

Islanzadí      elfská královna, matka Aryi

Islingr      meč Jezdce Vraela, kterého se zmocnil Galbatorix a pojmenoval jej Vrangr (křivák)

Ismira      Slounova žena

Ithrö Zhâda      starověké sídlo trpaslíků, původně Orthíad

Jarša      poslíček u Vardenů

jednotvaři      běžné kočky, které na rozdíl od kočkodlaků na sebe nemohou brát lidskou podobu

Jeod      Bromův učitel a přítel, spojenec Vardenů

Jezdci      viz Dračí jezdci

Jiet      řeka

Jörmundur      Ažihadův a Nasuadin zástupce

Juga      drak

Jura      drak

Kadok      1. Eragonův děd; 2. kůň

Kančí oko      velký mořský vír mezi dvěma ostrovy

kapitán Brigman      jeden z vardenských velitelů

Karn      vardenský čaroděj

Katrina      řezníkova dcera, žena Rorana

kočkodlak      zvíře s čarodějnými schopnostmi

Korgan      praotec trpaslíků

Kóstha-mérna      jezero v Beorských horách

kouzelník      ke kouzlení užívá starověká slova

Království      území ovládané Galbatorixem

Křivopřísežník      Jezdec, který se připojil ke Galbatorixovi

Kuasta      pobřežní město na jihu

Kuarok      kovový válečník s dračí hlavou, strážce vajec

Kull      elita mezi urgaly

Kuthian      skála

Laetri      elf, který přežil souboj se Stínem

Lenora      dračice

Leona      jezero

Lianí      elfská květina

Liduen Kvaedhí      Poetické písmo, elfské písmo pro starověký jazyk

Lifaen      elf doprovázející Eragona

Linnëa      původně elfka, která vrostla do stromu Menoa, a stala se tak rostlinou; celá tisíciletí hlídá les Du Weldenvarden

Lorana      vládkyně Feinsteru

lord Barst      velitel Galbatorixovy armády v Urû’baenu

lord Bradburn      místodržitel města Belatona

lord Halstead      vládce Aroughs

Loring      obyvatel Carvahallu

Mandel      mladík z Carvahallu

Marcus Tábor      vládce Dras-Leony

Mariana      Gerova žena

Martin      strážce lodí z Teirmu

Martland Rudovous      hrabě z Thunu, velitel vardenských vojáků

Maud      kočkodlačice u elfů

Menoa      strom v Ellesméře

Merlock      klenotník

Miremel      dračice

Modravé jezero      jezero v Dračích horách

Morgothal      bůh trpaslíků

Morn      hostinský v Carvahallu

Morzan      Křivopřísežník, otec Murtagha

Murtagh      bývalý Eragonův společník, nyní sloužící Galbatorixovi

Narda      město na severu

Narheim      Orikův zástupce

Narí      elf doprovázející Eragona

Nasuada      Ažihadova dcera, vůdkyně Vardenů

Neal      falešné jméno Broma v Teirmu

Nëya      elfská strážkyně

Nía      ostrov u Surdy

Ninor      řeka

Nolfavrell      mladík z Carvahallu

Nuada      hrdinka elfské epické písně

Ofeila      dračice

Orik      trpaslík, Hrothgarův synovec

Oromis      Zdravý mrzák, Dračí jezdec, Eragonův učitel

Orrin      král v Surdě

Orthíad      viz Ithrö Zhâda

Osilon      elfské město

Palancar      1. údolí, ve kterém leží Carvahall; 2. první lidský král obývající Alagaësii

Parlim      ostrov u Surdy

pás Belota Moudrého      pás Jezdců obsahující drahokamy

půvabný lid      označení elfů

Quimby      obyvatel Carvahallu zabitý vojáky

ra’zakové      Galbatorixovi přisluhovači, hledači draků

Rada starších      rádci panovníka Vardenů

Rahna      pramatka urgalů

Ramr      řeka

Rhunön      elfka, kovářka

Rimgar      též Tanec hada a jeřába, cvičení pro Dračí jezdce

Risthart      vladař Teirmu

Ristvak’baen      dřívější název Utgardu; viz též Utgard

Roran      Gerův syn, Eragonův bratranec

Roslarb      drak

Rváč      Nasuadin kůň

Sabrae      členka Rady starších

Safira      1. Eragonova dračice; 2. Bromova zabitá dračice

seitrovník      rostlina

seitrový olej      olej vyráběný z lístků seitrovníku

Selena      Eragonova matka

Silák Oheň      drak

Sílthrim      elfské město

Sindri      matka země; bohyně trpaslíků

Skeg      trpaslík pověřený opravou Isidar Mithrim

skilna bragh      smrtící jed

Sloun      řezník

Sněžný blesk      Bromův, později Eragonův kůň

Solembum      kočkodlak doprovázející Angelu

starověký jazyk      jazyk, kterým kdysi mluvili elfové a všechny původní bytosti Alagaësie; užívá se při kouzlení

Stín      viz Durza

Stříbřité lesy      lesy na jihu u jezera Tüdosten

Surda      země na jihu, která se po pádu Jezdců odtrhla od Království

Šedý lid      elfové, rasa ovládající kouzla

Šruikan      drak

Šur’tugal      elfský název pro Jezdce

Talíta      loď, na níž Eragon se Safirou plují z Du Weldenvarden až do nejvýchodnější osady Hedarth, kde Alagaësii opouštějí a míří do neznáma

Támerlein      meč Dračích jezdců

Tarnag      město trpaslíků

Tarok      Galbatorixův velitel

Taros Rychlý      nejmladší syn lorda Halsteada z Fenmarku, vládnoucího v Aroughs

Teirm      město na pobřeží, středisko obchodu

Tel’naeír      skála, na níž žil Oromis

Temní jestřábi      Nasuadin strážný oddíl

Temnolovkyně      urgalské označení Nasuady

Tenga      poustevník ze zničené elfské pevnosti Edur Ithindra

Therinsford      vesnice

Thorv      trpaslík doprovázející Eragona

Thuviel      elf, který se obětoval, aby na Vroengardu zametl stopy a umožnil tak skrýt před Galbatorixem dračí vejce a srdce srdcí

Tialdarí      domy v Ellesméře

Toark      dvě řeky téhož jména

Torkenbrand      otrokář

Tornak      1. Murtaghův sluha a učitel bojového umění; 2. kůň

Tosk      autor Knihy Tosk, posvátného díla uctívačů Helgrindu

Trevor      starosta Daretu

Trianna      vůdkyně Du Vrangr Gata

Trn      drak

Tronjheim      město-hora

túnivor      elfský nektar, protijed

U Morna      hospoda v Carvahallu

U Zeleného kaštanu      hospoda v Teirmu

U Zlaté koule      hostinec v Dras-Leoně

Uden      ostrov u Surdy

Umaroth      drak Vraela; jeho Eldunarí mluví za ostatní z Pevnosti duší

Umért      člen Rady starších

Ûndin      vůdce kmene trpaslíků

urgalové      bojovná rasa žijící v Alagaësii

Urû’baen      hlavní město Alagaësie

Urûr      bůh trpaslíků

Ušnark      označení Galbatorixe

Utgard      hora u řeky Anory poblíž Therinsfordu

Vanilor      drak

Vanir      elfský šermíř

Varaug      Stín, bytost stvořená uvězněním duchů toužících po svobodě

Vardenové      odbojová skupina proti králi

Vol Turin      Nekonečné schodiště; točité schodiště v Tronjheimu

Volund      bojové kladivo krále trpaslíků, sloužící zároveň jako žezlo

Vrael      vůdce Jezdců, který se postavil Galbatorixovi

Vrangr      viz Islingr

Vroengard      ostrov, odvěký domov Jezdců ležící na severu

vrtonožka      veliká larva, která se zavrtává do těla oběti a nesmírně rychle se rozmnožuje; viz íllgrathr

Yarbog      urgal z Roranovy jednotky, jeho vyzyvatel

Yazuak      vesnice ležící na řece Ninor

Zar’roc      dříve Eragonův, nyní Murtaghův meč, původně Morzanův

zářivá dlaň      značka na dlani po doteku dračího mláděte; gedwëy ignasia

zářocel      kov používaný elfy k výrobě mečů pro Dračí jezdce

Žlutook      zástupce kočkodlaků, jehož místo je vedle trůnu Nasuady

Žraločí zub      ostrov u Teirmu

Poděkování

Kvetha Fricäya. Zdravím, přátelé.

Byla to nesmírně dlouhá cesta. Těžko uvěřit, že už jsme na konci. Mnohokrát jsem pochyboval, zda tento cyklus vůbec dokončím. Na tom, že se mi to podařilo, má nemalou zásluhu pomoc a podpora řady lidí.

Nijak nepřeháním, když řeknu, že napsat tento díl bylo to nejtěžší, co jsem kdy v životě udělal. Z nejrůznějších důvodů − osobních, profesních i tvůrčích − pro mě tato kniha představovala náročnější úkol než předchozí díly. Jsem hrdý na to, že jsem ji dokončil, a ještě pyšnější jsem na samotný výsledek.

Když se ohlédnu zpět na Odkaz Dračích jezdců jako celek, připadá mi nemožné nějak shrnout své pocity. Tato série mě stála dvanáct let života − vlastně skoro jeho polovinu. Změnila mě i mou rodinu a vylíčit zkušenosti, které jsem díky ní získal, by vydalo na další čtyři knihy. A nechat ji teď být, říci Eragonovi, Safiře, Arye, Nasuadě a Roranovi sbohem a přejít k novým postavám a novým příběhům… To je znepokojivá vyhlídka.

Nemám proto v úmyslu Alagaësii zcela opustit. Věnoval jsem příliš času a úsilí, abych tento svět vybudoval, a někdy v budoucnosti se k němu vrátím. Možná k tomu nedojde v příštích pár letech, anebo se to stane už za měsíc. V tuto chvíli to nedokážu odhadnout. Až se k ní ale vrátím, chci se věnovat několika záhadám, které jsem zanechal neobjasněné.

Když už jsme u toho, omlouvám se, že jsem zklamal ty z vás, kteří doufali, že se dozví víc o bylinkářce Angele. Ale nebyla by ani z poloviny tak zajímavá, kdybychom o ní věděli vše. Ovšem pokud se někdy potkáte s mou sestrou Angelou, můžete se jí zkusit zeptat, jakou má povahu. Když bude v dobrém rozmaru, mohla by vám o sobě říct něco zajímavého. A když ne… nejspíš dostanete aspoň nějakou vtipnou odpověď.

*

Dobře. Přejdu k děkování:

*

Doma: mámě i tátovi za jejich trvalou podporu, jejich rady a především za to, že dali Eragonovi šanci. Své sestře Angele, že úžasně reaguje na moje nápady a že mi pomáhala s úpravami. Znovu jí děkuji, že mi dovolila, abych ji použil jako postavu, a že mi poskytovala neocenitelnou podporu během psaní poslední čtvrtiny rukopisu. Jsem tvým dlužníkem, ségro, ale to přece víš. Také díky Immanuele Meijerové, že mi dělala společnost, když jsem řešil jednu obzvláště složitou část.

*

Ve Writers House: mému agentovi Simonu Lipskarovi za jeho přátelství a všechno, co za ty roky udělal pro Odkaz (slibuji, že teď začnu psát knihy trochu rychleji!); a jeho asistentce Katie Zanecchiové.

*

V nakladatelství Knopf: mé redaktorce Michelle Freyové za její nepolevující důvěru a za to, že vůbec tohle všechno umožnila. Bez ní byste tuto knihu vážně nedrželi v ruce. Její asistentce Kelly Delaneyové za to, že Michelle usnadňuje život a také že pomohla dát dohromady souhrn prvních tří dílů. Redaktorce Michele Burkeové za její postřehy a rovněž za to, že pomohla tuto knihu vydat. Vedoucí komunikace a marketingu Judith Hautové, bez níž by se málokdo o této sérii doslechl. Také pracovnicím propagace Dominique Ciminaové a Noreen Heritsové, které mi obě velmi pomáhaly před různými turné, během nich i po nich. Umělecké ředitelce Isabel Warren-Lynchové a jejímu týmu za překrásný návrh obálky i vnitřku (a také za jejich práci na brožovaném vydání). Výtvarníku Johnu Jude Palencarovi, že vytvořil tak úžasnou řadu obálek; skvělý je i poslední, závěrečný obrázek. Vedoucímu korektorovi Artiemu Bennettovi za jeho odborné znalosti interpunkce a slov kratičkých, superextradlouhých, nesrozumitelných i vymyšlených. Chipu Gibsonovi, vedoucímu dětské sekce Random House. Ředitelce vydavatelství Nancy Hinkelové za její nesmírnou trpělivost. Ředitelce prodeje Joan DeMayové a jejímu týmu (bravo a mnohé díky!). Vedoucímu marketingu Johnu Adamoovi, jehož tým mě opakovaně ohromoval svou tvořivostí. Lindě Leonardové a jejímu týmu v nových médiích; Lindě Palladinové a Timu Terhuneovi z produkce; vedoucímu redaktorovi Shasta Jean-Marymu; Pam Whiteové, Jocelyn Langeové a ostatním z týmu dodatečných práv, kteří pomohli Odkazu Dračích jezdců stát se celosvětovým knižním fenoménem; Janet Frickové, Janet Renardové a Jennifer Healeyové z redakce; a všem ostatním z nakladatelství Knopf, kdo mě podporovali.

*

V Audioknihovně (Listening Library): Gerardu Doylovi, který tak skvěle namluvil můj příběh (obávám se, že s Fírnenem jsem mu připravil pěkný oříšek); Taro Meyerové za její citlivé a povzbudivé vedení jeho podání; Orli Moscowitzovi za to, že dal vše do souvislostí; a Amandě D’Aciernové, vydavatelce Audioknihovny.

*

Také děkuji kolegovi Tadu Williamsovi (přečtěte si jeho sérii Vzpomínka, Žal a Trn, nebudete litovat) za to, že mě inspiroval k použití břidlicového dolu v kapitolách o Aroughs. A autoru Terrymu Brooksovi, který mi byl přítelem i učitelem. (Velmi doporučuji jeho cyklus o království Landover.)

*

A také děkuji Mikeovi Macauleyovi, který vytvořil a provozuje jedny z nejlepších fanouškovských stránek (shurtugal.com) a který s Markem Cotta Vazem napsal The Inheritance Almanac. Bez Mikeovy práce by komunita čtenářů byla mnohem menší a chudší, než je dnes. Díky, Miku!

*

Zvláštní zmínka patří Reině Sato, čtenářce, jejíž reakce na první setkání s hlemýžděm mě vedla k vytvoření snalglí na Vroengardu. Reino, snalglí jsou pro tebe.

*

A jako vždy mé závěrečné díky patří tobě, čtenáři. Děkuji, že jsi se mnou zůstal po celý příběh. Ad hvězdy nad tebou jasně září po zbytek tvého života.

A… je to. Už nemám co dodat. Řekl jsem, co bylo třeba. Následuje ticho.

Sé onr sverdar sitja hvass.

Christopher Paolini

8. listopadu 2011