Erebos, hra, která zabíjí

Ursula Poznanski

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Na jedné londýnské škole si mezi sebou žáci začnou předávat podivné balíčky, jeden se nakonec dostane i ke zvědavému Nickovi. V balíčku je DVD s počítačovou hrou. Hrou napínavou, a hlavně velmi inteligentní. Proč o ní ale nikdo nesmí mluvit a hráči musí dodržovat přísná pravidla? Na druhou stranu jim hra dokáže splnit i ta nejtajnější přání. Pokud neposlouchají nebo se znelíbí poslovi se žlutýma očima, čeká je trest. Jak je ale možné, že hra o každém všechno ví a neuděluje hráčům úkoly jen ve hře, ale i v realitě? Co hra vlastně chce? A jak ji může Nick zastavit?

Začíná to vždy v noci. V noci krmím své plány temnotou. Jestli mám něčeho nadbytek, je to právě temnota. Je půdou, v níž se daří tomu, co chci, aby rostlo.

Kdybych si musel vybrat, vždy bych dal přednost noci před dnem, sklepu před zahradou. Jen po západu slunce se má zmrzačená stvoření odváží ze svých úkrytů, aby se nadýchala ledového vzduchu. Čekají, až jejich znetvořeným tělům propůjčím groteskní krásu. Návnada musí být krásná, aby kořist postřehla hák, až když je pevně zaseknutý v mase. Má kořist. Téměř bych ji chtěl obejmout, ač ji neznám. Jistým způsobem to ale udělám. Splyneme v jednu duši.

Temnotu vyhledávat nemusím, vždy mne obklopuje, šířím ji kolem sebe, jako by to byl můj dech. Jako zápach mého těla. Už se mi vyhýbají, a to je dobře. Všichni se kolem mne plíží, šeptají, s nepříjemným pocitem, se strachem. Myslí si, že je ode mne odpuzuje zápach, ale já vím, že je odpuzuje temnota.

1.

Tři hodiny a deset minut a Colin pořád nikde. Nick si na asfaltu dribloval basketbalovým míčem; chytil ho vždy pravou rukou, pak levou, pak zase pravou. Vždycky, když se míč dotkl země, ozvalo se krátké zpěvné zadunění. Snažil se udržovat rytmus. Ještě dvacetkrát – když tady Colin do té doby nebude, půjde Nick na trénink sám.

Pět, šest. To Colinovi nebylo podobné, že by nic neřekl a nepřišel. Moc dobře věděl, jak rychle trenér Betthany vyhazuje hráče z týmu. A měl vypnutý mobil, určitě si ho už zase zapomněl nabít. Deset, jedenáct. Ale že zapomněl na basket, na své spoluhráče a tým? Osmnáct. Devatenáct. Dvacet. Colin nikde. Nick vzdychl a popadl balon pod paži. Taky dobře, aspoň dnes konečně nastřílí nejvíc košů on.

Trénink byl opravdu namáhavý a Nick se po dvou hodinách koupal v potu. Na bolavých nohou se dovlekl do sprchy, vystavil se proudu horké vody a zavřel oči. Colin se neobjevil a Betthany se samozřejmě hrozně naštval. Svůj vztek si vybil na Nickovi, jako by za Colinovu nepřítomnost mohl on.

Nick si umyl vlasy (podle trenéra Betthanyho byly příliš dlouhé) a sepnul je vytahanou gumičkou do culíku. Odešel z haly jako poslední, venku už byla tma. Když sjížděl po eskalátoru do metra, vylovil z kapsy mobil a zmáčkl tlačítko rychlé volby, kde měl uloženo Colinovo číslo. Po druhém zazvonění naskočila hlasová schránka. Nick zavěsil, aniž by zanechal zprávu.

Máma ležela na gauči, četla jeden ze svých kadeřnických časopisů a dívala se u toho na televizi.

„Dneska máme jen párky,“ prohlásila, jen co za sebou Nick zabouchl dveře. „Jsem úplně vyřízená. Donesl bys mi z kuchyně aspirin?“

Nick hodil tašku s věcmi na trénink do kouta a nechal ve sklenici vody rozpustit tabletu aspirinu s vitaminem C. Párky, super. Měl strašlivý hlad.

„Táta není doma?“

„Ne, přijde později. Kolega z práce má narozeniny.“

Nick bez velké naděje prozkoumal ledničku, jestli v ní nenajde něco lepšího než párky – třeba zbytky pizzy ze včera ale neuspěl.

„Co říkáš té aféře se Samem Lawrencem?“ zavolala máma z obývacího pokoje. „Hrůza, co?“

Sam Lawrence? To jméno mu připadalo známé, ale nemohl si k němu přiřadit žádný obličej. Když byl tak zničený jako dnes, šly mu máminy zašifrované zprávy dost na nervy. Donesl jí objednaný koktejl na bolest hlavy a přemýšlel, jestli si taky nemá jeden namíchat.

„Byli jste u toho, když si pro něho přišli? Paní Gillingerová mi o tom dnes vyprávěla, když jsem jí dělala melír. Pracuje ve stejné firmě jako Samova matka.“

„Trochu mi napověz – Sam Lawrence chodí k nám do školy?“

Máma se na něj nesouhlasně zadívala. „No jasně! Je dva roky pod tebou. A teď ho vyloučili. Tys ten skandál nezaznamenal?“

Ne, to Nick opravdu nezaznamenal, ale matka ho o všem velmi ochotně informovala.

„Našli v jeho skříňce zbraně! Zbraně! Podle všeho to byla jedna pistole a dva vystřelovací nože. Kde sežene patnáctiletý kluk pistoli? Můžeš mi to říct?“

„Ne,“ řekl Nick podle pravdy. Jemu celý skandál, jak to jeho matka nazývala, utekl. Vzpomněl si na šílené střelce na amerických školách a bezděčně se otřásl. Byli takoví lidé i u nich? Měl sto chutí zavolat Colinovi, ten by o tom možná věděl víc, ale Colin to beztak zase nezvedne, lenoch. Asi to tak ale bylo lepší, protože máma možná zase přeháněla a tenhle Sam Lawrence měl ve skříňce leda tak vodní pistolku a kapesní nůž.

„To je opravdu hrůza, co všechno se může pokazit, když děti rostou,“ řekla matka a podívala se na Nicka pohledem, který jako by říkal: Ty můj drobečku, zlatíčko, ty moje děťátko, ty bys přece něco takového nikdy neudělal, že ne?

Právě kvůli tomuhle matčinu výrazu Nick často přemýšlel, jestli by se přece jen neměl odstěhovat k bratrovi.

„Tys byl včera nemocný? Betthany pěkně nadával!“

„Ne. Všechno je v pohodě.“ Colinovy zarudlé oči se soustředily na zeď školní chodby těsně nad Nickovou hlavou.

„Fakt? Vypadáš děsně.“

„Jasně. Jen jsem minulou noc moc nespal.“

Colin věnoval Nickovi letmý pohled a pak se znovu zahleděl do zdi. Nick měl sto chutí zlostně zafunět. Nedostatek spánku Colinovi přece nikdy nevadil.

„Byls někde venku?“

Colin zavrtěl hlavou a dredy se mu rozlétly na všechny strany.

„Tak jo. Ale jestli je to zase kvůli tvýmu tátovi…“

„S tátou je všechno v pohodě, jasný?“ Colin se protáhl kolem Nicka a vešel do třídy – nesedl si ovšem na své místo, ale došoural se k oknu k Danovi a Alexovi, kteří tam stáli hluboce zabraní do hovoru.

Dan a Alex? Nick nevěřícně zakroutil hlavou. Oba byli tak mimo, že jim Colin vždycky říkal jen Manekýni. Manekýn číslo 1 (Dan) jednoznačně dost nevyrostl a člověk z něho měl pocit, že se to snaží dohnat obzvláště velkým pozadím, na kterém se rád škrábal. Manekýn číslo 2 (Alex) během vteřiny dokázal změnit barvu obličeje z barvy zdi na krvavě rudou. A to vždy, když ho někdo oslovil.

Chtěl se u nich Colin hlásit o místo Manekýna číslo 3?

„To nechápu,“ zamumlal Nick.

„Samomluva?“ Za Nickem se vynořil Jamie, pleskl ho rukou přes rameno a poslal svou polorozpadlou tašku po zemi přes celou třídu. Zašklebil se na Nicka a ukázal při tom řadu nejkřivějších zubů, jaké se na této škole daly najít.

„Samomluva je špatné znamení. Jedna z prvních známek schizofrenie. Už taky slyšíš hlasy?“

„Blbost.“ Nick do Jamieho přátelsky dloubl. „Ale Colin se bratříčkuje s Manekýnama.“

Podíval se znovu tím směrem a ztuhl. Počkat. To nebylo bratření, on se jim podroboval. Colin nasadil prosebný výraz, jaký u něj Nick ještě nikdy neviděl. Zcela bezděčně udělal několik kroků jejich směrem.

„… nevím, co ti to udělá, když mi dáš pár tipů,“ zaslechl Nick, jak říká Colin.

„To nejde. A nedělej se, víš to sám,“ řekl Dan a zkřížil ruce na svém obtloustlém břiše. Na kravatě školní uniformy měl trochu míchaných vajec od snídaně.

„Ale no tak – jen něco. A jasně že to na tebe neprásknu.“

Alex se pochybovačně díval na Dana; ten zářil radostí nad tím, jak se situace vyvíjí.

„Zapomeň. Jindy se vždycky nehorázně vychloubáš, tak se teď o sebe postarej sám.“

„Aspoň…“

„Ne! A buď už konečně zticha!“

Za chvilku. Za chvilku se Colin napřáhne a ukáže Danovi, zač je toho loket. Za chvilku.

Ale Colin jen sklonil hlavu a pozoroval špičky svých bot.

Tady něco nehrálo. Nick se doloudal k oknu a přidal se k trojici spolužáků. „Tak co, jak se vede?“

„Potřebuješ něco?“ zeptal se Dan útočně.

Nick se podíval na něj a pak na dva ostatní kluky.

„Od tebe ne,“ odpověděl. „Od Colina.“

„Nevidíš, že se zrovna baví s náma?“

Nickovi překvapením zaskočilo. Jak to s ním mluví?

„Ale? Fakt, Dane?“ odvětil pomalu. „A o čem by se s váma asi tak mohl bavit? O nejnovějších módních trendech?“

Colin se na něho rychle podíval svýma černýma očima, ale neřekl jediné slovo. Kdyby neměl tak tmavou pleť, Nick by přísahal, že se červená.

To snad nemůže být pravda! Provedl Colin něco a Dan o tom věděl? Vydíral ho?

„Coline,“ řekl Nick hlasitě, „jdeme s Jamiem a ještě někým po škole do Camden Lock. Jdeš taky?“

Trvalo dlouho, než Colin odpověděl.

„Ještě uvidím,“ řekl a díval se při tom upřeně z okna. „Ale radši se mnou nepočítejte.“

Dan s Alexem si vyměnili výmluvný pohled, ze kterého měl Nick nepříjemný pocit v žaludku.

„O co tu vlastně jde?“ Chytil kamaráda za rameno. „Coline, no tak, co je?“ Byl to Dan, ten směšný tlusťoch, kdo sundal Nickovu ruku z Colinova ramene. „Nic, co by se tě týkalo. Nic, čemu bys rozuměl.“

V půl šesté byla Northern Line plná až do posledního místečka. Nick a Jamie na cestě do kina stáli vmáčknutí mezi unavenými, potícími se lidmi. Čas od času se Nick postavil na špičky, aby se vyvýšil nad dav a nadýchal se trochu čerstvějšího vzduchu. Jamie byl beznadějně zaklíněn mezi byznysmena v obleku a matrónu s obrovským poprsím.

„Já ti říkám, že na tom něco nehrálo,“ trval na svém Nick. „Dan se choval ke Colinovi jako ke sluhovi. A ke mně jako k malému dítěti. Příště…“ Nick se zarazil. Co by příště udělal? Dal Danovi jednu do nosu? „Příště mu ukážu, zač je toho loket,“ dokončil.

Jamie pokrčil rameny, na víc pohybu nebylo místo. „Myslím, že si něco namlouváš,“ řekl lhostejně. „Třeba Colin doufá, že mu Dan pomůže se španělštinou. Doučuje spoustu lidí.“

„Ne, o nic takového nešlo. Musel bys je slyšet!“

„Tak má možná něco v plánu.“ Jamie se zazubil tak, že mu byly vidět i stoličky. „Dělá si z těch dvou srandu, nedošlo ti to? Jako tehdy, když namluvil Alexovi, že má o něho zájem Michelle. To bylo divadýlko na několik týdnů!“

Proti své vůli se Nick rozesmál. Colin v tom byl tak přesvědčivý, že Alex chudinku Michelle doslova pronásledoval. Samozřejmě to pak celé prasklo a Alex se pěkně dlouho nedokázal zbavit barvy přezrálého rajčete.

„To už je dva roky, to nám bylo akorát čtrnáct,“ řekl Nick. „A byla to dětská zábava.“

Dveře metra se otevřely, pár lidí vystoupilo, nepoměrně víc se jich vmáčklo dovnitř. Mladá žena s vysokými podpatky šlápla celou svou vahou Nickovi na nohu a bolest, která následovala, mu v několika dalších minutách nedovolila myslet na nic jiného, natož na Colinovo podivné chování.

Teprve později, když seděli v temném sále kina a na obrovském plátně běžely reklamy, vybavil si Nick znovu ranní scénu s Colinem a těmi dvěma cvoky. Alexův dychtivý pohled, Danův nadřazený úsměv. Colinovy rozpaky.

Kdepak doučování, to ani náhodou.

Za celý víkend se Colin neobjevil ani neozval a také v pondělí prohodil s Nickem jen to nejnutnější. Vypadalo to, že je pořád v pohybu. O jedné z přestávek ho Nick zahlédl, jak přistrčil něco Jeromovi. Něco tenkého, z lesklého plastu. Jerome dělal, jako že ho to moc nezajímá, a Colin mluvil, horečně u toho gestikuloval a nakonec odběhl.

„Nazdar, Jerome,“ přistoupil k němu Nick očividně v dobré náladě. „Hele, co ti to teď Colin dával?“

Pokrčení rameny. „Ale, nic zvláštního.“

„Tak mi to přece ukaž!“

Chvíli to vypadalo, že Jerome sáhne do kapsy u bundy, ale nakonec si to rozmyslel.

„Proč tě to zajímá?“

„Jen tak. Čirá zvědavost.“

„Není to nic důležitýho. A vlastně, zeptej se Colina.“ S těmito slovy se Jerome otočil a přidal se ke skupince diskutující o nejčerstvějších fotbalových výsledcích.

Nick vyndal ze skříňky učebnice na angličtinu a vlekl se do třídy, kde se jeho pohled jako vždy nejdříve zastavil u Emily. Něco kreslila, soustředěná a se skloněnou hlavou. Tmavé vlasy jí padaly až na papír.

Odtrhl od té scény oči a vydal se směrem ke Colinovu místu – tam ale trůnil Manekýn Alex. Měli s Colinem hlavy u sebe a něco si šuškali.

„Ty mi taky můžeš,“ zamumlal Nick a zamračil se.

Další den Colin nepřišel do školy.

„To může být úplně cokoli. Hej, normálně jsem přece já ten nedůvěřivý!“ Jako na potvrzení svých slov zabouchl Jamie dvířka od skříňky. „Nenapadlo tě třeba, že se Colin do někoho zabouch? To se pak většina lidí chová trochu jako cvok.“ Jamie zakoulel očima. „Třeba do Glorie, kdoví? Nebo do Brynne. Ne, do té ne, ta běhá jen za tebou, ty casanovo.“

Nick ho poslouchal jen na půl ucha, protože o kousek dál na chodbě, u záchodů, stáli dva kluci ze sedmičky. Dennis a… někdo, na jehož jméno si Nick hned nevzpomněl. Každopádně Dennis tomu druhému cosi horlivě vykládal a současně mu něco strčil pod nos: tenký čtverhranný balíček. Celá scéna byla Nickovi velmi povědomá. Ten druhý se zazubil a nenápadně strčil balíček do tašky.

„Možná že Colin propadl naší sladké Emily Carverové,“ přemítal Jamie neúnavně dál. „Na té si ale vyláme zuby, to by ta jeho nálada byla vysvětlitelná. A nebo že by propadl našemu miláčkovi, Helen!“ Jamie pleskl po zadku obtloustlé děvče, které se zrovna kolem něj chtělo protáhnout do třídy.

Helen se otočila a dala mu takovou ránu, že Jamie odlétl přes kus chodby. „Dej ty svoje pracky pryč, blbče,“ zasyčela.

Po několikavteřinovém šoku se Jamie rychle vzpamatoval. „No jo. Ale přijde mi to těžký, když se na tebe podívám. Beďary a špeky, to já rád!“

„Nech ji na pokoji,“ řekl Nick. Jamie se na něho překvapeně zadíval.

„Co se s tebou stalo? Dal ses teď někdy ke Greenpeace? Abys mohl zachraňovat velryby nebo tak něco?“

Nick neodpověděl. Vždycky, když slyšel, jak Jamie vtipkuje na Helenin účet, měl pocit, jako by střílel rachejtle na kanystr s benzinem.

V televizi běželi Simpsonovi. Nick seděl v teplákách na gauči a krmil se vystydlými špagetami přímo z plastové krabičky.

Máma ještě nebyla doma. Musela mít zase naspěch a určitě si nesbalila všechno, co potřebovala, protože půlka její „bedny s nářadím“ se válela roztroušená po zemi v obýváku. Nick při vstupu do pokoje šlápl na natáčku a málem se natáhl jak široký tak dlouhý. Máma je ztělesněný chaos.

Z ložnice, kde právě spal táta, se ozývalo chrápání a na dveřích visela cedulka „Prosím nerušit – spím do zásoby“.

Krabice od špaget už byla prázdná a Homer zrovna narazil autem do stromu. Nick zívl. Tenhle díl znal, kromě toho už za chvíli stejně musí jít na basket. Bez většího nadšení si sbalil věci. Třeba se dneska objeví Colin, když propásl minulý trénink. Zavolat mu a připomenout mu to by každopádně neuškodilo. Nick to zkusil třikrát, ale vždy se ozvala jen hlasová schránka, a tu si Colin poslechl jednou za uherský rok.

„Kdo nebere hru vážně, nemá v tomhle týmu co dělat!“ Betthanyho řev hravě zaplnil celou halu. Členové zřetelně prořídlého družstva si rozpačitě prohlíželi špičky svých bot. Betthany křičel na ty nesprávné, oni přece na trénink přišli. Ale bylo jich jen osm místo sedmnácti. Z osmi hráčů se ani nedaly vytvořit dva týmy, o střídání nemluvě. Colin samozřejmě nepřišel, ale chyběl i Jerome. Zvláštní.

„Co je s nima? To jsou všichni nemocní? Řádí teď v okolí akutní měknutí mozku?“ Nick doufal, že Betthany brzo ochraptí.

„Jestli se teď takhle bude chovat pořád, zůstanu příště taky doma,“ zamumlal a za odměnu směl udělat pětadvacet kliků.

Cestou domů se Nick ještě dvakrát pokusil Colinovi dovolat, ale bez úspěchu. Sakra.

Proč mu to vlastně tak vadilo? Jen proto, že se Colin choval jako blbec? Ne, ujasnil si po krátkém přemýšlení. To by mu bylo jedno. Ale jak to tak vypadalo, vymazal ho Colin ze dne na den ze svého života. Nick od něj chtěl aspoň slyšet proč.

Když přijel domů, šel nejdříve k sobě do pokoje a rozvalil se na vratké židli u psacího stolu. Zapnul počítač a otevřel e-mailovou schránku.

Od: Nick Dunmore <nickl803@aon.co.uk>

Komu: Colin Harris <colin.harris@hotmail.com>

Předmět: Vše ok?

Nazdar! Jsi nemocný, nebo se něco děje? Urazil jsem tě nebo tak něco? Jestli jo, nebylo to úmyslně.

A hele, co máš s Danem? Tenhle týpek je fakt zvláštní, na tom jsme se přece shodli…

Budeš zítra ve škole? Jestli máš nějaký problém, pojď si o tom promluvit.

CU

Nick

Klikl na tlačítko odeslat, pak otevřel prohlížeč a přihlásil se na chat basketbalového oddílu. Nikdo ale nebyl on-line, tak otevřel stránku deviantart. Stránku, kterou vytvořila Emily. Podíval se, jestli nezveřejnila nějakou novou kresbu nebo báseň. Byla neuvěřitelně nadaná.

Dnes našel dvě nové kresby, které si uložil na disk, a krátký blogový příspěvek. Před čtením zaváhal. Vždy musel překonat neviditelné bariéry, protože věděl, že to nebylo určeno jemu. Emily se snažila zůstat v anonymitě, ale měla ukecané kamarádky.

Nakonec ale rozpaky zahnal. Tady, na této stránce, byl Emily nablízku. Jako kdyby se jí dotýkal ve tmě.

V blogu Emily psala, že má pocit, jako by měla v hlavě prázdno. Přála si odjet na venkov, pryč z obrovského molochu zvaného Londýn. Pro Nicka bylo každé slovo jako bodnutí. Neuměl si představit, že by Emily jeho město a jeho život opustila. Příspěvek přečetl třikrát, pak teprve stránku zavřel.

Ještě jednou zkontrolovat e-maily. Od Colina žádná zpráva. Ani žádný nový tweet, a to už několikátý den. Nick vzdychl, prásknul s myší trochu silněji, než by se slušelo, a počítač vypnul.

Chemie byla za trest. Nick se s rostoucím zoufalstvím skláněl nad knihou a pokoušel se pochopit úlohu, kterou jim na tuto hodinu zadala paní učitelka Ganterová. Kdyby mu aspoň na konci roku stačilo céčko. Ale hůř než za B to nešlo, a vlastně to spíš muselo být A. Na medicínu chemické zoufalce neberou.

Vzhlédl. Před ním seděla Emily, tmavý cop jí padal na záda. Záda vůbec ne úzká, éterická, ale taková, na nichž byl vidět plavecký trénink. Stejně jako nohy, ty byly dlouhé a svalnaté a… Potřásl hlavou, aby vyhnal podobné myšlenky a začal se zase soustředit. Zatracená chemie. Kolik že molů bylo devatenáct gramů CH4?

Hodina skončila až příliš brzo. Nick test odevzdal jako poslední, přesvědčený o tom, že paní Ganterová opravdu nebude mít radost. Emily už odešla; Nick se po ní automaticky rozhlížel a našel ji jen o pár metrů dál na chodbě. Mluvila s Rashidem, jehož enormní nos vrhal na stěnu stín připomínající zobák. Nick se pomalu o kousek přiblížil a předstíral, že něco hledá v tašce.

„Nesmíš to nikomu říct, je ti to jasný?“ Rashid Emily něco podával – plochý balíček zabalený do novin. Čtvercový, už zase. „Je to důležité. Budeš koukat, jaká je to jízda.“

Emilyin výraz mluvil za vše. „Na takový hlouposti nemám čas.“

Nick se zastavil kousek od nich a zaujatě sledoval nástěnku šachového kroužku.

„Nemám čas, taková blbost!“

„Zkus to! Na, tady.“

Pohled do strany Nickovi prozradil, že se Rashid pokusil balíček Emily dát, ale ta si ho nevzala. O krok ustoupila, zavrtěla hlavou a odešla. „Dej to někomu jinému,“ zavolala na Rashida přes rameno.

Jo, dej to mně, pomyslel si Nick. Co se to dělo? Jak to, že o těch balíčcích putujících mezi ostatními nikdo nemluvil? A jak to, že ho, zatraceně, ještě nikdo nedal jemu? Vždyť jinak přece vždycky o všem věděl!

Nick pozoroval Rashida, jak balíček strká do kapsy bundy a loudá se chodbou pryč. Pak narazil na Brynne, která zrovna domluvila s kamarádkou, oslovil ji, vytáhl balíček z kapsy…

„Kam tak zasněně koukáš?“ Na Nickovo rameno tvrdě dopadla něčí ruka. Jamie. „Jaká byla hrůzostrašná hodina chemie?“

„Hrůzostrašná,“ zamumlal Nick. „Cos myslel?“

„Jenom jsem to chtěl slyšet z první ruky.“

Pár lidí se zastavilo uprostřed chodby a zakrylo Nickovi výhled na Rashida s Brynne; Nick šel blíž, ale transakce mezitím už proběhla. Rashid se odloudal svým typickým způsobem a i Brynne zmizela za nejbližším rohem.

„Sakra!“ zanadával Nick.

„Co je?“

„Ale, něco se děje. Naposledy Colin něco podstrčil Jeremymu a chovali se u toho hrozně tajuplně. Teď to zrovna chtěl vnutit Rashid Emily, ale ta ho odmítla, tak to hned zkoušel u Brynne.“ Přejel si rukou přes culík. „Zbytek jsem propásl. Ale chtěl bych vědět, o co jde.“

„Cédéčka,“ řekl Jamie střízlivě. „Nějaké pirátské kopie, počítám. Už jsem dneska dvakrát viděl, jak někdo někoho odtáhl do rohu a vnutil mu cédéčko. To je snad jedno, ne?“

Cédéčka. To by odpovídalo i formátu Rashidova balíčku. Pirátská kopie, která šla z ruky do ruky, možná nějaká zakázaná hudba. Pak nebylo nic divného, že to Emily odmítla. Jo, to bylo možné. Tahle myšlenka Nickovu zvědavost trochu uklidnila, ale na druhou stranu…, jestli je to jen cédéčko, proč o tom nikdo nemluvil? Naposledy, když po škole koloval zakázaný film, byl denním tématem rozhovorů. Ten, kdo ho už viděl, se vyžíval v sáhodlouhých popisech, zatímco ti ostatní jen závistivě naslouchali.

Ale teď? Bylo to, jako kdyby všichni hráli tichou poštu, jako kdyby po škole kolovalo tajné heslo. Zasvěcení mlčeli, šeptali, odlišovali se.

Nick se zamyšleně prodíral směrem k učebně angličtiny. Následující hodina byla docela nudná, Nick byl ponořen do svých myšlenek, a tak si teprve po dvaceti minutách vyučování všiml, že dnes chyběl nejen Colin, ale i Jerome.

Na Nickův psací stůl dopadalo teplé podzimní světlo a barvilo změť knih, sešitů a zmačkaných papírů dozlatova. Esej na angličtinu, nad kterou Nick už půl hodiny dumal, měla přesně tři věty, zato okraj stránky byl pokreslený kroužky, blesky a vlnovkami. Hrůza, prostě se nedokázal soustředit, myšlenky se mu stále toulaly někde jinde.

Slyšel mámu, která rachotila v kuchyni a ladila rádio. Whitney Houston zpívala I will always love you – čím si tohle vlastně zasloužil?

Hodil tužku na stůl, vyskočil a práskl dveřmi. Takhle to dál nešlo, prostě se nemohl zbavit myšlenek na to cédéčko. Jak to, že ho ještě neměl? A jak to, že mu o něm ještě nikdo neřekl? Znovu se pokusil zavolat Colinovi, ale ten to – kupodivu! – zase nezvedal. Nick mu namluvil pár nepříliš jemných slov do hlasové schránky, v seznamu našel Jeromovo číslo a stiskl tlačítko. Vyzváněcí tón zazněl poprvé, podruhé, potřetí – pak bylo spojení přerušeno. Sakra. Nick se zhluboka nadechl. Tohle bylo směšné. Napřáhl se, aby mohl vší silou hodit mobil zpátky do batohu, a vzápětí se zarazil. Kdesi v hlavě ho polechtal nový nápad. Vždyť měl přece i číslo na Emily.

Ještě než stihl vymyslet řadu důvodů, proč by jí volat neměl, stiskl tlačítko. Už zase mu do ucha zněl vyzváněcí tón, jednou, dvakrát…

„Haló?“

„Emily? Ehm, to jsem já, Nick. Chtěl jsem se tě jen na něco zeptat… Jde o dnešek… ve škole…“ Pevně zavřel oči, zhluboka dýchal.

„Myslíš ten úkol z chemie?“

„Ne. Ehmm…, náhodou jsem zahlídl, jak ti Rashid něco dává. Můžeš mi říct, co to bylo?“

Trvalo několik vteřin, než Emily odpověděla. „Proč?“

„No, proto, že… Pár lidí se v poslední době chová divně, už sis toho všimla?“ Konečně z něho lezly celé věty. „A já si myslím, že to má co dělat s těma věcma, co teď po škole kolují. Proto… Vždyť ty mi rozumíš. Rád bych věděl, o co jde.“

„To já sama nevím.“

„Rashid ti to neřekl?“

„Ne, vyptával se mě; chtěl toho vědět spoustu o mé rodině, ale do toho mu nic není. Jestli mám hodně volnosti a tak.“ Krátce a neradostně se zasmála. „A jestli mám vlastní počítač.“

„Aha.“ Nick se bezúspěšně pokoušel z téhle informace něco vytěžit. „Řekl ti, k čemu bys ten počítač mohla potřebovat?“

„Ne. Jenom řekl, že mi dá něco jedinečného, lepšího než všechno, co jsem zatím viděla, a že si to mám prohlídnout o samotě.“ Z Emilyina tónu bylo snadné odhadnout, co si o tom všem myslí. „Byl takový rozrušený a dotěrný. Ale tos přece viděl sám.“

Poslední věta zněla trochu ironicky. Nick cítil, jak zrudl.

„To jsem viděl,“ řekl. Nastala pauza.

„Co si myslíš, že to je?“ zeptala se nakonec Emily.

„Nemám tušení. Zeptám se Colina, až zas bude ve škole. Nebo… Teda, možná máš lepší nápad.“ Linka ztichla.

„Nemám,“ řekla pak Emily. „Upřímně řečeno, ještě jsem nad tím moc nepřemýšlela.“

Dřív, než vyslovil další větu, zhluboka se nadechl. „Mám se ti ozvat, kdybych něco zjistil? Teda, pokud to samozřejmě bude něco zajímavýho.“

„Jo, určitě,“ řekla Emily. „Jasně. Ale teď už musím jít, mám ještě něco na práci.“

Po tomto rozhovoru se Nickova nálada zlepšila o sto procent. Colin mu taky mohl. On teď našel pojítko k Emily. A měl záminku, aby se jí mohl zase ozvat. Jen co bude vědět něco víc.

Colin už byl zase ve škole. Jako kdyby se nic nestalo, opřel se o svou skříňku, zazubil se na Nicka a přehodil si dredy přes rameno. „Měl jsem zánět v krku, něco takovýho jsem ještě nezažil,“ řekl a ukázal na svou šálu. „Takže nešlo ani telefonovat. Úplně jsem ochraptěl.“

Nick hledal v Colinově obličeji náznak lži, ale nic nenašel. „Betthany se naštval jako už dlouho ne,“ řekl. „Proč ses mu neozval?“

„No jo. Mně bylo fakt hrozně. Ten starouš by si to neměl tak brát.“

Nick opatrně volil další slova. „Musí to být fakt nakažlivý, tahle nemoc. Předevčírem nás bylo jen osm. Absolutní rekord v neúčasti.“

Pokud byl Colin udivený, nedával to na sobě znát. „To se přece může stát.“

„Jerome taky chyběl.“

Jen malé přimhouření očí prozradilo Colinův náhle probuzený zájem. Nick na to hned zareagoval. „Když mluvíme o Jeromovi, cos mu to tuhle dal?“

Odpověď přišla, jako by ji vystřelil z pistole. „Nové album Linkin Park. Promiň, já vím, tobě bych to měl taky zkopírovat, do zítra to budeš mít, o. k.?“ A zabouchl dveře od skříňky, strčil si učebnice na matematiku pod paži a podíval se tázavě na Nicka. „Tak co, jdeme?“

Nick se s cuknutím probral z transu, do kterého ho Colinovo vysvětlení dostalo. Linkin Park! Co když si všechno to spiklenectví jen namlouval? Co když si s ním jeho vlastní fantazie zahrávala a chybějící studenty vysvětlovala vlna chřipkové epidemie? Tolik jich při bližším pohledu ani nechybělo. Když vešel do třídy, přepočítal Nick rychle své spolužáky. Chyběl Manekýn č. 2, kromě toho Jerome, Helen a tichý Greg. Ostatní, více či méně unavení, posedávali na lavicích.

Tak jo, pomyslel si Nick. Tak jsem si prostě všechno vymyslel. Žádné ohromující tajemství – jen Linkin Park. Zasmál se sám sobě a otočil se ke Colinovi, aby mu vylíčil Betthanyho včerejší záchvat vzteku. Ale Colin ho nebral na vědomí, díval se soustředěně na Dana, který stál na svém obvyklém místě u okna. Dan, s rukou ukrytou za břichem, zdvihl nenápadně čtyři prsty. Colin s uznáním pokývl a ukázal prsty tři.

Nickův pohled létal mezi těmi dvěma sem a tam, ale než dostal příležitost zeptat se Colina, co to mělo znamenat, vstoupil do třídy profesor Fornary. Ten jim během jedné hodiny naložil tolik úloh, že Nick nakonec ani neměl čas myslet na takové triviality, jako byly tři nebo čtyři natažené prsty.

2.

Na kuchyňském stole ležely peníze a neskutečně dlouhý nákupní seznam. Máma se teď věnovala jen trvalým. Jako kdyby podzim vyvolal v londýnských ženách touhu po čerstvě zvlněných vlasech. Nick studoval seznam se zachmuřeným čelem. Mražená pizza po kilech, kromě toho lasagne, rybí prsty a ochucené těstoviny, které stačí zalít horkou vodou. Nevypadalo to, že by se máma v dohledné době chystala vařit. Vzdychl, sbalil tři velké nákupní tašky a vydal se do supermarketu. Přitom si znovu vzpomněl na Danovo znamení a Colinovu němou odpověď Viděl duchy? To si totiž myslel Jamie. „Ty se nudíš, starouši,“ konstatoval. „Potřebuješ nějaký koníček nebo přítelkyni. Mám ti domluvit rande s Emily?“

Nick popadl nákupní vozík a všechny myšlenky na školu zahnal. Jamie měl pravdu, bylo lepší věnovat se reálným problémům. Například otázce, jak má proboha domů odtáhnout těch dvacet lahví vody, které mu máma napsala na seznam.

Když Nick druhý den vstoupil do školy, chvěl se vzduch rozčilením. Ve vstupní hale bylo mnohem více studentů než normálně, postávali tam v malých skupinkách. Šeptali, šuškali si, jejich hlasy se slévaly do jednolitého šumu, ze kterého Nick nerozuměl ani slovo. Pozornost všech se soustředila na dva policisty, kteří cílevědomě kráčeli chodbou směrem k ředitelně.

V jednom rohu nedaleko od schodů zahlédl Nick Jamieho, který byl zabraný do rozhovoru s Manekýnem Alexem, Rashidem a ještě jedním klukem, na jehož jméno si Nick nemohl vzpomenout. Ale vlastně ano, jmenoval se Adrian, bylo mu třináct a normálně se se staršími studenty nepřátelil. Ale Nick ho poznal, protože příběh jeho rodiny obletěl celou školu, když sem před dvěma roky začal chodit: Adrianův otec se údajně oběsil.

„Tady!“ Jamie mával rukou vysoko nad hlavou, aby upoutal Nickovu Pozornost. „Dneska to tu žije!“

„Proč jsou ve škole poldové?“

Jamie vycenil zuby. „Někdo se sem vloupal. Padouchové. Zlodějská chátra. Ukradli devět počítačů, úplné nové notebooky, všechno to bylo vybavení na informatiku. Hledají teď v počítačové učebně nějaké stopy.“

Adrian přikývl. „A přitom bylo zamčeno,“ přidal se ostýchavě k rozhovoru. „To říkal pan Garth policistům, to jsem sly…“

„Buď zticha, mrňousi,“ zavrčel Alex. Beďary mu v obličeji úplně svítily – asi z toho rozčilení, domníval se Nick.

Měl najednou hroznou chuť tomu idiotovi jednu vrazit. Aby se na něho nemusel dál dívat, otočil se k Adrianovi. „Někdo se tam vloupal dveřmi?“

„No, to je právě to,“ řekl Adrian horlivě. „Dveře byly zamčené. Někdo musel ukrást klíč, ale pan Garth říká, že to je nemožné, že jsou všechny tři na svém místě, jeden z nich má dokonce on sám pořád u sebe..

„Nicku?“ Tichý hlas přerušil proud Adrianovy řeči; Nickova ramene se lehce dotkla ruka s nehty nalakovanými průhledným lakem. Emily, pomyslel si Nick na vteřinu, ale hned se opravil. Emily nenosila na každém prstu tři prsteny a nevoněla tak… orientálně.

Otočil se a střetl se s Brynninýma očima modrýma jako voda. Jako kaluže.

„Nicky, mohl bys… Teda, mohli bychom… jenom na chvilku, někde osamotě…“

Alex se ušklíbl a přejel si jazykem rty, Nick aspoň v duchu zaťal pěsti. „O. k.,“ řekl směrem k Brynne. „Ale jen na chvíli.“

Jeho naštvaný tón jí očividně nevadil, a pokud ano, nedávala to na sobě znát. Byla hezká, to bezpochyby, ale především byla ukecaná, a jak byl Nick přesvědčený, úplně hloupá. Teď se před ním pohupovala v bocích, škobrtala na vysokých podpatcích a vedla ho ke schodům dolů k tělocvičnám. Tady to v tuhle dobu bylo liduprázdné.

„Takže, Nicku,“ zašeptala. „Ráda bych ti něco dala. Je to hrozně super, fakt.“ Strčila ruku do tašky, zarazila se a ruku zase vytáhla.

Nick zíral na tašku. Došlo mu, o co půjde, a málem se na Brynne usmál. „Ale předtím se tě ještě musím na něco zeptat.“ Naschvál pomalu si odhrnula pramínek vlasů z čela.

Jestli nechceš být zklamaná, tak se mě neptej, jak se mi líbíš.

„Tak mluv.“

„Máš počítač? Vlastní počítač, to je důležité. U sebe v pokoji.“

Konečně to bylo tady! „Jo, to mám.“

Spokojeně kývla.

„Ehm, a hrabou se ti rodiče často ve věcech?“

„Moji rodiče nejsou žádný cvoci.“

„Jo. Dobrý.“ Přemýšlela, až se ji na čele udělaly vrásky. „Počkej, ještě jsem vlastně na něco zapomněla.“ Přiblížila se o krok a zvedla k němu obličej. Její žvýkačkový dech a harémový parfém vytvářely velmi podivnou kombinaci. „Nesmíš to nikomu ukázat. Jinak to nefunguje. Musíš to hned schovat a nikomu neříkej, že jsem ti to dala. Slibuješ?“

To bylo fakt dětinské. Protáhl obličej. „Proč?“

„To jsou pravidla,“ řekla Brynne důrazně. „Když to neslíbíš, nemůžu ti nic dát.“

Nick nahlas a demonstrativně naštvaně vzdychl. „Pro mě za mě. Slibuju.“

„Ale nezapomeň na to, jo? Jinak budu mít problém.“ Podala mu ruku, on ji stiskl. Cítil, jak je její ruka horká. Horká a trochu vlhká.

„Dobře,“ zašeptala Brynne. „Spoléhám na tebe.“ Podívala se na něj pohledem, který jak se Nick obával, měl být svůdný, pak vytáhla z tašky tenkou čtvercovou krabičku z plastu a vtiskla mu ji do ruky.

„Užij si to,“ vydechla a odešla.

Ani se za ní neohlédl. Veškerou jeho pozornost upoutal předmět, který držel v ruce – nepopsaný obal s DVD. Nick ho zvědavě otevřel.

Prý Linkin Park.

Tady dole bylo šero a Nick musel DVD natočit na světlo, aby viděl, co na něm bylo Brynniným dětským písmem napsáno.

Bylo to jedno jediné, Nickovi zcela neznámé slovo – Erebos.

Po zbytek dne si ho Jamie kvůli Brynne dobíral – to bylo pro Jamieho typické a vůbec ne špatné. Horší byl boj s pokušením vytáhnout DVD z kapsy bundy a kamarádovi ho ukázat.

Ale vždycky se nakonec ovládl. Nejdřív se na něj podívá sám, co to je a proč se všichni chovají tak tajuplně.

Ale v žádném případě se k těm tajnůstkářům nepřidá a nestane se jedním z nich, když jemu samotnému tak lezou na nervy.

Den ve škole se dnes nekonečně táhl. Nick se nemohl soustředit, jeho pozornost se stále znovu obracela k nenápadnému předmětu v bundě. Cítil jej i přes tři vrstvy oblečení. Jeho váhu. Jeho hrany.

„Není ti špatně?“ zeptal se ho Jamie krátce předtím, než zazvonilo na poslední hodinu.

„Ne, proč?“

„Protože se tak zvláštně tváříš.“

„Jenom přemýšlím.“

Jamieho koutky to zacukalo. „Nech mě hádat. O Brynne? Dal sis s ní rande?“

Nick nemohl pochopit, jak si Jamie může myslet, že se mu líbí někdo jako Brynne. Ale dnes neměl chuť se dohadovat.

„A kdyby jo?“ odvětil a ignoroval Jamieho výraz říkající Já to věděl.

„Tak doufám, že se zítra dozvím podrobnosti.“

„Jasně. Teda, chci říct, nevím. Možná.“

3.

Když přišel Nick domů, byt byl prázdný a ledový. Máma asi zase pospíchala a zapomněla zavřít okna. Nechal si na sobě bundu, utěsnil všechny štěrbiny a zapnul topení ve svém pokoji na maximum. Pak vylovil z kapsy DVD a otevřel ho: Erebos.

Ušklíbl se. Erebos znělo podobně jako Eros. Možná to byl nějaký program na seznamování? To by k Brynne pasovalo, a na to mohla rovnou zase zapomenout.

Zapnul počítač, a zatímco nabíhal, došel si do obýváku pro deku a hodil si ji přes záda.

Měl před sebou nejméně čtyři hodiny nerušeného klidu. Spíš ze zvyku, ale i proto, aby ještě trochu zvýšil napětí, zkontroloval nejdříve e-maily (tři reklamy, čtyři spamy a zahořklá zpráva od Betthanyho, který všem, kdo ještě jednou nepřijdou na trénink, sliboval nejhrůznější následky).

Právě když chtěl otevřít Facebook, ozval se mu přes ICQ Finn.

„Nazdar bráško! Jak se daří?“

Nick se bezděčně usmál.

„Všechno v pohodě.“

„Jak se má máma?“

„Má hodně práce, ale má se fajn. Co ty?“

„Nápodobně. Obchod běží jako po drátkách.“

„Cool.“ Nick potlačil touhu vyptávat se dál.

„Nicky, poslouchej. To tričko, co jsem ti slíbil… Víš jaký, viď?“

Aby nevěděl. Tričko od Hell Froze Over, nejlepší skupiny na světě, jak říkal Finn.

„Co je s ním?“

„Nemůžu ho sehnat v tvojí velikosti. Aspoň ne v nejbližších čtyřech týdnech. Prostě jsi, můj milý, moc vyrostl. V tom obchodě pro fanoušky ho objednali, ale bude to trvat. Nevadí?“

Nick nejdřív vůbec nevěděl, proč je tak zklamaný. Asi proto, že už se v

V duchu viděl za dva týdny s Finnem na koncertě, oba byli v tričku HFO s ledově modrou hlavou ďábla na hrudi a společně vyřvávali slova písně Down the Line.

„Nedá se nic dělat,“ odepsal Nick.

„Ještě to zkusím, slibuju. Stavíš se zas někdy?“

„Jasně.“

„Chybíš mi, brácho, víš?“

„Ty mně taky.“ A jak. Ale nebude tu Finnovi naříkat, on by jinak měl zase špatné svědomí.

Když dochatoval s bratrem, podíval se Nick ještě na Emilyinu stránku deviantart, jestli nezveřejnila nějaké nové kresby, ale od včerejška se nic nezměnilo. Logicky, pomyslel si trochu zahanbeně a zase se odpojil.

Vnitřní hlas mu radil, aby ještě teď, než se začne věnovat Erebosu, napsal esej na angličtinu. Ale hlas neměl šanci, Nickova zvědavost byla příliš velká. Otevřel obal, při pohledu na Brynnino písmo protáhl obličej a strčil DVD do mechaniky. Trvalo několik vteřin, než se otevřelo nové okno.

Ani film, ani hudba. Hra.

Instalační okno ukázalo pochmurný obrázek. V pozadí bylo vidět rozpadající se věž uprostřed vypálené krajiny. Před věží byl v holé zemi zapíchnutý meč, na jehož rukojeti byl přivázaný červený šátek. Ten se třepotal ve větru jako poslední připomínka života v mrtvém světě. Nad tím, také červený, se klenul nápis ‚Erebos.‘

Nickovi se sevřel žaludek. Zesílil zvuk, ale neozývala se hudba, jen hluboké dunění jako při blížící se bouřce.

Nick přejel kurzorem přes tlačítko instalace s neurčitým pocitem, že na něco zapomněl… Samozřejmě, otestovat program antivirem. Zkontroloval data na DVD dvěma různými programy a oddechl si, když ani jeden nic nenašel. Tak do toho.

Modrý pruh v instalačním okně se pohyboval mučivé pomalu. Po maličkých, maličkatých kouscích. Několikrát to vypadalo, že se počítač zasekl, nic se nehýbalo. Nick zkusil pohnout myší sem a tam, a to fungovalo: aspoň se kurzor pohyboval. Ale také jen pomalu a trhaně. Nick na židli nedočkavě poposedával. Dvacet pět procent, no to snad není pravda! To mohl jít klidně do kuchyně a dát si něco k pití.

Když se o pár minut později vrátil, bylo nainstalováno třicet jedna procent. Nick se s nadávkami zhroutil do židle a mnul si oči. To je teda krám.

O dobrou hodinu později dospěla instalace ke sto procentům. Nick už chtěl nahlas jásat, ale vtom obrazovka zčernala. A zůstala černá.

Nic nepomáhalo. Ani poklepávání na kryt počítače, různé kombinace kláves a výbuch vzteku. Obrazovka neukazovala nic než neúprosnou temnotu.

Ještě než stihl rezignovaně počítač restartovat, přece jen se něco stalo. Z temnoty se vynořila rudá písmena, slova, která pulzovala, jako kdyby zásobovala krví a životem skryté srdce.

„Vstup.

Nebo se vrať.

Toto je Erebos.“

No konečně! Plný radostného očekávání Nick vybral ‚Vstup‘.

Obrazovka opět zčernala, tentokrát na několik vteřin. Nick se opřel o opěradlo židle. Snad to nebude pořád tak pomalé. Počítačem to být nemohlo, ten byl jako nový, procesor i grafická karta byly úžasně rychlé a všechny hry, které měl, vždy fungovaly bez problémů.

Obrazovka se pozvolna rozjasnila a objevila se na ní velmi reálně působící lesní mýtina, kterou ozařoval měsíc. Uprostřed se choulila postava v roztrhané košili a ošuntělých kalhotách. Beze zbraně, jen s holí v ruce. To asi byla jeho herní postava. Nick zkusil kliknout vpravo od ní, načež postava vyskočila a došla přesně na místo, kam klikl. Tak jo, ovládání bylo pro blbce a zbytek určitě taky rychle pochopí. Koneckonců to nebyla jeho první hra.

Tak jdeme. Ale… kam? Nebyla tu ani cesta, ani nápověda. Možná nějaká mapa? Nick se pokusil vyvolat nějaký seznam nebo menu, ale neúspěšně, nic nefungovalo. Žádná nápověda, co bylo úkolem nebo cílem hry, ani žádné jiné postavy kolem. Jenom červený ukazatel života a pod ním ukazatel modrý – ten nejspíš ukazoval výdrž. Nick vyzkoušel různé kombinace kláves, které fungovaly v jiných hrách, ale tady se nedělo vůbec nic.

Tahle hra je nejspíš plná chyb, pomyslel si rozmrzele. Na zkoušku klikl přímo na svou bídně vybavenou postavu. Nad hlavou se jí objevil nápis ‚Bezejmenný‘.

„Taky dobře,“ zamumlal Nick. „Tajuplný Bezejmenný.“ Nechal svou ošuntělou postavu jít nejdříve kousek rovně, pak doleva a nakonec doprava. Zdálo se, že všechny směry jsou chybné, a ani se neobjevil nikdo, koho by se člověk mohl zeptat.

Je to hrozně super, fakt, napodoboval Nick v myšlenkách Brynnin hlas. Na druhou stranu… Colinovi se ta hra očividně taky zamlouvala. A Colin nebyl idiot.

Nick se rozhodl nechat svou postavu jít stále rovně. Totéž, říkal si, by udělal i on, kdyby se ztratil. Držet se jednoho směru. Na něco časem narazí a každý les má svůj konec.

Soustředil se na svého Bezejmenného, který se šikovně vyhýbal stromům a větve, které mu překážely, odhrnoval holí. Každý krok postavy byl zřetelně slyšet, větvičky na zemi praskaly, listy šustily. Když postava lezla přes skálu, uvolnilo se několik kamínků, a ty se skutálely na zem.

Za skálou půda zvlhla. Bezejmenný se už nepohyboval tak rychle, protože se do ní chvílemi bořil až po kotníky. Na Nicka to udělalo dojem. Všechno bylo neskutečně reálné, nechyběl ani mlaskavý zvuk, jaký se ozývá, když jde někdo blátem.

Bezejmenný se prodíral dále a začal těžce oddechovat. Modrý ukazatel se smrskl na třetinu původní velikosti. U další skály dopřál Nick postavě pauzu. Bezejmenný si opřel ruce o stehna a svěsil hlavu – očividně měl problém popadnout dech.

Někde poblíž musel být potok. Nick slyšel jeho zurčení a přestávku ukončil. Poslal Bezejmenného kousek doprava, kde skutečně narazil na malý potůček. Postava, stále ještě udýchaná, se u něj zastavila.

„Tak dělej, napij se,“ řekl Nick. Zmáčkl šipku dolů a byl nadšený, že se postava skutečně shýbla, nabrala do holých rukou vodu a napila se.

Pak to šlo vpřed rychleji. Půda už nebyla tak mokrá a ani stromy nerostly tak blízko u sebe. Ale nikde se stále ještě neobjevil žádný orientační bod a Nick se pomalu začal bát, že jeho taktika jít pořád rovně byla výstřelem do prázdna. Kdyby měl aspoň lepší rozhled, nějakou mapu nebo…

Rozhled! Nick se zakřenil. Tak schválně, třeba se jeho virtuální já neumělo jen sklánět, ale umělo i lézt! Vybral si statný strom s větvemi blízko u země, postavil svou postavu přímo před něj a zmáčkl šipku nahoru.

Bezejmenný opatrně odložil hůl a vytáhl se po větvích nahoru. Zarazil se, jakmile Nick pustil šipku, a lezl dál, když ji zase zmáčkl. Nick ho nechal vyšplhat tak vysoko, jak to jen šlo – až byly větve tak slabé, že postava málem spadla. Teprve když pro ni našel vhodné stabilní místo, odvážil se Nick rozhlédnout kolem. Naskytl se mu úžasný pohled.

Úplněk zářil vysoko na nebi a vrhal světlo na nekonečné, stříbřitě zelené moře stromů. Nalevo bylo vidět výběžky horského pásma, napravo pokračovala rovina. Vpředu byla krajina zvlněná. Maličkaté body na některých pahorcích prozrazovaly osídlení.

Vždyť jsem to říkal, pomyslel si Nick vítězoslavně. Cesta rovně je ta správná.

Už už chtěl stisknout šipku dolů, když si všiml teple žlutého světla mezi stromy, velmi blízko. To vypadalo slibně. Když se vydá trochu doleva, musí během několika minut dojít k místu, odkud světlo vychází. Třeba k nějakému domu? Nick, plný nedočkavosti, nechal svou postavu slézt ze stromu, dole si znovu vzala hůl a pokračovala dál. Nick si kousal spodní ret a doufal, že si směr zapamatoval správně.

Netrvalo to dlouho a měl pocit, že mezi stromy rozeznává slabé paprsky světla. Téměř zároveň narazil na překážku – trhlinu v zemi, která byla tak široká, že ji jeho postava nemohla přeskočit. Zatraceně! Trhlina se táhla do obou stran a ztrácela se kdesi v temnotě mezi stromy. Obejít ji by Bezejmenného stálo spoustu času a taky se mohl ztratit.

Nick chvíli nadával, ale pak objevil vyvrácený strom. Kdyby se mu ho podařilo dostat do správné polohy…

Klíčem k úspěchu byl mezerník. Nickova postava škubala kmenem, tahala ho a strkala ve směru, který jí určil kurzorem. Když kmen ležel přes trhlinu, Bezejmenný těžce oddechoval a červený ukazatel života se mu opět o kousek zkrátil.

Nick nechal svého hrdinu opatrně balancovat přes kmen, jenž se ukázal být mostem dost nestabilním, protože se při pátém kroku překulil doprava, a Nick postavu zachránil jen díky riskantnímu skoku na druhou stranu.

Paprsek světla byl teď jasnější než kdy předtím – a komíhal se. Přímo před Nickem se otevřel nenápadný průsek a uprostřed hořel oheň. U ohně seděl muž a zíral do plamenů. Nick sundal prst z tlačítka myši, Bezejmenný se ihned zastavil.

Muž u ohně se nehýbal. Neměl žádnou viditelnou zbraň, ale to nemuselo nic znamenat. Mohl to být čaroděj, odpovídal by tomu dlouhý černý plášť. Možná se člověk něco dozví, když na něj klikne. Sotva se ho Nick dotkl kurzorem, zvedl muž hlavu a odkryl protáhlý obličej s velmi malými ústy. Současně se ve spodní části obrazovky otevřelo dialogové okno.

„Buď pozdraven, Bezejmenný.“ Stříbrošedá písmena se objevovala na černém pozadí. „Byl jsi rychlý.“

Nick dovedl postavu Bezejmenného blíže k muži, ale ten nereagoval, jen dlouhou větví shrabal uhlíky v ohni na hromádku. Nick byl zklamaný; konečně v opuštěném lese na někoho narazil, a ten člověk ze sebe dostal jen suchý pozdrav.

Až když jeho pohled padl na blikající kurzor v dalším řádku okna, Nick pochopil, že se od něj očekává odpověď. „Taky zdravím,“ naťukal.

Muž v černém plášti přikývl. „To byl velmi dobrý nápad, vylézt na ten strom. To napadlo jen pár bezejmenných poutníků. Jsi pro Erebos velkou nadějí.“

„Děkuju,“ napsal Nick.

„Myslíš si, že budeš chtít jít dál?“ Mužova malá ústa se protáhla v úsměvu plném očekávání.

Nick chtěl odepsat „Jasně!“, ale jeho protějšek ještě neskončil.

„S Erebosem můžeš začít, jen když se s ním spojíš. To bys měl vědět.“

„V pohodě,“ odpověděl Nick.

Muž sklonil hlavu a zapíchl větev hluboko do žhavých uhlíků. Jiskry se rozlétly do stran. Vypadalo to tak opravdově, tak živě.

Nick čekal, ale jeho protějšek se neměl k tomu, dále pokračovat v rozhovoru. Nejspíš už celý předem naprogramovaný text použil.

Nick, zvědavý, zda muž zareaguje, když ho člověk osloví sám od sebe, naťukal do textového pole „p#434<3xxq0jolk-<fi0e8r“. Zdálo se, že to jeho virtuálního známého pobavilo. Zvedl krátce hlavu a usmál se na Nicka.

Dívá se mi přímo do očí, pomyslel si Nick a potlačil nepříjemný pocit. Dívá se na mě, jako by viděl skrz obrazovku.

Nakonec se muž opět otočil k ohni.

Teprve teď si Nick všiml, že se na pozadí ozývá tichá hudba, jemná, ale naléhavá melodie, která ho zvláštně dojímala.

„Kdo jsi?“ vepsal do textového pole.

Odpověď samozřejmě nepřišla. Muž jen sklonil hlavu na stranu, jako by musel přemýšlet. Ale o několik vteřin později se k Nickovu úžasu objevila v okně slova.

„Jsem mrtvý.“ Znovu se na Nicka zadíval, jako by si chtěl vyzkoušet sílu toho, co právě vyřkl. „Jen mrtvý. Ty jsi naopak živý. Sice beze jména, ale to už nepotrvá dlouho. Brzy si budeš moct zvolit jméno, povolání a úplně nový život.“

Nickovi sklouzly prsty z klávesnice. To bylo neobvyklé, ne, znepokojivé. Ta hra měla na jakoukoli otázku smysluplnou odpověď.

Třeba to byla náhoda.

„Mrtví normálně nemluví,“ napsal a opřel se o opěradlo židle. Nebyla to otázka, spíš námitka. Na to ten muž u ohně nemůže mít naprogramovanou žádnou vhodnou odpověď.

„V tom máš pravdu. To je síla Erebosu.“ Podržel větev v plamenech a po chvíli ji, teď hořící, zase vytáhl.

Nick, trochu znepokojený, i když si to nechtěl přiznat, zkontroloval, zda je opravdu odpojený od internetu a někdo si z něj nedělá blázny. Ne. K internetu připojený nebyl. Větev v mužových rukou hořela jasným plamenem, který se odrážel v jeho očích.

Další větu napsal Nick téměř bez svého vědomí. „Jaké to je, být mrtvý?“

Muž se dýchavičné, namáhavě zasmál. „Jsi první Bezejmenný, který se mě na to ptá!“ Roztržitě hodil zbytky klacku do ohně.

„Osamocené. Anebo plné duchů. Těžko soudit.“ Přejel si dlaní po čele. „Kdybych se tě já zeptal, jaké to je, být naživu, co bys odpověděl? Každý žije po svém. Stejně tak má každý svou vlastní smrt.“ Jako by chtěl to, co právě řekl, zdůraznit, přetáhl si muž přes hlavu kapuci pláště. Ta nyní vrhala stín na jeho oči i nos – byla vidět jen jeho malá ústa. „To bezpochyby jednou také zažiješ.“

Bezpochyby. Nick si o kalhoty otřel zpocené dlaně. Tohle téma se mu už nelíbilo.

„Jak se dostanu dál?“ naťukal a pobaveně si uvědomil, že počítá se smysluplnou odpovědí.

„A chceš jít dál? Varuji tě. Raději to nedělej.“

„Samozřejmě že chci.“

„Tak se otoč vlevo a běž podél potoka, až přijdeš k rokli. Projdi jí. Potom… uvidíš.“ Mrtvý muž se zachumlal do pláště, jako by mrzl.

„A vyhlížej posla se žlutýma očima.“

4.

Lehkým poklusem, který příliš nezatěžoval ukazatel výdrže, běžel dál podél potoka šplouchajícího po jeho levici. Výdrž, jak Nick zjistil, nebyla právě silnou stránkou Bezejmenného. Po sebemenším stoupání se zadýchal a potřeboval pauzu. Tak dlouhou, dokud ukazatel vpravo dole na obrazovce zase nezářil modře. A pak dál. Lézt přes kameny, skákat přes překážky, vyhlížet rokli. A posel se žlutýma očima nikde.

Země vpravo a vlevo podél potoka se pozvolna zvedala, tmavá lesní půda ustupovala kamenitému podloží a v cestě bylo stále více suti, která Bezejmennému ztěžovala postup; občas dokonce upadl. Ale teprve když byl terén po obou stranách dvakrát vyšší než postava, došlo Nickovi, že už se nachází uprostřed rokle. A kromě toho si všiml, že není sám. V suchém houští vpravo i vlevo od cesty něco šelestilo, něco se tam hýbalo, a pak – jako na neslyšný povel – z něho vyskočilo několik malých, ropuše podobných stvoření a vrhlo se na něj. Stvoření na nohou neměla jen plovací blány, ale i drápy, jimiž Nickovu Bezejmennému způsobila pár zranění. Trvalo několik strašlivých vteřin, než mu došlo, že postava drží hůl, a tou se může bránit.

Dvě z ropuch se daly na útěk, jedna po přesně mířeném úderu holí chcípla Bezejmennému u nohou.

„Strike,“ zamumlal Nick.

Poslední ropucha ale visela Bezejmennému na levé noze a pod drápy se jí šířila krvavá skvrna. Nick znepokojeně zaznamenal, že ukazatel života dosahuje jen lehce za polovinu. Stiskl mezerník, načež začal Bezejmenný skákat, ale na ropuchu to nezapůsobilo.

Teprve s klávesou escape měl úspěch. Bezejmenný se bleskurychle otočil kolem své osy, podivnou ropuchu setřásl a na Nickův povel ji zneškodnil.

Ukazatel života se mezitím smrskl na méně než polovinu. Nick se ujistil, že v dohledu nejsou žádní další útočníci, a potom přejel myší přes ropuší zdechliny. Objevila se informace ‚čtyři jednotky masa‘.

„No, co se dá dělat,“ zabručel, postavil vyčerpanou postavu znovu na nohy a nechal ji maso posbírat, než se vydá dál. Byl ve střehu a připravený přetáhnout holí každou další ropuchu, která by se snad objevila. Ale nic už na něj nezaútočilo. Místo toho se v pozadí začal ozývat nový zvuk, rytmický a mnohokrát odražený od stěn rokle. Dusot kopyt.

Poručil Bezejmennému zpomalit a jen opatrně se proplížit následující zatáčkou, za níž se ale neskrývalo nic jiného než další strmé skalní stěny a ještě víc suti.

Za chvíli dusot ustal. Nick poslal Bezejmenného těsně podél skalní stěny, podél trnitých křovisek, která dosahovala výšky dospělého muže. Pokračoval, dokud se před ním neobjevila další skalní stěna. V její polovině, vysoko nad hlavou Bezejmenného, přesahoval do rokle široký výčnělek, za nímž se otevíral úzký vstup do jeskyně. Před průchodem seděla na obrovském, ve zbroji oděném koni vychrtlá postava v šedém plášti a mávla zároveň na Nicka i Bezejmenného. Nick si letmo všiml lysé, špičaté lebky a přehnaně dlouhých kostnatých prstů. Jeho pozornost se soustředila na jezdcovy nažloutlé oči.

„Vše jsi šikovně zvládl.“

„Díky.“

„Ale s tvým ukazatelem života to není nejlepší.“

„To vím.“

„Na to bys měl v budoucnu myslet.“

Poslovo obchodní jednání ostře kontrastovalo s jeho děsivým vzezřením.

„Je na čase, abys obdržel jméno,“ pokračoval. „Je čas na první obřad.“ Posel pozvolna ukázal na jeskyni za sebou. „Přeji ti štěstí a správná rozhodnutí. Brzy se zase uvidíme.“ Otočil koně a odcválal.

Nick čekal, dokud dusot kopyt neumlkl v dáli, a pak svou postavu poslal ke stěně. Na plošinu vedly strmé schody vytesané do skály. ‚Čas na první obřad‘. Jak to, že se mu už zase potí ruce? Klikl levým tlačítkem myši na temný vchod do jeskyně. Bezejmenný vešel a zmizel. V následujícím okamžiku obrazovka zčernala.

Tma. Ticho. Nick poposedával na židli. Jak to, že to trvá tak dlouho? Na zkoušku poťukával na klávesnici, čímž se ale vůbec nic nezměnilo.

„No tak dělej,“ řekl a klepal na počítač. „Ne že teď klekneš.“

Tma nezmizela a Nick byl stále nervóznější. Mohl vytáhnout DVD z mechaniky a vložit ho tam znovu nebo mohl počítač restartovat, ale to bylo riskantní. Možná by pak musel začít úplně od začátku. Nebo by se hra už vůbec nerozběhla.

Najednou se ozval nějaký zvuk. Buch buch! Znělo to jako tlukot srdce. Nick otevřel horní šuplík, vyndal sluchátka a připojil je k počítači. Teď slyšel zvuk zřetelněji a měl pocit, že se v pozadí ozývá ještě něco. Krátké zatroubení lesního rohu. Vzpomněl si na lovecké signály. Znělo to nadějně. Jako by v pozadí byla hra v plném proudu, bez něj. Zesílil zvuk a vztekal se, že ho sluchátka nenapadla dřív. Možná propásl důležité informace, varování, nápovědu! Třeba rozhodující radu, která by mu pomohla pokračovat ve hře, prostě přeslechl.

Více z nedočkavosti než s nadějí mačkal Nick enter.

Bušení umlklo a na černém pozadí se opět objevila rudá písmena.

„Toto je Erebos. Kdo jsi ty?“

Nick dlouho nepřemýšlel. Vybere si stejné jméno, jaké už použil v jiných počítačových hrách.

„Jsem Gargoyle.“

„Řekni mi své jméno.“

„Gargoyle!“

„Své pravé jméno!“

Nick se zarazil. K čemu to? Tak jo, napíše nějaké jméno a příjmení, aby už konečně mohl jít dál.

„Simon White.“

Jméno tam stálo, rudé na černém, a několik vteřin se nic nedělo. Jen kurzor blikal.

„Říkám: své pravé jméno.“

Nick nevěřícně zíral na obrazovku a opět měl pocit, jako by někdo hleděl zpět. Zhluboka se nadechl a zkusil to znovu.

„Thomas Martinson.“

Jméno opět zůstalo několik sekund nekomentované, než hra odpověděla.

„Thomas Martinson je špatně. Jestli chceš hrát, řekni mi své pravé jméno.“

Pro to nebylo rozumné vysvětlení. Možná to byla softwarová chyba a hra nepřijme vůbec žádné jméno. Nápis zmizel, zůstal jen blikající kurzor. Najednou se Nick začal bát, že by program mohl spadnout nebo že se při třetím špatném pokusu zablokuje, jako mobil, když člověk třikrát zadá špatný PIN.

„Nick Dunmore.“ Naťukal jméno napůl v očekávání, že i pravda bude odmítnuta.

Místo toho mu program zašeptal jméno do uší. „Nick Dunmore. NickDunmore. Nick. Dunmore.“

Slova se ozývala znovu a znovu, jako kdyby si je šeptající stvoření předávala od jednoho k druhému. Pozdrav neviditelného společenství.

Pocit, že ho někdo pozoruje, téměř nahnal Nickovi strach a on popadl sluchátka, aby si je sundal z uší. Ale nápis mezitím zmizel stejně jako hlasy a rozezněla se lákavá melodie, příslib tajemství a dobrodružství.

„Vítej, Nicku. Vítej ve světě Erebosu. Než začneš hrát, seznámím tě s pravidly. Když se ti nebudou zamlouvat, můžeš hru kdykoli ukončit. Souhlasíš?“ Nick zíral na obrazovku. Hra ho přistihla při lži. Věděla, jak zní jeho pravé jméno. Teď to vypadalo, že nedočkavě čeká na jeho odpověď – blikání kurzoru se postupně zrychlovalo.

„Ano,“ napsal Nick s pocitem, že vše zase zčerná, když mu to bude trvat moc dlouho. Později, později bude přemýšlet.

„Dobře. Tady je první pravidlo: Máš jen jednu šanci zahrát si Erebos. Když ji promarníš, je po všem. Když tvá postava zemře, je po všem. Když porušíš pravidla, je po všem. O. k.?“

„O. k.“

„Druhé pravidlo: Když budeš hrát, dej si pozor, abys byl sám. Nikdy během hry nezmiňuj své pravé jméno. Nikde mimo hru nezmiňuj jméno své postavy.“

Proč to, pomyslel si Nick. Potom si vzpomněl, že ani Brynne, která ještě nikdy nebyla nemluvná, mu o Erebosu nic neprozradila. ‚Je to hrozně super, fakt‘ – to bylo vše.

„O. k.“

„Dobrá. Třetí pravidlo: Obsah hry je tajný. S nikým o něm nemluv. Obzvlášť ne s neregistrovanými. S hráči si během hry můžeš povídat u ohňů. Nešiř žádné informace mezi své přátele nebo rodinu. Nešiř žádné informace po internetu.“

Jako kdybys na to mohl přijít, pomyslel si Nick a naťukal „O. k.“

„Čtvrté pravidlo: DVD s Erebosem důkladně schovej. Potřebuješ ho, abys mohl hru zahájit. DVD v žádném případě nekopíruj, pokud tě k tomu posel nevyzve.“

„O. k.“

Sotva Nick zmáčkl enter, vyšlo slunce. Čerň obrazovky ustoupila jemné růžové, a ta během chvíle přešla ve žlutavé a zlatavé tóny. Nickův Bezejmenný se ve světle vynořil jako stín a pomalu získal obrysy stejně jako jeho okolí – sluncem zalitá lesní mýtina s vysokou trávou, kterou se klikatila vyšlapaná stezka. Ta vedla k věži porostlé mechem, jejíž brána visela jen na jednom pantu. Na skále kousek vlevo od věže seděl Bezejmenný, měl zavřené oči a obličej otočený ke slunci. Nick pocítil lehkou závist jako při pohledu na obzvlášť povedené fotky z dovolené. Na chvíli uvěřil tomu, že cítí pryskyřici na stromech a kvetoucí rostliny okolo věže. Cvrčci cvrkali a vítr si jemně pohrával s trávou.

Křivá brána do věže rachotivě bouchala o zeď a postava, stále ještě v roztrhaných šatech, se narovnala a vstala. Položila si ruku na obličej a sundala ho jako masku. Za ním nebylo nic než holá kůže, hladká jako vaječná skořápka.

Následující závan větru rozbalil vlajku visící na vrcholku věže. Ukazovala vybledlou jedničku.

Tudy se jde do první úrovně, pomyslel si Nick a nasměroval postavu, jejíž chybějící obličej ho rušil více, než si byl ochotný přiznat, do věže.

Uvnitř je vše klidné, dokonce i vítr utichl a brána už nebouchá. Mezi slámou a poházenými kostmi stojí dřevěné truhly se zrezivělým kováním. Na stěnách se třpytí měděné tabule, do nichž jsou vyrytá nějaká slova. První dvě slova jsou vždy stejná: Vyber si.

Prochází kolem tabulí.

„Vyber si pohlaví,“ vyžaduje první.

Bez váhání si vybírá muže. Teprve pak ho napadne, že hrát jako žena by mohlo mít svůj půvab. Nevadí, už je pozdě.

„Vyber si národ,“ čte na druhé tabuli.

Zde setrvá déle. Zamítne barbara a upíra, i když si jejich těla na zkoušku oblékne – při pohledu na lesknoucí se muskulaturu barbara protáhne obličej. Několik minut zvažuje ještěřího muže – jeho šupiny se lákavě třpytí všemi barvami, mění odstín podle dopadajícího světla. Na výběr je zde i člověk, ale ten nepřichází v úvahu. Příliš všední. Příliš slabý.

Trpaslík, vlkodlak, kočičí muž nebo temný elf – poslední čtyři možnosti ho lákají nejvíc. Vyzkouší si tělo trpaslíka: malé, sukovité, silné. To není špatné, malý vzrůst se mu zamlouvá. Křivé nohy a šklebící se obličej už méně.

Nakonec se rozhodne pro temného elfa: nanejvýš střední výšky, ale obratný, elegantní a tajemný. Jeho rozhodnutí je vzato na vědomí.

„Vyber si zevnějšek,“ požaduje třetí tabule.

Chce se svému skutečnému já podobat co nejméně. Takže krátké světlé vlasy, které trčí jako hřebíky, špičatý nos a úzké zelené oči. Pozoruje nově vytvořenou postavu, která už s Bezejmenným nemá nic společného. Pečlivě si vybere oblečení: zlatozelený kabát, tmavé kalhoty, vysoké ohrnovací boty. Koženou čapku, která ochrání lépe než nic, i když helma by mu byla milejší. Bohužel ji elfové nemají k dispozici.

Ještě jednou upraví rysy v obličeji – zvětší oči a rozestup mezi ústy a nosem. Zdvihne obočí. Zviditelní lícní kosti a má pocit, že vypadá jako ztracený královský syn.

„Vyber si poslání,“ říká čtvrtá tabule.

Zabiják, bard, čaroděj, lovec, zvěd, strážce, rytíř, zloděj. Dostatečný výběr. Nechá si představit přednosti každého stavu. Dozví se, že vlkodlaci jsou obzvlášť dobrými čaroději, zatímco upíři mají talent na zabijáky a zloděje. Také temní elfové, jako on sám, jsou dobrými zloději.

Váhá. A vyděsí se, když brána náhle zaskřípe v pantech, zhoupne se do strany a někdo vkročí do věže. Zmrzačený stín. Skřet s hrbem a křivýma nohama, rudým hroudovitým nosem a tmavomodrým nádorem na krku. Doskáče blíž, posadí se obkročmo na jednu z truhel a olízne si rty.

„A máme tu dalšího elfa, koukám. Oblíbený národ, jak se zdá.“

„Opravdu?“

To se novému temnému elfovi nelíbí. Nechce být jedním z mnoha.

„Je to tak. Už ses rozhodl pro profesi?“

Prohlíží si seznam.

„Možná zloděj. Nebo strážce. Možná taky rytíř.“

„Co takhle čaroděj? Jsou mocní, ti, kdo ovládají kouzla.“

Tuto možnost si Nick krátce nechá projít hlavou, než ji zavrhne. On nemá chuť na kouzla, ale na boj s mečem.

„Ne, čaroděj ne. Rytíř.“

„Jistě?“

Ano, jistě. Rytíř zní vznešeně, skoro jako princ.

„Rytíř,“ potvrdí.

„Vyber si schopnosti,“ vyzývá pátá měděná tabule. Pod ní visí nepřehledně dlouhý seznam vlastností.

Vybírá si ostrý zrak. Sílu, výdrž a schopnost splynout s okolím. Dovednost rozdělat oheň. Rychlost. Schopnost daleko a vysoko skákat.

Je opatrný, protože neví, kolik dovedností mu náleží. Už teď má jeho výběr za následek to, že se mu jiné možnosti uzavírají. Když si vybere schopnost léčit, zmizí možnost označená jako ‚kletba smrti‘. Při ‚ochraně proti napadení‘ zmizí ‚železná kůže‘.

Po desetinásobném výběru to najednou končí. Písmo zmizí právě v okamžiku, kdy si říká, že by takhle mohl vybírat věčně.

„Něco z toho, čím jsi pohrdl, ti bude brzo chybět,“ říká skřet a pousměje se.

„To je možné.“

Ptá se sám sebe, co tu ten šereda dělá, protože on by byl raději sám. Šestá tabule čeká.

„Vyber si zbraně.“ Pod tabulí se otevře mohutná truhla. Meče, kopí, štíty, několik řemdihů různých velikostí. Několik hrůzně vyhlížejících mečů se zpětnými háky na ostří, biče opatřené háčky, kyje s ostny.

„Chceš poradit?“ ptá se skřet

Abys mi pak mohl uškodit?

„Ne, díky.“

Chce sám najít to správné. Opatrně vytahuje z truhly jeden meč za druhým a opírá je o stěnu. Zkouší, jestli je uzvedne a jak rychle dokáže máchnout. Nakonec zvolí dlouhý meč s úzkým ostřím a rudě ovinutou rukojetí, jenž s hvizdem protíná vzduch.

Štíty jsou všechny dřevěné a nebudí důvěru. Čím jsou větší, tím jsou těžší a zpomalují ho. Takže si vybere ten nejmenší, jaký najde: kulatý s bronzovým kováním a vybledlými modrými kresbami.

„Můžeš si ho připnout na záda,“ doporučuje skřet a pobaveně houpe křivýma nohama, jako by chtěl truhlu pobídnout ostruhami.

Temný elf to nepovažuje za hodné odpovědi. Jde k sedmé a poslední tabuli.

„Vyber si jméno.“

Trochu udiveně si Nick vzpomene, že se ještě před chvílí chtěl jmenovat Gargoyle. To už se k němu najednou nehodí. Rozhlédne se kolem, zda se neotevře nějaká z truhel, která by obsahovala seznam možných jmen. Ne. Jméno si musí vybrat sám. Tedy, téměř sám, protože skřet má svou vlastní představu o pomoci.

„Elfí kňour, Hubeňour, Temný lesů pán! Ušatec, Bloumavec! Nebo něco klasičtějšího? Mómos, Eris, Kéres nebo Ponos, taky Moros! Co ty na to?“

Nick si krátce pohrává s myšlenkou tasit meč a skřeta propíchnout. Nemělo by to být nijak těžké a aspoň by měl klid na přemýšlení. Ale pomyšlení na skřetův smrtelný ryk a krvavou lázeň na podlaze věže ho od toho odradí.

Něco klasického, to je dobrá poznámka. Něco klasického římského. Marius. Ne, Sarius.

Dále nepřemýšlí, tohle jméno je přesně to, co hledal. Zadá ho.

„Sarius, Ssssarius, Sa-ri-us,“ ozývá se šepotem ve věži. „Vítej, Sariusi.“

„Sarius? To je nuda! Nudní patroni umřou rychle. Věděls to, Sariusi?“ Skřet seskočí z truhly a jako poslední gesto vyplázne zelený jazyk. Sahá mu až na hruď. Sarius za ním vyjde z věže ven na prosluněnou mýtinu. Teprve když skřet odkulhá do lesa, připne si štít na záda.

5.

Mezi hrubými listy se rudě lesknou jako malé kulaté rubíny.

Sarius dojde na kraj lesa a najde lesní plody rostoucí ve stínu stromů. Může je sesbírat? Může. Ke své radosti zjistí, že disponuje inventářem, v němž je zahrnuto vše, co mu patří. Dokonce i ropuší maso, které získal ještě jako Bezejmenný. Jinak je inventář prázdný, takže má na plody dostatek místa.

Narovná se, když zaslechne zašustění. Jsou v keřích hadi? Rychlý pohled na všechny strany – ne, nic to není. Nikdo tu není. Sarius se dál věnuje sbírání plodů. Rostou tu určitě jen proto, aby se zásobil potravou.

Útok přijde tak znenadání, že se Sarius vyděsí, až když už je po všem. Zezadu se na něj vrhli nějací dva muži a teď ho pevně drží na zemi. Jeden z nich mu tiskne koleno mezi lopatky, zkroutí mu ruce za záda a sváže je. Druhý mu u krku drží dýku, na které je přilepená zaschlá krev a vlasy.

Sarius se nemůže bránit. Zkouší to, ale může sebou jen mrskat, což nezabrání vyššímu z obou mužů, aby ho zvedl a hodil si ho přes rameno jako pytel.

Tak to by bylo. Sarius, temný elf a rytíř, přepaden při sbírání malin a odvlečen neznámo kam. Trocha smůly a ten s dýkou ho odkrouhne. Pak bude po dobrodružství. Doprčic! To je typické. Je určitě jediný, kdo se nechal takhle hloupě přepadnout.

Pochodují lesem a chlap, který Sariuse nese, si ho stále nadhazuje na rameni. Očividně ho nechce nedopatřením ztratit. Ale pak to udělá; na kraji svahu se najednou zastaví, shodí ho na zem a postrčí nohou ze svahu dolů.

Sarius se dvakrát překulí, až se zastaví na kusu rovné půdy.

Tady dole na něho čekají tři postavy, které se silně podobají jeho únoscům: roztrhané oblečení, špinaví, zjizvení. Jednomu chybí oko, další má hrb. Jenom zbraně vypadají udržovaně.

„Kde jste ho našli?“ ptá se hrbáč.

„Hrabal se v něčem u věže. Chytit ho bylo lehčí než chytit holubičku.“

Hrbáč chytne Sariuse za límec a posadí ho zády ke kmeni stromu.

„Myslíte si, že se bude hodit jako lupič? Necháme si ho?“

Jednooký natočí hlavu do strany, jako by takto mohl Sariuse lépe pozorovat.

„Ne,“ konstatuje. „Tenhle se nehodí, to je vidět už na jeho ustrojení. Ten patří k těm, co táhnou na Ortolana.“

„Tak ho podříznem!“ zvolá hrbáč radostně.

Sarius by rád něco odvětil – třeba že žádného Ortolana nezná a že se kdykoli k lupičům připojí, jen když ho nechají naživu. Ale nejde to. Předtím, se skřetem, to mohl mluvit, teď je němý. Věci kolem něj se odehrávají jako ve filmu.

Třetí z mužů, jehož tvář je zastřená stínem velkého klobouku, doteď nic neřekl. Teď se o krok přiblíží.

„Ne, nezabijeme ho. Tenhle není jako ostatní.“

Sehne se a sáhne Sariusovi do kapes.

„Koukejte. Žádný jed, žádné výzvy na dopadení zloduchů. Ani zlato. Tohohle můžeme nechat běžet.“

„Jenom tak?“ Hrbáč je zklamaný. „To přece nemá smysl! To není žádná zábava!“

Muž v klobouku se širokou krempou mávne rukou.

„Přeju si, aby na konci zvítězil někdo jako on. Ale bohužel, Sariusi, malí většinou prohrávají. Jako ty. Ale na ty já ruku nevztáhnu.“

Odežene hrbáče, který se snaží dostat Sariusovi do kapes.

„Poradím ti. Víš, co by pro tebe bylo nejlepší?“

Ne, řekl by Sarius rád, kdyby mohl. Ale jeho protějšek odpověď stejně neočekává. Popadne Sariuse za ramena a rozváže mu pouta.

„Měl bys z Erebosu odejít. Běž a už se nevracej. Dělej, jako bys tu nikdy nebyl. Zapomeň na tenhle svět. Uděláš to?“

Samozřejmě že ne, myslí si Sarius. Pokouší se pod kloboukem rozeznat mužův obličej, ale nezahlédne ani jeho oči.

„Jestli chceš z Erebosu odejít, tak běž. Běž zpátky k věži. Teď hned.“

Naskytla se mu příležitost k úniku, nebo je to past? Uzavře se mu Erebos, když využije možnost uniknout svým únoscům? Nerozhodně postává na místě. Lupič to bere jako odpověď.

„Já si to myslel,“ vzdychne. „Tak mě aspoň dobře poslouchej: nikdo tady není tvůj přítel. I když se to tak občas může zdát. Nikdo ti nepomůže, protože se všichni chtějí dostat do Vnitřního kruhu a jen velmi málo z nich se tam opravdu dostane.“

Sarius ničemu nerozumí. Jaký Vnitřní kruh?

„Na konci jich zbyde jen pár. Vyvolení pro boj s Ortolanem. Zabít monstrum, najít poklad. Na to se nehodí každý.“

Je těžké poznat, jestli lupič žertuje, nebo mluví pravdu, a Sarius se nemůže na nic zeptat.

„Neprozrazuj ostatním nic z toho, co ti tu říkám. Nepřiprav se o výhodu, je i tak dost malá. Snaž se najít Krystaly přání. Ulehčí ti život. Život, rozumíš?“

„Nic mu o Krystalech přání neříkej,“ vpadne mu do řeči hrbáč.

„A proč ne? Bude je potřebovat. Víš co, Sariusi? Krystaly přání jsou jedním z největších tajemství Erebosu. Slouží ti. Díky nim se nemožné stane možným. Splní ti tvé sny.“

„Když se posel dozví, co všechno tady tomu mladíčkovi prozrazuješ, budeš o hlavu kratší,“ vyštěkne hrbáč.

„To budu tak jako tak, až mě dostane do spárů.“

Muž s velkým kloboukem – to je jejich vůdce, musí být, myslí si Sarius – se k němu otočí zády a pozvolna odchází. Ostatní ho následují; jednooký, než také odejde, ještě rychle plivne Sariusovi do obličeje. Ale jinak mu nikdo nezkřiví ani vlásek. Ale taky mu nikdo neřekne, co má teď dělat dál.

Tak zase vyleze po svahu nahoru a pokouší se zorientovat. Věž musí být po levé straně, tam nechce. Rozhlédne se v naději, že spatří nějaký záchytný bod. Najednou zaslechne slabé řinčení, které přichází ze směru, kde je les nejhustší.

Sarius jde po zvuku, který je s každým krokem zřetelnější: železo naráží na železo, na dřevo, na kámen. Mezi tím se ozývá tlumený řev a něco, co připomíná výkřiky bolesti. Boj. Následuje hluk a pocit horkosti, o němž neví, zda je to zvědavost, nebo strach, anebo obojí, dokud nenarazí na překážku. Zpomalí a zmateně se dívá na černou zeď, která se táhne napříč krajinou a vysoko převyšuje stromy. Černá barva se leskne jako dehet.

Na to, že by zeď přelezl, nemůže vůbec pomýšlet, musí najít průchod. Nebo dojít až na konec obrovské překážky. Otočí se doleva, odkud přichází hluk boje. Běží, dokud není s výdrží na dně. Brána nikde. Rozpálený vztekem udeří do zdi mečem. Černá barva popraská a pod ní se objeví dvě písmena: oj.

Přesvědčený, že se pod lesknoucí se vrstvou skrývá nápis, dál zpracovává zeď mečem a doufá, že se meč nezlomí. Ale vyjde to, meč je celý a o několik minut později si Sarius přečte celou větu. Je dvojsmyslná: Připoj se.

Slyší se smát. Připojím se rád, pomyslí si a připojí se k internetu.

V tom okamžiku se kus zdi odlomí a za ní je vidět bitvu. Dva barbaři, kočičí žena, vlkodlak, několik trpaslíků, tři upíři a dva temní elfové bojují se třemi nepopsatelně ohavnými troly. Jednomu z nich už z krku trčí tři šípy, které musí být od kočičí ženy, jež má jako jediná luk. Další trol máchne kusem skály a mrští jím po vlkodlakovi, který se zachrání dlouhým skokem do strany. Dva z trpaslíků zpracovávají nohy třetího trola sekerami a pomáhá jim větší z barbarů, jenž mlátí trola kyjem do zad.

Nad nimi se vznáší modravý ovál. Jiskří jako obrovský vybroušený safír a pomalu se otáčí kolem své osy. Je to Krystal přání? Je ale moc velký, aby si ho člověk mohl jen tak vzít. Ostatní bojovníci se o něho nezajímají, mají plné ruce práce.

Sarius se dotkne meče připevněného k opasku. Najednou vypadá tak neškodný a malý. Teď by se měl pravděpodobně zapojit do boje, ale ještě si netroufá.

Jednomu z trpaslíků se zpod helmy řine krev, vtéká mu do vousů a vsakuje se do nich. Přesto se ale trpaslík bije jako lev.

Sarius se zhluboka nadechne. Žádné zranění, které snad utrpí, mu nemůže způsobit skutečnou bolest, ať vypadá reálně, jak chce. Postoupí o krok dopředu a hned se zase vrátí, aby si promyslel taktiku. Čtvrtý trol stojí sám, zahnal jednu upíří ženu do úzkých a ta se svým dlouhým úzkým mečem pokouší udržet si od těla jeho i jeho řemdih. Trol si Sariuse ještě nevšiml.

Takže na trola. Rychlým pohybem ruky si Sarius strhne štít ze zad, zdvihne zbraň a vrhne se do boje. Chvíli se cítí trapně, že na to tak dlouho musel sbírat odvahu.

Meč narazí plnou silou do trolovy kůže, stejně jako před chvílí do zdi, jen s tím rozdílem, že tentokrát nezanechá ani nejmenší stopu. Trol posměšně zařve, jednou rukou chňapne upírku a vyhodí ji do vzduchu. Ta zamává rukama, upustí meč a s ohavným zvukem dopadne na zem. Rudá stuha, kterou má kolem pasu, se zbarví do tmavošeda, zbude na ní jen malinký blyštící se kousek červeně… Ukazatel života, pochopí Sarius. Teprve teď si všimne, že každý z bojujících má na výzbroji něco červeného – nejčastěji pás na hrudi nebo opasek, jako má on sám.

Upírce musí být jasné, že v tuto chvíli zápasí se smrtí. Doplazí se do křoví, levou nohu má vytočenou do strany. Táhne ji za sebou, jako by jí nepatřila.

Trol se o ni přestal zajímat, otáčí se. Měří si Sariuse tupýma očima, z tlamy mu kapou lepivé sliny. Sarius bezděčně ucouvne. ‚Máš jen jednu šanci zahrát si Erebos.‘ Nezapomněl na to. V žádném případě to nesmí skončit tak rychle.

Trol po něm šmátrá, Sarius ho bleskově oběhne, musí trefit něco citlivého, a to co nejrychleji. Zacílí na šlachy na nohou, které připomínají nohy pravěkého ještěra. Udeří.

Trol znovu zařve, ale tentokrát to zní bolestně. Tmavě červená krev, hustá jako sirup, prýští z jedné z ran. Sarius užasle zírá na široký potok krve a až příliš pozdě si všimne, že nad ním krouží protivníkův řemdih – vidí, jak se blíží k zemi, a instinktivně se vrhne na stranu.

Ostnatá koule ho zasáhne do ramene, ozve se ohlušující jekot, který se mu jako žhavý drát zavrtá do mozku.

Upadne. Vysoko nad ním stojí trol a zírá na něho kamenně šedýma očima. Znovu zvedne zbraň. Pak se Sariusovi zdá, že přes bolestivý jekot zaslechl zahřmění. Trol zavrávorá a za ním se vynoří vyšší z barbarů a pokouší se trolovi rozdrtit kyjem páteř.

Byla to dobře mířená rána, Sariusův monstrózní protivník se vzepne, další rána, trol klesá na kolena. Už neřve, jen sténá. Poslední rána do zátylku, a trol nehybně leží.

Sarius se chce posadit, ovšem každý pokus jen zintenzívni nesnesitelný jekot. Když se pohybuje pomalu, je to trošku lepší. Opasek už má rudý sotva ze čtvrtiny. Zlepší se to, když se nebude hýbat? Lehne si do trávy. To, co viděl, prozatím stačí, aby byl klidný. Boj je skoro u konce. Dva trolové leží na zemi, třetí prchá. Čtvrtý ještě stojí, ale zpracovávají ho oba barbaři a teď se všichni, kdo ještě mohou chodit, zapojí do řeže. Proti takové přesile nemá trol šanci, zavrávorá, ještě jednou se kolem sebe rozmáchne a dopadne na zem, s trpasličí sekerou pevně zaseknutou mezi lopatkami.

„Vítězství,“ zašeptá hlas bez těla.

V tom okamžiku se objeví posel se žlutýma očima na kraji lesa a krotí svého koně.

„Dobyli jste ovál,“ řekne a dotkne se neprůhledného kotouče kostnatými prsty. „Odměna vás nemine. BloodWork!“

BloodWork? Sarius nechápe, dokud před posla nepředstoupí velký barbar a neukloní se.

„V boji ses vyznamenal nejvíc. Odměňuji tě helmou síly dvacet sedm. Ochrání tě před jedem, úderem blesku a kouzlem způsobujícím horečku.“

Posel podá BloodWorkovi zlatou helmu s beraními rohy. Barbar rychle sundá prostou železnou helmu a narazí si lesklou novou helmu, v níž vypadá ještě větší.

„Keskorian,“ pokračuje posel a druhý, o něco menší barbar předstoupí.

„Vydal jsi ze sebe to nejlepší, ale často váháš. I tak sis ovšem vysloužil odměnu. Vezmi si BloodWorkovu starou helmu, je lepší než ta tvoje.“

Keskorian udělá, co se po něm chce.

„Sarius!“ zvolá posel.

Už teď? Překvapí ho to. Do děje zasáhl mnohem později a nic zázračného nevykonal. Jen velmi těžce se zvedá na nohy. Každý pohyb zesílí jekot. Rameno mu už zase krvácí a navíc pozoruje, jak mu další kousíček opasku zčernal.

„Byl to tvůj první boj a ty jsi prokázal odvahu, místo aby ses spokojil s rolí pozorovatele. Oceňuji tvou statečnost, a proto obdržíš to, co potřebuješ nejvíc – uzdravení. Vypij tento nápoj, vrátí ti zdraví a zvýší tvou odolnost. Na zdraví, příteli.“

Sarius vidí, že se před ním vznáší zářivě žlutá lahvička, uchopí ji a otevře. Pije.

Stopy krve na rameni zmizí, opasek se červeně rozzáří a – jaké blaho – vysokofrekvenční tón, který se mu zabodával do uší při poranění, zmlkne. Vystřídá jej hudba, kterou slyšel už ve věži. Melodie slibující, že vše je možné. Vše, co si kdy přál.

„Pro Sapujapa, který poprvé vydržel až do konce, mám novou sekeru.“

Trpaslík předstoupí, vezme si sekeru a rychle se zase vrátí na své místo. Pauza. Posel postupně každému pohlédne do očí, jako by musel přemýšlet.

„Golor!“ vyvolá jednoho z upírů a obdaruje ho dvaceti pěti minutami neviditelnosti, druhého upíra – LaCora – padesáti zlatými mincemi.

Nurax, vlkodlak, je pochválen a obdrží chránič hrudi; kočičí žena Samira dvakrát tvrzený meč. Posel má menší a větší dary pro každého: štít s runovým kouzlem pro druhého trpaslíka, jedovatou dýku pro Vulcana, temného elfa. Pak už jsou tam jen druhý temný elf a zraněná upírka, ležící v trávě vedle Sariuse.

„Lelante, ty ses držel v pozadí. Byl jsi zbabělý, jen třikrát jsi bez výsledku máchl mečem. Ty odměnu nedostaneš, přemýšlím o tom, že ti odeberu jednu úroveň.“

Lelant, temný elf s černými vlasy, stojí na kraji mýtiny, napůl zakrytý stromy, mezi nimiž hledal úkryt již během boje.

Sarius cítí zvláštní uspokojení. Nebyl obzvlášť dobrý, to ví, ale někdo byl horší než on.

„Varuji tě, Lelante. Strach se nevyplácí. V příštím boji očekávám tvou vůli, sílu, celé tvé srdce.“

Úplně nakonec se posel obrátí k upírce. „Jaquino. Jsi skoro mrtvá. Když tě tu nechám, za okamžik zemřeš. Jestli chceš, ulož se k poslednímu odpočinku. Pokud ne, následuj mě.“

Upírka se vyškrábe na kolena. Krev, řinoucí se z jejích ran, je černá. Doplazí se k poslovi a ten ji vyzvedne na koně.

„Máte povolení rozdělat oheň,“ řekne, strhne koně do strany a odcválá do tmy.

Sapujapu je nejrychlejší. Tři kousky dřeva, červený plamínek, který mu vystřelí z prstu, a uprostřed mýtiny už plápolá oheň. Všichni se kolem něj shluknou.

„Co myslíte, že chce od Jaquiny?“ ptá se Nurax.

„To, co obvykle,“ řekne Keskorian. „Komu na tom záleží. Až se vrátí, bude ve čtvrté úrovni.“

„Jestli se vrátí,“ odvětí Sapujapu.

Postupně si všichni sedají. Sarius je nerozhodný. Cítí se nepříjemně, jako cizinec. Ačkoli je dost dobře možné, že některé z nich zná, možná dokonce všechny, kdoví…

„Máme tu jednoho nového. Sarius,“ zjistí Samira.

„No jo, už zase elf,“ vysmívá se BloodWork, který až dosud mlčel. „Těch je jak much.“

„Ale vypadaj líp než barbaři,“ ozve se Lelant.

„Ty buď zticha, srabe.“

Lelant skutečné zmlkne, takže se BloodWork může zase věnovat Sariusovi.

„Proč temný elf? Neřekli ti, že jsou jich tu mraky?“

„To ti snad může být jedno.“

„A navíc určitě zvěd,“ dál se do něj naváží BloodWork. „Jako celá ta sebranka.“

„Já jsem rytíř. A máš ty něco proti, když ti budu říkat Bloody?“

Upír LaCor se báječně baví. „Rytíř! Natáhneš bačkory dřív, než si umíš představit. Zvlášť jestli budeš BloodWorka častovat přezdívkami.“

Co je tak špatného na rytíři? zeptal by se rád Sarius, nechce se ale zesměšnit. Možná by mu to prozradil skřet ve věži, když Sariusovi nabízel pomoc.

„Kam odvezl posel Jaquinu?“ ptá se místo toho.

„Časem sám uvidíš,“ odpálkuje ho Sapujapu.

„Proč mi to prostě neřekneš?“

„Nesmím, jsi teprve v první úrovni.“

První úroveň, no jasně. Vždyť sotva začal a ostatní určitě jen nedočkavě čekají na to, až si nabije. Nebo zaklepe bačkorama, jak se LaCor s potěšením vyjádřil. Pozoruje podrobněji Sapujapa a Samiru, ale nikde nenajde odkaz na jejich úroveň. Odkud všichni vědí, že je začátečník?

Ale mezitím se už mluví o něčem jiném.

„Víte někdo, kde je dneska Drizzel?“

„Ani tucha. Možná je s nějakou jinou skupinou.“

„Nebo je na sólové výpravě.“

„Mám pocit, že má nějaký úkol venku.“

Zájem o Sariuse vyprchal. Je rád, ptá se sám sebe, kdo je Drizzel a co to znamená mít úkol, venku. I když nerozumí všemu, o čem se mluví, pomalu se uvolní a zaposlouchá se do vábivé hudby, která jím lenivě prostupuje, sladká jako med. Připadá si těžký a spokojený, jako by už měl za sebou další vítězný boj.

Celou tu dobu stojí Samira vedle něho. Sarius se nemůže zbavit pocitu, že by ho ráda oslovila, ale neví, jak to navléct.

„Bloodova stará helma je úplně na nic,“ reptá Keskorian. „Pořádný meč by mi byl milejší.“

„To by ses do toho musel víc opřít,“ míní Nurax.

„No jo, prosím tě, jen se raduj z toho brnění, cos dostal. Ale to je taky šmejd. Kolik obranných bodů to má? Čtrnáct? To si můžeš stejně tak dobře něco poskládat z papíru.“

„Tak ať,“ ohrazuje se popuzeně Nurax. „Aspoň to odrazí šípy orků; ty mě včera málem připravily o život!“

Sarius se na diskuzích nepodílí. Právě mu došlo, že jeho kabátek může být problém. Má jen pět obranných bodů. Snad nejsou orkové někde poblíž.

„Podívej se na Bloodův chránič! Jakou sílu má ten?“

BloodWork na sebe s odpovědí nechá čekat.

„Padesát dva.“

„Vůbec nechci vědět, co pro to musel udělat,“ ozve se Sapujapu.

„Po tom ti je taky hovno,“ vysvětlí obrovský barbar.

„Bacha! Za nadávky už posel udělil výstrahu. Trpaslíkovi, byl jsem u toho.“

Zatímco Nurax mluví, přijde k ohni nová postava. Temná elfka, přes rameno jí visí dlouhý luk. Černý, pevně spletený cop připomene Sariusovi Emily. Vyvolá si její jméno: Arwen’s Child.

„Čau AC,“ pozdraví ji Nurax. „Ty jo, ty už jsi trojka! Gratulace.“

„Dík. Byla to maličkost. Dneska se nebojovalo?“

„Teď jsme skončili,“ informuje ji Keskorian. „Čtyři trolové, žádná sranda. Znáš tu všechny? Každopádně BloodWorka, ne?“

„Jo, hledali jsme spolu zaklínače. Čau Bloode.“

Barbar neodpoví, stojí nehybně u ohně a zírá do plamenů.

„Ale LaCora neznám, ani Sapujapa, Samiru nebo Sariuse. Jsou jména, co začínají na Sa, zrovna v módě?“

„Lepší než je ukrást z Pána prstenů,“ odvětí Sarius a dostane se mu potlesku od Samiry.

Arwen’s Child přistoupí k Sariusovi blíž. „Ty jsi jednička,“ konstatuje.

„Jo.“

„Máme tu ještě nějaké jedničky?“

„Dneska jsem už viděl čtyři,“ řekne Lelant. Na tichého elfa už Sarius málem zapomněl. Což je možná proto, že to Lelant s přízviskem ‚temný‘ vzal hodně doslova: Oblečení má úplně černé, vlasy též a obličej má barvu kávy s troškou mléka. Sariuse bezděčně napadne, zda se za touto postavou neskrývá Colin.

„Jedniček je čím dál víc. Se Sariusem to dnes dělá dva temné elfy, jednu vlkodlakyni a člověka.“

„Lidi jsou vzácní,“ podotkne Sapujapu.

„A nadbyteční,“ doplní ho BloodWork.

Sarius by rád v nastalé pauze položil přítomným pár otázek. Jestli ten rotující oválný kámen nad nimi je Krystal přání. Co má udělat pro to, aby se svým chabým vybavením přežil další boj. Nebo jak se nejrychleji dostat do další úrovně. Protože s jedničkou, jak to tak vypadá, je člověk nula.

„Máte pro mě nějaké dobré tipy?“ zeptá se.

„Jo. Pokus se zůstat naživu,“ odpoví Nurax. „Nejlepší je zůstat v boji blízko někoho silného, aspoň dokud jsi ještě slabý.“

„Ale na mě vůbec nemysli,“ řekne BloodWork, „přiblblej elfe.“

„Jak to, že tomu novému dáváš tipy?“ reptá Keskorian. „Všichni jsme soupeři, už jsi na to zapomněl? Chceš na konci dostat odměnu, nebo ji má dostat on? Pro mě za mě můžou všichni noví rovnou natáhnout bačkory. Už tak je nás až moc.“

„Správně,“ ozve se BloodWork.

„Až moc na co?“ ptá se Sarius.

Nurax poté, co byl tak neomaleně okřiknut, mlčí, ale Sapujapu námitky barbarů ignoruje.

„No, na poslední boj. Velkou bitku proti Ortolanovi. Do ní se může zapojit jen asi pět nebo šest lidí, a ti pak vyhrajou… nějaký jackpot. BloodWork je na to celý žhavý, tomu bys nevěřil.“

BloodWork napřáhne ruku a srazí Sapujapa jedním úderem pěstí k zemi. Část trpaslíkova opasku zčerná.

„Buďte už konečně zticha, idioti. Vždyť vy nemáte nejmenší tušení…“

S těmito slovy se BloodWork vzdálí od ohně a postaví se na kraj lesa. Keskorian ho následuje jako pes svého pána.

„To se může? Je to povolený?“ ptá se Nurax rozhořčeně, zatímco se Sapujapu škrábe na nohy.

„Vypadá to tak. Jinak už by se tu objevil nějaký z poslových skřetů a varoval by ho. Ti se přece objeví ihned, když se někdo jen maličko proviní proti pravidlům,“ vysvětlí Arwen’s Child.

V tom okamžiku něco vyskočí z křoví. Skřet s oranžově zbarvenou kůží, ale jinak jako by z oka vypadl tomu z věže.

A je to tu, pomyslí si Sarius, trest pro svalouna.

Ale o BloodWorkových hrubostech nepadne ani slovo.

„Zpráva od vašeho pána: Vykradači hrobů plení svatá místa. Zabte je a jejich kořist náleží vám. Začněte! Rozdělte se, rozmístěte se, pospěšte si!“

Pohybem ruky uhasí oheň a znovu zmizí v křoviscích.

Co teď budeme dělat? chce se Sarius zeptat, ale s uhašením ohně zmizela i možnost bavit se. Vědí ostatní, kde svatá místa leží? Zjevně ne, protože odbíhají různými směry. BloodWork zmizí nalevo v houští, Keskorian těsně za ním. LaCor a Arwen’s Child běží doprava, Nurax, Golor a Lelant už jsou taky pryč a pádí za barbary.

Aby nezůstal sám, drží se Sarius Sapujapa. Trpaslík se pohybuje spíše těžkopádně, Sarius si přitom jako jednu z vlastností zvolil rychlost. Jdou rovně do lesa, kde je čeká temnota a hrozivé zvuky. Saruis Sapujapa neopouští, ale jeho výdrž každým krokem klesá. Je to tím, že je jednička? Sapujapu běží volným, ale stálým tempem. Až si Sarius bude muset odpočinout, trpaslík nepočká. Proč by taky měl?

Ukazatel výdrže se zkracuje stále víc a víc. Sarius ztěžka dýchá, zrychluje se mu tep, začíná klopýtat. Kdyby si mohl na chvíli oddechnout… Ale Sapujapu jede jako parní lokomotiva a Sarius nechce zůstat sám. Takže běží, pohled neustále na modrém ukazateli. Pak přijde stoupání, nijak dlouhé ani prudké, ale to už je na něj moc. Prostě spadne na zem. Hruď se mu zvedá a klesá v krátkých, zoufalých pokusech o nádech, zatímco Sapujapu mizí v podrostu.

Z dálky už je slyšet hluk boje – podívejme, BloodWork si vybral správnou cestu a teď dělá čest svému jménu. Sarius se pomalu narovná. Zavrávorá, je zcela vyčerpaný. Ale aspoň zná směr a bude sledovat hluk boje. Pokud na něj ještě nějaký vykradač hrobů zbyde, jen dobře. Pokud ne, tak se s tím nedá nic dělat.

Opatrně a s ohledem na to, aby nevyčerpal svoje síly, běží Sarius dál. Netrvá to dlouho a po jeho levici se opět objeví černá zeď. Zastaví se, zabouchá mečem na lesklé kameny a doufá, že se zase objeví nějaký text, který mu pomůže dál.

Kus černé se sice oddrolí, ale pod ní je zase jenom černota. Sarius jde podél zdi kus dál do lesa a zkusí to ještě jednou. Opět jen černý kámen, nic jiného. Frustrovaně praští do stromu, načež z koruny něco vylétne a za tlumeného plácání křídel odletí pryč.

Očividně však nevyděsil jen ptáka. V hustém křoví, vzdáleném jen pár kroků, něco lomozí. A blyští se.

Sarius má stále v ruce meč, přiskočí k houští a naslepo udeří. Ozve se výkřik a zařinčení. V následujícím okamžiku z křoví vyskočí šotkovité stvoření s kůží žlutou a zvrásněnou jako pergamen. Na rameni krvácí, ale přesto v náručí pevně svírá nějaké blýskavé předměty.

Sarius za ním běží, máchne mečem, ale netrefí. Skřet upustí něco, co vypadá jako stříbrná miska, a běží dál. Dalším mávnutím meče Sarius vykradače hrobů zasáhne do nohy, šotek vykřikne a spadne, ale kořist nepustí. Sarius neváhá. Dvakrát šotka udeří, ten už se ani…

„Nicku?“

… už se ani nehne. Ruce se mu rozletí, helma se skutálí na zem, krátká dýka…

„Nicku? Co to hraješ?“

„To ti vysvětlím později.“

… amulet a něco, co vypadá jako chrániče nohou. Sarius vše rychle sbírá, ale bylo tam ještě něco, ještě…

„To je něco nového? Odkud to máš?“

„Hned, jo? Dej mi ještě minutku!“

Přesně. Miska, kterou lupič ztratil. Kam se poděla? Někam se odkutálela, sakra. Ale musí ji najít. Prohledává křoví.

„Už jsi jedl?“

„Sakra, nemůžeš mě ještě chvíli nechat na pokoji?“

Tady je. Odkutálela se ke kmeni stromu. Najednou se za ním ozve nějaký zvuk, hrozně hlasitý. Otočí se.

Byla to ale jen jeho matka, která za sebou zabouchla dveře.

6.

V kuchyni se ve velkém hrnci vařila voda. Máma měla lokty opřené o linku a listovala v ženském časopise. Sklenka s červeným vínem byla až na jeden doušek prázdná.

„Promiň mi to předtím.“ Nick si matku zezadu prohlížel. Nabarvila si dva pramínky černých vlasů na oranžovo, to bylo nové a nelíbilo se mu to.

„Dneska máme těstoviny s omáčkou,“ řekla a ani nezvedla hlavu. „Víc toho nezvládnu.“ Zívla. „Cos to dělal tak důležitého, že jsem tě u toho tak strašně rušila?“

„Ale nic. Promiň, choval jsem se jako blbec.“

„To máš pravdu.“ Máma se otočila a usmála se. „Bylo to zrovna napínavé?“

„Jo.“ Cítil, že jí dluží nějaké vysvětlení. „Dneska jsem to dostal, je to taková adventura. A vůbec ne špatná.“

Matka nasypala těstoviny do vařící vody. „Tak doufám, že jsi taky něco udělal do školy.“

„Jasně,“ řekl Nick a zakryl své špatné svědomí úsměvem.

Jedenáct večer. Bzučení žárovky nad psacím stolem. Auto snažící se v nedaleké ulici zaparkovat. A vyčerpaný klid v bytě, kde to vonělo po rajčatové omáčce s práškovým česnekem.

Nick po jídle ještě rychle naškrábal esej na angličtinu. Teď zapnul počítač a otevřel Erebos. Několik dlouhých minut čekal, až zmizí černá obrazovka a objeví se rudý nápis. Že zadržuje dech, zjistil, až když si oddechl, že hra naběhla.

Noční krajina je mu cizí – to není ten les, kde porazil vykradače hrobů, a ani místo, kde bojoval proti trolům. Tohle je vřesoviště, trochu zvlněné. Tu a tam stojí strom.

Vykradač hrobů! Sariuse napadne, že ještě neověřil, jestli mu zůstaly všechny ukořistěné poklady. Podívá se do inventáře a oddechne si. Miska tam je, helma, dýka a amulet taky. Helmu si chce rovnou nasadit, ale nejde mu to, to je k vzteku.

Jde dál praskajícím vřesem, už zase bez cíle. Přeje si slyšet hudbu nebo hlasy, ale ozývá se jen lehký noční vánek a… vzdálený šum. Tentokrát neváhá, jde za zvukem a brzy narazí na řeku, která v noční krajině bleděmodře a úplně nepřirozeně svítí. Sarius vyhlíží nějaký oheň. Bez ohně si nepopovídá, a když si nepopovídá, nic se nedozví. Mohl by prostě nějaký rozdělat sám, tu schopnost přece má. Možná by světlo někoho přilákalo a mohli by si promluvit. Sariuse úplně ničí to množství otázek, na něž by se rád zeptal. Pak si ale vzpomene, že Sapujapu mohl rozdělat oheň teprve tehdy, když jim to posel se žlutýma očima povolil. Radši nebude porušovat pravidla.

Jde dlouho, než je přesvědčený, že v dálce vidí světlo. Prvotní radost se mísí se stísněností. Sarius sám v lese, to zní velmi zranitelně. Vytáhne meč a hned si připadá směšně, tak ho zase zasune. Každý krok se mu zdá zrádně hlasitý.

Když je oheň na dohled, Sarius vydechne. Scéna působí poklidně. V mihotavém světle stojí pouze dvě postavy: temný elf a upír. Ani jednoho nezná.

„Čau, máte tu ještě místo?“

Temný elf, který se jmenuje Xohoo, trochu poodstoupí.

„Jasně že máme. Dokonce i pro jedničku. Jak se jmenuješ – Sarius? Sakra, to mi připomíná latinu.“

„Žádný narážky na svět mimo Erebos,“ varuje ho upír, který se jmenuje Drizzel. „Jinak ti posel dá tak přes prsty, že ani neudržíš meč.“

Drizzel. S tímhle jménem se už Sarius setkal, jen si nemůže vzpomenout, co se o něm říkalo. Přemýšlivě pozoruje modře zářící řeku.

„Hele, můžu se vás na něco zeptat?“

Drizzel vycení špičáky.

„Jasně. Jestli ti odpovíme, je ale jiná.“

Sarius důkladně přemýšlí, pak se teprve zeptá.

„Jak to, že vidíte, že jsem jednička, a já vaše úrovně vidět nemůžu?“

Odpoví Xohoo.

„Protože jsme dál než ty. Vidíš jen úrovně lidí pod sebou.“

„Takže až budu dvojka, rozeznám jedničky?“

„Přesně.“

Konečně nějaká použitelná informace. Sarius se radostně ptá dál.

„A jak se stanu dvojkou? Nikde nevidím, kolik mám bodů. Nebo nějaký ukazatel pokroku.“

„Tak to taky nefunguje. Musíš čekat, než usoudí, že jsi pro to zralý.“

„Kdo?“

Xohoo už nic neřekne, s čímž je Drizzel spokojený.

„No konečně jsi zticha. Víš moc dobře, že se s nikým nemáme vykecávat.“

Vždyť jsem neprozradil nic tajného,“ brání se Xohoo, zatímco se v pozadí ozvou kroky. K malé skupince se přidá barbarka. Je mnohem větší než Sarius, zato její sukýnka zakrývá ze svalnatých nohou jen to nejnutnější. Přes rameno má hozenou obrovskou sekeru. Sarius si zjistí její jméno: Tyranie. Jak hlubokomyslné.

„Tady chcíp pes,“ řekne místo pozdravu. „To nemáme žádný úkol?“

„Ne, to snad vidíš,“ odpoví Xohoo.

„O. k., má někdo chuť na souboj?“ Tyranie sundá sekeru z ramene a mávne s ní v půlkruhu tak, že jen těsně mine Sariovu hruď.

Drizzel se jejímu nápadu vysměje.

„Zbláznila ses? Tady nejsme ve městě a už vůbec ne v aréně! Kromě toho, abych šel do souboje s barbarkou, to bych musel mít v hlavě stejně prázdno, jako má celé to vaše příbuzenstvo. Jen se mlať s někým jako ty, kdo má místo mozku sval, časem vám možná dojde, že energie neroste na stro..

Útok přijde bez varování od vody – respektive je to sama voda, která útočí. Modře zářící proud vytváří vlny vysoké jako věže a formuje se do podoby obrovských ženských postav, které najednou vystupují z břehů a zahalují vše do neskutečného modrého světla.

Sarius vytasí meč, ačkoli by ze všeho nejradši utekl. Je to voda, jen voda.

Bohužel ale také všechny údery prochází těly útočnic jako vodou. Je jich sedm a mají nad Tyranií, Drizzelem a Sariusem děsivou převahu. Xohoo se asi někam stáhl, není po něm ani vidu, ani slechu.

Sarius se zaměří na nejmenší z vodních žen. Snaží se na jejím těle najít nějaké zranitelné místo, ale nedaří se mu to. Jeho zbraň jí jen s lehkým plesknutím projede nohou, břichem a hrudí. Ať se snaží, jak chce, výš nedosáhne.

Ale aspoň si navzájem neubližujeme, pomyslí si. Já jí ne a ona mně taky ne.

V následujícím okamžiku žena k Sariusovi vykročí, ne, ona vykročí na Sariuse, a zastaví se. Její noha ho obklopuje jako jasně modrý vodní sloup.

V uších se mu opět rozezní ohlušující jekot, zavrtává se mu do mozku. Vidí, jak z něj vyprchává život. Já se topím, dojde mu.

Krok do strany, pak ještě jeden. Obryně ho bez obtíží následuje, je v ní lapen, nemůže ven, bez ohledu na to, jak zběsile kolem sebe bije mečem. Tyranii postihlo totéž, zatímco Drizzelovi se podařilo uprchnout mezi stromy. Sarius ho vidí mizet v temnotě, chce ho následovat, ale nejde to. Pět útočnic, na něž nezbyl žádný protivník, se stáhlo zpět do řeky, to ještě zahlédne, zatímco vysoký tón v hlavě se stává čím dál nesnesitelnějším.

Umění rozdělat oheň, pomyslí si Sarius. Oheň proti vodě. Musí se zamyslet, co má vlastně udělat, ještě nikdy oheň sám nerozdělával. Ale musí to jít rychle, opasek má už skoro celý černý. Rychle!

Zasyčí to, vytvoří se pára. Za zvuku vln bičovaných vichřicí obryně Sariuse pustí, rozpadne se a spojí se s řekou. O chvíli později se totéž podaří Tyranii. Okoukala můj trik, pomyslí si trochu uraženě Sarius.

A je to k vzteku, protože je na tom mnohem lépe, ztratila sotva polovinu energie. On naproti tomu vidí, jak málo je v něm života, a neodvažuje se ani pohnout. Tak jako tak ho ochromuje vysoký tón, který stejně jako minule doprovází jeho zranění. Patrně přestane, když z jeho opasku zmizí i poslední kousek červené, ale k tomu nesmí dojít, v žádném případě! Takže teď nepodstupovat žádné riziko. Sarius se zastaví, ani se nehne. Kdoví, třeba by stačilo obyčejné škobrtnutí, a byl by na pravdě boží.

Ale podle všeho mu pauza dopřána nebude. Někdo se blíží, Sarius slyší dusot kopyt. Je ten někdo sám, nebo jich je víc? Teď se přece jen pohne, vytáhne meč a pomalu dojde na okraj lesa. Drizzel tam předtím zmizel, Sarius teď chce udělat totéž, odvahu si už opravdu nemůže dovolit. Sakra, to nemohl být opatrnější?

Už stojí ve stínu stromů, když pozná poslova opancéřovaného koně.

„Sariusi,“ ozve se šeptavý hlas, „předstup.“

Posel zastaví koně přesně na místě, kde předtím plápolal oheň. Žluté oči pod kapucí se dívají k Sariovu úkrytu.

Ten váhavě opustí ochranný štít stromů.

„Vodní sestry vás značně udolaly,“ konstatuje posel.

„Ano.“

„Ty a Tyranie, byli jste jediní, kdo se jim postavil?“

„Ano.“

„Byli poblíž ještě další bojovníci?“

Sarius mlčí, ale Tyranie mu informaci ochotně poskytne.

„Byli tu Drizzel a Xohoo, ale zdrhli.“

„Skutečně?“ Posel se podívá směrem k lesu, kde se oba zmiňovaní zachránili. Pak sáhne do pláště a vytáhne malý váček.

„Pro tebe, Tyranie. Je to čtyřicet čtyři zlatých mincí, za něž by sis u nejbližšího obchodníka měla koupit lepší vybavení. Když odsud půjdeš po proudu, brzy dorazíš k malé osadě. Neboj se pozdní hodiny, vzbuď obchodníka a vyřiď mu, že jsem tě poslal já. Co se týče zdraví, hledej u břehu bylinky s červenými lístky.“

Tyranie netrpělivě chňapne po váčku se zlatem a vydá se na cestu.

„Sariusi?“ Posel se v sedle skloní a natáhne kostnatou ruku. „S tebou to vypadá zle. Měl bys jít se mnou.“

Poslovo gesto naplní Sariuse nevolí, působí tak nějak – chtivě.

„Pomůžeš mi?“ zeptá se a okamžitě svých slov lituje. Zní dětinsky a pošetile.

„Pomůžeme si navzájem,“ odpoví posel a natáhne ruku ještě o kousek dál.

Protože nemá na výběr a protože posel tentokrát očividně ani nepomyslel na to, dát mu jednoduše další lahvičku léku, chytne se Sarius natažených kostnatých prstů. Posel ho vytáhne na koně, ten zafrká, postaví se na zadní a rozběhne se.

Sariusovi je hned lépe. Tón zmizel a opět začala hrát příjemná hudba. Říká mu, že se vše zas v dobré obrátí, nic se mu nemůže stát. Je v tomhle eposu hrdinou, vše se točí kolem něj. Je rád, že podstoupil boj s vodními obryněmi a neutekl jako Drizzel a Xohoo.

Poslův kůň je rychlý. Jedou po mírně stoupající lesní cestě. Stromy na pravé straně brzo vystřídají vysoké skály, tmavé jako špinavá voda. Posel zvíře odchýlí z cesty, směrem ke skalám. Zblízka si Sarius povšimne znamení vyrytých do kamene, vzkazů, které nedokáže rozluštit. Před jednou z jeskyní zastaví a sesednou. Posel pokyne směrem ke vchodu do jeskyně a Sarius vstoupí. Vnitřní neklid, který musel překonat, když nasedal na koně, je pryč a už se nevrátí, ani když vstoupí do jeskyně rozlehlé jak katedrála, v níž se každý krok mnohonásobně odráží.

„Bojoval jsi úctyhodně,“ řekne posel.

„Díky. Každopádně jsem to zkoušel.“

„Je politováníhodné, že jsi byl tak těžce zraněn. Další boj nepřežiješ.“

Jako by to Sarius nevěděl. Ale tak, jak to posel říká, to vypadá, jako by se na tom už nedalo nic změnit. Jako by byl Sarius odsouzený k smrti. Se svou odpovědí váhá a nakonec se rozhodne zaobalit ji do otázky.

„Myslel jsem, že si chceme navzájem pomoct?“

„Ano. To byl můj návrh. Myslím, že už nejsi úplný začátečník. Měl bys být připraven na druhý rituál.“

To je víc, než Sarius očekával. Tuší, že po druhém rituálu už z něj bude dvojka.

„Také tě uzdravím a dám ti víc síly, výdrže a lepší vybavení,“ pokračuje posel. „Je ti to po chuti?“

„Samozřejmě,“ odpoví Sarius.

Teď posel přijde se svým požadavkem, cenou, kterou za to bude muset zaplatit. Ale posel mlčí. Proplete své příliš dlouhé prsty. Čeká.

„A co pro tebe můžu udělat?“ zeptá se Sarius, když už ticho trvá příliš dlouho.

Jeho protějšku se rozsvítí žluté oči.

„Jenom maličkost, ale bude to důležité. Budeš na chvíli poslíčkem.“

Sarius, který počítal s tím, že bude muset porazit nějakou obludu nebo bojovat proti drakovi, teď neví, zda má cítit úlevu, nebo být zklamaný.

„To udělám rád.“

„To mě těší. Budeš mít za úkol následující: pojedeš zítra do Totteridge ke kostelu svatého Ondřeje. Tam stojí prastarý tis. U něj najdeš schránku, na níž je napsané slovo ‚Galaris‘. Je zamčená. Ty ji neotevřeš, ale strčíš ji do tašky, kterou si s sebou přineseš. Vydáš se s ní k viaduktu Dollis Brook, tam, kde křižuje Dollis Road. Položíš schránku do křoví pod jeden z oblouků nedaleko silnice. Schovej ji tak, aby ji nikdo nezasvěcený nenašel. Potom jdi pryč a neotáčej se. Rozumíš?“

Sarius se na posla beze slova dívá. Ne, nechápe vůbec nic. Totteridge a Dollis Road? Ty leží v Londýně, ne ve světě Erebosu. Nebo přece jen? Váhá, přemýšlí a nakonec se pro jistotu zeptá.

„To znamená, že ten úkol mám splnit v Londýně? Ve skutečnosti?“

„Přesně tak. Ať už ‚realita‘ znamená cokoli.“

Posel se vyčkávavě dívá, ale Sariuse nenapadá žádná vhodná odpověď. To je přece nesmysl. Má najít schránku u kostela, jak by to asi mělo fungovat?

Na druhou stranu – tvrdit mohl ledacos. Třeba i to, že úkol splnil přesně tak, jak to po něm posel chtěl.

„Dobře, udělám to.“

„To mě těší. Nečekej příliš dlouho. Uvidíme se zítra, ještě před polednem. Do té doby musíš úkol splnit. Jestli mě zklameš…“

Poprvé od chvíle, kdy ho Sarius poznal, se poslovi vkrade do obličeje něco jako úsměv. Jako kdyby tušil, co se Sariusovi honí hlavou.

„… jestli mě zklameš, je to naše poslední přátelské setkání.“

Posel pokyne na pozdrav, otočí se a odejde; vchod do jeskyně se za ním uzavře. Zároveň zmizí i světlo. Tma. Tak neproniknutelná, že Sarius neví, je-li částí temnoty, nebo přestal existovat.

Nakonec umřeme všichni. Zvláštní, že kolem toho mnozí dělají tolik povyku – jestli se to stane dřív, nebo později. Čas teče jako voda a nese nás s sebou, ač se snažíme, jak chceme, plavat proti proudu.

Jak příjemné je vzdát to. Nechat dny a noci volně plynout, nevidět chod světa, neslyšet ho, necítit. Žít ve vlastním světě, kde platí vlastní pravidla. Nehonit se za nespočetnými cíli, ale sledovat jen jeden jediný, nepřetržitě a důsledně.

Ó ano, důsledně. Už toho moc nedělám, ale důsledný jsem. Co vytvořím, to je dobré; je to mnohem lepší, než jsem já sám. Jedna z mála věcí v životě, ve kterých ještě nacházím smysl, spočívá ve vytvoření něčeho, co zdaleka přeroste své vlastní já. A ono to roste. Roste.

Teď jsem si toho všiml. Nebyl jsem upřímný, když jsem říkal, že je mi jedno, jak dlouho žijí lidé kolem mě. Jedno mi to není. Ale nezajímá mě prodloužení, naopak. Sedím zde a ostřím své náčiní, jímž zkrátím to, co se zkrátit musí.

7.

Žádné kombinace kláves nefungovaly. Nick si povzdechl, stiskl tlačítko reset a ulevilo se mu, když počítač znovu nastartoval a naběhl. Než se konečně rozsvítila obrazovka a vše bylo připravené, trvalo to celou věčnost. Nick pohupoval nohou; podíval se na hodinky – 1:48. Naštěstí byla druhý den sobota, takže mohl klidně ještě chvíli hrát. Tedy, pokud se mu podaří Erebos znovu spustit, ale to určitě nebude problém. V nejhorším by mohl vytvořit ještě jednu postavu – to byl každopádně dobrý nápad. Tentokrát možná barbara nebo upíra. Barbaři byli záviděníhodně odolní.

Našel na obrazovce ikonu Erebosu, jednoduché červené E, a klikl na ni. Kurzor myši na vteřinu získal podobu přesýpacích hodin, pak se ale ihned zase proměnil v obyčejnou šipku. Nic víc se nestalo. Nick na ikonu poklikal ještě jednou, vyndal DVD z mechaniky a znovu ho vložil – nic.

Po dvou dalších restartech celého počítače to vzdal. Všechny ostatní programy fungovaly bez obtíží, jen s Erebosem se nic nedělo. Doprčic!

Nick byl příliš rozrušený, než aby mohl jít spát. Zatímco tady nečinně posedával, zuřily jistě u modré řeky nebo u černé zdi ty nejnapínavější bitvy. A i kdyby ne, tak člověk aspoň mohl postávat u ohně a povídat si s ostatními.

Ale jak to tak vypadalo, měla jeho kopie nějakou chybu.

Najednou před sebou opět viděl Colina, který prosil Dana o tipy, ani před ním nemukal, a stejně je nedostal. Taky se mu tenkrát hra takhle zhroutila?

Nick otráveně otevřel Hledání min, třikrát za sebou se vyhodil do vzduchu a nepřiměřeně nahlas u toho klel. Tak asi přece jen půjde spát.

Nebo ještě rychle navštívit Emilyinu stránku?

Ne, na to neměl náladu. Nebyl dostatečně uvolněný. Dost romanticky naladěný.

Ani ne dost zvědavý.

Zcela proti svému zvyku se Nick probudil v sedm hodin ráno, nervózní jako před písemkou. Oči ho pálily a měl je slepené. Myšlenka na to, že by vstal, ho hned zase unavila. Na druhou stranu – vstávat přece nemusel. Každopádně ne takhle brzy. Vlastné vůbec ne. Zabořil hlavu hlouběji do polštáře a pokusil se na nic nemyslet. Brzy se ale přistihl při tom, že si opakuje klávesové zkratky, které včera při hraní Erebosu objevil: Ctrl+f pro rozdělání ohně, b pro blokování, mezerník pro skákání, escape pro únik. Přemýšlel, jestli Colin právě hraje. Blbost, ten spal. Colin alias… Nick měl, co se tohoto týkalo, své podezření. Jak se jmenoval ten temný elf, který se při bitvě s troly stáhl do pozadí? Lelant, to je ono. Ten se při boji držel stranou stejně, jako to vždy dělal Colin, když nějaký basketbalový zápas považoval za prohraný. To se pak držel zpátky, už nehnul ani prstem.

O. k., takže Colina si ve svých vnitřních poznámkách zaškatulkoval jako Lelanta. Mnohem zajímavější ale bylo, kdo se skrýval za BloodWorkem. Nejspíš nějaký z ranařů, kteří se vždy shromažďovali na školním dvoře u popelnic a děsili ty z jedenáctky. Nikoho z nich ani pořádně neznal jménem.

Dan? Dan byl určitě nějaký tlustý trpaslík jako Sapujapu. Anebo je naopak extra hubený a vykrášlený – třeba jako nějaký upír. Nebo byl jedním z temných elfů, kterých k Nickově lítosti bylo tak moc. Každopádně by Dana ihned poznal podle těch jeho blbých poznámek a samolibosti a hned by ho přetáhl mečem.

Nick si povzdychl. S dalším spánkem to už asi neklapne, když se mu hlavou honí pořád jen ta hra. Protáhl se, posadil se a přehodil nohy přes okraj postele.

Do Totteridge to Nick neměl daleko. Linka metra Northern Line měla zastávku kousek od jeho domova, takže ke kostelu svatého Ondřeje mohl jen tak pro formu zajet velice rychle. I když ta hra už nefungovala.

Nick si ještě jednou sedl k počítači a zkusil ji spustit, ovšem se stejným výsledkem jako předtím. Erebos otevřít nešel.

Internet naštěstí fungoval, a tak Nick během několika minut našel na Google Maps místo, kde kostel stál – a dokonce i obrázek tisu, který byl prý dva tisíce let starý a prý nejstarší živý organismus Londýna. Páni. Větve začínaly tak nízko, že tis na obrázku vypadal jako obrovské křoví.

Táta už před hodinou odjel do služby a máma bude spát určitě až do desíti. Nick se učesal, svázal si vlasy do culíku a natáhl na sebe oblečení z předešlého dne. Mohl využít příležitost a zároveň donést snídani. Muffiny s kousky čokolády, za to ho máma rozhodně pochválí. Vzal starou plátěnou tašku, strčil ji do kapsy u bundy a nechal matce na kuchyňském stole lístek: Nesu něco Colinovi, budu hned zpátky.

Dveře za sebou zavřel tak tiše, že to i on sám sotva slyšel. Máma Colinovi volat nebude, aby si to ověřila. A i kdyby – Colin přece už několik dní telefon nezvedal.

Nick vystoupil na stanici Totteridge & Whetstone a deset minut čekal na autobus, který by ho po Totteridge Lane dovezl až ke kostelu.

Tis se nedal přehlédnout. Jen bohužel nestál tak osaměle, jak se to Nickovi jevilo na obrázcích na internetu, protože ve skutečnosti se všude po hřbitově procházeli lidé. Starší pár, dvě ženy s kočárkem, zahradník. Nicka si sice nevšímali, ale přišlo mu hloupé, že by měl pod tímhle obrovitým stromem hledat něco, co tam určitě nebylo.

Najednou si uvědomil absurdnost celé situace. Proč tady vůbec byl? Protože mu postava z počítačové hry nakázala, aby něco hledal pod nějakým stromem? Bože, to bylo opravdu směšné.

Aspoň o tom nikdo nevěděl. Mohl zase jet domů a zapomenout na to, dát si s mámou snídani a potom jít někam s Jamiem. Nebo jen tak hrát na počítači.

Až na to, že hra nechtěla nastartovat. Ta přiblblá hra.

Aby se zabavil a také aby svému rannímu výletu dal nějaké opodstatnění, obešel Nick ještě jedno loudavé kolečko kolem kostela. Pozoroval při tom červenou cihlovou stavbu se světlou hranatou věží a došel k závěru: Bylo by pěkně hloupé jet teď domů, aniž by si tis aspoň krátce neprohlédl.

Ve stínu stromu stály prastaré, křivé náhrobky. Působivá atmosféra, pomyslel si Nick. Téměř uctivě se dotkl ohromného kmene. Stačili by čtyři lidé na to, aby ho objali? Nebo spíš pět? Uvnitř kmene by se bez potíží dalo i něco schovat. Ale nic tam nebylo, aspoň ne na první pohled. Nick strčil ruku do široké mezery ve dřevě a nahmatal hlínu, která se uvnitř nahromadila. Podíval se na zem. Ani tam nic nebylo – proč by taky mělo?

Šel dál, skláněl se pod větvemi visícími na zem, dostal se až na druhou stranu obřího stromu. Sehnul se.

Mezi rostlinami, které rostly těsně u rozpraskané kůry stromu, vykukovalo něco světle hnědého, hranatého. Nick odhrnul stonky.

Schránka byla velká asi jako tlustá kniha a na okrajích byla omotaná černou lepicí páskou. Nick ji nevěřícně zvedl, letmo zaznamenal, že je těžká, a bezmyšlenkovitě z ní setřel zbylou zeminu.

„Galaris“, stálo rozmáchlým písmem na dřevě a pod tím datum: 18.03. Nick na to nevěřícně zíral.

Osmnáctého března měl narozeniny.

Na klíně měl Nick tašku se schránkou a upřeně hleděl z okna vlaku. Jedna jeho část se soustředila na to, aby vystoupil na správné stanici. Druhá, podstatně větší část se pokoušela v tom všem najít nějaký smysl. Byly téměř dvě hodiny ráno, když mu posel přikázal najít schránku. Ležela už v tom okamžiku pod stromem? A něco ještě důležitějšího: Jak se pod ten strom dostala? Jak to, že na ní bylo jeho datum narození? Co znamenalo slovo „Galaris“?

Víc než kdy jindy si přál, aby to celé mohl probrat s Colinem.

V Erebosu už se určitě vyznal lépe. Taky ho posel poslal ke starému tisu?

Nick vystoupil na West Finchley. Měl před sebou dobrých patnáct minut chůze, ale aspoň mohl jít zelení. Tohle okolí znal, dříve sem často jezdili na procházku. Ráj pro běžce a majitele psů. Když Nick přecházel malý most přes potok Dollis Brook, vytáhl z kapsy mobil a vytočil číslo. Colin to zvedl ještě před druhým zazvoněním. Nick byl chvíli tak překvapený, že úplně zapomněl, proč vlastně volá.

„Poslyš, mám něco na práci,“ řekl Colin. „Jestli si chceš jen pokecat, můžeme to udělat ve škole. O. k.?“

„Počkej, chtěl jsem se zeptat na něco ohledně Erebosu. To… Dostal jsem takový divný úkol, musel jsem..

„Buď zticha, jo?“ přerušil ho Colin. „Přece jsi četl pravidla! Nerozšiřuj žádné informace, ani mezi kamarády. Nemluv o obsahu hry. Zbláznil ses, nebo co?“

Nickovi na okamžik došla slova.

„Ale… Ale… To to bereš tak vážně?“

„Je to vážný. Nech si svoje záležitosti pro sebe, nebo vyletíš tak rychle, že ani nestihneš napočítat do tří.“

Nick mlčel. Pomyšlení na to, že by mohl vypadnout, bylo dost nepříjemné. Pokořující.

„Já…, jen mě to napadlo. Zapomeň na to,“ řekl.

Když teď Colin odpověděl, byl jeho tón o poznání přátelštější. „To jsou holt pravidla. A věř mi, vyplatí se je dodržovat. Ta hra je fakt hustá. A je čím dál lepší.“

Taška s tajemnou schránkou tížila Nicka v ruce. „To jsem rád,“ řekl. „Tak teda…“

„Ještě to nehraješ moc dlouho.“ Teď zněl Colin snaživě. „Ale to ještě uvidíš. Jen dodržuj pravidla. A k tomu patří, že se o tom nikde nežvaní.“

Nick využil obratu v Colinově náladě na poslední otázku. „Už se ti ta hra někdy zhroutila?“

Teď se Colin zasmál. „Zhroutila? Ne. Ale vím, co myslíš.“ Ztišil hlas, jako kdyby se bál, že ho někdo může zaslechnout. „Občas… prostě nechce. Čeká. Zkouší tě. Víš, co si myslím? Někdy mám pocit, že ta hra žije.“

Nick nechal zahrádkářské kolonie po obou stranách cesty za sebou. Dollis Brook tekl pozvolna vedle něj, téměř neslyšně.

‚Někdy mám pocit, že ta hra žije.‘ Fakt vtipný, Coline.

Slunce vystoupilo zpoza mraků zrovna v okamžiku, kdy cesta Nicka zavedla do lesa. Zastavil se a nastavil hřejivým paprskům tvář.

Kdyby si v lese našel tiché místo a tam opatrně sundal lepicí pásku… Jenom by se podíval… Jenom aby věděl, co je ta těžká věc uvnitř?

Nick nechal proběhnout tři běžce a ohlédl se. Teď ho nikdo nepozoroval. V dohledu sice byla paní se psem, ale ještě byli dostatečně daleko. S šimravým pocitem v týle vytáhl schránku z tašky. Byla velká asi jako krabice na doutníky, ale obsah neměl s doutníky jistě nic společného. Nick krabici naklonil; ať už bylo uvnitř cokoli, sklouzlo to doleva.

Pravděpodobně to bylo kovové a nepříliš velké. Podle toho, jak dlouho trvalo, než předmět sklouzl z jedné strany krabice na druhý, bylo jasné, že nemohl zabírat ani polovinu schránky.

Nick zkusmo zasunul nehet pod okraj lepicí pásky. Ale ta přiléhala příliš pevně. Trvalo by moc dlouho, než by ji sundal, a navíc by po tom zůstaly stopy. To nebyl dobrý nápad.

Z myšlenek Nicka vytrhlo vzteklé štěkání. Kousek za ním se potkali labrador a světle hnědý lovecký pes a příliš sympatičtí si očividně nebyli. Jejich páníčkové trhali vodítky, aby od sebe psy oddělili.

Nick strčil schránku zpět do tašky a vešel do lesa, doprovázen skučením jednoho z psů.

Viadukt Dollis Brook nebylo těžké najít, protože se vypínal nad lesem i silnicí a také na něm byly koleje Northern Line – linky metra, která tudy vedla osmnáct metrů nad zemí v jasném slunečním světle. Pod viaduktem byl naproti tomu stín a vlhko.

Jeden z oblouků nedaleko silnice, řekl posel. „Nedaleko“ bylo relativní. Nick se rozhodl pro druhý z mohutných sloupů a ukryl schránku do trávy, která přímo u paty sloupu rostla obzvlášť divoce. Tam ji mohl najít někdo další, ale nikdo by na ni nenarazil náhodou.

Nick se spokojeně rozhlédl kolem, než si opět vzpomněl na poslova slova. ‚Jdi pryč a neotáčej se‘ řekl.

Co by se jinak stalo? Z logického hlediska vůbec nic: hra nemohla vědět, jestli a jak svůj úkol splnil. Na druhou stranu znala jeho jméno, úkryt schránky a také nápis Galaris.

Nad Nickovou hlavou projel vlak do Mills Endu. Vlastně – vždyť on se otáčet nemusel. Nebyl k tomu vůbec žádný důvod. Snad kdyby trpěl stihomamem, ale tím Nick určitě netrpěl.

Smotal tašku a strčil ji pod bundu. Pak šel pryč a ani jednou se neohlédl.

Když se Nick vrátil domů s papírovým pytlíkem se čtyřmi čerstvě koupenými muffiny v ruce, táhlo už na poledne. Máma zrovna pila druhou kávu.

„Zakecali jsme se,“ zamumlal Nick a vyskládal muffiny na talíř. Téměř umíral hlady.

„Chceš taky kávu?“

„Rád. Když to bude rychle.“

Matka se začala věnovat kávovaru a vrhala žádostivé pohledy na talíř s muffiny. „Jsou to ty s čokoládou?“

„Jo, ty dva tmavé. Od těch kokosových ruce pryč, ty jsou moje.“

Máma mu před nos postavila obří hrnek cappuccina s našlehaným mlékem.

Nick zhltl první muffin s pocitem, že jen tak tak unikl smrti hladem, a zalil to půlkou kávy.

„Jedu dnes odpoledne k strýčkovi Hankovi, renovuje dům. Bylo by fajn, kdybys jel taky. Táta musí zaskočit za kolegu, takže jsi jediný, kdo dosáhne na střechu bez žebříku, a někdo ji natřít musí.“

Nick měl plnou pusu, tím získal cenné vteřiny. „To bych fakt rád,“ řekl a do hlasu vložil co nejvíc lítosti. „Ale víš co, musím za pár dní odevzdat jednu děsně těžkou práci na chemii – měl bych špatné svědomí, kdybych s tím trochu nepohnul. A myslel jsem si, že to udělám dneska…“

Mámin pohled byl pobavený a zároveň zkoumavý. „Ty se chceš učit chemii? Ne jít na hřiště nebo do kina?“

„Přísahám. Hřiště ani kino dnes nepřicházejí v úvahu.“ Nick se na matku usmál, svědomí čisté jak padlý sníh. Poslední věta byla slovo od slova pravdivá.

8.

Zapnout počítač. Vložit DVD. Nasadit sluchátka. Několik napjatých vteřin, než program nastartuje.

„Sariusi,“ šeptá strašidelný hlas.

Je v jeskyni, ve které měl minulou noc schůzku s poslem. Ale na rozdíl od včerejška sem zdmi proniká světlo, jsou světlé a vybroušené jako krystal. Krystal přání?

Sarius se shýbá pro něco, co vypadá jako zlatá mince, když se vchod do jeskyně otevře a posel vstoupí dovnitř. Prohlíží si Sariuse žlutýma očima.

„Svůj úkol jsi splnil,“ řekne.

„Ano.“

„Jen pro zajímavost: co ještě bylo na schránce kromě slova Galaris?

„Čísla. 18.03.“

„Výborně. Tady máš nové vybavení. Chránič hrudi, helmu a pořádný meč. Jsem s tebou spokojen, Sariusi. Ukáže na skálu podobající se stolu hned u křišťálové stěny.

Zvědavost Sariuse žene ke stolu. Helma se měděné leskne a je na ní vyražená vlčí hlava s vyceněnými zuby. Sarius je šťastný, vlci patří k jeho oblíbeným zvířatům. Oblékne si chránič – devět obranných bodů! – a uchopí meč, který je delší a z temnějšího kovu než ten dosavadní. Hned to vypadá jinak. Nakonec si nasadí vlčí helmu.

„Jsi spokojený?“ ptá se posel

Sarius nadšeně přitakává. Je dvojka a vypadá skvěle.

„To ještě není vše.“

Posel ovine plášť těsněji kolem svého vyhublého těla.

„Toto je Erebos. Uvidíš, že věrné služby se vyplácejí. Řekni Nicku Dunmorovi, aby se postaral o to, že se sem nedostane nikdo nezasvěcený, a potom se odebral do dvora sousedního domu. Mříž jedné z větracích šachet je uvolněná. Když ji sundá a sáhne do šachty, něco najde.“

Něco najde? Teď vlastně Sarius nechce nic přerušovat, chce se někam vydat a vyzkoušet svůj nový meč.

„Teď hned?“ ptá se.

„Samozřejmě. Já počkám.“

Posel se opře o křišťálovou stěnu a zkříží ruce na hrudi.

Zdržování, nic než zdržování. Nick si sundal sluchátka z uší. Bude muset pokoj pro jistotu zamknout. Ale kdyby si toho máma všimla, vyptávala by se. A vůbec – musel kolem ní stejně projít, a kdyby se zeptala, kam jde, nemohl by jí udat žádný smysluplný důvod.

Nejlepší bude mít to rychle za sebou. Vyplížil se ven, potichu, potichoučku zamkl dveře a poslouchal, co se v bytě děje. Z kuchyně bylo slyšet mámin hlas – telefonovala. V to ani nedoufal. Nick se proplížil ke dveřím od bytu, vklouzl do tenisek, popadl bundu a už byl venku.

Dvůr sousedního domu byl zanedbaný, ale nepůsobil nepříjemně. Před lety se někdo pokusil vysadit na malém záhonku květiny, z nichž většina už uschla. Co přežilo, to divoce a neuspořádaně bujelo.

Byly zde tři větrací mříže, všechny ve výši kolen. První seděla jako přibitá. Nick s ní trochu zalomcoval, nic se nestalo. Nakoukl skrz čtvercové díry dovnitř, ale viděl jen temnotu a cítil sklepní zápach.

Ale už druhá mříž byla ta správná. Ve zdi seděla volně, a když ji Nick vytahoval, téměř nekladla odpor.

Teprve teď se Nick začal ptát sám sebe, co na něj v prostoru za mříží čeká. Zas nějaká schránka s jeho datem narození? Další úkol? Nebo skutečně odměna, o které posel mluvil?

Čokoláda, pomyslel si Nick. Proviant na dlouhé noci s Erebosem v podobě gumových medvídků. Sáhl do čtvercového prostoru a hned ruku zase vytáhl.

Srabe, vynadal si. Co se děje? Máš strach z krys? Vzchop se, tohle je opravdový svět!

Přesto Nicka mrazilo, když znovu sahal do výklenku. Nejdřív tam nebylo nic, jen špína, pak ale ucítil igelit. Chytil ho a vytáhl žlutou tašku z obchodního domu Selfridges, ve které bylo něco měkkého. Nejdříve si Nick představil nějaký druh ereboské uniformy, kterou smí nosit všichni hráči od druhé úrovně, což bylo samozřejmě směšné, ale pořád ještě to bylo pochopitelnější než to, co z tašky skutečně vytáhl.

Na černém tričku byl natištěný modrý nápis „Hell Froze Over“, pod ním se šklebila hlava ďábla pokrytá ledem.

Na několik vteřin se vše zastavilo. Protože tohle prostě nemohla být pravda.

HFO bylo něco mezi ním a bratrem, o tričku věděl jen Finn a on sám. Byl naprosto jistý, že se poslovi, co poslovi, nikomu o tomhle tričku ani nezmínil. Podíval se na cedulku na krku: XXL. Takže se přece jen dá sehnat. Zavolá Finnovi. Určitě pro to existuje vysvětlení, nejspíš ho tu schoval Finn sám. Nick si tričko podržel u nosu – bylo cítit studeným kouřem, Finnovým bytem? Ne, jen pracím práškem a trochu vlhkým sklepem.

Bylo možné, že Finn začal hrát Erebos? Ale jistě, proč ne?

Občas se přiházely ty nejbláznivější náhody.

„Kdes byl?“ zeptala se máma, když se vřítil do bytu.

Ještě že byl tak pohotový a strčil venku tričko pod bundu.“ Jenom rychle venku. Šel jsem si do stánku pro žvejky.“ V kapse měl dokonce načatý balíček, ale máma ho vidět nechtěla.

Zpátky v pokoji se Nick ze všeho nejdříve ujistil, že posel stále stojí na svém místě, a pak vzal z nočního stolku mobil a zavolal Finnovi.

„Čau bráško! Fajn, že voláš. Co se děje?“

„Finne, ty už jsi sehnal to tričko HFO?“

Krátká pauza.

„Ne, vždyť jsem ti to psal. Prostě se teď nedá sehnat, ale začnu se snažit, dobře? Vůbec jsem netušil, že je to tak důležité.“

„NE, ne, to je dobrý. Nezatěžuj se tím.“

Finn nelhal. Jasně, že ne. Proč taky?

„Nezlob se Nicky, musím končit, mám obchod plný lidí.“

„Jasně. Počkej, ještě něco-hraješ v poslední době na počítači? Adventury?“

„Ani omylem. Nemám prostě čas-tak to je, když podnikáš!“ Finn se zasmál, ukončil hovor a zanechal Nicka ještě zmatenějšího, než byl před tím.

Posel nevypadá nedočkavě, spíš naopak. Pomalu, jako by mu patřil všechen čas světa, se odlepí od zdi, jakmile se Sarius znovu pohne.

„Našel jsi svou odměnu?“

„Ano. Děkuju.“

„Doufám, že se ti líbí a máš z ní radost.“

„Jasně. Velkou radost z ní mám. Můžu se na něco zeptat?“

Vypadá to, jako by posel chvíli váhal.

„Samozřejmě. Ptej se.“

„Odkud víte, co si přeju? To přece vůbec nemůžete vědět.“

„To je síla Erebosu. Buď rád, že ji máš na své straně.“

Posel skloní hlavu na stranu a úsměv mu zkřiví vyhublé rysy.

„Nezklam nás a na tvé straně zůstane. A teď mi řekni, na co máš chuť. Můžeš pomoct zničit vesnici orků, tam se dá získat spousta zlata. Nebo budeš hledat vchod do Bílého města. Tam zítra probíhají v aréně souboje. To je dobrá příležitost udělat z dvojky trojku. Nebo dokonce čtyřku.“

„To jde?“

„Proč by nešlo. V aréně se ukáže, jak je který bojovník kovaný.

Tam můžeš vše vyhrát, nebo také prohrát. Samozřejmě je lepší, když vyhraješ. Krystaly přání, zbraně, úrovně. Minule odebral upír jménem Drizzel jinému upírovi jménem Blackspell tři úrovně. V jednom jediném souboji.“

„To jde?“ opakuje Sarius, nadšený možnostmi, které se mu právě otevírají.

„Samozřejmě.“

Sariusovo rozhodnutí je jasné. K čertu s vesnicí orků.

„Budu hledat město.“

„Dobrá volba. Teď nezbývá než doufat, že ho najdeš včas. Zápis do soubojů skončí zítra, až věžní hodiny odbijí třetí hodinu. Hodně štěstí.“

Posel se s ním rozloučí mávnutím kostnatých prstů a Sarius vyjde z jeskyně na kvetoucí, sluncem zalitou louku. Zas je jednou odkázán sám na sebe.

Kvetoucí stromy, kvetoucí keře. Sarius se otočí kolem své osy, ale nikde nenajde ani náznak nějakého bílého města. Aby jen nestál na místě, vyrazí prostě rovně. To už se jednou osvědčilo.

Cvrlikání ptáků mu jde na nervy. Navozuje piknikovou atmosféru, ne dobrodružnou. Tajný vchod také nikde v dohledu. Není tu ani krtina.

I když, tamhle vepředu v trávě něco leží. Mohl by to být kus šátku nebo vlajky, jde blíž, sehne se, ztuhne. Zdvihne krví promáčenou látku, krev z ní ještě kape. Košile. Z dálky zaslechne zvuk podobající se potlačovanému vrčení. Sarius pustí košili a rozběhne se. Pryč od vrčení, které nezní ani jako zvířecí, ani jako lidské, ale je děsivou kombinací obojího. Výdrž má teď lepší, všimne si spokojeně, zatímco přebíhá malou vyvýšeninu.

Jen úplně náhodou ještě stihne zabrzdit, než spadne do průrvy, která se otevírá těsně pod vrcholem kopce. Sarius se zadívá do hlubiny, která je rozeklaná, strmá a rozhodně nevypadá lákavě. Vrčení za ním je hlasitější a přes veškerou zvědavost nechce Sarius vědět, co nebo kdo ty zvuky vydává. O pár kroků dál doprava objeví zrezivělý žebřík, který nevypadá ani trochu spolehlivě, ale je lákavou příležitostí uniknout vrčícímu stvoření. Vzpomene si na zakrvácenou košili a opatrně se postaví na první příčku. Ta zapraská, ale zároveň se opět ozve překrásná hudba, která posílí Sariusovo přesvědčení, že je na správné cestě. Není nic, co by mohl udělat špatně. Bez dalšího váhání leze po žebříku, nesen melodií a plný radostného očekávání, co na něj dole bude čekat. S každou příčkou, kterou sleze, je větší tma. Když už je dole, rozpoznává jen to, co osvětlí pochodně na stěnách svým mihotavým světlem: hrubě otesané skalní zdi, cesty, průchody, odbočky. Dostal se do labyrintu. Naslepo se vydá na cestu a během několika vteřin ztrácí orientaci.

V inventáři nemá nic, co by se mu hodilo k označení zdí. Ani křídu, ani provázek. Mohl by se pokusit vyrýt do zdí znamení, ale toho se vyvaruje. Novým mečem ne.

Pohled nahoru mu prozradí, že průrva, kterou sem slezl, je už daleko za ním. Denní světlo sem už nesahá, ale na zdech jsou nerovnoměrně rozmístěny pochodně. Mezi nimi panují všechny odstíny temnoty.

Sarius jde dál, jeho kroky se mnohonásobně odrážejí. Jsou jen jeho? Zastaví se, zvuk ztichne.

Hudba ho povzbuzuje, aby pokračoval. Naslepo zvolí první odbočku doleva a hned toho lituje, neboť další pochodeň je hrozivě daleko. Spěchá, aby se k ní rychle dostal, těsné před ní však zpomalí. Na zdi se něco leskne. Krystal přání? Sarius po tom dychtivě hmátne, ale pod jeho dotykem se to jiskřivé cosi rozpustí a zanechá po sobě jen slizkou stopu na zdi. Sarius se s odporem odvrátí. Další pochodeň, konečně, a za ní už čeká další křižovatka. Doprava, nebo doleva?

Vlevo je větší světlo. Opatrné se proplíží za roh, meč pevně v ruce. Každý krok se odráží – pokud tu jsou nějaké příšery, už dávno ho slyšely.

Sarius se opět dostane na křižovatku. Roste v něm neklid. Jistě, ještě má spoustu času se do bojů v aréně zapsat, ale tady vypadá vše stejně. Tmavá skála, pochodně, kaluže. Jinak nic. Široko daleko žádný jiný bojovník, pomyslí si, načež hned za křižovatkou zakopne o nějaké tělo.

Všemi končetinami mu projede děs. Co nejrychleji vyskočí na nohy a namíří meč na překážku, kvůli které upadl.

Kočičí žena. Sarius si zjistí její jméno: Aurora. Opasek ukazuje už jen poslední zbytečky červeně, zbytek je černý jako uhlí. Takže ještě není mrtvá. Když se jí dotkne, Aurora lehce pohne rukou. Sariusovi chvíli trvá, než pochopí, co po něm chce. Rozdělá oheň.

„Díky. Za chvíli budu odepsaná. Můžeš mi pomoct?“

„Co tě dostalo?“

„Obří škorpion. Tři nebo čtyři tu běhají kolem. Pěkný mrchy, když tě bodnou, jsi v pytli.“

‚Obří škorpion.‘ To v Sariusových uších nezní moc přitažlivě.

„Jsme tu dole sami?“

„Ani náhodou, je tady spousta lidí. Poslyš, neumíš náhodou léčit?“ Sarius se musí zamyslet. Podle toho, jak vážně je Aurora zraněná, musí být ječivý tón téměř nesnesitelný.

„Umím. Ale nikdy jsem to nedělal.“

„Sakra. Já to neumím a ani nevím, jak to funguje.“

Bude to podobné jako rozdělat oheň, pomyslí si Sarius a něco vyzkouší. Netrvá to dlouho a objeví se rudý záblesk. Aurořin opasek nepatrně zčervená. Zato Sariusova životní síla o pěkný kus poklesne. S tím nepočítal, potřebuje každou jiskřičku energie, aby tu sám přežil.

„Tos mi taky mohla říct,“ vzteká se na Auroru.

„Co jako?“ Kočičí žena je natolik fit, že se může postavit a vytáhnout zbraň. Devítiocasá kočka, jak výstižné.

„Že tvoje léčení jde na úkor mojí energie!“

„Uklidni se. To se zase spraví. Je to jiné než u opravdového zranění.“ Stále ještě vzteklý Sarius zírá na svůj opasek. Skutečně, něco se tam hýbe. Ze šedivé se stává zase červená, milimetr po milimetru.

„Jsi taky na výpravě do města?“ ptá se Aurora.

„Jo. Neměl jsem chuť mlátit orky.“

„Já taky ne. I když ti by asi byli příjemnější než škorpioni. Mě to tak vyděsilo, to bys nevěřil.“

Sarius se sám sebe bezděčně ptá, zda Auroru zná. Vně Erebosu.

„Slyšela jsi předtím to vrčení? Nahoře myslím. Na kopci.“

„Jasně,“ říká.

„Nevíš, co to bylo za zvířata?“

„To nebyla zvířata, ale zombie. Musela jsem dvě oddělat, než jsem to stihla na žebřík. Bylo to fakt hnusný, když jim jednu natáhneš, úplně se rozsypou.“

Sarius je v duchu opravdu rád, že žádnou zombie nepotkal. Bylo určitě správné slézt sem dolů, už kvůli úkolu. I když teď má pocit, že něco slyší. Cupitání nohou po tvrdé zemi.

„Ty jsi teprve dvojka, jo?“ ptá se Aurora.

„Jo. A co jsi ty?“

Nad nimi to duní, jako by se blížila bouřka.

„To nesmím říct. Znáš přece pravidla.“

Cupitání se přibližuje. Copak to Aurora neslyší? Nebo to nic není?

„Smíš mi aspoň říct, kdo je tu kromě nás?“

„To za chvíli stejně zjistíš sám. Pár lidí, které neznám, a pak pár, kteří jsou vždycky u všeho. Předtím se tu potulovali Nodhaggr, Duke a Nurax, kromě toho nějaká Samira, kterou jsem ještě nikdy neviděla, a jeden upír.

„Samiru znám,“ řekne Sarius dychtivě.

„No a? Každopádně zdrhla, když…“

Černý škorpion, který vyběhne zpoza rohu za Aurorou, je obrovský. Klapání nohou je teď nepřeslechnutelné. Sarius se vyhne zdviženému ostnu a připraví si meč. Mohl by se pokusit odseknout zvířeti klepeta, jen co se přiblíží. Ale to se nestane, tvor se zarazí u Aurory, která si ho všimla příliš pozdě, postaví se do správné pozice a bodne ji. Aurora padne na zem. Zbývá jí na opasku nějaká červeň? Sarius nemá čas to kontrolovat a ani chuť plýtvat energií na tuhle kočičí ženu. Má pocit, že slyší, jak se z druhé strany blíží další škorpion. Ten by mu odřízl cestu, pak by se musel otočit…

Sarius dlouho nepřemýšlí. Máchne mečem a zasáhne levé klepeto. Zní to, jako by kov narážel na jiný kov. Škorpion o kousek couvne. Sarius píchne do míst, kde má škorpion maličkou hlavu, zvíře po něm chňapne klepety a opět zvedne osten do vzduchu. Ze špičky něco kape na zem – krev, jed nebo obojí. Na zemi se objeví kaluž, ze které se kouří.

Teď Sarius míří na osten, který se houpe sem a tam kousek od jeho hlavy. Při druhém pokusu se trefí. Škorpion sebou škubne, otočí se, cupitá pryč a zmizí kdesi v temnotě labyrintu.

Sarius se naposled podívá na bezvládně ležící Auroru a běží pryč. Už jsem jí jednou pomohl, to musí stačit. Běží a pečlivě sleduje okolí. Jak to, že Aurora škorpiona neslyšela? Má nejasný pocit, že ví proč. Byla zraněná a chtěla si ušetřit bolestivý jekot v hlavě. Velká chyba. O to bedlivěji teď naslouchá každému zvuku. Nenechá se překvapit. Nezemře jako dvojka.

Jeden škorpion je teď za ním, Sarius to cítí. A samozřejmě taky slyší. Bude si dávat pozor, aby na žádný ze smyslů nezapomněl. Ale jinak žádnou další strategii na to, jak se netknutý dostat z labyrintu, nemá.

Na chviličku se zastaví a naslouchá. Žádný zvuk boje. Ani pronásledujícího škorpiona není slyšet. To je znepokojivé. Sarius jde pomalu dál, odbočí doprava a zastaví se na větvení dvou cest. Dá se v tomhle labyrintu zemřít hlady?

Následuje instinkt, jde doleva – a uvidí viset škorpiona na zdi, jako by to byl pavouk. Černé hřbetní destičky se mu odrážejí ve světle pochodní. Je ještě větší než ten minulý. Kývá ostnem, jako by jím chtěl Sariuse zhypnotizovat. Sarius bez přemýšlení tasí meč. Nemává s ním, prostě bodne, míří zhruba na střed opancéřovaného těla, tam, kde na sebe hřbetní destičky navazují…

Ozve se odporný skřípavý zvuk. Meč zmizí hluboko v těle zrůdného tvora, který se teď jako šílený snaží Sariuse zasáhnout jedovatým hrotem. Ale nemůže se hýbat, meč ho drží na místě. Sariusovi se klepou ruce – udržet škorpiona je náročnější než vybíhat horské svahy. Nechce si vůbec představit, co se stane, až mu dojde síla.

Chcípni, říká si, chcípni už konečně.

Po chvíli – Sariusovi to připadá jako věčnost – se zvíře přestane hýbat, ochabne, ocas s hrotem spadne na stranu. Konečně z něj Sarius může zbraň vytáhnout. Nepomyslel ale na to, že se mrtví škorpioni na zdi neudrží. Když mu to dojde, je málem pozdě. Jen tak tak stihne uskočit, aby ho padající zvíře pod sebou nepohřbilo. To teď leží klidně, jen čas od času zacuká nohama.

Sarius se posadí zády ke zdi a zírá na mrtvého škorpiona. Poslouchá, jestli se neblíží někdo z jeho druhů, ale ať napíná uši sebevíc, žádné cupitání nezaslechne. Zato začne pomalu a skoro neznatelně znovu hrát hudba. Je nová, ale zároveň důvěrně známá a Sariuse přesvědčí, že mu teď žádné nebezpečí nehrozí. Má čas pořádně si prohlédnout poraženého protivníka. Zjistí taky, že ho bez větší námahy může rozporcovat. Například oddělit klepeta. Sarius je vezme spolu s částí hřbetní destičky. U jedovatého ostnu zaváhá. Kdoví, možná ho zraní už pouhý dotyk. Nic si teď nepřeje méně než návrat ubíjejícího jekotu.

Dotkne se ostnu velmi opatrně, jen na širokém konci. Nic se nestane. Co nejopatrněji ho oddělí od zbytku těla a přibere ho do svého inventáře.

Když se zase narovná, stojí jen pár kroků od něj temný elf. Nick ho pozná na první pohled: je to Lelant, který si pravděpodobně zatím vybojoval novou výzbroj. Pohupuje řemdihem s dlouhými trny nahánějícími strach.

Oba dva se vzájemně chvíli pozorují. Ani jeden nerozdělá oheň. Sarius nechce být tím, kdo udělá první krok. Připadá si pořád ještě jako nováček, je jenom dvojka. Kromě toho chce od Lelanta vědět jen jedinou věc: jestli je Colin. Nebo spíš, že je Colin. Ale to by mu on neprozradil, ani kdyby rozdělal ohňů deset.

Takhle, zpola rozporcovaný, vypadá škorpion odporně; vlhkého šedorůžového masa se Sarius dotýkat nechce. Přiblíží se o pár kroků k Lelantovi, který stojí u zdi jako stín.

Na co čeká? Chce jít se Sariusem dál společně? To by nebylo špatné, protože někde blízko už se zase bojuje. Řinčení, bouchání a údery kovu na kov se nesou chodbami labyrintu.

Sarius ověří svou životní energii. Vypadá to, že je v pořádku; většina z toho, co daroval Auroře, se už obnovila. Boj se škorpionem přestál bez zranění, takže se nedá říct nic jiného než vzhůru do dalšího boje. Naposledy se podívá na Lelanta, který se odlepil od zdi a teď se loudá ke skolenému škorpionovi. Jen ať se tím hnusným proviantem zásobí. Škorpion vydá za sedm jednotek masa, Sarius nechce ani jednu.

Zvuk boje zaměstná veškerou Sariusovu pozornost. Následuje ho a narazí na znepokojivě nízký průchod, ve kterém vládne naprostá tma. Průchodem projde na širší cestu lemovanou zdmi, které vypadají, jako by byly porostlé srstí nebo nějakou tmavomodrou plísní. Na další křižovatce se dá doprava a zjistí, že je ve slepé uličce. Blbej labyrint. Potlačí vztek a při nejbližší příležitosti opět odbočí doprava. Tuto chodbu neosvětluje ani jedna pochodeň. Pokud tam někde číhá škorpion, Sarius si ho všimne, až bude mít osten zabodnutý v zádech.

Ale vypadá to, že zvolil správně. Slyší boj zřetelněji než předtím. A taky cupitání škorpioních nohou. Vstoupí do temnoty a cítí všudypřítomné ohrožení. Vytáhne meč a otočí se jednou kolem své osy. Je něco u něj, za ním? Ne.

Nic naplat, jestli chce pokračovat dál, musí tudy projít. Štít drží těsně před sebou, meč má připravený. Pak se vydá krok za krokem do temnoty.

Zdá se, že čím je v průchodu hlouběji, tím víc se zdi přibližují. Daleko před sebou rozpozná Sarius nepatrnou jiskřičku světla. Tam se musí dostat. S dobrým pocitem, že už tam skoro je, zrychlí – a spadne. Panicky bodá mečem do prázdna, útok, zranění a ječivý tón čeká každým okamžikem, ale nic z toho se nestane. Znovu se postaví na nohy. Ta trocha světla mu ukáže, že je tu sám. Samozřejmě kromě toho, o co zakopl.

Sehne se. Rozpozná kosti, chomáč rezavých vlasů, luk a dva zlomené šípy. Lebka patřící k trupu se odkutálela a leží u stěny.

Je to jeden z nás? To je jedno, hlavně rychle pryč odsud. Naposledy se stísněně podívá na kostru a jde dál. Tam, kde je větší světlo a víc zvuků. Tam vpředu se bojuje, je to lepší než nejistota a mnohem lepší než osamělá temnota.

Kam zmizelo světlo? Těžko mohl zabloudit, jak to, že už zase stojí před zdí? Otočí se – odsud se už nikdy nedostaneš. Musí myslet na zakrvácenou košili, kterou našel v trávě. Kdyby zůstal nahoře, bojoval by proti zombiím, ale aspoň za světla.

Teď tu zas něco plápolá, na stěně se odráží stín. Že je to jeho vlastní stín, pozná teprve ve chvíli, kdy na něj zaútočí mečem. Ozvěna úderu se ztratí v temných chodbách.

Zvuk boje je tak blízko, ostatní musí být přímo za další zdí. Hmatá po zdi a odírá ji přitom chráničem hrudi. Najednou zeď mizí, Sarius vklopýtá do výklenku a tady – no konečně – jsou vrata. Samozřejmě zavřená. Zkoumá je, najde závoru, zvedne ji. Plnou silou se opře do dřeva; objeví se štěrbina, kterou proniká prudké světlo. Zvuk boje je ohlušující, v Sariusově zorném poli se ocitnou vysoké kožešinové boty a hned za nimi klapající černé škorpioní nohy.

Jedna jeho část – velká část – by vrata chtěla zase zavřít a počkat, až bude konec. Nikdo ho neviděl, nebo ano? Snad kromě posla, který vidí a ví vše…

Pomyšlení na žluté oči postačí. Sarius rozevře vrata a vrhne se dopředu, vidí tři škorpiony a šest, ne, sedm bojovníků. Zná někoho? Není čas se rozhlížet, jeden ze škorpionů se zrovna odvrátil od svého protivníka a běží k Sariusovi.

Ten se vyhne a snaží se, aby meč pořád mířil na útočníka. Škorpion má osten vysoko zdvižený a komíhá jím sem a tam ve snaze najít nějaký cíl. Sarius udeří, trefí škorpionovo tělo ze strany, ozve se křupnutí. Druhou ránu směřuje na jedový hrot, to druhého škorpiona odradilo, ale tohohle bohužel ne. Možná se Sarius netrefil pořádně, každopádně se protivník stáhne jen na chvíli, aby pak zaútočil o to zuřivěji.

Sarius uskočí doprava, osten kolem něj projede, on využije příležitost a zasáhne ho mečem ještě jednou. Konečně, obluda trochu zavrávorá. Se špetkou štěstí může Sarius škorpiona propíchnout, stejně jako předtím exemplář na zdi. Až příliš blízko kolem něj projede jedno z ostrých klepet, Sarius se přikrčí v očekávání ječivého zvuku, ale škorpion ho minul. Jeden úder zbraní a krunýř povolí. Zvíře se zhroutí a Sarius zaútočí na nechráněné břicho. Zásah. Najednou je někdo vedle něj a píchá do netvora halapartnou.

Ač si Sarius ještě před chvílí přál společnost víc než co jiného, je mu teď najednou na obtíž. Nějaká hloupá elfka mu leze do zelí, teď, když on zvládl tu těžkou část a zbytek je jen procházka růžovým sadem. Jeho spolubojovnice se nedá odstrčit. Musí mít silnější zbraň, protože stačí jen tři údery a škorpion leží nehybně na zemi.

Sarius se v duchu vzteká. Meč má pokrytý šedým slizem a moc rád by ho smíchal s krví té temné elfky, která se prostě vecpala dopředu a převzala otěže boje, když už se jí nemůže nic stát. Jako kdyby potřeboval pomoc. Jako kdyby to sám nezvládl.

Zjistí její jméno. Feniel, aha. Koza blbá. A co to dělá teď? Vrhla se na škorpiona a dělá z něj sekanou. Ale na rozdíl od Sariuse ji nezajímají klepeta nebo osten, doslova se ve zdechlině vrtá. To je hnus.

„Vítězství,“ zašeptá hlas Sariusovi do ucha. Ten se rozhlédne. Bitva je dobojována, ale ostatní bojovníci Erebosu jsou ještě plně zaměstnáni. Tak jako Feniel rozsekávají mrtvé škorpiony na kousíčky a Sariuse napadne, jestli mu něco neuniklo.

Když zaslechne údery kopyt, ví už, co se chystá. V následujícím okamžiku se na scénu vřítí poslův obrněný kůň a jezdec zdvihne ruku na pozdrav.

„Všichni jste odvedli dobrou práci a opět dostanete zaslouženou odměnu. Myslím, že první na řadě je Drizzel.“

Upír, jenž má ještě obě ruce zabořené ve škorpionově břiše, povstane. Sarius se snaží nemyslet na to, co všechno má na rukou přilepené.

„Bojoval jsi dobře, ale ne výborně. Dám ti nový štít. Je stejně dobrý. Ne výborný.“

Drizzel vezme štít do ulepených rukou a starý hodí do jedné z chodeb labyrintu. Zarinčí to.

„Feniel.“

Temná elfka se protáhne kolem Sariuse.

„S radostí pozoruji, že nebereš zbytečné ohledy a bereš si, co chceš. To také uděláš u své výzbroje. Tady máš padesát zlatých mincí. Sama rozhodni, co si za ně pořídíš.“

Sarius se musí hodně ovládat, aby Feniel nepřetáhl mečem. Ona ho vytlačí a dostane za to odměnu? To je přece výsměch.

„Sarius.“

Předstoupí. Byl jsem super, dělej, přiznej to. Fakt dobrý na dvojku.

„Z boje jsi vyšel nezraněný. Má poklona. Ale zapojil ses až později a škorpiona jsi sám nezabil. Přesto tě chci odměnit. Posílím tvou schopnost léčit. Můžeš teď jiným dát víc své síly.“

Trochu to zasyčí, to je vše. To je vše? Sarius na posla nevěřícně zírá. Co to má být za odměnu? Když léčí, ubližuje sám sobě – a teď si má škodit ještě víc? Tohle blbý kouzlo už nikdy nepoužije, není blázen.

„Blackspell,“ vyvolá posel dalšího.

Upírovi, jehož vynáší do nebe, věnuje temně rudý meč, průsvitný jako tmavé víno. Takový by Sarius taky chtěl. Ale ne, dnes už přece nový dostal a navíc tohle léčebné posílení, no bezva.

Proč má vlastně takový vztek? A to i na Nuraxe, vlkodlaka, kterému posel právě věnuje pár vysokých bot pro větší výdrž, a také na Grotoka, prvního člověka, na kterého v Erebosu narazil a jenž dostal nějaké svitky.

Stejně jako Nuraxe zná Sarius i další postavu, která dostává dar: Arwen’s Child. Je lehce zraněná, dostane léčivý nápoj a deset zlatých mincí. To všechno je lepší než ta blbost, co dostal Sarius.

„Gagnar,“ zavolá posel.

Rozedraný, těžce zraněný ještěří muž se vyplazí zpoza jednoho z mrtvých škorpionů.

„To bylo těsné, Gagnare. Jestli tady zůstaneš, zemřeš. Pojď se mnou.“

Gagnar se pokusí narovnat. Na roztrhaném kabátci i na zašpiněné čapce rozezná Sarius zcela zřetelnou číslici jedna. Jako by do látky byla vypálená železem. Nemůže z Gagnara spustit oči, konečně někdo, kdo se tu vyzná ještě méně než on sám. Ještěří muž si nechá pomoct do sedla.

„Můžete rozdělat oheň,“ dá posel na vědomí a odjede.

Sariusův oheň hoří dřív, než stačí zareagovat kdokoli jiný. Arwen’s Child a Blackspell se pomalu přiblíží, ostatní se opět vrátili k mrtvolám a dál se v nich hrabou.

„Co vlastně hledají?“ zahájí Sarius hovor.

Blackspell mlčí, ale Arwen’s Child mu informaci ochotně poskytne.

„Přece Krystaly přání.“

„V mrtvých škorpionech?“

Sarius zůstane jako opařený. Tam by ani náhodou nehledal. To vysvětluje to úsilí, co Drizzel a jeho kumpáni vynakládají. Sarius je téměř v pokušení se k nim přidat.

„Už jsi někdy nějaký našla?“ ptá se temné elfky.

„Ještě ne. Jsou opravdu vzácné a to nejcennější, co tu můžeš získat. Byla jsem jednou u toho, když BloodWork jeden vylovil z obrovského pavouka. Ten byl modrý. Netuším, co s ním Blood provedl.“

Sarius se přemýšlivě zahledí do vysoko šlehajících plamenů. Kdy vlastně zase začala hrát hudba? Nevšiml si jí, ale teď je tu a posiluje ho. Mohl by se hned vydat do dalšího boje, tak silný se cítí, a tentokrát by se Feniel odehnat nenechal.

„Víš, co se vlastně s těmi krystaly dá dělat?“

Arwen’s Child si dá s odpovědí na čas.

„Můžou ti splnit největší přání. Snad kromě probuzení mrtvých k životu. A do Vnitřního kruhu ti taky nepomůžou.“

„Co to je ten Vnitřní kruh?“ zeptá se Sarius. Jeho nevědomost mu ani není nepříjemná. To dělá ta hudba; způsobuje, že se cítí jako král. Ty tu hraješ hlavní roli, ostatní jsou jen doplňky.

Odpověď přesto nedostane, protože teď se do rozhovoru vmísí Blackspell. „Zjisti si to sám. To jsme my ostatní taky museli.“

„No jo. Vždyť jsem se jen ptal.“

Drizzel a Nurax to už vzdali, nechají škorpiony a přidají se ke skupince u ohně.

„Mohli byste se aspoň očistit, vypadáte fakt odporně,“ řekne Arwen’s Child a odtáhne se.

Drizzel ji ignoruje. „Podívejme, Sarius. Já si myslel, že už je po tobě. Ty modrý obryně u řeky tě nedostaly?“

„Jak vidíš.“

„A bylo to pořádný krveprolití?“

„Kdybys nezdrhnul, viděl bys sám.“

„Máš docela prořízlou pusu na to, že jsi dvojka.“

Sarius mlčí. Ostatní jeho úroveň vidí, on jejich ne. Najednou si připadá nahý.

„Nech ho na pokoji, nebo mu povím pár věcí, které vím já o tobě,“ prohodí Arwen’s Child.

„No prosím. Víš přece, jak posel stojí o chytrolíny,“ kontruje Drizzel.

Vtom se zpoza rohu vynoří Lelant. Náhle se však zastaví a bleskurychle vytáhne z opasku řemdih.

„A ksakru, invaze elfů,“ zasténá Blackspell.

„Drž hubu,“ odvětí Sarius. Lelant je jeden z těch, které tu vidí nejradši. Vím, že to jsi ty, starouši. S přátelským gestem ustoupí kousek do strany, aby se Lelant mohl postavit vedle něj. Ale vypadá to, že ten nechce. Od ohně si drží odstup. Pak zahlédne Feniel a Grotoka, které stále ještě zaměstnává jeden ze škorpionů. Vydá se směrem k nim, pak si to ale zase rozmyslí. Konečně přijde k ohni, ale od Sariuse zůstane tak daleko, jak jen to je možné.

„Čau, Lelante,“ pozdraví ho Sarius.

„Hledají ti dva Krystaly přání?“ zeptá se Lelant místo pozdravu.

„No jasně,“ řekne Blackspell. „Ale nemají štěstí. V těchhle bestiích nic není.“

„Hm, to je blbý. U mě to bylo jiný.“ Lelant sáhne do kapsy a vytáhne krystal, který zeleně září. „Hustý, co?“

„Odkud je?“ ptá se Arwen’s Child.

„Do toho ti nic není.“

Sarius zírá na zářící kámen a cítí, jak se v něm všechno vaří. Nemusí se ptát, odkud ten krystal je. To byl jeho škorpion, jeho kořist, u které Lelanta zanechal, a ten toho využil. To je prostě podlé.

„Je ti ale jasný, že ten kámen patří mně?“

„Tak to nevím proč.“

„Protože jsem toho škorpiona vyřídil sám, proto. Jestli hraješ fér, hezky mi ho dáš.“

„Zapomeň. Já to mám na rozdíl od tebe v hlavě v pořádku.“

Sarius vytasí meč rychleji, než si to všechno může promyslet. Teď tam stojí a neví, co dál. Vlastně Lelanta napadnout nechce, chce jen krystal, který mu náleží. Kdybys věděl, kdo jsem, prostě bys mi ho dal.

„Hej, hej, žádné souboje mimo město!“ volá Drizzel.

„Ó, už se bojím! Chce se na mě vrhnout dvojka!“ pošklebuje se Lelant. „Jedna rána mečem a posel ti to spočítá. Jen pojď. Udělej mi tu radost.“

Jen pro formu míří Sarius ještě chvíli mečem na Lelantovu hruď, pak ho zase schová; je rád, že z toho vyšel bez boje.

„Víš moc dobře, že ti ten kámen nepatří.“

„A to jako proč? Můžu za to, že prostě zmizíš a vezmeš si s sebou jen osten a klepeta? Lidi, to jste měli vidět! Ustřihne tý potvoře klepeta a nacpe si tím inventář. Co s tím jako budeš dělat? Vystřihovat?“

Sarius na Lelanta upřeně zírá. Tmavohnědý obličej, černé vlasy na ježka, černé blýskavé oči. To ti ještě spočítám, blbče.

„Tak si ho nech. Jsi zbabělec.“

„Ale zbabělec s Krystalem přání. Ví už vlastně někdo, kde leží město?“

„Zeptej se přece Krystalu přání,“ odpovídá kousavě Sarius. „Nebo se pro změnu snaž sám.“

Na Lelantovu odpověď už nečeká, obrátí se k ohni zády a vkráčí do nejbližší chodby labyrintu. Tak přece jen půjde raději sám, než aby se obklopoval takovými idioty.

Byl krystalu tak blízko, tak blizoučko! V chodbách je stále ještě tma, ale pomyšlení na Lelanta žene Sariuse kupředu. Jestli mu teď cestu zkříží byť jen jeden škorpion, udělá z něho fašírku. Dál, dál. Má ještě spoustu času dostat se do cíle a umane si, že ostatní předhoní.

Bohužel tu všechny chodby už zase vypadají stejně. Nic nenasvědčuje tomu, že by někde poblíž bylo Bílé město. Dál se plete, nikoho nepotká, nikdo ho nenapadne. Po době, která se zdá věčností, se zastaví. Vztek v jeho nitru se už scvrkl do malého žhoucího zrnka.

Co teď? Nejradši by si za svou neuváženost nafackoval. Proč neřekl aspoň Arwen’s Child, aby šla s ním? Byla na jeho straně, nemusel ji tam nechat s ostatními. Teď by mohl aspoň rozdělat oheň. A nebyl by odkázán jen sám na sebe.

Ještě jednou se pokusí v labyrintu zorientovat. Musí tu být nějaká znamení. Třeba bílé kamínky na správných odbočkách nebo zvuk zvonů každou celou hodinu. Napne uši. Pátrá v každém směru. Pozorně naslouchá na každém větvení. A pak na třetí křižovatce něco zaslechne. Nejsou to sice zvony, ale šum. Je velmi tichý, ale je to něco, čeho se může chytit. Něco, co může následovat.

Šum je tím zřetelnější, čím déle za ním Sarius jde. Opatrnost hodil za hlavu, něco mu říká, že nehrozí žádné nebezpečí. Na chvíli se zastaví, aby zjistil, odkud se jeho jistota bere. Je to hudbou, zjistí. Jemně a nepozorovaně změnila ráz; dává mu naději a ujišťuje ho, že je na správné cestě.

O několik minut později objeví Sarius zdroj šumu: podzemní řeku, jejíž voda ve skrovném světle pochodní vypadá téměř černá, při bližším prozkoumání je však krvavě rudá.

Sariusovi se v hlavě bezděčně vynoří obrazy zkázy: bojová pole, mrtvoly navršené na hromady, obětní rituály. Odněkud ta krev koneckonců být musí.

Pokud to je krev! To se tak lehko nedá určit. Barva vody by mohla být způsobena kameny na dně nebo… A vždyť je to jedno. Pít to Sarius každopádně nebude, i když by mu nějaké posilnění udělalo dobře.

Postaví se na kamenitý okraj, přímo k vodě, která kanálem protéká řízeně a rovně jako svíčka. Města se často budují u řek, takže bude tuhle sledovat jako červenou nit. Ale po proudu, nebo proti němu? Rozhlíží se, jestli tu není nějaké znamení. Nic nenajde a rozhodne se jít proti proudu.

Už po chvíli se vyjasní – ohně v koších na břehu řeky pravidelně osvětlují cestu. Najednou je to hračka. Sarius běží, a když zahlédne široké schodiště, které vede nahoru, ještě zrychlí. Těsně před ním se ale musí zastavit, protože zapomněl kontrolovat výdrž. Znovu popadne dech a začne stoupat nahoru, hudba kolem něj jásá, denní světlo mu svítí v ústrety.

Když konečně vystoupá nahoru, naskytne se mu skvostný pohled. Zdi, věže a podloubí z bílého mramoru se hřejí na slunci, dokonce i cesta vedoucí do města má barvu slonoviny.

Sarius už nepospíchá. Zdá se, že město čeká jen na něj. Nasaje do sebe jeho atmosféru a pomalu k němu vykročí.

Čtyři stráže u brány skloní při jeho příchodu na pozdrav kopí, ozve se fanfára a břichatý hlasatel vysoko na hradbách oznámí nejnovější zprávu. „Sarius přišel. Sarius, rytíř, příslušník národu temných elfů, vstupuje do Bílého města.“

9.

„Chceš ještě rýži?“ Máma hned zahoupala plnou naběračkou nad Nickovým talířem.

„Ne, díky.“

„Nechutná ti to? Ty se v tom mase tak rýpeš.“

Pro Nicka bylo těžké se na mámina slova soustředit. Sarius se předtím zabydlel v jednom hostinci v Bílém městě a hostinský mu předepsal tři hodiny klidu. Blik – obrazovka zčernala, už zase.

„Poslyš, máma se tě na něco ptá!“

„Jo, promiň, tati. Ne, je to moc dobrý, vážně, jenom jsem trochu unavený.“

Otec upil pár loků piva ze sklenice a svraštil čelo.

„Vždyť jsi dneska ani neměl školu!“

„Ne, učil se chemii,“ vstoupila máma nápomocně do rozhovoru. „Buď rád, že tu školu bere tak vážně, včera jsem mluvila s paní Falknerovou; její syn už vůbec není doma a ve škole to s ním prý jde z kopce…“

Nick už byl zase myšlenkami jinde. Ještě se nezapsal do soubojů. A ani nevěděl, kam má jít. Co když nenajde to správné místo nebo předtím ještě bude muset řešit nějaké úkoly? Pak to bude těsné. Ale teď už zbývala sotva hodina do konce odpočinku. Máma usne u televize a táta možná ještě půjde do hospody na třetí pivo. Bylo by lepší, kdyby mohl Sarius odpočívat později – po půlnoci, kdy by byl Nick tak jako tak unavený. Přemýšlel, zda zatím ostatní našli červenou řeku, nebo ještě pořád bloudí labyrintem.

Protřel si pálící oči. Hostinský mu vyprávěl o výborných zbrojířích v Bílém městě a přitom si prohlížel jeho výzbroj. Ale Sarius neměl ani zlato, ani Krystal přání. Taky netušil, jak zaplatí za pokoj, ovšem někde se ubytovat musel. Písemný příkaz od posla.

Zatracenej Lelant. V pondělí to Colinovi pěkně vytmaví.

„… už příští týden?“

Náhle nastalé ticho, které po otázce následovalo, Nickovi prozradilo, že otázka byla namířená na něj.

„Ehm, promiň – můžeš to ještě jednou zopakovat?“

„Ptal jsem se, jestli tu práci z chemie musíš odevzdat už příští týden. Hergot, Nicku, co je s tebou?“

Tátovo nemalé břicho narazilo na okraj stolu, když se rozezleně předklonil.

„Vůbec mi nepřijde normální, že se tu takhle vyvlíkáš z rozhovoru. Přece jen tu mluvíme o tobě.“

„Jo, promiň.“ Jen ne otázky začínající Proč… nebo Jak to…! „Musím to odevzdat příští týden, ale myslím, že to zvládnu. Jakou jsi měl dneska službu?“

Ptát se táty na práci bylo vždy bezpečné. Pořád bylo o čem mluvit. Dnes to byl pacient, který ošetřovateli Dunmorovi podstrčil pět liber, aby mu z nedalekého stánku donesl fish and chips.

„Přitom měl cholesterol vysoký jak Mount Everest,“ dodal táta a přidal si trochu kuřecí směsi. „Člověk by si myslel, že ty lidi napadne, že už se vlastně prožrali až do nemocnice, ale jak myslí.“ Nick se automaticky pousmál a přál si být zpátky v Bílém městě. „Můžu jít?“

„Jasně,“ řekla máma.

„Ještě pomoz mámě s nádobím,“ zahuhňal táta mezi dvěma sousty.

Nick bleskurychle sklidil ze stolu, rychle nastrkal talíře a sklenice do myčky a vyběhl po schodech nahoru do svého pokoje. Pokusil se hru nastartovat, i když tušil, jak to dopadne. A samozřejmě to nešlo.

Měl před sebou čtyřicet pět minut, které mohl využít na chemii. Vše se v něm proti tomu bouřilo. Dělej, přesvědčil se. Aspoň se podívat na pár vzorců.

Přesně v okamžiku, kdy otevřel knihu a bojoval s pocitem nechuti, která ho při tom přepadla, vrazil do pokoje táta.

„Úplně jsem se té zapomněl zeptat, jestli zítra… He – ty opravdu pracuješ!“

„Ehm, jo.“

„Je to těžký?“

„To si piš.“

Táta se postavil za něj a nakoukl do knihy, plný laskavého zájmu, který během několika vteřin ustoupil otcovské bezmoci.

„No potěš pánbůh. S tímhle ti, Nicku, už opravdu nemůžu pomoct.“

„To je v pohodě, tati. Ani nemusíš, já to nějak zvládnu.“

Otec mu položil ruku na rameno.

„Promiň, že jsem tě vyrušil. Abys věděl, jsem na tebe hrdý. Aspoň z jednoho z mých kluků něco bude.“

Nick potlačil nutkání otcovu ruku setřást a kousl se do rtu. Krátce poté ucítil, že se tátova ruka konečně zvedla.

„Jdu ještě na pivo. Nepracuj moc dlouho.“

Dveře se znovu zavřely.

Ještě čtyřicet tři minut. Nick si oběma rukama mnul obličej, pak se znovu sklonil nad vzorce. Kdyby dnes napsal aspoň pár vět, stačilo by to. Zavřel oči a opakoval, co právě přečetl. Škoda, že ve skutečnosti žádné Krystaly přání neexistovaly; na chemii by se mu jeden moc hodil. Nikdy jedničku nedostane, nikdy.

Vzal si list papíru a napsal na něj nadpis: Identifikace aminokyselin pomocí chromatografie na tenké vrstvě.

Tak, začátek by byl. Teď potřebuje nějaký úvod. I když pracovat takhle se nevyplatí. Když už psát, tak pořádně. Vymezit si na to víc času, nejlépe zítra, po snídani. To nebude mít v hlavě jen škorpiony a snad už taky nebude tak naštvaný na Colina.

Nick se naposled podíval do knihy, pak zapnul počítač. Ze zvyku zabrousil na Emilyinu stránku deviantart, kde nenašel nic nového. Chvíli byl zklamaný, potom ale dostal nápad. Jak to, že ho to nenapadlo už dřív? Otevřel Google a zadal do hledacího políčka ‚Erebos‘. Musela přece existovat nějaká vývojářská firma, fórum, možná dokonce aktualizace ke stažení. Tipy, triky a to všechno okolo.

Na prvním místě výsledků hledání našel Nick stránku z Wikipedie. Tak vida, hra je známá. Klikl na odkaz a četl:

Erebos (Ěpeβoç; z řeckého ëpeβoç; „temný“) je v řecké mytologii bůh věčné tmy a sama věčná tma. Podle básníka Hesioda se zrodil z Chaosu ve stejném okamžiku jako Gaia, Nyx, Tartaros a Eros. Podle Hesioda byl nejprve Chaos (nekonečná, slovy nevyjádřitelná prázdnota), z něhož vznikla temná hlubina beze světla, Erebos. Nyx a Erebos se spojili a kromě Spánku a Snů zplodili i zla světa: Záhubu, Stáří, Smrt, Svár, Zlost, Bídu a Strádání, Nemesis, Moiry a Hesperidky, které zde zastupují Měsíční bohyni v jejím spojení se smrtí, ale i Radost, Přátelství (Philotes) a Soucit.

Podle pozdějších legend byl Erebos částí podsvětí. Byl místem, jímž museli mrtví po smrti projít. Erebos se často objevuje jako synonymum pro Háda, řeckého boha podsvětí.

Nick si text přečetl dvakrát, než stránku zase zavřel. To by pro někoho, koho zajímali řečtí bohové, asi bylo zajímavé, pro něj to ale bylo bezcenné. Široko daleko žádný tip.

Hledal dál. Spousta odkazů na řeckou mytologii, několik na nějakou deathmetalovou skupinu. Teprve poslední odkaz na stránce vyvolal v Nickovi tichý vítězný výkřik: stálo tam „Erebos, hra“. Jinak nic. Plný očekávání klikl Nick na odkaz. Chvíli trvalo, než stránka naběhla. Červený nápis na černém pozadí:

„Tohle není dobrý nápad, Sariusi.“

Jak to, že ne? chtěl se Nick nejprve zeptat, pak mu teprve došla nehoráznost situace a on zavřel okno, zavřel prohlížeč, jako by chtěl někoho zamknout. Tohle se přece nemohlo dít, to si jen namlouval. Nebylo možné, aby s ním internet mluvil. Možná by měl tu stránku ještě jednou otevřít a ujistit se, že se mýlil. Určitě to bylo…

Nickovi zazvonil mobil a málem se mu zastavilo srdce. Že by tu stránku neměl zavírat? „Jamie“, přečetl si na displeji a ulehčené vydechnul.

„Čau! Neruším? Zníš nějak uštvaně.“

„Ne. V pohodě.“

„Dobrý. Hele, nemáš chuť se zítra projet na kole? Na kole už jsme nebyli, ani nepamatuju, a počasí má být fajn.“

Nick si musel rychle vymyslet nějakou vhodnou výmluvu.

„To je super nápad, ale já se tu zrovna mořím s tou prací na chemii. Musím bezpodmínečně napsat něco, co má hlavu a patu, a nechci riskovat, že to nestihnu.“

„Aha.“ Jamie zněl zklamaně. „Tak víš co? Pomůžu ti. Přijď zítra a můžeme se spolu poohlídnout po něčem, co nám pomůže, na internetu. Pak to budeš mít dřív hotový!“

Sakra.

„Uvidíme. Ale sám se asi dokážu líp soustředit. A to…, ehm, je taky důležitý.“

Nick zavřel oči. Bože, to znělo pěkně vylhaně. A navíc hloupě. Na druhé straně zavládlo zaražené ticho; v pozadí slyšel Nick šum z televize.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Jamie po neobvykle dlouhé pauze. „Doteď jsi na tohle měl úplně jiný názor. Vždyť jsme… Aha!“ Jamie se začal smát. „Nicku, ty proutníku, proč to neřekneš rovnou? Ty máš rande a bojíš se, že když se přiznáš, tak ti to strejda Jamie bude ještě dlouho připomínat.“

„Blbost.“

„Ale no tak, to je v pohodě. Užij si to a v pondělí mi všechno povíš, do posledního detailu. Příští týden už konečně někam pozvu Darleen a pak si můžeme dát rande ve čtyřech.“

„Darleen?“ zeptal se Nick, kterého to proti jeho vůli zaujalo.

„No, ta roztomilá blondýnka ze školního orchestru. O rok mladší než my, hraje na klarinet, ráda nosí džínové minisukně. Už ti to něco říká?“

„Tak trochu. Hele, musím končit. Máma mi něco chce.“ Lež přešla Nickovi přes rty bez problémů, protože hodiny na počítači ukazovaly za pět minut devět. Za chvíli bude moct hru zase nastartovat.

Místnost je skrovná a má jen jedno malinké okno, které se nedá otevřít. V posteli to při každém Sariusově pohybu zapraská, Sarius má strach, že se brzy rozpadne a hostinský mu to připočítá na účet.

Výdrž a zdraví by si nemohl přát lepší, zjišťuje s uspokojením. Přestávka mu udělala dobře.

Teprve, když jde ke dveřím, všimne si, že v místnosti není sám. Skřet, špinavý stejně jako zeď pokoje, sedí na malé stoličce a rukama si objímá kolena.

„Hóhó, Sariusi!“ zavřeští a ušklíbne se. „Mám pro tebe zprávy. Od posla. Jsem takříkajíc poslem posla.“

Sarius shlédne na svého návštěvníka, jehož křivonosý obličej přímo září přátelskostí; přesto Sarius tuší nějakou zradu.

„Můj pán není příliš nadšen tvou zvědavostí,“ začne skřet. „Myslím, že víš, o čem mluvím. Samozřejmě chápe, že chceš o Erebosu vědět víc, ale nelíbí se mu, že si chceš obstarat informace za jeho zády.“

Skřet se šťourá dlouhým nehtem mezi zuby, najde něco zeleného a pozorně si to prohlíží.

„Je ale připraven zodpovědět tvé dotazy. Představ si, že se tě chce také na něco zeptat!“

S lehkým znechucením Sarius pozoruje, jak jeho protějšek strčí zelenou věc zpět do úst a žvýká ji.

„Zeptat?“

„Na nic těžkého. Třeba jestli zná Nick Dunmore někoho jménem Rashid Saleh?“

Sarius ztuhne. Co to má znamenat? Na druhou stranu, jestli poslovy otázky zůstanou takhle jednoduché, může být jen rád.

„Ano, toho Nick zná.“

„Dobře. A ví Nick, co Rashid rád dělá?“

To je jednoduché.

„Rád jezdí na skateboardu, poslouchá hip hop a líbí se mu Stephen King.“

Skřet spokojeně přikývne a stále přitom přežvykuje.

„Tak to je Nick dobře informován. Ví možná i to, čeho se Rashid nejvíc bojí?“

Ne. Jak by to mohl vědět? I když – jedné věci si všiml. Rashid se bojí výšek. Jednou byla celá třída na London Eye, obřím ruském kole přímo na břehu Temže. Rashid sice jel s nimi, ale byl v obličeji úplně zelený. Potom se málem pozvracel.

„Nemá rád výšky. Vyhýbá se rozhlednám a podobným věcem.“

Skřet mlaskne. „To se shoduje s tím, co už víme. Děkuji, Sariusi. Můj pán bude nakloněn tomu, odpustit ti tvou přehnanou zvědavost. Teď ti na oplátku něco prozradím.“

Nakloní se dopředu a důvěrné na Sariuse mrkne. „Seznam účastníků najdeš v Atropině taverně. Tu bábu ode mě pozdravuj.“

Seskočí ze stoličky, přehnaně zdvořile se ukloní a odejde. Sarius si nasadí helmu a pověsí si štít na záda. Až když je skoro u dveří, něco mu dojde. Skřet nezodpověděl jedinou jeho otázku. Sarius mu vlastně ani žádnou nepoložil.

Navzdory pozdní hodině jsou ulice města víc než živé. Sarius se drží širokých cest a vyhýbá se temným postranním uličkám, které mu připomínají labyrint. Na každém rohu stojí koše s ohněm, které barví krémové zdi dozlatova. Tu a tam narazí Sarius na jiné bojovníky, některé z nich zná: například Sapujapa a LaCora. Rád by věděl, zda sem už našli cestu Drizzel, Blackspell a Lelant – pravděpodobně ano. Nemůže jim trvat tak dlouho najít cestu k červené řece. Možná je ale vyřídila další horda škorpionů. Ta myšlenka se mu zamlouvá.

Škoda, že už neměl příležitost zeptat se skřeta na cestu do Atropiny taverny. Když prochází hlavními ulicemi Bílého města, nemůže ji najít. Potřebuje někoho, kdo by mu pomohl. Koše s ohněm se s ohni v divočině nedají srovnávat, zjistí brzo. Slouží jen jako osvětlení a neumožňují rozhovory.

Že může vstoupit do některého z obchodů nalevo nebo napravo, mu dojde až ve chvíli, kdy zahlédne trpaslíka, který se snaží otevřít těžké dřevěné dveře do jednoho z nich. „Řeznictví“ stojí velkými písmeny na dřevěném štítě nade dveřmi.

O několik minut později vstoupí Sarius do vetešnictví, jehož regály přetékají zvláštními předměty. Pohled se mu zastaví na upíří lebce. Na špičácích jsou napíchnuté cívky příze – tady je správně. Cívky příze se určitě dají namontovat i na škorpioní osten.

Z nejtemnějšího rohu místnosti se vyšourá muž se šedivými vousy. „Chceš koupit, nebo prodat?“ zeptá se bez pozdravu.

„Prodat,“ odpoví Sarius. Otevře svůj inventář a položí obě klepeta, hřbetní destičky a osten na pult. Znovu v něm vzplane vztek. Už mohl být majitelem Krystalu přání.

„Hm. Rozkrájený škorpion,“ zkonstatuje obchodník. „Za to moc nebude. Možná jen za osten, jestli má ještě jed.“

Zkoumá černý, zahnutý hrot lupou.

„Kolik za to dostanu?“ ptá se Sarius. „Měl bych například zájem o Krystal přání.“

Obchodník vzhlédne.

„Krystaly přání se koupit nedají. Ty musí člověk najít. Nebo dostat. Za osten ti dám tři mince, za zbytek ještě dvě.“

To asi není moc. Tyranie dostala po boji s vodními sestrami čtyřicet zlatých mincí, vzpomene si Sarius.

„To je málo,“ řekne s náhlým vnuknutím. „Chci deset mincí, jinak si ty věci zase vezmu.“

Obchodník pohlédne ze škorpiona na Sariuse. „Nanejvýš šest.“

Shodnou se na sedmi a Sarius opustí obchod s pocitem, že všechno udělal tak, jak měl. Tento pocit se ovšem rozplyne, když v jedné z dalších výloh objeví škorpioní osten za padesát pět mincí. Kromě toho se v zápalu vyjednávání zapomněl v obchodě zeptat na cestu do taverny. V dalším obchodě – obuvnické dílně, kde se dají koupit boty odrážející jed, boty s čepelemi, anebo dokonce boty vrhajíci blesky – ho prodavač ochotně informuje.

Na třetí odbočce podle doporučení zahne doleva a narazí na křivé dveře s oprýskaným lakem. Štít nad nimi zobrazuje rozevřené nůžky, pod nimi nápis „U Posledního střihu“.

Vevnitř je skoro stejná tma jako venku na noční ulici. Malé lucerničky na stolech sotva osvětlují samotné stoly a ruce návštěvníků, kteří u nich sedí. Obličeje zůstávají skryté ve tmě.

Sarius se postaví k výčepnímu pultu, za nímž stojí prastará žena, která si ho nevšímá. Křivými prsty objíždí rýhy ve dřevě a něco si potichu šeptá.

„Chtěl bych se zapsat do bojů v aréně,“ řekne Sarius.

Stařena rychle vzhlédne, ale neodpoví.

„Kde najdu seznam, do kterého se můžu zapsat na souboje?“ zkusí to ještě jednou. „Jste přece Atropos, nebo ne?“

Vypadá to, že zvuk jejího jména starou hostinskou probudil.

„Ano, to jsem. Seznam najdeš ve sklepě.“

Prohlédne si Sariuse odshora dolů. „Ty se chceš opravdu účastnit bojů?“

„Ano.“

„Jako dvojka? To není moc chytré. Ale klidně to udělej. Mně to může být jedno.“

Znovu se vrátí k vrypům v dřevěném pultu. Sarius najde schody do sklepení. Tam je víc světla než nahoře, protože obloukovou klenbu osvětluje oheň v krbu. Seznam se nedá přehlédnout, je připevněn na zdi a střeží ho voják. Když Sarius přistoupí blíž, muž ho osloví.

„Přicházíš, aby ses zapsal?“

„Ano.“

„Jak se jmenuješ?“

„Sarius.“

Sarius nakukuje vojákovi přes rameno, aby pochytil aspoň něco ze seznamu. Některá ze jmen poznává: BloodWork, Xohoo, Keskorian, Sapujapu, Tyranie. Nezahlédne ani Lelanta, ani nikoho jiného z těch, kdo s ním byli v labyrintu.

„S jakou zbraní chceš nastoupit?“

„S mečem.“

Voják si něco zapíše do knihy.

„Jak vidím, jsi ještě dvojka.“

Sarius už má dost toho, jak mu to každý věčně omílá.

„No a? Ještě tu nejsem dlouho. Proto se taky chci zúčastnit těch soubojů. Abych to dohnal.“

V zadní části sklepa se něco pohne. Vysoký člověk s dlouhými černými vlasy vstane ze židle a postaví se do světla ohně.

„Jestli máš s doháněním tak naspěch, postav se mi tady. Můžeme se bít hned.“

Pohled na vyzyvatele Sariuse zvláštně rozruší; něco tu nehraje. Koho mu připomíná? Po hrůze, která jím projede, konečně následuje poznání: neznámý bojovník vypadá jako Nick Dunmore za deset let. Stejné hladké černé vlasy, úzké oči, důlek na bradě – přesně jeho rysy, jen zralejší a doplněné náznakem vousů. Bojovníkovo jméno zní LordNick. To nemůže být náhoda.

„No tak co? Souboj, nebo ne?“

„Jestli to tu je povolené…“

Je hloupé, že nezná LordNickovu úroveň. Co když je sedmička nebo osmička? Možná je ale taky jen trojka, pak by Sarius možná měl šanci. Myslí na to, jak ze škorpiona udělal fašírku, a cítí, jak v něm stoupá naděje.

„Souboje v taverně jsou povoleny,“ vysvětlí voják, který v naději na souboj dokonce přestane hlídat seznam. „Každopádně musí slabší vyzvat silnějšího.“ V tomto případě to znamená následující – výzva musí vycházet od Sariuse.

Sarius si není jistý, jestli to opravdu chce. Doteď bojoval jen proti příšerám, ne proti ostatním bojovníkům. Na druhou stranu – jestli chce nastoupit do arény, nemůže mu uškodit, když si tu dá zkušební kolo.

„Dobře. Vyzývám LordNicka k souboji.“

„Paráda, prďolo!“ vykřikne soupeř.

Tomu se to směje, pomyslí si Sarius. Nakonec, on vidí, že já jsem jen dvojka. Ihned od LordNicka poodstoupí, ten už si ho měří pohledem.

„O co chceme bojovat? Líbí se mi tvá vlčí helma, co kdybychom bojovali o ni? Já vsadím svůj štít, má třicet obranných bodů.“

„Helmu v žádném případě riskovat nebudu.“

Ani tehdy, když mi řekneš, kdo jsi a proč vypadáš jako já.

„Tak co teda?“

Sarius se krátce zamyslí nad tím, co má. „Čtyři mince.“

„Cože? To se přece vůbec nevyplatí.“ Postava, která Sariusovi připadá tak nepříjemně známá, se znovu obrátí ke svému stolu.

„No, rozhodně se to vyplatí,“ prohodí voják.

„Každý vítězný souboj vám přinese zkušenost a životní sílu – to byste podceňovat neměli.“

LordNick, který si zrovna chce sednout, se zarazí. „No tak pro mě za mě. Čtyři mince.“

Před krbem zaujmou pozice. Sarius nemůže odtrhnout oči od LordNickova obličeje; je to jako by musel bojovat sám proti sobě. Není divu, že ho soupeřova první rána zasáhne. Sarius zvedne štít příliš pozdě, LordNickův meč ho trefí ze strany. Okamžitě se ozve jekot.

Na pohled na opasek není čas. Sarius si musí důvěřovat, že další ránu taky ještě přežije. Vrhne se na protivníka a uštědří mu jednu ránu do helmy a druhou do stehna. Hle! LordNickův opasek o kousek zčernal.

Ale Sariusův triumf netrvá moc dlouho. Protivník ho praští štítem a zasáhne mečem, trefí ho do břicha. Sarius spadne na zem, ječivý tón bolí a bolí a bolí.

„Zastavte!“

Vstoupí mezi ně stín. Voják.

„Sarius je těžce raněný. Musí se rozhodnout, jestli chce bojovat dál, nebo se vzdá.“

Tady není nic k rozhodování. Sarius může sotva vstát, tón se mu do hlavy zařezává jako cirkulárka; rád by ho ztišil, ale netroufá si, protože by pak třeba propásl nějaké varování. Nápovědu, něco důležitého.

„Vzdávám se.“

LordNick se nad něj vítězně postaví. „Tak naval ty čtyři mince.“

Sarius otevře inventář, dává pozor na to, aby se nějak nepohnul a nezhoršil své zranění. Vydá požadovanou sumu. Teď už má jen tři kousky. Rychle by měl zpeněžit to, co sebral vykradači hrobů. Za předpokladu, že se k tomu vůbec dostane. Poslední zbytek červeně na jeho opasku je směšně malý.

Podívá se do strany, kde v polostínu stojí několik stolů a židlí. LordNick se tam už zase vrátil. Od jednoho ze stolů se odlepí nějaká postava. Pod kapucí, která stíní obličej, zahlédne Sarius známé žluté oči.

„Lekce číslo jedna,“ poučuje posel. „Nevyzývej bojovníka, o němž vůbec nic nevíš. Drž se těch, které jsi už viděl bojovat.“

Klekne si vedle Sariuse a položí mu ruku na hlavu. Cirkulárka se trochu ztiší.

„Lekce číslo dvě: bojuj jen o věci, které se vyplatí. Čtyři mince jsou směšné. A teď vstaň.“

Podá mu svou kostnatou ruku, jejíž prsty najednou Sariusovi připomínají nohy škorpiona. I tak je uchopí.

„Musíme něco probrat. Pojď se mnou.“

Posel ho odvede do malé vedlejší místnosti, v jejímž středu stojí kulatý stůl a na něm jediná svíčka. Posadí se.

„Teď už zase potřebuješ vyléčit,“ zkonstatuje posel. „Vzpomínáš si ještě na pravidla, která platí v tomto světě? Máš zde jen jeden život, jeden jediný. Mám pocit, že na to příliš nehledíš.“

Sariuse nenapadá vhodná odpověď, tak mlčí. Vypadá to, že není lehké se poslovi zavděčit: kárá ty, kdo se příliš šetří, stejně jako ty, kdo do toho jdou s plnou vervou.

„Nechápej mě špatně, cením si tvé odvahy,“ řekne posel, jako by slyšel Sariusovy myšlenky. „Proto jsem zde. Abych ti pomohl.“

Postaví na stůl lahvičku s tekutinou barvy slunce. Sarius rozpozná léčivý nápoj, který dostal po boji proti trolům.

„Rád bych ti to dal. Jak víš, zítra proběhnou v aréně souboje. Ty nejsou každý den – kdo se chce dostat dál, měl by se jich zúčastnit.“

„To taky chci,“ odpoví Sarius.

„Dobře.“

Posel se předkloní, jako by chtěl Sariusovi říct něco důvěrného a zabránit, aby to zaslechl i někdo jiný. „Souboje začnou zítra v poledne. Kdo se zapsal, musí být v tu dobu v aréně. Dej si proto pozor, abys nepropásl začátek, jinak tě už nevpustí!“

„V pořádku,“ odvětí Sarius a natáhne ruku po lahvičce.

„Moment.“

Poslovy žluté oči zaplápolají. Položí Sariusovi ruku na rameno a najednou je ječivý tón zase hlasitější.

„Řekl jsem, že bych ti to chtěl dát, ne že si to máš vzít.“

Sarius poslušně stáhne nataženou ruku. Chvíli trvá, než posel zase promluví.

„Myslím si, že by bylo lepší, abys do bojů nastoupil jako trojka, ne jako dvojka.“

„Jako trojka? Jo, to by bylo skvělé.“

„Tak to pojďme udělat tak, jako kdyby toto byl třetí rituál. Uděluji ti úkol, Sariusi.“

Kostnaté prsty si zamyšleně pohrávají s lahvičkou.

„Jistě máš ještě ten stříbrný disk, který ti otevřel Erebos.“

Sarius potřebuje chvíli k tomu, aby pochopil, co tím posel myslí.

„Ano. Samozřejmě.“

„Dobře. Tvůj úkol zní: Získej pro nás jednoho bojovníka nebo bojovnici. Zkopíruj disk a dej ho dál tomu, koho považuješ za vhodného. Ale nezapomeň na pravidla!“

Do poslových žlutých očí se vmísí trocha červeně.

„Neprozraď nic o Erebosu. Ani v nejmenším. Vysvětli novici, že mu tím prokazuješ obrovskou laskavost. Protože tu mu prokazuješ, věnuješ mu celý jeden svět. Ujisti se o jeho mlčenlivosti. Vysvětli mu, že tento dar nesmí nikomu ukázat. Vysvětli mu to tak, aby tomu uvěřil. Také mu vysvětli, že do světa Erebosu může vstoupit jen sám, beze svědků. Tak jako ty. A dohlédni na to, aby do něj vstoupil brzy. Nebo vstoupila.“

Posel s nápojem jemně zamává.

„Dokud se zde neobjeví nový bojovník, nebudeš mít přístup ani ty. A ty přece nechceš propást začátek bojů v aréně.“

Sarius polkne.

„Ale teď je hluboká noc, zítra je neděle! Jak mám tak rychle…“

„To není můj problém. Jsi mazaný bojovník – a chceš dosáhnout třetí úrovně. Pokud ti to bude trvat déle, boje prostě proběhnou bez tebe.“ Sarius zůstane jako opařený. Jak to má tak rychle provést? V žádném případě nechce souboje propást. Když se teď stane trojkou a bude se v aréně dobře bít, mohl by se už zítra stát čtyřkou!

„Už tě někdo napadl?“ chce vědět posel.

„No jo, asi jo.“

„Kdo je to?“

„Kamarád. Jamie Cox. Myslím si, že tu ještě není.“

„Aha. Jamie Cox. A když ne on, kdo pak?“

Emily, pomyslí si Sarius. S nikým jiným bych se tak rád nedělil o tajemství jako s Emily.

„Ještě znám jedno děvče, kterého bych se mohl zeptat,“ řekne.

„Jak se jmenuje?“

To nechce říct. Nechce.

„Je to Emily Carverová?“ zeptá se posel spíš mimochodem než zvědavě.

Sarius na něho nevěřícně zírá.

„Protože pokud je to ona, mohu ti jen popřát hodně štěstí a víc úspěchů, než měli ti tři, kteří to zatím zkusili.“

Nervy drásající tón, poslovy nevysvětlitelné znalosti, náhlá časová tíseň – to vše znemožňuje jasné myšlení. Sarius se to snaží odsunout, koncentrovat se na to podstatné. Řešení úkolu pro třetí rituál.

Jamie, Emily… Kdo ještě? Dan a Alex už jsou dávno infikovaní, Brynne taktéž, Colin, Rashid, Jerome…

Největší šanci má pravděpodobně u děvčat. Mohl by se ještě zeptat Michelle, popřípadě Aishy nebo Karen. Jinak se bude muset soustředit na mladší kluky…

„Adrian McVay by taky připadal v úvahu,“ sdělí poslovi. „Myslím si, že ten tu ještě není, a tomu by se Erebos určitě líbil.“

Posel téměř neznatelně zavrtí hlavou. „Ani ten si to nevezme.“

Nastane pauza, během níž posel nespustí Sariuse z očí. Mlčky otáčí lahvičkou v dlaních; sluneční barva nápoje, hnisavá žlutá jeho očí a bíložlutý plamen svíčky jsou jedinými světlými body v místnosti.

„Já bych to ale s Adrianem rád zkusil,“ řekne Sarius konečně. „Myslím si, že ho hra zajímá.“

„Tak to zkus. Takže Jamie Cox, Emily Carverová a Adrian McVay. Dobře. Budu očekávat jednoho z nich. Pokud by ses rozhodl pro někoho jiného, dej mi vědět.“

Postaví lahvičku před Sariuse, počká, až Sarius její obsah vypije, a teprve pak místnost opustí. Sarius si ještě všimne, že mu opasek zase zčervenal a že ječivý tón utichl, než se zavřou dveře a všude se rozprostře temnota.

10.

Pohled na hodiny na počítači Nickovi prozradil, že už je čtyřicet tři minut po půlnoci, a tudíž moc pozdě na to, aby ještě volal Jamiemu. Jamie měl počítač sám pro sebe, už to bylo dobré. Nepoužíval ho nijak často, ale Nick mu vysvětlí, že se bez Erebosu neobejde.

Myšlenka, že by se měl ještě teď věnovat chemii, byla bláznivá, přesto o tom Nick chvíli uvažoval. Boje v aréně mohly trvat dlouho – bylo by uklidňující vědět, že už má něco napsané. Ale důležitější, mnohem důležitější bylo nejprve zkopírovat hru. Nick prohrabával šuplíky. Někde nějaká prázdná DVD určitě měl. Ale kde?

Chvíli to trvalo, pak ale našel jeden originálně zabalený nosič pod hromadou papírů a knih. Nezbývalo než doufat, že zátěž ten stříbrný disk neponičila.

Kopírování trvalo déle, než Nick čekal. Stavový pruh postupoval jen pomalu, velmi pomalu kupředu. Nick na něj zíral, jako by ho tím mohl popohnat. Na druhou stranu – co by měl z toho, kdyby to šlo rychle? Musel počkat až do zítra, musel spát, neuměl si ale představit, že by měl byť jen zamhouřit oka. V hlavě mu bzučelo nesčetně otázek.

Ta první zněla: kdo přišel na nápad dát své postavě Nickovo vzezření? Proč by to někdo dělal? Vzpomínal si ještě přesně na situaci v rozpadlé věži, na to, co si myslel, když tvořil Sariuse. Ani vteřinu nepřemýšlel o tom, udělat ji někomu podobnou. Natož někomu ze svého okolí.

Je to stoprocentně někdo, kdo mě zná. Koho znám já.

To pomyšlení bylo dráždivé a nepříjemné zároveň. Byl to nějaký kamarád? Colin? Schovával se přece jen ne za Lelantem, ale za LordNickem?

Modrý pruh kopírování se ještě nedoplížil ani do poloviny. Nickovy myšlenky se zdály podobně těžkopádné.

Všichni ostatní hráči, kteří ho znali, si budou myslet, že to on je LordNick. Budou přesvědčení o tom, že rozpoznali aspoň jednoho spolubojovníka. Nebo protivníka, prostě jak na to člověk pohlížel. Nikdo si nepředstaví rovnici Sarius = Nick. Nevěděl přesně, jestli je to dobré, nebo mu to vadí.

Počítač kopíroval, kopíroval a kopíroval.

Jaké jméno by si vybral Jamie? A jaký národ? Nick si spontánně tipl trpaslíky, hned mu to ale od sebe přišlo nefér. Jamie nebyl malý, byl průměrně vysoký. Rozhodující bylo, jaký Jamie chtěl být. Temný a tajuplný jako upír? Elegantní jako temný elf? Mohutný a hrozivý jako barbar?

Opravdu mu k němu nic nepasovalo. Jamie byl zkrátka Jamie. Tečka. Ale ať už by se rozhodl pro cokoli, byl si Nick jistý, že by ho poznal, i jako Kunhutu nebo ještěří dámu. Zazubil se. Měl by ještě zkusit zavolat mu? Pochopil by to a mobil by nikoho jiného nevzbudil.

Snad.

Nebo poslat textovou zprávu? Ale co do ní napsat?

Musíme se sejít, naléhavě, nejlíp hned, jinak zítra v sedm ráno.

Ne, to bylo nemožné. Nick věděl, jak rád si Jamie v neděli pospí. Před devátou určitě vzhůru nebude. Devět hodin! To bylo šíleně pozdě, protože kdo řekl, že Jamie začne hrát hned?

Konečně bylo DVD vypálené. Nick ho vytáhl z mechaniky, napsal na přední stranu lihovým fixem „Erebos“ a opatrně ho vložil zpět do obalu.

A teď do postele, řekl si. Ale myšlenky se mu v hlavě nezastavily: při čištění zubů, na záchodě, nakonec ani pod peřinou vonící aviváží.

Co když to nestihne včas? Tak propásne souboje v aréně – no a?

Ale jedno mu to nebylo. Byla to konečně šance dostat se vpřed. Posel byl na jeho straně, to Nick cítil. Vždyť už mu přece poradil a měl pravdu. Bylo chytřejší najít si takové soupeře, které už někdy viděl v akci. LordNick k nim nepatřil, BloodWork už vůbec ne. Ale Lelantovi by napráskal, kdyby ho dostal do rukou, stejně jako té tajemné elfce Feniel. Za předpokladu, že ti dva vůbec najdou cestu do města.

Nick zabořil hlavu hluboko do polštáře. Hned ráno pojede k Jamiemu a v devět ho vytáhne z domu. Tak neztratí čas a Jamie může hned začít. Perfektní. Nick věděl, že kamarád bude nadšením bez sebe.

„To nemyslíš vážně.“ Zpola otevřenými dveřmi na něj koukaly dvě zpola otevřené oči. Jamie měl na sobě legrační župan a dvě různé ponožky. Asi na sebe v tom spěchu hodil to první, co našel, aby vůbec mohl jít otevřít.

„Jak chceš. Pojď dál. Ale potichu, naši ještě spí.“

Nickovo černé svědomí bylo jen maličkým mráčkem na jinak modré obloze. Udělal vše správně. Neprobudil Jamieho zvonkem u dveří, ale prozváněním na mobil, a tím zamezil tomu, aby se vyděšeně probudili i pan a paní Coxovi. O to víc se teď snažil být potichu, aby úspěch mise nezkazil. Sundal si boty a následoval Jamieho do kuchyně, kde to bylo trochu cítit spáleným tukem. Na sporáku stála pánev, kterou se někdo neúspěšně pokusil očistit od připálených zbytků mletého masa.

Jamie si natočil sklenici vody a posadil se proti Nickovi ke kuchyňskému stolu. Z jeho pohledu bylo poznat, že ještě není zcela duševně přítomen.

„Kolik vlastně je?“ zamumlal.

„Skoro osm.“

„Ty ses fakt zbláznil,“ řekl Jamie otřeseně a vypil sklenici na jeden zátah.

„Pokud si dobře vzpomínám,“ pokračoval, „tak jsem ti včera navrhl, abychom se sešli, ale ty ses rozhodl, že nemáš čas. To je taky v pohodě. Ale jak to… Jak to, proboha, že stojíš v tuhle nekřesťanskou hodinu přede dveřmi?“

Nick doufal, že jeho výraz působí tajuplně a zároveň slibně.

„Něco pro tebe mám,“ řekl a vytáhl DVD z kapsy bundy. „Ale předtím, než ti to dám, se musíme dohodnout na několika věcech.“

„Co to je?“ Pořád ještě rozespalý Jamie si protřel oči a sáhl po obalu.

Nick ho rychlým pohybem odtáhl. „Ještě chvíli. Nejdřív si musíme vyjasnit pár věcí.“

„He? Co to je za blbost?“ Jamie se nevrle zamračil. „Chceš si ze mě dělat srandu? Nejdřív mě vzbudíš, protože se údajně jedná o něco důležitého, a pak si tu se mnou hraješ na kočku a na myš?“

Nickovi došlo, že to špatně zaobalil. Proč musel zrovna on mít takovou smůlu a hledat nováčka o víkendu – během normálního školního dne by to všechno bylo mnohem lehčí.

„Dobře, tak ještě jednou, od začátku. Chtěl bych ti dát něco, co je opravdu fantastické, v tom nejpravějším smyslu slova. Zamiluješ si to, ale musíš mě chvíli poslouchat.“

Na kamarádově obličeji se nezračila ani zvědavost, ani nadšení. „To je to cédéčko, co pár týdnů koluje školou, co? Ta pirátská kopie?“

„Ehm, no jo, nějak…“

„Kdo říká, že mě to zajímá?“

„To tě bude zajímat, věř mi! Je to fakt skvělý. Já bych si to na začátku taky nemyslel, ale je to neuvěřitelný“ Zaznamenal, že použil skoro stejná slova jako Brynne před pár dny, a zabrzdil se.

„Aha.“ Jamie zazíval. „A co to přesně je?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Protože to nejde!“ Nick zoufale hledal správná slova, která by toho příliš neprozradila, ale na druhou stranu by rozdmýchala Jamieho zvědavost.

„To k tomu prosté patří. Nesmím ti nic prozradit a ty to nesmíš říkat dál. Dám ti tu…, ehm, to DVD jenom tehdy, když ho nikomu neukážeš.“ Ještě než to Nick dořekl, bylo mu jasné, že tenhle rozhovor jde z kopce. Vrásky na Jamieho zamračeném čele už dosahovaly hloubky kráterů.

„Nesmíš nic prozradit – a to říká kdo?“

Nick zavrtěl hlavou, aby se zbavil obrazu žlutých očí. Málem vyskočil z kůže. I kdyby poslovo nařízení nedodržel, nemohl Jamiemu vysvětlit všechny souvislosti. Nemohl vysvětlit, díky čemu byl Erebos tak jedinečný. Jamie to musel zažít sám.

Kromě toho si netroufl porušit poslova pravidla, jak si proti své vůli nakázal. Posel by si toho určitě všiml. Posel dokonce poznal, že myslel na Emily Carverovou.

„To nehraje roli, kdo to říká. Nesmím ti nic prozradit, to je součástí pravidel.“

„Jakých pravidel? Poslyš, Nicku, pomalu začínám mít takový divný pocit. Hele, ty mě znáš, víš, že jsem zvědavý, opravdu bych rád věděl, co je na tom DVD tak úžasnýho, ale všechny ty tajnosti okolo mi přijdou dětinský. Buď mi to DVD dáš jen tak, nebo si ho nech. Nějaký podmínky mi přijdou fakt uhozený.“

„No jo…, ale…“ Nick hledal správná slova. U něj to bylo tak jednoduché! Brynne nepotřebovala ani tři minuty, aby ho nalákala. „Ostatní se těch pravidel taky drží a nikoho to nebolelo.“

„Ajajaj.“ Jamie se postavil, natočil si do sklenice další vodu a naráz ji vypil. „Chováš se úplně jinak než jindy, víš o tom? Ostatní! Na těch ti přece jinak taky nezáleželo.“

Posadil se znovu ke stolu, teď už zřetelně čilejší.

„Víš co? Tak mi to dej. Teď už chci fakt vědět, o co jde.“

„Budeš se držet pravidel? S nikým o tom nebudeš mluvit? Nikomu to neukážeš?“

Jamie pobaveně pokrčil rameny. „Možná. To se uvidí.“

„V tom případě ti to nemůžu dát.“

„Dobrá, tak si to nech. Tak to si můžu jít zase lehnout.“

„Seš pěknej idiot, abys věděl!“ Slova z Nicka vylétla rychleji, než si to mohl rozmyslet. Zklamání, že jeho krásný plán ztroskotal na Jamieho tvrdohlavosti, ho na chvíli úplně přemohlo. Ale bylo to skutečně k zbláznění: Jak to, že to nechtěl aspoň zkusit? Jak to, že ho takhle nechal ve štychu? A hlavně: Jak to teď má Nick všechno včas zvládnout?

Slovo ‚idiot‘ mělo na Jamieho výraz bezprostřední vliv. Už žádné vrásky, vše hladké jako zeď.

„Víš co, Nicku,“ řekl, „obávám se, že pan Watson má pravdu. Myslí si, že po naší škole koluje něco nebezpečného, a teď už si to myslím i já. Asi jsem si to DVD měl spíš vzít, tak bych aspoň konečně věděl, o co jde.“

Taková blbost, chtěl Nick říct, ale kousl se do rtu. Krev se v něm pořád ještě vařila a Jamieho povýšené chování bylo prostě nechutné. ‚Něco nebezpečného.‘ No potěš pánbůh.

„Zajímavé ovšem je,“ pokračoval Jamie, „že se všichni těch – jaks říkal – pravidel očividně drží. Nikdo nic neřekne. Ale občas něco prosákne, říká pan Watson. Slyšel, že to je hra, která se jmenuje Erebos.“

„Aha?“ vyjel na něho Nick. „A co když ti řeknu, že to jsou pěkný kecy?“

„Tak to prostě říkáš,“ odvětil Jamie. „Ale to je jedno, já se prostě v žádném případě nezapojím. Několik dalších mimochodem taky ne, těm jsou tam podezřelé stejné věci jako mně.“

Na chvíli se na Jamieho tváři objevil starý známý úsměv. „Nicku, ty blázne, prostě toho nech, co ty na to? Je to móda, která zase zmizí. Mám ale pocit, že lidi, kteří s tím začnou, v tom hodné rychle vězí až po krk.“

„Děkuju za varování, strýčku Jamie,“ řekl posměšně Nick a s radostí pozoroval, jak úsměv v kamarádově obličeji ztuhl. „Malej Nicky na sebe dá pozor. Kdybys jenom věděl, jak jsi směšný.“

Vstal a šel ke dveřím, teď už mu bylo jedno, jestli někoho vzbudí. A co teď? Plán B, zavolat Emily. Když na to Nick pomyslel, trémou se mu scvrkl žaludek. Neměl by přece jen nejdřív zkusit Adriana? Ale neměl jeho číslo, sakra, jak to, že si na to nevzpomněl už včera?

„Až toho budeš mít plný zuby, tak se zase ozvi,“ řekl Jamie, než za Nickem zavřel dveře.

S Jamiem už nikdy nepromluví. Takovej idiot. Neví, o co přichází, a myslí si, že musí Nicka poučovat, místo aby byl prostě rád.

Teď bude muset obdarovat někoho jiného. Nervózně vylovil mobil z kapsy.

Ahoj Emily, řekne. Nebo líp: Čau Emily. Tady je Nick. Nemáš na mě chvíli? Můžu se na skok stavit?

Při té představě se mu zpotily obě ruce. Věděl přece, že Emily už tři lidi odmítla, u Rashida toho byl dokonce svědkem. Ale já to udělám jinak. Najednou věděl, co řekne. Bylo to nasnadě a neporuší tím pravidla.

„Prosím?“ Emilyin hlas byl drsný – buď byla rozespalá, nebo nachlazená. Na hodiny už Nick ani nepomyslel – sakra, sakra. V první chvíli chtěl zavěsit, ale to by vypadalo ještě hůř.

„Čau Emily.“ Odkašlal si. „Promiň, že ruším tak brzy, ale potřeboval bych s tebou na chvíli mluvit.“

„Teď?“ To neznělo moc nadšeně.

„No jo, teď by to bylo… fajn.“

„A o co jde?“

Nick se chtěl zeširoka dostat k vrcholnému závěru ‚Chci ti darovat svět‘, ale Emily už pokračovala.

„Aha, já už vím – ta otravná cédéčka, co? Už jsi něco zjistil? U mě byl včera už třetí člověk, který mi jedno z nich chtěl vnutit. Všichni jsou strašně tajuplní.“

Nickova pečlivě promyšlená řeč se během vteřiny zhroutila jako domeček z karet. Teď už vůbec netušil, co jí má říct.

„Nicku, jsi tam ještě?“

„Jo. Ehm… Proč jsi vlastně vždycky řekla ne?“

„Ze stejného důvodu jako ty, myslím. Mně se ty tajnosti okolo nelíbí. Kromě toho s tím vždycky přijdou takoví divní týpci, od těch já nic nechci.“

Nick zavřel oči. Málem se zařadil do fronty k divným týpkům.

„Takže?“ pokračovala Emily. „Co ses dozvěděl?“

„Nic. Promiň. Já jsem chtěl něco jiného…“

„Aha. A co?“

Nick měl pocit, že mu někdo vysál mozek. Zoufale se chytil první myšlenky, která se chytit nechala.

„Volám kvůli… Adrianovi. Adrianovi McVayovi. Nemáš náhodou jeho telefonní číslo?“

Ticho na druhém konci linky znělo zaraženě. Nick se za svou hloupost nenáviděl.

„Myslíš toho hubeného blonďáka, co pořád vypadá trochu vyděšeně? Toho, jehož táta spáchal suicidium?“

Teď na chvíli oněměl Nick. ‚Spáchal suicidium‘ – odkdy se Emily vyjadřovala takhle?

„Jo. Jeho otec se zabil.“

„Já znám Adriana jen od vidění. Jak tě napadlo, že mám jeho číslo?“

No, jak vlastně? Nick se opřel čelem o zeď nejbližšího domu ve velkém pokušení o ni hlavou mlátit.

„Jen tak. Myslel jsem si, že se znáte. Tak jsem se asi mýlil. Promiň.“

Za chvíli už bude moct telefonát ukončit, což ho na jednu stranu uklidňovalo a na druhou stranu ne, protože to nebyl žádný povedený hovor. Ještě jednou to zkusil zachránit: „A jak se vlastně jinak máš? Už máš hotovou práci na chemii?“

Ticho. Emily pravděpodobně uhádla, co tahle náhlá změna tématu znamená: nouzové řešení.

„Tak ven s tím, Nicku, co vlastně chceš?“

Věnovat ti Erebos. Nebo aspoň slyšet tvůj hlas.

„Vždyť jsem ti to říkal, Adrianovo číslo.“ Auvajs, neznělo to trochu hrubě? „Promiň, já si myslel, žes ho jednou doučovala, ale to jsem se mýlil.“

„Jo.“ Emilyin hlas zněl, jako by mu uvěřila. Štěstí. Teď se u ní v pozadí ozval nějaký hluk, pak to zašelestilo, jako by zakrývala mikrofon na mobilu. Pak se znovu ozvala. „Nicku, musím končit. Za půl hodiny mě vyzvedne táta a já musím ještě s něčím pomoct mámě.“

„Eh. No jasně. Pěkný zbytek neděle.“

Nedostal se ani o krok dál. Do dvanácti musí být v aréně a teď už bylo skoro devět. Potřebuje sehnat Adriana.

Otevřel na mobilu telefonní seznam a prošel jméno po jménu, možná měl někdo z jeho kamarádů s Adrianem něco společného.

Zastavil se u Henryho Scotta. Henry hrál taky basketbal – a chodil s Adrianem do třídy. Bingo.

Po druhém zazvonění to Henry zvedl.

„Čau. Hele, nemáš číslo na Adriana McVaye?“

„Jasně. Počkej chvíli.“

Henry nadiktoval Nickovi číslo na pevnou linku, což nebylo úplně ideální, ale bylo to jedno.

„Co po něm vlastně chceš?“

Potě, co mu Henry tak ochotně pomohl, mu Nick mohl jen těžko říct, aby si tu svou zvědavost strčil někam.

„Ale, mám něco, co bych mu chtěl dát.“

Okamžitě poznal změnu v Henryho chování.

„Je to něco, co bys mohl dát i mně?“

Ale ale. Nick se zazubil.

„No, teoreticky…“

„Je to zvenčí hranaté a uvnitř kulaté a stříbrné?“

Teď už Nick vyprskl smíchy.

„No jistě.“

„Tak to u mě najde lepší využití. Adrian to už jednou odmítl. S ním bys jen ztrácel čas.“

Takže měl posel zase pravdu. Bylo skutečně možné, že nikdo z Nickem vybraných kandidátů o Erebos nestál? Ale proč, když tu hru vůbec neznali?

„No dobře. Když myslíš, tak to dám tobě. Kde bydlíš?“

„Gillingham Road. Můžeme se ale se jít na půl cesty!“ Henry zněl neobyčejně horlivě.

„Tak jo. Tak se sejdem na stanici Golders Green, ta musí být blízko, ne?“

O půl hodiny později změnila Nickova kopie Erebosu majitele. Henry byl připravený slíbit cokoli: naprostou mlčenlivost, udržení tajemství, diskrétnost; žádné otázky, žádné pochyby, jen snaživé přikyvování. Měl vlastní notebook a hořel nedočkavostí, aby mohl hned začít. Nick se nemohl zbavit pocitu, že Henry už zhruba tuší, o co jde, ale nezeptal se ho. Vlastně mu to bylo jedno, hlavní bylo, že získal novice. Henry se pobaví a Nick se bude sám sebe u každé jedničky, kterou potká, ptát, zda to je ta jeho jednička.

11.

„Splnil jsi úkol?“

Je přesně jedenáct hodin a Sarius stojí v zadní místnosti v Atropině taverně. Posel sedí u stolu a seškrabává z něj kostnatými prsty zbytky vosku.

„Ano, je to vyřízené,“ řekne Sarius. „Ale nedal jsem Erebos ani jednomu z těch tří lidí, o kterých jsem se včera zmínil. Dal jsem ho někomu jinému.“

Posel se přestane zabývat voskem. Sarius má pocit, že v jeho očích vidí nesouhlas.

„Komu?“

„Jmenuje se Henry Scott, je mu čtrnáct. Chodí do stejné školy.“

„Řekni mi o něm víc.“

Víc? Víc neví. Jen několik maličkostí.

„Má blond vlasy a je na svůj věk docela vysoký. Taky hraje basket. Bydlí v Gillingham Road. O Erebos měl velký zájem, myslím si, že už tušil, o co jde.“

Posel na sebe s odpovědí nechá čekat. Shrnuje seškrábaný vosk na hromádku.

„V pořádku. Řekněme, že jsi svůj úkol splnil. Ale přesto, řekni mi, proč jsi nepřivedl nikoho z těch tří? Jamieho Coxe? Emily Carverovou? Adriana McVaye?“

Proč ho posel ještě zdržuje? Sarius musí najít cestu do arény; kdoví, kde je. Když bude mít smůlu, narazí po cestě ještě na nějaký labyrint nebo ho zastaví trolové. Cokoli. Potají taky doufá, že dostane nové vybavení, jako ho dostal při minulém povýšení. Teď, tak krátce před souboji, by se mu obzvlášť hodilo.

„Jamie a Emily nechtěli, s Adrianem jsem už ani nemluvil, protože jsem to vyřídil s Henrym,“ vysvětlí.

Poslovy oči vzplanou jako uhlíky v ohni, když je profoukne vítr. „Proč Jamie Cox odmítl?“

Není to jedno? Sarius chce konečně pokračovat. Chce vidět konečný seznam bojovníků, chce si rozmyslet, proti komu by měl šanci. Nechce se bavit o Jamiem.

„Nelíbily se mu ty tajnosti okolo, proto.“

„A řekl kromě toho ještě něco jiného?“ trvá na svém posel.

Ježišmarjá, to si měl Sarius celý rozhovor zapsat?

„Jo, říkal, že mu ty tajnůstky přijdou dětinské, že si myslí, že se chovám jako blbec, a že si někteří naši učitelé myslí, že po škole koluje něco nebezpečného.“

Posel se pozorně předkloní a opře si bradu o dlaň.

„Kteří učitelé?“

Sarius váhá. Proč to posla zajímá? Velmi rád by se na to zeptal, ale nechce prodlužovat rozhovor donekonečna. Kromě toho to je jedno, pan Watson si určitě Erebos zahrát nechce – zákaz přístupu ho trápit nebude. „Vlastně je to jen jeden učitel. Jmenuje se Watson a učí angličtinu.“ Posel tuto informaci vezme s pokývnutím na vědomí.

„Co bylo za problém u Emily Carverové?“

Při pomyšlení na hovor s ní Nicka píchne u srdce.

„Už několikrát řekla ne a… nechtěla žádný dárek.“

„… nechtěla žádný dárek,“ opakuje posel zamyšleně.

Už je to všechno? chtěl by se Sarius zeptat. Doufá, že ano. Je pozdě, musí si pospíšit a poslův výraz ho dnes znepokojuje víc než kdy jindy. Chce pryč.

„Dobře. Doufejme, že Henry Scott na sebe nenechá dlouho čekat. Doufejme, že jsi nám přivedl novice hodného Erebosu.“

Posel se zvedne, aniž by ze Sariuse spustil oči.

„Je to tvůj první boj proti spolubojovníkům, je to tak?“

„Ano,“ řekne Sarius, dychtivý dobrých rad.

„Jsem zvědavý, jak se ti bude dařit. Jak si zvolíš své soupeře. Jsou zde někteří z nejlepších bojovníků a také všech pět z Vnitřního kruhu.“

Teď je načase, aby i posel zodpověděl nějakou otázku.

„Co je Vnitřní kruh?“

Posel se usměje. Vždy, když to udělá, Sarius zkamení.

„Vnitřní kruh, to jsou ti nejlepší z nejlepších. Pouze tito bojovníci půjdou na poslední a největší výpravu. Když zvítězí, budou bohatě odměněni.“

Sarius se nemusí ptát, jak se dostat do Vnitřního kruhu, to už ví. Být mazanější než všichni ostatní, silnější. Vítězit, nacházet Krystaly přání. Je mu naprosto jasné, že od toho je ještě na míle vzdálený.

Dveře do hostince se otevřou, dovnitř se prodere jasně žlutý paprsek světla. V něm tančí zrnka prachu.

Sarius se ještě jednou obrátí na posla. „Dneska nedostanu novou výzbroj?“

„Tu bys dostal za Jamieho Coxe,“ odpoví posel, stále ještě s úsměvem. „Hodně štěstí v turnaji. Jsem na tebe zvědavý – už jsem ti to říkal?“

Před hospodou je mnohem rušněji než včera večer. Sarius následuje skupinu barbarů v těžké zbroji, kteří jsou určitě na cestě do arény. O pár minut později se připojí ještě dva ještěří lidé, tři upíři, tři temní elfové a jeden trpaslík. Trpaslík je starý známý: Sapujapu. Mezitím už vybavený obrovskou halapartnou a štítem, za který se může celý schovat. Jeho úroveň Sarius nevidí – musí být tedy vyšší než trojka. Zato u upírů je jedna dvojka, mezi temnými elfy se nachází dokonce i jedna jednička. Sarius se shovívavě usměje.

„Čau, Sariusi!“ pozdraví ho Sapujapu.

„Ahoj,“ odpoví zmateně Sarius. „Nevěděl jsem, že se tu můžeme bavit bez ohně.“

Trpaslík si přehodí halapartnu na druhé rameno.

„Ve městech platí jiná pravidla než venku. Jdeš taky na souboje?“

Sapujapova povídavá nálada představuje skvělou a nečekanou příležitost. Sarius se jí hned chytne.

„Jo. To je přece správná cesta, ne?“

„Jo, je. Já už tam byl včera a trochu jsem se tam rozhlídl. Aréna je obrovská. Je to úžasný pohled, to uvidíš sám.“

„Je to tvůj první turnaj?“ chce vědět Sarius.

„Co? Ne, samozřejmě že ne! Už jsem byl dvakrát v aréně u královské hrobky. Ty ještě ne?“

Je chytřejší mluvit pravdu, pokud se toho chce dozvědět víc.

„Ne, jsem tu poprvé. Jsem hrozně napjatý, jak to bude probíhat.“

Kolem nich projde Xohoo, potom Nurax, který vycení své vlkodlačí zuby. Na pozdrav, nebo jako varování, kdoví. Podívejme se, pomyslí si Sarius. Ti to taky dotáhli až sem.

„Jak to bude probíhat? Takže, můžeš ostatní vyzvat nebo se nechat vyzvat a pak proběhne souboj vás dvou. Kolem tebe je šílený hluk, všichni hulákají a řvou, tleskají, dupou…“

BloodWork si dlouhými kroky razí cestu, strčí do Sapujapa, a ten ztratí nit. Se Sariusem oba zírají na obrovského barbara s ohromným popravčím mečem na zádech. Přes něj se pohupuje jeho tmavý spletený cop.

Kde to přestali? Sarius musí ještě z trpaslíka dostat ty nejdůležitější informace.

„A co se dá vyhrát? A jak?“

„To se dohodne předem. Dohodneš se se svým soupeřem: můj meč proti tvému štítu, můj Krystal přání proti jedné nebo dvěma tvým úrovním. Tak nějak. Já si teď nejsem zrovna úplně jistý v kramflecích, moje halapartna není z nejlepších a musí se držet oběma rukama, což znamená, že nemůžu použít štít.“

Sapujapova zbraň musí být opravdu těžká. Už jen dlouhá rukojeť vypadá dost nešikovně, vybroušené ostří na konci se leskne jak vyleštěná ocel.

„Ale když se trefíš, určitě způsobíš smrtelnou ránu,“ utěšuje ho Sarius.

„Jo. Když se trefím.“

Zahnou za roh a Sarius uvidí na konci dlouhé aleje arénu. Je kruhová, sněhobílá a protkaná vysokými oblouky, jako římské Koloseum. Obraz v něm vzbuzuje úctu… Nebo to je hudbou, která ho opět obklopila? Nikdy si nevšimne, kdy začne hrát, vždy jen najednou zjistí, že tu znovu je a že ho doprovází jako posilující kouzlo. Nebo ho volá, jako teď. Vše mu beze slov vysvětluje, proto je mu teď najednou jasné, že aréna je jeho poslání, v dobrém či zlém.

Na velké měděné tabuli přímo u vchodu do arény je seznam všech bojovníků. Sarius se najde mezi jistým Nodhaggrem a starou známou Tyranií, svou partnerkou v boji proti vodním ženám. Zatímco ho skřet se zelenou kůží registruje, hledá Sarius další známá jména. Rychle zjistí, že tu jsou Keskorian, Nurax, Sapujapu a Xohoo. Samira a LordNick jsou zapsaní taky – stejně jako bojovníci z labyrintu: Arwen’s Child, Blackspell, Drizzel, Feniel a Lelant. Je to k vzteku, tak tedy cestu do Bílého města přece jen našli a neskončili jako potrava pro škorpiony.

„Sarius je zapsán, Sarius se musí odebrat do prostor pro temné elfy a vyčkat začátku bojů,“ zavřeští skřet.

Naštěstí je vnitřek arény přímo prošpikovaný informačními tabulemi. Přípravné prostory temných elfů leží přímo vedle prostor pro kočičí lid. Sarius poprvé zahlédne i mužské exempláře: jsou těžcí a mrštní jako tygři.

Podle očekávání je místnost, kde elfové čekají na začátek her, přeplněná. Sarius si najde volné místo u zdi a sleduje rozhovor mezi zrzavým elfem s obzvlášť dlouhýma ušima a dvojkou s vlasy pískové barvy. Dvojka!

„Co se stane, když prohraju?“ ptá se zrovna dvojka.

„Tak se rychle vzdej, jinak se může stát, že tě protivník zabije. Už jsem to zažil.“

„A co se stane pak? Vypadnu?“

„No jasně. Ještě řekni, žes zapomněl pravidla.“

„Ale ne. V pohodě.“

Sarius se tlačenicí posouvá dál. Zjistil, že na druhém konci místnosti je Xohoo – z temných elfů, které zná, mu je tenhle ještě nejpříjemnější. Po cestě pochytává úryvky z nejrůznějších rozhovorů.

„… jsem slyšel, že to dnes chce BloodWork zkusit.“

„To si dělá srandu. No jo, silný je, ale stejně…“

Tlačenice se stále zvětšuje.

„… už žádnou šanci, proto musím dnes bezpodmínečně vyhrát nějaký Krystal přání.“

„Já chci stoupnout o dvě úrovně. Kdybys věděl, co jsem měl za úkol při posledním rituálu. Tím už si znovu projít nechci.“

Sarius je skoro u cíle. Xohoo stojí sám v rohu a narovnává si helmu. „Čau Xohoo.“

„Ahoj Sariusi.“

„Nervózní?“

„Jo. Tak nějak. Ty?“

„Já taky. Tohle je můj první turnaj.“

„Aha. No, uvidíš. Aréna není tak strašná, jak se zdá.“

Sarius pohlédne nahoru na klenutý strop. Ozývá se odtamtud hluk. Hlasy, smích a dupání. Publikum, uvědomí si Nick se stoupající nervozitou. Bylo by lepší se na turnaj nejprve jednou podívat než se hned vrhat do boje. Vždyť nemá ani páru, jak to tu chodí. Co má udělat, když ho LordNick znovu vyzve k boji? Nebo když bude muset nastoupit proti BloodWorkovi. Pak si může rovnou dát vystrojit pohřeb.

„Proti komu jsi minule bojoval?“ zeptá se Xohooa.

„Nejdřív proti Dukeovi, toho jsem porazil. Potom proti Drizzelovi – to bylo ode mě hloupé. Je pěkně lstivý.“

„Aha. Takže to znamená, že si své protivníky můžu vybrat?“

„Většinou, ale ne vždy. Ha…, myslím, že to začíná.“

Bam-bam-bam! Nad hlavami se jim ozve rytmické dupání. Publikum vydupává svou netrpělivost. Začnou se ozývat hlasy, ostatní se k nim přidají, mnohohlasý sbor teď skanduje jediné slovo: „Krev – krev – krev.“

„Bojovníci do arény!“ zařve jakýsi hlas zvenku. Ozve se jásot.

Sarius stojí oněměle v rohu, dá rád ostatním přednost. Ale i ti otálejí. Nikdo nechce jít jako první.

„Tak běžte, vy hrdinové!“ zakřičí obrovský voják. Z helmy mu vpravo a vlevo rostou buvolí rohy, práskne bičem jednou, podruhé. „Zapsali jste se, tak teď ukažte, co ve vás je!“ Popostrčí první z nich branou, další je váhavě následují.

„Krev – krev – krev,“ ozývá se zvenčí.

Ve mně žádný hrdina není, pomyslí si Sarius. Ve mně je divák. Já bych radši seděl na tribuně a křičel a dupal…

Ostatní ho táhnou a tlačí k východu. Jdou průchodem, temným chřtánem, který je na konci propustí do světla a hluku, do obrovského kruhu.

„Temní elfové!“ řve publikum. Propukne potlesk. Sarius se rozhlédne a přeje si splynout s pískem na zemi arény.

Tisíce diváků vyplňují řady kruhové stavby, která vypadá, jako by sahala až k nebi. V publiku jsou bytosti nejrůznějšího vzhledu, takové, jaké Sarius ještě nikdy neviděl. V jedné z nižších řad, napravo od něj, sedí muž s pavoučí hlavou. Osm nohou, které mu z hlavy rostou namísto uší, sebou vzrušeně škube. Sarius se odvrátí, pohlédne do tváře hadovitému stvoření, které posměšně kmitá jazykem, o dvě sedadla dál objeví ženu, které z čela vyrůstá oko na stopce. Mezi nimi se mačkají trpaslíci, elfové, upíři a průhledná stvoření, která vypadají, jako by jejich kůže obalovala jen čistý vzduch. Sarius chvíli zápasí s dechem; vysoké kruhové řady diváků mu připadají jako smyčka z hluku a těl, smyčka, která se utáhne přesně v okamžiku, kdy vstoupí do arény.

Aby se rozptýlil, soustředí se na dvě skupiny bojovníků, které jsou již v aréně nastoupeny: kočičí a ještěří lidé. V porovnání s temnými elfy jich není mnoho.

„Trpaslíci!“ zaburácí masa a v tu chvíli vyklopýtá z jiného východu spousta malých svalnatých postav s krátkýma rukama. Pět pořadatelů v černých pláštích se stará o to, aby se zastavili na předem vyhrazeném místě.

Sarius objeví Sapujapa, který před sebou drží halapartnu, jako by to byl talisman proti odporným obličejům všude kolem. Kromě toho zahlédne Sarius dvě trpaslice. Od svých mužských protějšků se odlišují snad jen tím, že nemají vousy.

Upíři jsou rovněž hlasitě vyvoláni a vstoupí do té části kruhu, kde je stín. Jejich skupina je také početná, je jich skoro tolik, co temných elfů. Drizzel a Blackspell stojí daleko vpředu, jako by se už nemohli boje dočkat. Sarius má pocit, že se Blackspell dívá jeho směrem. Přece mě nechce vyzvat, nebo snad ano?

V té chvíli připadají Sariusovi všichni přítomní silnější, zručnější a zkušenější než on. Umřu tady, pomyslí si. Tohle všechno bude dál pokračovat beze mě a já se nikdy nedozvím, jak zní ten největší úkol, který na nás čeká, protože mi to nikdo neřekne. Pravděpodobně jsou toto mé poslední minuty v Erebosu. Jedině že by tu byl posel… a znovu mě zachránil.

Rozhlédne se a hledá vychrtlou postavu, která mu je při vší své hrůze už důvěrně známá, ale jeho pohled se utopí v diváckých masách. Kromě toho do arény zrovna vstupují lidé. Jsou jen tři a LordNick je jediný, koho Sarius zná. Poté přicházejí za obdivného burácení barbaři; ti jsou diváky vítáni jako nikdo před nimi.

No vida, zde přichází vítězové, pomyslí si Sarius. Proč se vůbec snažíme?

Působí obrovsky, když pochodují na své místo. Mají působivé zbraně a Sarius je na pochybách, že by nějakou z nich mohl aspoň zvednout, nemluvě o nějakém boji. Sekera, kterou nese Keskorian, je zhruba tak velká jako Sarius sám.

Barbaři zaujali pozici a ozve se bubnování.

Za chvíli to začne a já umřu. Za chvíli to začne a já umřu.

Ale šepot plný očekávání, který se šíří řadami diváků, se netýká začátku bojů. Otevře se další brána, větší než ty ostatní. Čtyři titáni, velcí jako stromy, se zlatavě zbarvenou kůží vnesou dovnitř kulatou zlatou desku, na níž stojí pět bojovníků. Dva barbaři, jedna temná elfka, člověk a kočičí muž. Jásot diváků přehluší všechny ostatní zvuky až na hudbu, která beze slov vypráví o hrdinských činech, o tajemstvích, o věcech, které si obyčejní bojovníci ani neumí představit. Ve středu arény se nosiči zastaví; všechno to zlato v jasném denním světle září jako slunce samo.

„Pozdravte bojovníky Vnitřního kruhu,“ řekne hlas přicházející rovnoměrně ze všech stran. „Jsou to ti nejlepší z nás, ti nejsilnější, nejodvážnější. A to tak dlouho, dokud nepodlehnou někomu z vás. Nezapomeňte na to, až půjdete do boje: každý z vás může patřit do Vnitřního kruhu, pokud se ukáže, že je toho hoden.“

Nikdy si nic Sarius nepřál tolik jako teď tohle. Oněch pět vybraných vypadá na zlaté desce nezranitelně a on by s každým z nich okamžitě měnil. A je s nimi i jedna temná elfka, nejsou to jen barbaři. Mohl by mít šanci. Mohl by stát tam nahoře. Ale určitě ne jako trojka.

Desce se dostane čestného místa na kraji arény, členové Vnitřního kruhu se posadí a najednou vše ztichne. Ozývá se jen šepot, netrpělivé pokašlávání a tichá, neklidná melodie, při níž se Sariusovi zrychluje tep.

Pak se zničehonic objeví nějaký muž, až na bederní roušku je nahý, jeho pokožka je snědá jako stará kůže, tělo má svalnaté. V ruce drží dlouhou hůl, jíž dvakrát uhodí do země, jako ceremoniář u dvora. Sarius se pozastaví nad neobvyklými detaily: dlouhé, velmi dlouhé špičaté uši, které zastíní uši každého elfa. Nad ušima a na čele chomáče vlasů jako šedá klubka vlny, dále dlouhý vodorovný knírek. Všechno je velmi zvláštní, ale nejdráždivější jsou pro Sariuse vyvalené kulovité světlé oči. Velké bílé kuličky hrozí, že každou chvílí vypadnou z důlků. Těma očima se teď muž rozhlíží po kruhu. Zdá se, že mu všichni uhýbají pohledem. Něco na něm nesedí. Sarius si ceremoniáře napjatě prohlíží a odhalí další zvláštnosti. Nohy! Lidské nohy s pařáty dravce. Ale ani to není to hlavní. Zvláštních detailů si člověk všimne i u ohavného pavoučího muže, jehož pohledu se Sarius pokud možno vyhýbá, ale ten i přes odporné cukající nohy působí přirozeně. Jako by sem patřil. Zíral oproti němu vypadá jako nepřirozené těleso, jako by ho ve světě Erebosu vysadil někdo jen omylem.

Když muž promluví, jeho hlas zní jako šumící voda.

„Pravidla jsou známa. Já vyvolávám bojovníky. Nikomu není povoleno vyhledávat si soupeře méně pokročilé než vyzyvatel sám. Začnu u trpaslíků. Bahanior!“

Trvá několik vteřin, než vy volaný vstoupí do středu. Sarius nevidí nikde na jeho oblečení nějaké číslo, Bahanior proto musí být minimálně trojka.

„Vyber si soupeře,“ vyzve ho Oko.

Teď Bahanior opravdu zaváhá. Jednou, dvakrát se otočí kolem své osy. Zírá do skupiny temných elfů.

Pokud si vybere mě, musí být taky trojka, jinak by pro něho moje úroveň byla příliš nízká, vyvodí Sarius. To by nebylo tak hrozné. S trpaslíkem-trojkou bych se vypořádal.

Ale Bahanior se otáčí dál, setrvá u kočičích lidí, pak u upírů. Ceremoniář uhodí netrpělivě holí do písku.

„Rozhodni se.“

Opět uplyne několik vteřin. Publikum začne být neklidné, ozývají se jednotlivé výkřiky: „Slabochu! Prďolo! Srabe!“ Sarius děkuje osudu, že není na Bahaniorově místě.

„Vyzývám Blackspella,“ rozhodne se nakonec trpaslík.

Z ležérního tempa, jakým se Blackspell vynoří ze skupiny upírů a postaví se proti Bahaniorovi, je zřejmé, že si vyzyvatel nevytáhl dobrou kartu. Upír je pravděpodobně nejméně o dvě nebo tři úrovně výš a těší se na to, jak Bahaniora rozseká na kousky. Sarius si letmo vzpomene na to, co mu na začátku vyprávěl lupič s velkým kloboukem: že Blackspell byl jednou poražen Drizzelem a musel odevzdat tři úrovně. Ty už mezitím jistě zase získal. Každopádně musí být Drizzel strašně silný. Toho tedy Sarius v žádném případě na souboj nevyzve.

Blackspell vytáhne meč, který mu Sarius závidí, protože vypadá jak odlitý z rudého skla, zatímco Bahanior působí dojmem, že by ze všeho nejraději utekl někam mezi diváky. Jeho meč vypadá proti tomu druhému jak nůž na máslo.

„O co chcete bojovat?“

Bahanior nerozhodně přešlápne.

„Když zvítězím, dostanu od Blackspella jednu úroveň a… dvacet zlatých mincí.“

„To je málo,“ odvětí Blackspell. „Dvě úrovně a třicet mincí.“

Bahanior neodpoví. Je na něm vidět, že své volby už teď velmi lituje.

„Souhlasíš?“ chce vědět ceremoniář.

„Já mám jen dvacet pět mincí,“ přizná Bahanior.

Na tom se shodnou. Dvě úrovně, dvacet pět mincí. Sarius je přesvědčený, že to je víc, než si Bahanior může dovolit.

„Do boje!“ zvolá Oko.

Bahanior ihned couvne o tři kroky. Blackspell ho následuje, štít má nedbale na stranu, jako by chtěl trpaslíka vyprovokovat k útoku.

Ťuk, ťuk, ťuk! Zvuk jako z jiného světa.

„Nicku?“

Sakra, teď ne! Prosím, ne!

Aniž by si sundal sluchátka z uší, vyskočil Nick od stolu a podíval se přes rameno na otáčející se knoflík u dveří. To byl otec – proč ho nemohl nechat na pokoji?

Nick se pokusil zakrýt monitor svým tělem; zároveň mu došlo, jak to asi vypadá. Rychlým pohybem vypnul monitor a otevřel učebnici chemie, libovolně, kdekoli. V uších mu znělo řinčení mečů.

„Máma a já chceme jít do kina. Odpolední představení stihneme tak akorát před mou noční. Půjdeš s námi? Už jsme společně nikde nebyli celou věčnost.“

Ve sluchátkách se ozvalo bolestivé sténání. To byl zaručeně Bahanior. Následovalo zasyčení a rána.

„Mladý muži, na něco jsem se tě ptal. Sundej si laskavé ty věci z uší, nebo si myslíš, že ti zbaštím, že se učíš, když ti do hlavy buší nějaká hudba?“ Otcův obličej zrudl.

Sakra, sakra, sakra. Nick si sundal sluchátka.

„To je lepší. Takže kino – ano, nebo ne?“

„Asi ne, tati. Musím se ještě učit, je to těžší, než jsem si myslel.“

William Dunmore nevěřícně zakroutil hlavou. „A to si nemůžeš dát pauzu ani na dvě hodiny? Ani ses nezeptal, na jaký film chceme jít.“

Teď už bylo asi po boji. Blackspell zaručeně vyhrál, ale kdo to mohl s jistotou vědět? A co když teď Zíral vyvolá jeho a on zůstane nehybně stát? Nick by otce ze všeho nejraději vystřelil na měsíc.

„To je jedno, co to je za film. Já dneska zůstanu doma, jo?“

Otcův nedůvěřivý pohled sklouzl po psacím stole, počítači, knize.

„Už si připadáš moc starý na to, abys s rodiči chodil do kina, co?“

Ale zaplatit můžeme všechno, bude znít další věta, platit, platit a platit a nikdy nic za to. Občas otec této náladě podlehl, ale proč dnes, proč zrovna dnes?

Nick se usmál, i když mu to přišlo těžší než kdykoli předtím.

„Věř mi, já bych s váma děsně rád šel, mnohem radši, než se tady hrabal s tou podělanou prací na chemii. Ale je to svinsky těžký. Minulou noc jsem se vůbec nevyspal.“ Čistá pravda.

Možná to byly ty silné výrazy, které otce přesvědčily. „Kdo kleje, nelže,“ to bylo jeho oblíbené rčení. No, trapný omyl.

„Hm. Tak jestli je to tak těžké – já vlastně žasnu, musím přiznat. Doufejme, že tvá snaha bude vidět také na výsledku.“

To bohužel těžko. „To taky doufám.“

„Tak zatím, pane profesore. Užij si to.“

Bahanior z arény zmizel a po Blackspellovi taky není ani stopy. Ale jeden z nich přece vyhrát musel, ne? Teď bojuje temný elf s ještěří ženou, ani jednoho z nich Sarius nezná. On sám stojí na stále stejném místě, vedle něj Xohoo, kterého by se rád zeptal, o co přišel. Zkusí to, ale nejde to. Jak to vypadá, žádné mluvení v aréně. Asi je to tak i lepší. Když si nikdo nevšiml, že chybí, nemůže si na to ani nikdo stěžovat.

Ještěří žena bojuje beze zbraní, zato ale na soupeře vrhá blesky. Čarodějka? Temnému elfovi se dvakrát podaří uhnout a i žena na chvíli ustoupí, už nemá sílu, potřebuje si odpočinout. Elf to po chvíli pochopí a napadne ji svým kopím, ale v tu dobu už má ještěří žena opět dost síly na jeden blesk, jímž pošle protivníka k zemi.

„Vítězkou je Dragoness. Obdrží od Zajquora jednu úroveň a patnáct mincí.“

Zašumí to a na Zajquorově výzbroji se najednou objeví dvojka. U Dragoness se nic nezmění, aspoň ne ze Sariusova pohledu. Pět vybraných na zlaté desce jistě něco vidí. Třeba jak se ze čtyřky stane pětka.

„Xohoo,“ zvolá Oko.

Temným elfem vedle Sariuse to trhne. Zaváhá jen na vteřinu, pak chytne meč i štít pevněji a vykročí. Ostatní ho nechají projít a Xohoo se postaví doprostřed arény.

Hodně štěstí, pomyslí si Sarius.

„Vyber si soupeře.“

Xohoo už zřejmě o své strategii přemýšlel, protože se ihned otočí k malé skupince lidí.

„Vyzývám LordNicka.“

Proč zrovna toho, ty blbče? Toho nikdy neporazíš! Na druhou stranu – kdoví. Může se mýlit, neví, na jaké úrovni Xohoo je. Proč je tedy tak napjatý?

Nemůže to být tak, že Xohoo je ve skutečnosti někdo, kdo zná Nicka Dunmora? Kdo možná ví, že se Nick ještě tak dlouho ve světě Erebosu nepohybuje, a tudíž si teď domyslel, že nemůže být moc vysoko?

LordNick předtím, než vstoupí doprostřed, na chvíli na svém soupeři spočine pohledem. Sariusem projede stejně nepříjemný pocit, jaký měl už minulou noc. Pohled na tohoto bojovníka jej znepokojuje. Vypadá jak obraz v zrcadle, až na to, že nad ním nemá žádnou kontrolu.

Tak co, kdo jsi? Sariusovi dojde, že všichni bojovníci, jimž v reálném světě přeběhl přes cestu, si teď myslí, že LordNick je mimo Erebos Nick Dunmore. Každou blbost, kterou LordNick provede, všichni v hlavě připíšou na jeho vrub. Ty parchante. Kdo ti to dovolil?

„O co chcete bojovat?“

„O jednu úroveň a dvacet zlatých mincí,“ řekne Xohoo.

„Příliš málo.“

Nejpozději teď musel Xohoo získat podezření, pomyslí si Sarius.

Elf vypadá nejistě, čeká na soupeřovu nabídku. Ta nepřichází, proto nabídku zvýší. „Jednu úroveň a dvacet pět mincí?“

„V žádném případě,“ objasní LordNick. „Dvě úrovně a pro mě za mě dvacet pět mincí. Každopádně ale dvě úrovně.“

„To je na mě moc.“

„Smůla. Tak jsi mě radši neměl vyzývat. Když můžeš přijít o dvě úrovně, aniž bys umřel, musíš souhlasit. A to můžeš.“

Kdyby aspoň LordNick nebyl tak arogantní, myslí si Sarius. Nebo kdybych mohl ve třídě oznámit, že já s tím nemám nic společného. Ale i to je proti pravidlům.

Oko zvedlo svou hůl.

„Bojujte!“

LordNick se na Xohooa bleskově vrhne, ten s tak rychlým útokem očividně nepočítal. Dlouhý meč člověčího bojovníka ho trefí do boku, vytryskne krev a divácký pokřik „krev – krev – krev“ se opět rozléhá arénou.

Buďte zticha a dejte mu šanci, chtěl by na ně Sarius zařvat, ale je odsouzen k mlčení a kromě toho by to stejně nemělo smysl.

Výpad, o který se Xohoo právě snaží, je už předem odsouzen k neúspěchu. Xohoo táhne jednu nohu za sebou a opasek má už více než z poloviny šedý.

Řekni svým úrovním sbohem, říká si Sarius plný účasti. Kdybych nevěděl, jak se věci mají, taky bych nejradši LordNicka vyzval a rozbil mu ten jeho ukradený obličej.

Xohoo je každým krokem slabší. Krvácí z několika ran a LordNickovy útoky už odráží jen zpola. Na konci stačí jen šťouchnutí štítem a Xohoo jde k zemi.

„Vítězem je LordNick,“ oznámí Oko. „Obdrží dvě úrovně a dvacet pět zlatých mincí.“

Na Xohoově brnění se objeví římská dvojka. A jako by mu šok z těchto událostí propůjčil novou sílu, vydrápe se na nohy a zapíchne LordNickovi svůj meč do nohy. Napadený vítěz, který s ničím podobným nepočítal, uskočí a v písku po něm zůstane široká krvavá stopa. Po chvíli údivu se rozpřáhne a udeří širší stranou zbraně Xohooa do břicha. Dvě rány, a na opasku temného elfa už není po červené ani stopy. Bezvládné klesne do písku arény. Z hlediště se ozve ohlušující rachot. LordNick o krok ustoupí, hruď se mu těžce zvedá a klesá.

Snad není Xohoo mrtvý! Sariusovi se tělem šíří chlad. Určitě, jistě tam na opasku má ještě kousíček červeně, dost na to, aby k němu mohl posel přijít, odvést ho a vyléčit. Za chvíli tam bude.

„Máš jen jednu šanci zahrát si Erebos,“ vydechne někdo Sariusovi do ucha. Slyšel to doopravdy? Nebo si s ním pohrává jeho vlastní mysl?

Je to jedno, Xohoo se už nehýbá, a to ani tehdy, když do něj ceremoniář nejdřív jemně a potom vší silou šťouchne holí. Na tváři se mu objeví spokojené ušklíbnutí. Podívá se do publika a přejede si hranou dlaně přes krk – je po něm.

Kde jenom vězí posel? Nesedí v řadách za barbary ani vedle ještěřích lidí… Ale co když si sedl přímo za temné elfy? Sarius se otočí a prohledává divácké řady, vyděsí se, když zachytí pohled pavoučího muže, a rychle se zase otočí. Najednou ho vidí. Ve třetí řadě, mezi ženou s hadími vlasy a mužem se třema očima sedí známá vychrtlá postava. Obličej má zakrytý stínem kapuce, ale žluté oči září jako plápolající hřbitovní světýlka. Posel pro Xohooa nehne ani prstem.

Odnesou ho. Dva ho chytnou každý za jednu nohu a táhnou mrtvolu pískem arény. Zanechávají za sebou krvavou stopu.

Sarius se za nimi vyděšeně dívá. Tady je všechno tak opravdové. Sakra opravdové. Strach, že neopustí arénu živý, je teď dvojnásobný, a když ceremoniář opět vstoupí do středu arény, téměř se modlí za to, aby nebyl vyvolán. Jeho přání se splní. Když Zíral jmenuje dalšího bojovníka, je doslova slyšet, jak všichni zatajili dech.

„BloodWork.“

Ten má sekeru, meč a štít napříč přes záda. Jednu šílenou vteřinu Sariuse napadne, co by se stalo, kdyby si barbar vybral jeho, ale to se nemůže stát. On je jen trojka, zato BloodWork bude nejspíš nějaká zatracená pětadvacítka nebo co.

Barbar a polonahý ceremoniář jsou téměř stejně velcí. Z barbara energie přímo sálá, nevydrží ani chvíli stát klidně. Zbraně mu cukají v rukou, jako by žily svým vlastním životem.

„Vyber si soupeře.“

BloodWork nezaváhá ani na vteřinu. „Vyzývám Beroxara. Požaduju jeho místo ve Vnitřním kruhu.“

Celá aréna zadrží dech jako obrovské kruhové zvíře. Člověk by slyšel spadnout na zem i špendlík, kdyby tam nebyl písek. Na zlaté desce se zvedne jeden z barbarů.

To není logické, pomyslí si Sarius. Na jeho místě bych vyzval kočičího muže nebo temnou elfku.

Soupeři jsou téměř stejně velcí. Beroxar má zahnutý meč a štít o velikosti stolu. Helma připomíná hlavu žraloka a rozšiřuje se až na ramena, chrání dokonce i část zad.

„Co vyžaduješ od BloodWorka, pokud ti podlehne?“

„Služby otroka po dva týdny a šest jeho úrovní.“

Šest! Ale pokud to BloodWorka ohromilo, nedává to na sobě znát. Krátce přikývne a zaujme pozici. Beroxar na zkoušku protne vzduch jednou ranou mečem, ozve se zvuk podobný hukotu roje včel.

V následujících minutách se Sarius nevzmůže na jedinou myšlenku. Při tomto boji zapomene na vše, včetně vlastního strachu. Ani jeden z barbarů neprojeví byť na okamžik slabost. Krouží kolem sebe, provádějí krátké, bleskurychlé útoky a brání se se stejnou šikovností. Beroxarův křivý meč kreslí kolem protivníka stříbrné vzory, BloodWork krouží sekerou kolem hlavy, zatímco mečem hledá Beroxarovy slabiny. Které podle všeho neexistují. Boj vypadá jak tanec, u nějž se střídá vedení. Pak se ale BloodWork otočí a nastaví Beroxarovi záda. Zahnutý meč zazpívá a řítí se na BloodWorkova ramena, kde se plnou silou zasekne do dřeva štítu, jejž má BloodWork připnutý na zádech. Rychlá otočka a zaseknutý meč vyklouzne Beroxarovi z rukou.

Beze zbraně nemá šanci. Jedna rána sekerou do nohy a úder mečem ze strany ho pošlou k zemi.

„Vítězem je BloodWork.“

Barbar zdvihne ruce do výše a otáčí se dokola, doprovázen nádhernou hudbou a nadšenými výkřiky diváků, kteří se až teď probrali z transu. Tleskají, dupou a vyvolávají BloodWorkovo jméno, znovu a znovu.

Oko vstoupí do středu a jedním pohybem ruky masy utiší. Skloní se k poraženému a odebere mu ozdobu z krku. Železný řetízek, na jehož konci se houpe rubínový kroužek o průměru dna lahve. Na vnitřní straně je špice ukazující do středu, jejíž tvar připomíná trn růže nebo zahnuté písmeno V. Ceremoniář zavěsí šperk BloodWorkovi kolem krku a znovu se ozve jásot, který nezeslábne, ani když se Beroxar opět postaví na nohy a po ceremoniářově pokynu se zařadí mezi barbary.

Sarius si nevšiml, jak se posel dostal doprostřed arény, ale teď tam stojí a podává BloodWorkovi kostnatou ruku.

„Buď vítán ve Vnitřním kruhu. Všichni doufáme, že se projevíš jako hodný tohoto vyznamenání.“

BloodWork se ukloní a odejde ke zlaté desce, kde se posadí na Beroxarovo místo. Rudý kroužek na jeho hrudi svítí jako čerstvě vypálené znamení.

Posel se obrátí k barbarům.

„Pro Beroxara stále platí jeho slib. Na to by v žádném případě neměl zapomenout. Zrádci umírají rychle. Samozřejmě při vhodné příležitosti může zkusit získat své místo zpět. Tak jako si může každý z vás“ – jeho široké gesto obsáhne celou arénu – „vybojovat místo ve Vnitřním kruhu.“

Hned následující bojovník si jeho slova vezme k srdci a vyzve Wyrdanu, temnou elfku z Vnitřního kruhu. Ta se ho spíš zbaví, než aby nad ním vyhrála. Její krupobití ohňových koulí, blesků a dobře mířených úderů kopím netrvá déle, než když si člověk chce důkladně vyčistit nos. Vyzyvatel pak leží v písku a opustí arénu jako smutná jednička.

A pak že se temní elfové k ničemu nehodí. Však vám ještě někdo ukáže. Sarius v sobě cítí stoupat cosi jako hrdost. Není divu, že se Blood radši držel jiného svalnatého mozku.

Další tři souboje jsou tak nezáživné, že se Sariusovy myšlenky vzdálí jinam. Na chvíli zbystří, když se poprvé bojuje o Krystal přání – ani LaCor, upír, ani Maimai, kočičí žena, žádný nemají, oba jsou ale celí žhaví ho získat. Zíral jeden vyčaruje, stanoví ho jako odměnu a kočičí žena si ho vybojuje, zatímco LaCor ztratí jednu úroveň. Komu se přičte? Nikomu. Prostě ji ztratil.

„Feniel!“

Zatím ji v chaosu elfů nezahlédl, ale teď si kolem něj pyšně vykračuje. Škoda, že ji škorpioni nedostali, s tím jejím blbým panenkovským obličejem a nosem, do kterého prší.

Sarius ji pozoruje, když zaujímá místo ve středu arény, a přeje si, aby si vybrala opravdu špatně. Možná Drizzela nebo někoho podobného, kdo z ní ty úrovně bez problémů vymlátí.

„Vyber si soupeře.“

O úder srdce dřív, než přijde odpověď, už Sarius ví, koho si vybere.

„Vyzývám Sariuse.“

Strach je zpátky a spolu s ním i obraz mrtvého Xohooa, jak ho vláčejí ven z arény. Ale na to teď není čas. Nevidí Fenielinu úroveň, ona jeho také ne, jinak by ho nemohla vyzvat. Takže je trojka. To se dá určitě zvládnout.

Když publikum začne netrpělivě reptat, dojde mu, že pořád ještě zkameněle stojí mezi elfy. Tak šup, šup!

Feniel nemůže vědět, že je Sarius trojka. Proč si ho tedy vybrala? Protože ho při boji se škorpiony tak lehce vyštvala? Pravděpodobně.

Razí si cestu mezi ostatními elfy, aniž by se díval doprava nebo doleva. Potřebuje taktiku, kterou by mohl nasadit proti Fenielině halapartně. Tou si ho může držet od těla, to je jasné. Sarius se už vidí, jak bezmocně mává mečem, zatímco mu jeho soupeřka zabodne špičku své zbraně mezi žebra.

„O co chcete bojovat?“

Feniel dlouho nepřemýšlí. „O jednu úroveň a dvacet zlatých mincí.“

Všichni mají zlato, jen Sarius ne. Ale pořád ještě má ty misky a talíře od vykradače hrobů, které neprodal, na které zapomněl. Proč mu to dochází až teď, kdy mu ta myšlenka jen překáží?

„Nemám zlato a raději bych se bil o Krystal přání,“ řekne bez velké naděje.

Zblízka je ceremoniář nesnesitelně odpudivý. Na hnědavé kůži má nejrůznější trhliny a praskliny, jako barva na starém plátně. Pocit, že sem Zíral nepatří, se v Sariusově hlavě změní v jistotu.

„Krystal přání není v nabídce,“ vysvětlí muž. „Bojujete o jednu úroveň. To musí stačit.“ Zvedne svalnatou ruku na znamení, že mohou začít.

Musí přijít na to, jak obejít Fenielino kopí. Sarius poskakuje sem a tam. Jen nezpomalit. Nebýt lehkým cílem. Bohužel jeho hopsání s Feniel ani nehne, zdá se, že má dost času, stojí zcela klidně, halapartnu v obou rukou, špičku – samozřejmě – namířenou na něho. Sarius zkusí jeden výpad, jen jako, a ihned zase odskočí mimo dosah. Nestane se nic, špička halapartny sebou jen trochu škubne v jeho směru, to je vše. Teprve v momentě, kdy mu meč trochu klesne, víc bezradností než vyčerpáním, Feniel doslova exploduje. Stačí dva skoky a je u něj, špičku zbraně namířenou proti němu. Snaží se uchránit štítem, ale už je pozdě. Trefí se. Znovu se ozve ječivý tón, Sarius srazí halapartnu na stranu mečem.

Křídou o tabuli, nožem o porcelán. Pilou přímo do sluchového nervu. Tentokrát zvuk v Sariusovi probudí jen vztek. Aniž by dbal na svou obranu, udeří ještě jednou mečem proti halapartně, silně, tak silně, jak jen může. Upustí štít, chytne dlouhé kopí a tlačí ho od sebe pryč.

„Sarius – Sarius – Sarius!“

Povzbuzují ho? Je to spíš šepot než křik, mnohohlasý, jako od strašidel. Hypnotizují ho?

Stoupne na odhozený štít a málem zakopne, ale Fenielinu zbraň nepustí, za žádnou cenu. Feniel má nechráněné tělo, kdyby teď zaváhal, byl by idiot. Pak se trefí, ten tón mu asi rozřízne sluch jako sklo…

Zapíchne jí svou zbraň do hrudi, vytáhne, vrazí ji Feniel do břicha. Z obou ran se hrne krev, Fenieliny ruce sklouznou z halapartny, ona spadne na zem. Sarius jde po ní, opasek už má skoro bez barvy, ještě jedna rána, jedno bodnutí a…

„Vítězem je Sarius.“

Hlas ho vytrhne z bojového zápalu. Feniel se nehýbe, ani trochu. Svěsí meč a ve stejné chvíli utichne tón signalizující zranění, zabouří hudba. Velkolepá hudba, jako když ve filmu hlavní hrdina vyhraje rozhodující bitvu. Tak to bylo i u BloodWorka, ale u nikoho jiného. Proč? Protože ji slyším jen já, dojde Sariusovi, protože je částí mé odměny, stejně jako čtyřka, která je teď určitě vidět na mém brnění, a jako dvojka, která se objeví na Fenielině kožené vestě.

Jeho soupeřku odnesou pryč, ne jako předtím Xohooa za nohy, ale opatrně – a rychle. Je tedy velmi pravděpodobné, že žije a že před sebou má dlouhý rozhovor s poslem.

On naproti tomu je čtyřka. Vítězná, nezraněná čtyřka. Sarius se znovu zařadí do rohu elfů. Rozhlédne se kolem sebe – teď zřetelné vidí trojky, a že jich není málo. Například ta vlkodlačice, kterou ceremoniář právě vyvolává.

„Galaris!“

Tak počkat. Galaris, tohle jméno Sarius zná. Dřevěná schránka. Totteridge. Viadukt Dollis Brook. To Galaris tam pod tisem ukryla tu osudnou schránku?

Zeptat se jí nemůže, zrovna je plně zaměstnaná vybíráním soupeře. Kromě toho má Sarius pocit, že by jeho zvědavost neocenil ani posel, ani jeho skřeti. Galaris, jejíž temně hnědé vlasy se ve slunci lesknou jako tekutá čokoláda, se rozhodne pro barbarku jménem Rahall-LA. Odvážné. Nebo hloupé. Nakonec se to vyplatí, protože bojuje lukem a šípy a Rahall-LA – taktéž trojka – se k ní ani nepřiblíží.

Potom spolu bojují vyšší úrovně, souboje trvají dlouho a probíhají s plnou vehemencí. Sarius se snaží zapamatovat si jména jednotlivých aktérů a najít jejich slabiny, ale brzy to vzdá. Všude kolem je cítit, že zájem ochabuje. Někteří z těch, kdo už mají nějaké to vítězství v kapse, se stahují. Sarius je následuje dovnitř poté, co je ještě svědkem souboje mezi Drizzelem a Keskorianem, při kterém barbar ztratí tři úrovně. Drizzel je pěkné lstivý, vzpomene si Sarius.

V místnosti určené pro temné elfy narazí na Lelanta a Arwen’s Child.

„… je samozřejmě idiot, když to zkouší ještě jednou poté, co prohrál,“ řekne Lelant.

„Já měla Xohooa ráda,“ vysvětlí Arwen’s Child po krátké pauze. „Je škoda, že je mrtvý. Myslím si, že si ještě zasloužil šanci.“

To si Sarius myslí taky. Zrovna Xohoo, který byl aspoň milý. Proč to nemohlo potkat Lelanta, tohohle zbabělce, který se jen vytahuje?

„Ty snad vůbec nebojuješ?“ zeptá se ho Sarius.

„Je ti do toho snad něco?“ vyštěkne Lelant.

„Nikdy v duelech nebojuje, čeká až na velkou bitku na konci. Tam člověk míň riskuje a může toho hodně získat,“ informuje Sariuse Arwen’s Child.

„Hele, musíš vždycky všechno vykecat?“ stěžuje si Lelant.

Pořád ještě má stejné zbraně jako v labyrintu, nic nového, aspoň co si Sarius všiml. Zdalipak má ještě Krystal přání? Smí se na něj Sarius vrhnout a prohledat mu inventář? Asi ne.

„Bitka na konci?“ zeptá se místo toho a k Lelantovi se demonstrativně otočí zády.

„Člověče, ty fakt nemáš o ničem ani páru,“ stihne být Lelant jedovatý dřív, než Arwen’s Child odpoví.

„Jo, na konci každého turnaje je velký boj, všichni proti všem. Je to docela nebezpečné, protože si tě může vzít na mušku někdo z vyšších úrovní a pěkně ti napráskat. Zato ale můžeš ostatním sebrat nejcennější věci.“

„Krystaly přání?“ zeptá se Sarius a podívá se úkosem na Lelanta.

„No jo, když ho někdo má u sebe. Je to dost nepravděpodobné.“

Pokud má být Sarius k sobě upřímný, nepřijde mu závěrečný boj jako dobrý nápad. Zrovna získal jednu úroveň, o kterou zas může rychle přijít. Na druhou stranu – kdo říká, že tu dnes nemůže získat dvě nebo tři navíc?

„Fakt hustý, že Xohoo natáh bačkory,“ změní Lelant téma.

Ten idiot toho prostě nenechá. Jen počkej, Coline.

„Byl to akorát tlučhuba. Pořád o něčem žvanil. Ten by to mezi poslední stejně nikdy nedotáh, tak to toho může rovnou nechat. Byl stejný měkota jako ty, Sariusi. Myslím si, že tě hned, jak boj začne, dostanu. Už tady Arwen řekni adios.“

„Jmenuju se Arwen’s Child, blbče.“

„A koho to zajímá?“

Je to, jako by všichni čekali na startovní výstřel, aby mohli vyběhnout jako o závod do všech směrů, a částečně to dokonce sedí. Zíral zaujal pozici na kraji arény a drží zdviženou hůl. Sarius znovu po masách přejede pohledem. Nedaleko od něj stojí dvojka, upír, to by byla lehká oběť, hned vedle vyčkává LordNick, tomu naopak musí Sarius z cesty. Ceremoniář to vysvětlil: Kdo už bojuje, nesmí být napaden nikým jiným.

Takže si rychle vybrat výhodnou oběť, lehkou oběť, předtím, než si nějaká devítka rozmyslí, že by vhodným cílem mohl být Sarius.

Upír-dvojka je ideální a stojí opravdu blízko. Zíral mávne holí, Sarius se rozběhne, ale ihned mu do výhledu vstoupí Lelant. Sklopil hledí své zeleně se lesknoucí helmy a připomíná ocelovou žábu na dvou nohou. Špička Lelantova meče míří na Sariuse, ale v běhu může jen těžko zacílit, netrefí se, jen Sariuse škrábne na paži. Zásah nezpůsobí nic horšího než tiché skřípání, jako když se otvírá zarezlá branka do zahrady. Ale v Sariusovi díky tomu stoupne vztek jako žhavé rudé slunce.

Když to Lelant chce, tak to dostane. Může dostat Sariusovým štítem jako beranidlem mezi žebra a hlavně může dostat Sariusovým mečem: nejdřív do helmy a potom do brnění. Hlavní je, aby neměl ani chvilku na to, nabýt znovu rovnováhu.

Tentokrát Sarius žádnou podpůrnou hudbu nepotřebuje, aby se cítil jako vítězný vojevůdce. Stačí vidět Lelanta, jak uhýbá, nešikovně odráží rány, klopýtá, ztrácí štít. Jak padá a drží zdvižený meč, jako by to bylo včelí žihadlo a jako by doufal, že se na něj Sarius napíchne.

Po dvou silných ranách je i meč pryč. Sarius s uspokojením zahlédne na Lelantově rameni a hrudi krev. Tahle zranění by měla stačit na opravdu ošklivý zvuk v uších.

Sarius přiloží Lelantovi meč na hrdlo, přímo na okraj brnění a odolává pokušení prostě píchnout. Ale co teď? Mluvit se tu nedá.

Jako už tolikrát předtím přijde s řešením skřet. Přes modravý obličej se mu objeví široký úsměv.

„Tak tady opravdu vyhrál Sarius,“ zavřeští a otevře Lelantův inventář.

„Volný výběr pro vítěze.“

Sarius samozřejmě jako první hledá svůj Krystal přání. Ale ten tam už není, to je jasné. Kdoví, co s ním Lelant udělal.

Kdoví, co se s ním vlastně dá dělat.

Ale i tak: Lelant si nahrabal sto třicet mincí. Nádhera. Sarius po nich sáhne a skřet ho okamžitě zastaví.

„Ne víc než půlku.“

Taky fajn. Šedesát pět mincí je hromada peněz. Kromě toho najde Sarius pár vysokých bot ozdobených smaragdy, dýku a lahvičku s léčivým nápojem. To vše si vezme, aniž by skřet protestoval. Ten se ozve teprve ve chvíli, kdy si Sarius celou kořist bezpečně uloží.

„Mladý pán je opravdu chamtivý. Rozumí se samo sebou, že pokud chce úrovně, nesmí si přivlastnit vše, co se mu zalíbí. Může mít dvě, když ponechá poraženému výzbroj.“

Samozřejmě, že si Sarius raději vezme úrovně než Lelantovu zbroj a zbraň. K jeho velkému uspokojení se na Lelantově zbroji objeví římská pětka.

Pak tedy byl sedmička a já jako čtyřka lehká oběť. Nebo taky ne. Špatně sis to spočítal, ty pitomče.

Ale teď Lelantovi – tomu troubovi – ukázal, zač je toho loket.

Pozoruje ho, jak se pomalu staví na nohy a belhá se pryč stejně jako další poražení bojovníci. Jako šestka má Sarius konečně lepší přehled, u zhruba třetiny bojovníků už vidí jejich úroveň, bohužel mezi nimi ale není moc známých tváří. Blackspell, LordNick, Keskorian a Arwen’s Child jsou stále ještě nad ním nebo minimálně šestky jako on. Škoda. Zato Sapujapu se ukáže jako pětka, stejně jako Nurax. Oba jsou ještě zaměstnáni svými souboji. Na druhé straně arény objeví Sarius Drizzela, který se snaží stáhnout BloodWorka ze zlaté desky Vnitřního kruhu.

„Jsi připraven na další boj?“ chce vědět namodralý skřet.

Je? Vlastně ani neví. Bylo by velmi lákavé získat ještě několik úrovní, nechce ale pokoušet štěstí. Začít den jako trojka a ukončit ho jako šestka není popravdě řečeno úplně špatné.

„Ne. Pro dnešek mám dost.“

„V tom případě opusť arénu.“

To udělá. Projde stejnou branou, kterou sem vkročil, naposledy se podívá do místnosti pro temné elfy – kde nikdo, skutečně nikdo není – a jde k východu. Kdy se naposledy cítil tak dobře? Neví. To už je dávno, tak rok nebo dva. Stylově a se slušnou zásobou peněz v kapse vkročí Sarius na ulici. A teď uvidíme, co Bílé město ještě nabízí.

12.

Za oknem byla tma, z obýváku duněly večerní zprávy. Nick si masíroval bolavé spánky.

Sarius zpeněžil všechny zbývající poklady včetně Lelantovy dýky, která přinesla překvapivě hodně peněz. Pak šel do Posledního střihu, odkud ho Atropos bez velkých vytáček zase vyhodila. Proč, to nevěděl, a ona nevypadala, že by mu to chtěla vysvětlovat. Nad Bílým městem se pomalu rozestřela noc, všude byly zapálené pochodně a ohně v koších. Noc byla ve světě Erebosu slibným časem. Noc byla poslovým časem. Ale ten se nikde neobjevil. Nickovi hořely oči, jako by hodiny plaval v chlorované vodě. Pravděpodobně je měl rudé jako rubíny v Lelantově dýce.

Pauza mu přišla jako dobrý nápad. A jídlo taky. Vstane, vypadne odsud a zajde do kuchyně. Máma už určitě začala vařit. Zíral na monitor, na ulice města, na své elfské já. Nemohl se odtrhnout. Něco mu říkalo, že se každým okamžikem může něco stát. Útok orků, úloha od posla, společná výprava, hádanka. Něco, co by propásl, kdyby teď skončil.

Tak třeba na hodinu? Hodinu, aby se najedl, vyměnil pár milých slov s rodiči a… šel na záchod. Teprve teď mu došlo, jak zkrouceně sedí na židli, aby co nejvíce ulevil plnému močovému měchýři.

Tak šup, běž už. Ale nejdřív musel program ukončit. Nick klikal myší na obrazovku. Kde se dá hra uložit a ukončit? Došlo mu, že to doteď nepotřeboval vědět. Buď ho hra vyhodila, nebo ho donutila dát si pauzu, ale sám od sebe ji ještě nikdy neopustil. Pravděpodobně s tím nikdo nepočítal.

Nick zvážil své možnosti. Mohl prostě počítač vypnout, ale to bylo riskantní. Kdyby se to poslovi nelíbilo, mohl by mu klidně sebrat nějaké z tvrdě vybojovaných úrovní. Nebo by ho napadlo něco ještě horšího.

Jinou možností bylo nechat počítač běžet a vypnout jen monitor. Pak by Sarius zůstal stát na ulici jak přikovaný a každá okolo procházející jednička by mu mohla vzít všechny věci. To taky nebyl dobrý nápad.

Nick měl pocit, že mu plný měchýř brzo praskne. Musel na záchod, tady už nic jiného nepomáhalo. Jen ještě ukrýt Sariuse do bezpečí. Ale kam?

Nápad přišel jako blesk z čistého nebe – vždyť si přece najal pokoj! Proběhl se svým elfem nočními ulicemi, jako by měl Zírala za zády. Byl tu dobře? Pamatoval si úzké schody, které vedly nahoru podél pekařství – musel podél nich projít a pak hned zahnout doprava. Kde ale ty zatracené schody jsou?

Nechal Sariuse pobíhat sem a tam. Modrý ukazatel výdrže se povážlivě zkrátil – a to přesto, že byl šestka! Pokud rychle nenajde správnou cestu, bude toho muset nechat a prostě jít čurat. Ale ne tady v tom temném zákoutí, tady se potulovaly samé prapodivné postavy.

Pekařství. Schody. Konečně. Hnal Sariuse přes práh hostince nahoru po skřípějících schodech až do pokoje. Zavřít dveře. Vypnout monitor. A teď rychle, prosím, rychle…

Nick vyskočil, vyběhl z pokoje, jako by ho hnal divoký pes, a sprintoval k toaletě. Stihl to jen tak tak.

„Nicku?“ zavolal na něj z obývacího pokoje otec. „Jestli ještě jednou tak práskneš dveřmi, tak něco zažiješ.“

K večeři byly lasagne s tofu místo masa, ale Nick si tentokrát nestěžoval. Skoro necítil, co jí. Rodiče si povídali o filmu, který viděli v kině, a spokojili se s jeho občasným „mhm“ nebo „aha“. Jen je zaráželo množství jídla, které do sebe Nick naházel. Překvapený byl i on sám, než mu došlo, že od snídaně nic nejedl.

I teď si bude muset pospíšit. Nechal Sariuse samotného v hostinci, nechráněného a on-line. Co když tam začne hořet? Nebo ho někdo přepadne? Co když ho našel Lelant?

Měl jsem odpojit internet, napadlo Nicka. I když vůbec nevím, co by se stalo pak. Co když by se pak na mě skřeti naštvali a řekli to poslovi?

Už napůl ve stoje si napíchl na vidličku poslední sousto.

„Díky, bylo to fakt dobrý.“ Usmál se na mámu a máma se usmála na něho. Vše bylo v pořádku, jen otec zase protáhl obličej.

„Jen neříkej, že se jdeš zas učit. To ti neuvěřím.“

„Ne, pro dnešek toho bylo dost,“ řekl Nick a demonstrativně zívl. „Budu si ještě chvíli číst a pak půjdu spát, jsem úplně zničený.“

„V tuhle hodinu jsi šel naposledy spát, když ti bylo osm.“

„Vždyť jsem říkal, že si chci ještě číst!“ odvětil Nick trochu prudčeji, než měl v úmyslu. „Promiň. Jsem kvůli té chemii trochu podrážděný.“

Otec něco zamumlal do talíře. Nick se neptal. Musel se postarat o Sariuse.

Měsíc, který svítí do pokoje oknem hostince, je ve stejné fázi jako měsíc v Londýně. Ale Londýn je daleko.

Sarius leží na posteli, ruce zkřížené za hlavou, pohled upřený do stropu. Někdo v mezidobí donesl jakýsi dopis; žlutá vosková pečeť, kterou je zalepený, má tvar oka. Než ho otevře, zkontroluje ještě svůj majetek a uklidní se: všechno ještě má. Zlato i léčivé nápoje.

Otevře dopis, jenž je krátký a nijak potěšující:

Ostatní jsou pryč. Bylo tě zapotřebí, a odepřel jsi pomoc. Jsme zklamáni, Sariusi. Tvá nedbalost nemůže zůstat bez následků, rozumíš?

Dopis je podepsán další žlutou skvrnou ve tvaru oka – víc ani není zapotřebí. Sarius to zvoral.

V okamžiku, kdy dopis odloží, zhasne svíčka na stole a také měsíc. Svět Erebosu je najednou temný a němý. Sarius je vyloučen a pár strašlivých vteřin si myslí, že nadobro. Ale to je samozřejmě nesmysl, dneska tak suprově bojoval. Posel řekl, že hledá nejlepší z nejlepších. K těm by Sarius patřit mohl. Ví to. Cítí to.

Zeleninové lasagne ležely Nickovi těžce v žaludku. Kdybys jedl méně, kdybys jedl rychleji, tak bys tu výpravu nepropásl. K zbláznění, fakt. Nick zíral na černou obrazovku. Bylo to tak nefér. Ale jako vždy zůstala černota neoblomná a odolná proti restartům, prosbám nebo nadávkám.

Kde teď asi byli ostatní? Byl tam i Lelant? Předběhl by ho zas dnes v noci? Sakra, sakra, sakra. A to jen proto, že Nick nevěděl, jak správně dělat pauzy.

Apaticky zkontroloval e-maily, ale nenašel nic, co by jeho náladu zlepšilo. Spíš ze zvyku než ze skutečné potřeby najel Nick na Emilyinu stránku deviantart a našel novou báseň.

Noc

V posteli jsem na stráži za vysokým plotem

z polštářů a dek.

Se široce otevřenýma očima

vyhlížím šeptající stvoření,

která plaší denní svit,

temná dvojčata mých myšlenek.

S rozpřaženýma rukama

tápu po důvěrníkovi

a nenacházím ani sama sebe.

Jen mlýn z modliteb rachotí v mé hlavě

rovnoměrně, nesrozumitelně, bláznivě

a já prosím o klid zbraní

mezi dnem a nocí,

o zrnka písku v očích

a o první světlo rána,

které je bledé jako ty.

V básni bylo něco, co Nickovi na chvíli dalo zapomenout na jeho frustraci. Napadlo ho, že by si možná někdy měl s Emily promluvit. Třeba se jí zeptat, jak se má nebo jestli nemá nějaké problémy. Chvíli o tom přemýšlel a hned tu myšlenku zase zavrhl. Neznali se natolik dobře, jen by se zesměšnil.

Ahoj Emily. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli jsi v pořádku. Nebo… ehm… jestli nemáš nějaké problémy.

Nemám. Proč?

Jen mě to tak napadlo, protože jsem četl tu tvou báseň…

Ach. Kde?

Na deviantart.

Podívejme se. Odkud znáš mou přezdívku?

No jo, jednou jsem ji zaslechl, když ses o tom bavila s Michelle. Mrzí mě to. Opravdu.

A co teprve mě. Drž se ode mě dál, Nicku. A to jak na internetu, tak v životě.

Takhle by to bylo a ne jinak. Pravděpodobně byla ta báseň jen umění a s Emilyiným životem neměla nic společného.

Nick praštil s myší, že přejela přes celý stůl, a utáhl si culík. Každopádně mohl ještě jednou zkusit Erebos nastartovat. Už uplynulo dobrých deset minut, možná to poslovi jako trest stačilo, možná chtěl jen vidět, jak vytrvale se Nick bude snažit dostat znovu do hry.

Neklaplo to ani napoprvé, ani napodruhé, ani napopáté. Sakra, to ale fakt nebylo fér. Večer byl v tahu, prosvětlil jej jen obličej jeho otce, který, když nahlédl do pokoje, opravdu našel syna, jak si čte.

Červené svítící hodiny na radiobudíku oznámily 21:34. Před deseti minutami se Nick rozhodl, že dnes půjde brzo spát. Chtěl se vyspat do zásoby, protože když to zítra šikovně zařídí, mohl by hrát celou noc a dohnat vše, co dnes propásl.

Druhá možnost: naoko onemocnět a nechat školu školou. To Colin určitě udělal taky, o to se klidně vsadí. Stejně jako Helen, Jerome a Alex a – ach, pravděpodobně všichni ostatní.

Ale Nick věděl, že za školu nechce, aspoň ne zítra. Bude to jeho první školní den po pátku, kdy mu Brynne dala DVD. Zítra uvidí všechny lidi ve škole jinýma očima. Své soupeře z masa a kostí. Chtěl mluvit s Colinem a společně popřemýšlet, kdo se schovává za jakou postavou. Chtěl zjistit, kdo je LordNick.

Kdoví, co teď asi dělají. Možná teď mají nejlepší úkol ze všech. Beze mě. To je na nic.

Nick se obrátil na pravý bok, pak na levý, ale spánek nepřicházel. Sotva zavřel oči, viděl před očima znovu všechny souboje uplynulého dne: Zíral mával holí a blížil se k němu s výhružným výrazem, Xohooa táhli za nohy po zakrváceném písku ven z arény…

Nick zhluboka vzdychl a zkřížil ruce za hlavou. Hodiny ukazovaly 22:13. To bylo blízko době, kdy normálně chodil spát, ale teď byl čilý jako málokdy. Jak zvládal Xohoo vyřazení ze hry? Pozná ho Nick zítra? Tedy za předpokladu, že chodí na stejnou školu jako Nick. Tam asi všichni bojovníci nechodí. Samozřejmě ne, co to bylo za dětinskou myšlenku. Znovu zavřel oči.

Kolik dnes bylo v aréně lidí? Zhruba čtyřicet nebo padesát temných elfů, třicet upírů, dvacet trpaslíků. Barbarů? Taky přibližně dvacet. Vlkodlaků bylo trochu méně – patnáct? To by tak mohlo být. Počet kočičích a ještěřích lidí byl zhruba stejný. A pak tam byli ještě tři lidé. Dobrá, to dělalo dohromady… sto šedesát nebo sto sedmdesát bojovníků. To už bylo slušné číslo, ale samozřejmě prkotina, pokud to člověk srovnal s počtem hráčů v jiných on-line hrách. V aréně samozřejmě nebyli všichni hráči, i když většina určitě ano. A ten zlověstný Vnitřní kruh. Šampióni. Zvládl Drizzel strhnout někoho z nich ze zlatého podstavce? Nick se zazubil. Pravděpodobně ne. Drizzel nejspíš jen dostal na čumák. A to právem.

22:21. Co kdyby to zkusil ještě jednou? Mohlo se stát, že už z něho klatbu sejmuli. Každopádně neusne, dokud to ještě aspoň jednou nezkusí.

Rozsvítil lampičku na nočním stolku, šel k počítači a se stísněným pocitem ho zapnul. Nebuď nervózní, troubo.

Dvakrát kliknout na červené E. Nic. Ještě jednou. Zase nic. Bez delšího přemýšlení šel Nick na Google. Když se o hře víc dozví, určitě najde způsob, jak software zase rozchodit. Jediným problémem by mohlo být to, že se posel o Nickově prvním pokusu dozvěděl, ať už jakkoli. Druhý pokus ho možná rozzlobí.

Z náhlého popudu přešel Nick na stránky Amazonu. Jeho hra byla pirátská kopie, ale musel k ní existovat originál. Do vyhledávače zadal ‚Erebos‘ a zmáčkl enter napůl v očekávání, že se na obrazovce objeví napomenutí, které bude v potemnělé místnosti rudě zářit:

To není dobrý nápad, Sariusi. Hloupý nápad, abych byl přesnější. Smrtelný nápad.

Ale Amazon našel jen seznam cédéček s operou Orfeus a Euridika v různých verzích. Proč? Aha, bylo to kvůli árii s názvem Chi mai delľErebo, ať už to znamená, co chce. Tento poznatek ho bohužel neposunul ani o krok dál. Hra s názvem Erebos neexistovala. A ani žádné zprávy o tom, že by měla být uvedena na trh. Jak potom mohla existovat její kopie? A kdo tedy měl originál?

Nick si prohlížel různé malby na obalech operních cédéček. Většinou to byly výřezy nějakých obrazů a něco Nickovi připomněly. Potřeboval pár minut na to, aby si vybavil co. Připomněly mu toho člověka s vyvalenýma očima – Zírala.

22:57. Zpátky v posteli – teď už to Nickovi opravdu stačilo. Když už nemůže hrát, půjde aspoň spát, byl úplně vyčerpaný.

Hra, která se nedá koupit. Hra, která s tebou mluví. Hra, která tě pozoruje, odměňuje tě, hrozí ti, dává ti úkoly.

„Někdy mám pocit, že ta hra žije,“ řekl Colin. Colin sice nebyl zrovna kandidát na Nobelovu cenu, ale naivní taky nebyl. Ne, hra samozřejmě nežila. Ale byla výjimečná. Dokonce velmi výjimečná.

Sarius leží na zemi, LordNick stojí nad ním a směje se na něj tím nesnesitelně známym obličejem.

„Byl jsem tu první,“ řekne. „Ty tu neznamenáš vůbec nic.“

Ukáže Sariusovi pytel, ve kterém jsou hlavy: Jamieho, Emilyina, Danova, i hlava jeho bratra. „Jednu si vyber, nebo snad chceš donekonečna běhat s tímhle elfím ksichtem?“

Sarius LordNicka nenávidí, chce vyskočit a vytáhnout meč, ale nemůže se pohnout. Kromě toho tam je tma jak v hrobě.

„Můžeme bojovat, co ty na to?“ vypraví ze sebe s námahou. „Budeme bojovat o dvě úrovně. Ale musíš mě nechat vstát.“

„O úrovně? Ani náhodou, Sariusi. Budeme bojovat o roky. Deset let života, co na to říkáš?“

Sariusovi dojde, že poprvé opravdu slyší protivníkův hlas. Jak to? A jak to, že roky života, to nemůže myslet vážně, tak to přece nefunguje. Ta myšlenka mu nahání strach.

„To nechci, to je špatná sázka.“ Slyší i svůj vlastní hlas, je uplakaný a vysoký.

„No dobře,“ řekne LordNick a odhodí pytel s hlavami. „V tom případě vypadáváš.“ Vezme meč do obou rukou, zdvihne ho a udeří. Přišpendlí Sariuse k zemi jako motýla a Sarius křičí, řve, nechce zemřít…

Jeho vlastní sténání ho probudilo. Srdce mu bilo rychle, jako by běžel. Temnota snu byla ještě stále všude kolem něj, možná se vůbec neprobral.

Kousek od něho stál radiobudík. Naštěstí. 03:24. Nick se zhroutil zpět na polštář a zhluboka dýchal. Jeho vlastní křik se mu stále ještě ozýval v uších – snad ale opravdu křičel jen ve snu, jinak bude vzhůru celý byt.

Ale v bytě byl klid, ani máma, ani táta se k němu nehnali, aby zkontrolovali, proč si jejich syn chce vykřičet duši z těla. Ještě že tak.

Zavřel oči a ihned je zase otevřel. Pomyšlení na spánek bylo ještě příliš zneklidňující. Bylo dost dobře možné, že tam LordNick stojí s pytlem a hlavami připravený na další snové dějství.

Lepší bylo jít na záchod. Vlekl se směrem k toaletě a dával dobrý pozor na to, aby nevzbudil rodiče. Pokoušel se vzpomenout si na LordNickův hlas, ale byl to prostě nějaký hlas; žádný, který by mohl někam zařadit.

Proč se během hry nemůžeme bavit? Opravdu spolu mluvit jako v jiných on-line hrách?

Odpověď byla nasnadě, dokonce i v této noční hodině: protože se hráči navzájem nemají poznat. Protože by neměli vědět, s kým mají ve skutečnosti tu čest. Ale dodržovali to všichni?

Nick spláchl obzvlášť jemně a proklouzl zpět do pokoje. Už vůbec nebyl ospalý. Ani trochu. Mohl se ještě jednou pokusit Erebos nastartovat. Kdyby to teď fungovalo, mohl by jít za pár hodin do školy s dobrým pocitem.

V nočním tichu se mu zdálo, že počítač vydává hrozně hlasité zvuky. Jen hučení pevného disku a šelest chlazení musely rodiče vzbudit.

Klikl na červené E a upřeně přitom sledoval, co se bude dít, na jednu stranu bez velkého očekávání, na stranu druhou plný naděje a nakonec s velkým úžasem, když se mu svět Erebosu opravdu otevřel.

Sarius už není v pokoji v hostinci, stojí uprostřed lesa. Skoro jako na začátku, když byl ještě Bezejmenný. Les je temný a Sarius je sám. Ve vzduchu se vznáší náznak hudby, mihotavý, jako by ohlašoval blížící se neštěstí.

Mezi stromy se klikatí úzká stezka, není v té tmě skoro vidět. Sarius nemusí temnotou tápat dlouho, už brzy ho cesta dovede na mýtinu.

Na první pohled pozná, co tam je. Hřbitov obehnaný vysokým železným plotem. Náhrobky se lesknou v měsíčním svitu; mnohé jsou nakřivo, mnohé jsou porostlé břečťanem. Vypadají, jako by čekaly.

I když by se nejraději na místě otočil, vkročí Sarius na mýtinu. Zahouká sýček nebo sova a zároveň se změní hudba. Nyní jakýsi ženský hlas beze slov smutně zpívá o svém žalu.

Posel vždy oceňuje odvahu, pomyslí si Sarius a udělá další dva kroky. Je možné, že ostatní jsou někde blízko. Nebo že dostanu úkol jen já sám. Možná je na hřbitově skryto nějaké tajemství.

Přistoupí k prvnímu náhrobku a čte nápis:

Aurora, kočičí žena,

zemřela z nedostatku pozornosti.

Aurora? Trvá mu jen několik vteřin, než se mu před očima objeví obrázek: zraněná kočičí žena v labyrintu, za níž se vynoří škorpion se zvednutým ostnem. Ale ona ho nevidí, neslyší. Sarius ho sice zažene, ale to už ji stihl bodnout. ]á jsem nevěděl, že umře. Já myslel, že přece posel…

‚Nedostatek pozornosti‘ – je tím myšleno to, že nebyla ostražitá, nebo to, že on na ni nebral ohled? To na náhrobku není. Zažene výčitky svědomí a jde dál.

Rabelar, temný elf, zemřel na žvanivost.

Se jménem Rabelar se Sarius ještě nesetkal. Ale žvanivost asi byla příčinou mnoha úmrtí. Za oběť jí padli také Charmilia – upírka – a Vhahox – barbar.

Zpěv je čím dál víc skličující. Sarius v duchu vidí obraz ženy klečící na zemi, s rukama sepnutýma před obličejem; žena se houpe dopředu a dozadu. Obličej má zakrytý černým závojem a zpívá…

Sarius představu zažene a jde dál, hledá jeden určitý kámen. U přespříštího se opět zastaví.

Kaskaar, upír, zemřel jako zrádce.

Tento kámen je jeden z těch, co jsou nakřivo. Někdo na něj nakreslil ohavnou posměšnou grimasu.

Tráva pod Sariusovýma nohama šustí. Jde dál.

Ogalfur, trpaslík, zemřel na lenost.

Berenalis, temná elfka, zemřela na žvanivost.

Julano, člověk, zemřel na neposlušnost.

Trojabas, upír, zemřel na nepozornost.

A potom, i když doufal, že to tak nebude:

Xohoo, temný elf,

zemřel, protože se nedokázal ovládat.

Takže Xohoo je opravdu mrtvý. To je… škoda. Velká.

Temnota a vzlykající ženský hlas, skutečnost, že Xohoo nikomu kromě něj nechybí, všechno to je teď jen velmi špatně snesitelné.

Sarius se odtrhne od náhrobku a jde dál.

Airdee, temná elfka, zemřela na zvědavost.

Ta by se mi taky mohla stát osudnou, pomyslí si hořce Sarius. Mimovolně zrychlí, zatímco dál prochází kolem řad náhrobků.

Jostaban, vlkodlak, nepozornost.

Grunalfia, trpaslice, zvědavost.

Ruggor, trpaslík, lenost.

Grotok, barbar, neposlušnost.

Sarius toho má dost. Tady žádné dobrodružství nečeká, ani žádný úkol. Hřbitov je hrozivý. Má pocit, že se z půdy každým momentem vynoří ruce mrtvých a chytí ho za nohy. Chce odsud pryč.

Další nápisy na náhrobcích už nečte, je mu jedno, jestli tam jsou i známá jména – ačkoli, najít tu Drizzela nebo LordNicka by za snahu stálo.

Ale chtít pryč a moct pryč jsou dvě různé věci. Za náhrobky se sice leskne kovaná železná brána, ale za ní je jen les. Nějaký les. Pravděpodobně na míle vzdálený od Bílého města.

Vítr oživne a probudí k životu nové zvuky, pohupující se větve stromů lákají Sariuse k sobě. Nebo ho odhánějí? Neví; nejradši by se skrčil a schoval obličej v dlaních, ale někdo ho určitě pozoruje.

Zemřel na zbabělost, na obrovský strach. Dobře, tak takhle to nejde. Teď se vzpamatuje, nebude bláznit kvůli tmě nebo zoufalému zpěvu a najde cestu ven. Brána je dobrý začátek.

Jde k ní, všude kolem jsou další hroby. Mnohé nápisy jsou zarostlé nebo tak zvětralé, že je nemůže rozluštit. To je jedno. Pryč odsud.

Zpěv se ztiší hned, jak projde branou. Díky bohu. Ale kam teď? Netroufne si Erebos jen tak opustit. Kdoví, kde by se ocitl příště. Pokud by se vůbec někde ocitl.

Pak něco zaslechne. Bušení. Klepání. Jako z dolu. Tasí meč. Zvuk se noční krajinou rozléhá strašidelně nahlas, stejně jako každý ze Sariusových kroků. Čím víc se Sarius přibližuje, tím hlasitěji a jasněji k němu klepání doléhá a brzy, k jeho úlevě, je doprovázeno i paprskem světla.

Samozřejmě je to zase jeden ze skřetů, poslových nohsledů. Sedí k Sariusovi zády na dřevěné bedně, před sebou má kamennou tabulku, kterou opracovává kladívkem a dlátem. Teď už Sarius ví, odkud náhrobky pocházejí.

Když se postavím za něj a nakouknu mu přes rameno, určitě uvidím, jak zrovna do kamene tesá moje jméno, jen aby mě vyděsil.

Sarius se připlíží blíž a nahlédne skřetovi přes rameno. Omyl. Náhrobek nese jiné jméno: Shiyzo. Tím lépe, toho Sarius nezná. Teď, když Sarius stojí přímo za ním, se skřet otočí a obrátí k němu svůj odporný obličej. „Neobvyklá hodina na návštěvu, Sariusi.“

„Já vím. Já tu vlastně ani být nechci.“

Skřet se štěkavě zasměje.

„A kdo by chtěl?“

„Můžeš mi říct, jak se dostanu zpět?“

„Kam zpět?“

Ano, kam? Sarius svá slova vybírá pečlivě.

„Chtěl bych Erebos na chvíli opustit, ale nechci si tím uškodit.“

Skřet buší do kamene, vypadá zamyšleně.

„Tak jednoduché to není.“

Kdyby bylo, tak bych tě nepotřeboval. Sarius se ale má na pozoru, aby to neřekl nahlas. Trpělivě čeká, zatímco se skřet drbe za roztřepeným uchem.

„No dobře, tak běž. Očekáváme tě zítra odpoledne. Je v tvém zájmu, abys nás nezklamal.“

„Ano. Samozřejmě,“ řekne Sarius s úlevou.

„A vyřiď Nicku Dunmorovi následující: že nemá zapomenout na pravidla, my bychom se to dozvěděli. A má mít oči otevřené.“

„Ano, dobře. Koneckonců nechci, abys něco takového musel dělat i pro mě,“ řekne Sarius a ukáže na kus kamene ležící před nimi.

„Ach. Ale ten už mám. Dávno. Pro vás všechny. Většina z vás ho bude potřebovat, nebo ne?“

Skřet se stále ještě šklebí, když obrazovka zčerná.

04:42. Příliš brzo na to, aby vstal, moc pozdě na to, aby ještě pořádně usnul. Bez velké naděje si Nick lehl, přetáhl si peřinu přes hlavu a zavřel oči. Pokusil se klidně dýchat, ale v myšlenkách mu tančily náhrobky.

Byli ostatní ještě někde na cestě? Za pár hodin se zeptá Colina. Ne, nezeptá, to nebylo povoleno. Sakra. Ale určitě mu na obličeji uvidí frustraci z Lelantova prohraného boje. S tímto utěšujícím pocitem Nick konečně usnul.

13.

Rozkouskovaná noc a návštěva hřbitova zanechaly na Nickovi následky. Už na cestě do školy cítil lehký tlak ve spáncích jako při blížícím se nachlazení. Ten pocit ho pronásledoval celý den, i když ho různé věci místy zatlačily do pozadí. Například pohled, který nabízeli Jamie, Emily a Eric Wu – jak stáli před branou školy a měli hlavy u sebe.

Eric. Sklonil se k Emily a něco jí energicky říkal. Neuhnula, dokonce se usmála. Jamie stál u nich se založenýma rukama a přikyvoval. Nick předstíral, že něco hledá v tašce, a přitom trojici nenápadně pozoroval. Eric asi musel říct něco zábavného, protože se všichni tři zasmáli, což Nickovi připomnělo, jak málo se Emily směje a jak moc by si přál, aby ji rozesmál on, a ne Eric.

Kdyby aspoň Eric nebyl tak afektovaný typ, pomyslel si Nick a málem zapomněl hrabat se dál v tašce. Byl to ten typ kluka, o kterého Emily stála? Vytáhlý, napůl Asiat, s účesem jak nějaké princátko a s brýlemi šprta? Šampion z literárního klubu? On nebyl divný týpek, to ne, od něho by si určitě něco vzala. To je k vzteku.

Nick by teď dal dvě…, ne, jednu svou úroveň za to, aby slyšel, o čem mluví. Kdyby se včera nepohádal s Jamiem, mohl se k nim dnes klidně připojit.

„Dunmore, nestůj tu v cestě jako idiot!“ Jerome do něj zprudka vrazil, Nickovi málem vypadla taška z rukou.

„Zmiz!“ zařval za ním Nick. Nejradši by ho dohnal, chytil za límec a seznámil jeho nos se svou pěstí, protože teď si ho Emily, Eric a Jamie samozřejmě všimli. Jamie se na něj rychle podíval a otočil se zase zpět, Emily zdvihla ruku k polosrdečnému pozdravu. Nejpřátelštěji se na něj díval Eric, zrovna ten.

Nick se odvrátil a šel do školy. Odkud pocházel ten jeho vztek? Jistě z napůl probdělé noci.

V učebně matematiky byl v pondělí ráno klid, ale Brynne Nicka odchytia hned u dveří.

„Tak co?“ zašeptala. „Tak co?“

Položil si prst na rty. Ještě, že se o hře nemůže mluvit.

Brynnin výraz se změnil z rozzářeného na spiklenecký a plný porozumění. „Já věděla, že se ti to bude líbit,“ řekla.

„No jo.“ Nick na tváři vynutil úsměv.

Uvědomil si, že Brynne taky vypadá vyčerpaně, ale dala si velkou práci, aby únavu zakryla make-upem.

Pokus, který by v Helenině případě neměl ani nejmenší smysl. Pohled na ni nikdy nebyl příliš radostný, ale dnes překonával vše. Byla neučesaná, oči měla napůl zavřené, pusu pootevřenou. Za chvíli začne slintat. Jerome a Colin ji nespustili z očí a imitovali její výraz, přitom se mlátili smíchy.

Helen nic z toho nevnímala. Zírala před sebe a teď se také začala zvolna kolébat. V Nickovi se probudilo cosi jako soucit. Možná byla jednou z těch na hřbitově. Možná byla Aurora, kterou jsem nechal v labyrintu.

Šel k ní. „Helen?“

Sotva ho vnímala, jen trochu nakrčila obočí. Colin a Jerome málem umřeli smíchy.

„Helen? Jsi v pořádku?“

Teď vzhlédla. Kolem očí měla temně hnědé stíny.

„Co?“

„Jestli jsi v pořádku. Vypadáš…“ – hrozně, chtělo se mu říct, ale kousl se do rtu – „nemocně.“

Z Helenina hrdla vyšel chraplavý smích. „Hele, hleď si svýho, Dunmore!“

„Je mi to jasný. Tak si tu jen dál slintej a dělej ze sebe estrádní číslo.“ Ukázal ke Colinovi a Jeromovi. „Ti se taky baví.“

To musel hrát milosrdného misionáře, a zrovna u Helen? Víš přesně proč, ozval se v něm malý zlý hlásek. Mohla ti něco povědět. O minulé noci například. Nebo o svém skonu. Pak by ses jí zeptal, jak se jmenovala, co? A mohl by sis odškrtnout jednoho neznámého ze seznamu.

Přejel si rukama přes obličej. Bože, dnes byl k nepoužití. Ale dosáhl aspoň toho, že Helen působila trochu normálněji. Seděla na svém místě vzpřímeně, se zavřenými ústy a s rukama sevřenýma v pěst.

„Nicku, ty ňoumo,“ pozdravil ho Colin. „Cos chtěl od Helen?“

„Buď zticha, Coline. Vypadala hrozně, proto jsem k ní šel. Nechovej se, jako kdyby ti bylo dvanáct.“

„Jasný. A jinak? Nějaké novinky?“

„Ne.“ Nick si Colina prohlížel odshora dolů. Samozřejmě nebyl bledý, ale jeho pleť měla nezdravý našedlý tón, který ještě nikdy neměla.

„Včera to bylo hustý,“ řekl Colin.

„To se dá říct. A taky hustá noc.“ Mohl prostě dělat, jako kdyby byl u toho a nenadělal si málem na hřbitově do kalhot.

„Jo, noc,“ zahloubal se Colin. „Ta byla fakt dobrá. Nikdy bych si nemyslel, že se to vyvine takhle. Co ty?“

„Ne, já taky ne.“ Ale no tak, dej k dobru nějaké detaily!

„A to byl jen začátek,“ řekl Colin. „Na to se můžeš spolehnout.“

„Jo. Jasné. Jsem zvědavý, co přijde teď. Co myslíš?“

Colin zvedl ruce. „Copak jsem jasnovidec?“

Nemělo to smysl. Nic víc než nejasné narážky Nick ze svého kamaráda nedostane. Ale možná měl chuť na pár domněnek?

„Děsně rád bych věděl, pod jakým jménem se skrývá Helen,“ zamumlal tak potichu, aby to slyšel jen Colin.

„Jo, to by bylo zajímavé. Ne každý tam běhá se svým vlastním obličejem. Na Helenině místě bych to ani nedělal.“

Nick narážku pochopil a otevřel ústa, hned je ale zase rychle zavřel. Colin se zašklebil.

„Nemusíš se bát. Vím, že to nejsi ty. Pohybuje se tam už delší dobu. Ale myslím si, že to nepochopili všichni.“ Přestal, když se přidal Jerome.

„Tajné rozhovory?“ zeptal se.

„Zbláznil ses?“ odvětil Colin. „Myslíš si, že neznám pravidla?“

„No, možný je všechno.“ Jerome se ušklíbl a zase odešel. Helenin mdlý pohled ho následoval.

„Má pravdu,“ řekl Colin. „Být zticha je teď v módě. Ale Jerome sám předtím žvanil, takže ať si trhne.“ Spokojeně se zašklebil. „Kromě toho – já stejně nevyletím.“

Když zazvonilo na první hodinu, spočítal Nick spolužáky. Alex tu byl, Dan chyběl. Aisha tu byla, Michelle chyběla. Při bližším pohledu byla i Aisha bílá jako stěna; šátek na hlavě měla uvázaný nedbale a pořád mrkala.

Jamie tu byl, samozřejmě, a Emily. Gloria chyběla. Tichý Greg tu byl taky a dělal totéž co Nick: skenoval řady a v duchu si dělal poznámky. Pak pan Fornany začal s matematikou a ukončil tak nepříliš něžně Nickův průzkum.

Automat na kávu byl poslední záchrana, ale už z dálky Nick viděl frontu, která se před ním vytvořila. Sakra. Potřeboval rychle něco, co by mu pomohlo přežít další tři hodiny výuky.

U okna stál Jerome a zrovna mačkal dopitou plechovku Red Bullu. To bylo od Jeroma mazané. Zítra se Nick taky zásobí energetickými nápoji. Se zívnutím padl na jednu z laviček na chodbě. Poprvé po dlouhé době potřeboval být o přestávce sám, uvědomil si. Jamie se už zase vykecával s Ericem Wu; tentokrát u toho aspoň nebyla Emily. Colin se snažil zaujmout mlčenlivostí a chodil teď po chodbách a sledoval, co se děje. Když ho Nick naposledy viděl, bylo předmětem jeho zájmu jedno děvče z nižší třídy – jmenovala se Laura, pokud si Nick správně vzpomínal. A měla s sebou malý balíček.

Podíval se na hodiny. Ještě pět minut do začátku další hodiny, přesně čas na to, dojít si na záchod.

Toaleta byla místem žhavé diskuze. Nick, který už držel dveře za kliku, o krok couvl.

.. nesmím a ty to víš. Nech mě na pokoji.“

„Ale to nedává smysl! Zkopíruj mi to ještě jednou a já to můžu aspoň zkusit, nikomu to neřeknu!“

„Řekl jsem ne.“

„No teďa, ty seš hnusnej. Nic na tom není a ty to víš!“

„Právě že ne. Proč bych měl kvůli tobě porušovat pravidla? Víš moc dobře, že na to přijde. Vždycky na to přijde.“

Dveře se rozletěly a vyřítil se kluk, kterého Nick neznal. Přímo za ním vyšel jeden z mladších žáků, Martin Garibaldi, měl brýle nakřivo a byl úplně rudý v obličeji.

„Počkej, prosím!“ volal a běžel za tím prvním.

Nick ty dva pozoroval, jak si razí cestu mezi ostatními žáky. Bylo lehké uhodnout, kdo byl hráč a kdo ne: nehráči byli překvapení, hráči se šklebili a krčili rameny. Když se Nick otočil, zjistil, že vedle něj stojí Adrian McVay a čeká, až si ho všimne.

„Čau Adriane.“ Pohled na toho chlapce ho stále zvláštně dojímal. Měl život plný trápení a bylo to na něm vidět. Chyběla mu ochranná zeď, nějaká frajerská fasáda. Jedna Nickova část se před Adriana chtěla postavit s rozpřaženýma rukama.

„Můžu se tě, Nicku, na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Co je na těch DVD, co si mezi sebou vyměňujete?“

Nick se nadechl a řekl první věc, která ho napadla. „My si nic nevyměňujeme.“

Čistá pravda. Kopírujeme a šíříme, to je něco úplně jiného, ne?

„Aha, dobře. Ale lidi si prostě vzájemně strkají DVD. Můžeš mi říct, co na nich je?“

„Proč se ptáš zrovna mě?“

„To taky nevím.“ Adrian zdvihl koutky k lehkému úsměvu. „Po pravdě, nejsi první, koho se ptám.“

„Ale ti ostatní ti nic neřekli.“

Adrian zavrtěl hlavou. „Jak to tak vypadá, tak ty mi taky nic neřekneš, co?“

„Nemůžu. Moc mě to mrzí. Sorry.“

Colin pochodoval okolo, pozdravil a zdvihl tázavě obočí. Ne, pomyslel si Nick. Já si tu pusu na špacír nepouštím. Sakra, to snad Colin všechno kontroloval? To teď při každém rozhovoru bude někdo předpokládat, že Nick porušuje pravidla?

Adrian zamyšleně pozoroval své ruce.

„Všichni říkáte, že nemůžete. Je to tak? Nebo prostě nechcete?“

„Slyšel jsem, že ti už někdo to DVD nabízel. Proč sis ho prostě nevzal, když jsi tak zvědavý?“

Otázka vymazala z Adrianovy tváře úsměv. „Protože prostě nemůžu, bohužel.“

„I když ani nevíš, co na něm je? Promiň, ale to je teď na mě nějak složité.“

Trvalo několik vteřin, než odpověděl. Hlas měl tichý.

„Bohužel ti to nemůžu vysvětlit. Blbý, já vím. Nesmím si to DVD vzít, ale moc by mi pomohlo, kdybych věděl, co na něm je.“

Zvonilo na další hodinu. Naštěstí. Tenhle rozhovor byl s každým dalším slovem nepříjemnější a Nick byl rád, že se po pár prázdných frázích a úsměvu mohl vytratit.

Nick fyziku i psychologii prodřímal.

„Co od tebe malej McVay chtěl?“ zeptal se Colin o přestávce před angličtinou.

„Nic zvláštního,“ lhal Nick opět s impulzem, že musí Adriana ochraňovat. A sebe, přirozeně, ale to jen na okraj. „Chtěl si jen pokecat.“

S tím se Colin spokojil – opět se skepticky povytaženým obočím, ale to bylo jedno. Nick vůči němu neměl žádnou zodpovědnost a už vůbec ne, pokud si chtěl hrát na ochránce pravidel, blbec.

Při vyslovení Adrianova jména se Emily krátce otočila a zkoumavě se na Nicka podívala. Skoro pohrdavě. Proč najednou to?

Pak to pochopil. Samozřejmě, Jamie jí určitě vyprávěl, že Nick už to zlověstné DVD taky vlastní. Mohla si tedy spočítat, proč jí Nick včera volal a že to s Adrianovým číslem nemělo nic společného. Sakra. Proč nemohl Jamie držet jazyk za zuby?

Pan Watson vstoupil do třídy s balíkem knih pod paží. I jeho pohled byl zkoumavý a Nick měl pocit, že když pan Watson spočítal prázdná místa, vědoucně pokývl.

„Jak se máte?“ zeptal se a nespokojil se s všeobecným neurčitým mručením.

„Chybí šest lidí, pokud správně počítám. Nevíte proč? V ostatních třídách je také neobvykle vysoký počet nemocných, ale podle školního lékaře teď neřádí ani chřipka, ani žádná střevní viróza.“

„To my nevíme,“ řekl Jerome.

„Ale ty jsi byl minulý týden také jeden den nemocný, ne? Co bylo tobě?“

Jerome překvapeně mlčel. „Bolela mě hlava,“ řekl po krátkém přemýšlení.

„Bolela tě hlava, tak tak. A teď už tě to nezlobí?“

„Ne.“

„Tak si připravte knihy. Doufám, že jste četli sonet číslo osmnáct, jak jsme se dohodli: Shall I compare thee to a summers day…“

Hrabali se v taškách. Nick si samozřejmě zapomněl báseň byť jen prohlédnout a doufal, že ho Watson nevyvolá. Bleskovou interpretaci by se svou zamlženou hlavou dnes nezvládl.

Výkřik jím projel jako elektrický proud. A nejen jím, celá třída sebou trhla jako pod úderem biče.

Aisha si zakrývala ústa třesoucíma rukama a byla bílá v obličeji, jako by měla každou chvíli omdlít.

„Co se stalo?“ Pan Watson, otřesený stejně jako všichni ostatní, se k ní rozběhl, což Aishu hned probralo z šoku. Rychle něco vytáhla z knihy a zmačkala.

„To nic není,“ řekla rychle. „Myslela jsem, že vidím pavouka. Ale je to v pořádku.“ Přeskakující hlas a slzy, které si hned otírala, ji usvědčily ze lži.

„Můžeš mi ukázat, co to máš v ruce?“ pan Watson se dál k Aishe odhodlaně blížil.

Mlčky zakroutila hlavou. Teď už jí slzy tekly proudem.

„Prosím, Aisho. Chci ti pomoct.“

„Ale to nic není. Jen jsem se vyděsila. Opravdu.“

„Ukaž mi to.“

„Nemůžu.“

Pan Watson natáhl ruku. „Zůstane to jen mezi námi. Slibuji.“

Ale Aisha trvala na tom, že ne.

Pan Watson změnil taktiku, nechal Aishu na pokoji a obrátil se ke třídě. „Aisha nechce mluvit o tom, co se jí stalo, ale možná to může udělat někdo z vás? Pomohli byste mi, pokud je ona z nějakých důvodů, které neznám, zavázána k mlčení?“ Podíval se na každého z nich. „Jsme kolektiv. Pokud má někdo z nás problémy, nemělo by nám to být jedno.“ Nejdřív nikdo neodpověděl. Třída byla zticha jako jen při vzácných příležitostech, pouze Aisha hlasitě dýchala. Greg jí podal papírový kapesník, který si vzala, aniž by na něj pohlédla.

„Možná má prostě jen své dny,“ řekl Rashid.

Tu a tam se někdo zasmál.

Rashid se zašklebil. „To by přece mohlo být.“

Pan Watson na něj pohlédl, dlouze a beze slova; Rashid sklopil oči. Najednou Nick chápal, proč si některá děvčata před hodinou angličtiny malují rty.

„Bylo ode mě hloupé se vás ptát,“ zhodnotil to učitel. „Ale abych byl upřímný, řeknu vám, že se za každou cenu pokusím zjistit, proč je Aisha tak zničená. Pevně doufám, že s tím nikdo z vás nemá nic společného.“ Znovu se posadil za katedru a otevřel knihu. „Rashide, prosím přečti nám sonet číslo osmnáct a pak nám ho interpretuj. Po tvém interpretačním výkonu před chvílí se už nemohu dočkat, až uslyším další.“

Po konci hodiny si na Nicka u dveří počíhal Jamie.

„Nemáš ponětí, co se Aishe stalo?“

„Ne, proč? Neviděl jsem, co ji vyděsilo, stejně jako ty.“

„To nemyslím. Myslím v širších souvislostech. Má to něco společného s tím DVD, co? S tou hrou?“

„To já nevím,“ zamumlal Nick a chtěl kolem Jamieho projít. Ale ten ho chytil za rukáv.

„Něco se tu děje,“ řekl. „No tak, Nicku, copak si spolu nemůžeme normálně promluvit? Aisha není jediná, koho jsem dnes viděl brečet. Jedné holce ze sedmičky se stalo něco podobného. Našla něco v tašce a byla kvůli tomu úplně vyřízená, za žádnou cenu o tom ale nechtěla mluvit nebo to někomu ukázat.“

„No a?“ zeptal se Nick. Vytrhl Jamiemu svůj rukáv, ale přesto zůstal stát. Colin a Rashid nebyli poblíž, hluk ve třídě byl velký, takže je s Jamiem nikdo poslouchat nebude.

„Přece si nemyslíš, že Aisha mluvila pravdu?“ Jamieho obličej vyzařoval spíš pobavení než ohromení. „Pavouk, prosím tě. Viděl jsi stejně dobře jako já, že v ruce schovávala nějaký lístek.“

„Třeba na něm byl obrázek pavouka,“ zavtipkoval Nick, ale ihned si připadal hloupě a odmítavě mávl rukou. „No jo, já ten papír viděl taky. Ale nevím, co to mělo znamenat. Možná to s ní jen ukončil dopisem její přítel.“ Jamie se zlehka usmál. „Fakt, přestaň si hrát na hlupáka. Už deset dní nebo tak tu něco nehraje. Od té doby, co tu koluje ta hra. Toho sis přece musel všimnout.“

„Ty fakt trpíš stihomamem.“

Jamie se na něho zamyšleně podíval.

„Škoda,“ řekl. „Měl jsem tvoji nabídku včera přijmout a na to DVD se pořádně podívat. Pak bych možná měl v ruce něco, s čím bych mohl jít za panem Watsonem.“

Ta hra je totiž mnohem chytřejší než ty, Jamie Coxi, a velmi jednoduše by tě obehrála.

V jídelně bylo i přes vysoký počet nemocných žáků plno. Díky své výšce a ne právě vstřícné náladě ukořistil Nick během pěti minut misku salátu a talíř nedefinovatelných těstovin. A teď? Normálně by si sedl vedle Jamieho nebo Colina, ale ani jeden teď nepřicházel v úvahu.

Rozhlédl se a lehce se i s tácem zakymácel, když u jednoho menšího stolu objevil Emily. Ta zamávala a Nick málem vše upustil, aby jí mohl taky zamávat. Ale to by bylo zbytečné plýtvání. Nemávala totiž jemu, ale Ericovi, který ihned nabral kurz k jejímu stolu. Během několika vteřin byli ponořeni do rozhovoru, jako by ho jen před chvíli přerušili.

Nicka hlad přešel. Praštil tácem na první volné místo a zíral na jídlo. Školní břečka. Měl to Ericovi hodit na hlavu.

„Je tu volno?“

Vesmír Nicka Dunmora nenáviděl, to bylo jasné. S afektovaným úsměvem si vedle něj položila misku se salátem a sklenici vody Brynne.

„Ach, špagety!“ řekla, jako by nikdy žádné neviděla. „Dobrou chuť.“

Teď bylo jídlo aspoň k něčemu dobré. Nick si jím mohl ucpat pusu a nemusel tak odpovídat na její tlachání.

„Co ta Aisha dneska předvedla! Neviděls, co měla v ruce?“

Nick zakroutil hlavou a na vidličku si natočil další špagety. Bílá omáčka, ve které plavaly, vzdáleně chutnala po žampionech.

„To je taky jedno. Já bych se takhle každopádně nikdy nepředváděla.“ Čekala na Nickův souhlas, ale ten se zcela soustředil na svůj salát, který se doslova koupal v octu.

Proč nemohl být jako Colin? Ten by řekl hele, krásko, odpal, a měl by klid. Ale Nick se děsil ublíženého výrazu v Brynniných očích a svého černého svědomí.

„Haló! Je někdo doma?“ Brynne mu zamávala rukou před očima.

„Jo, promiň, cos říkala?“ Jsem strašnej měkota.

„Na něco jsem se tě ptala,“ řekla s důrazem na poslední slovo.

„Aha. Promiň, jsem docela unavený. Co chceš vědět?“

„Jestli bys mi něco nechtěl říct.“

Prosím? Co by jí měl říct?

„Myslíš, že bych ti měl poděkovat? Za tu věc? Dobře, moc dík. Spokojená?“

Brynnin úsměv ochabl. Odhodila si vlasy z čela a stiskla rty.

A co se zas stalo teď? Vždyť byl zdvořilý!

„Ptala jsem se, co je mezi tebou a Jamiem,“ začala Brynne po několika mlčenlivých vteřinách.

„Co by jako mělo být? Vůbec nic.“

Brynne nasadila vševědoucí pohled. „Ani omylem. Vy jste se kvůli…, no vždyť víš, kvůli té věci pohádali. Je to tak?“

Nick neodpověděl, což Brynne vzala jako souhlas. „Nic si z toho nedělej. Máš spoustu přátel, toho nepotřebuješ. Není zrovna cool. Viděls ty boty, co má dneska?“

Opravdu se zahihňala. A opravdu ho taky chtěla vtáhnout do rozhovoru o špatném vkusu jeho nejlepšího kamaráda. Nick hodil vidličku na mazlavé špagety a odsunul židli.

„Myslím, že už mám dost. A až zas někdy budeš chtít pomlouvat Jamieho, najdi si na to někoho jiného.“

„He, vždyť to bylo jen…“

Víc neslyšel, byl už na cestě ven, musel ale ještě projít kolem Emily, která ho vůbec nebrala na vědomí. S bradou opřenou o ruce a hlavou lehce na stranu naslouchala Ericovi, který mluvil a mluvil a mluvil.

Rychle domů, pomyslel si Nick. Mlátit nepřítele, až se počítač zavaří.

Jen na něj ještě čekaly dvě hodiny odpoledního vyučování. Nemohl by se vypařit? Bylo mu špatně při představě, jaký náskok si nahnali ti, kdo dnes zůstali doma.

Ale když teď vydrží, mohl by si možná dovolit jeden den předstírané nemoci zítra. Ne, sakra, zítra musí odevzdat seminárku na chemii. Už zítra!

Dobře, tím se aspoň vyřešilo, jak stráví polední pauzu. Vzal tašku a našel si klidné místo u okna v knihovně.

Vzal si z poličky dvě knihy a začal z nich opisovat, přičemž se snažil věty co nejvíc obměnit. No vida! Vždyť to nebylo tak zlé. Už měl půl stránky. Tady byl ještě nějaký obrázek, který by tam mohl použít a který by práci dodal na profesionálním vzhledu.

Šel kopírovat, pak psal dál, zvládl dvě strany. Určitě nebyly nic moc, ale měl je.

Nick spokojeně vyhlédl z okna na mokrý dvůr, jako by tam mohl nasbírat inspiraci na další dvě strany. Ale viděl jen Dana, který dnes vlastně chyběl. Ale teď stál tam dole, úplně sám. Proč neseděl Manekýn před počítačem?

Nick sledoval, jak se Dan skrčil za plot z tújí oddělující školní dvůr od parkoviště. Něco držel v ruce. Dalekohled? Ne, fotoaparát.

Nick zamhouřil oči, aby lépe viděl. Dan fotil něco na parkovišti. Nick bohužel neviděl, co to je, protože mu v cestě stálo pravé křídlo školní budovy.

Zakrátko Dan fotoaparát sklopil a rozhlédl se. Pak se odloudal prostředkem dvora a vrhal kradmé pohledy do oken tříd v přízemí. U jednoho okna se zastavil a opět udělal pár fotek. Pak vešel do školy a zmizel z Nickova zorného pole.

Nick by nejradši vyskočil a běžel dolů po schodech, aby Dana odchytil a zeptal se ho, co tam dělal. Ale Dan by mu stejně nic neřekl.

Nebyl by ale problém sebrat mu foťák a podívat se na poslední fotky.

Ne, to neudělá. Ne.

Místo toho obrátil list, na kterém chtěl zrovna pracovat.

DAN, napsal na levou stranu a za to nakreslil rovnítko. O čtvrt hodiny později měl na papíře neuvěřitelné množství rovnic. Neodpovídaly zrovna látce probírané v matematice, ale byly bezpochyby mnohem zajímavější.

DAN = Sapujapu? Ne, ten je moc milý. Drizzel? Možná. Možná taky Blackspell.

ALEX = nevím. Možná někdo ještěří? Gagnar? Nebo temný elf: Vulcanos? Může být kdokoli. Může být cokoli.

COLIN = Lelant. Ale na to měl dnes moc dobrou náladu. Cítí se nezranitelný. Ale: kdoví, co se stalo v noci. Možná přece jen BloodWork? Nebo Nurax?

Helen = Aurora? Pak je mrtvá. Tyranie? To by bylo možné. Arwen’s Child? Tak to se usměju k smrti.

Jerome = LordNick? Ale proč?

Brynne = Feniel, pravděpodobně, protože nesympatická koza. Nebo Arwen’s Child. Nebo Tyranie.

AISHA = pravděpodobně mrtvá, a proto tak mimo. Aurora?

RASHID = Drizzel? BloodWork? Blackspell? Xohoo?

Nick odhodil vynervovaně tužku na stůl. Za každou jeho domněnkou stál otazník. Žádná postava nebyla jednoznačná. Stejně tak bylo možné, že během celé hry Colina ještě nepotkal, tak jako všechny ty lidi ze hřbitova, stejně jako členy Vnitřního kruhu. Kdo byli například Beroxar nebo Wyrdana?

Ne, nemělo to smysl. Nebude si s tím lámat hlavu. Radši teď ještě bude trochu pracovat a pak se zase s čistým svědomím ponoří do Erebosu.

Nick si vzal nový list papíru a psal dál, aniž by doopravdy chápal, o co vlastně jde. Měl hotové tři a půl strany, když zazvonilo na další hodinu. To vůbec nebylo špatné, zbytek zvládne dnes večer a pak to všechno rychle naťuká do počítače. Nějak to dopadne.

S každým novým dnem ztrácí moje realita na významu. Je hlasitá a bez řádu, nepředvídatelná a náročná.

Co vlastně realita umí? Umí vyvolat hlad, žízeň, nespokojenost. Způsobuje bolest, bije kolem sebe nemocí, naslouchá směšným zákonům. Především je ale konečná. Vždy vede ke smrti.

Co se počítá a má sílu, jsou jiné věci: nápady, vášeň, dokonce šílenství. Vše, co se vyvyšuje nad rozum.

Odnímám realitě svůj souhlas. Odepírám jí svou pomoc. Podléhám vábení utéct před světem a vrhám se celým svým srdcem do nekonečnosti nereálna.

14.

„Už tě očekávám.“

Posel sedí na židli v hostinském pokoji, když Sarius později odpoledne dorazí. Slunce je na obloze nízko a oknem do místnosti vrhá medově zbarvené paprsky.

„Říká se, že se dnes něco zajímavého stalo. Vyprávěj mi o tom, Sariusi. Bylo to něco zvláštního?“

S jedním „ne“ se posel nespokojí, to bylo jasné.

„Děvče jménem Aisha se dneska tak nějak zhroutilo.“

„Víš proč?“

„Ne přesně. Našla něco v učebnici angličtiny a vyděsila se. Ale neviděl jsem, co to bylo.“

Vypadá to, že se posel s odpovědí spokojil.

„Co se stalo ještě?“

No, co?

„Pozoroval jsem Dana Smythe, jak něco potají fotí. Něco na parkovišti.“

„Dobře. Co ještě?“

Sarius přemýšlí. Co by měl ještě vyprávět?

„Řekni mi něco o Ericu Wuovi. Nebo Jamiem Coxovi,“ napoví mu posel. Už všechno ví, pochopí Sarius. A zkouší mě.

„Mluvili spolu.“

„O čem?“

„To nevím.“

„Škoda.“

Posel se jedním mrštným pohybem zvedne ze židle. V maličkatém pokoji působí nadlidsky veliký. U dveří se ještě jednou otočí, jako by ho zrovna něco napadlo.

„Dělám si starosti,“ řekne. „Erebos má nepřátele a ti jsou stále silnější. Některé z nich znáš, je to tak?“

Sariusovi se hlavou honí všemožné myšlenky. O Emily a Jamiem mluvit nebude, v žádném případě. Možná o Ericovi? Ne, raději přece jen ne. Ale něco by říct měl, rychle, posel vypadá netrpělivě.

„Myslím si, že se Erebos nelíbí panu Watsonovi. I když o něm jistě moc neví, ale pokouší se lidí vyptávat.“

„To je cenný tip. Děkuji.“

Poslův úsměv je téměř vřelý.

„A teď si pospěš. Kdo mi přinese pírko zlatého sokola, bude bohatě odměněn.“

„Jakého zlatého sokola?“ chce Sarius vědět, ale posel už se k němu otočil zády a bez dalšího slova odchází.

Sarius se různě vyptává. U pekaře se dozví, že by měl jít na jih a měl by si dát pozor na ovce. První nedostatek v tomto světě. Ovce!

Žebračka, které věnuje minci, mu prozradí, že by měl hledat růžově zbarvený živý plot. Ač je to namáhavé a zdlouhavé, po víc než hodině Sarius nasbírá dostatek informací na to, aby se mohl vydat na cestu, snad na tu pravou. Ihned je vyrušen, jako vždy z vnějšího světa.

Mobil.

Jamie.

Sarius zvonění ignoruje. Má práci, musí ven z města. Snad má dost silný meč, aby odolal zlatému sokolovi.

O hodinu později je chytřejší. Šel směrem, který mu ukázaly stráže u bran města. Na jih. Jde a jde, nenajde ale ani ovce, ani sokola. Zato si sokol najde jeho. Překvapivě a bez varování se z nebe snese obrovský zlatavý pták, zářící jako meteorit. Sarius se kryje, ale nemá naději. Stojí uprostřed otevřeného pole a sokol ho popadne pařáty, zdvihne ho kus nad zem a zase ho pustí. Většina opasku zešediví, zčerná.

Rychle se odplazit pryč, než bude příliš pozdě. Pronikavé ptačí skřeky a nervy drásající jekot způsobený poraněním splynou. Sarius zatne zuby – má ještě léčivý nápoj, musí se dostat k inventáři dřív, než ho sokol chytí podruhé.

Ale protivník mu žádný čas nedá, zakrouží vysoko na nebi jako létající drak a teď se opět chystá vrhnout střemhlav dolů. Sarius tasí meč, vidí, jak se na něho sokol řítí, světlá zářivá koule. Další těžké zranění nepřežije.

Náraz je tvrdý a kovový, zvuk zranění je nesnesitelný, ale pořád je ještě tu, to je dobře, to znamená život. Ale teď se sokol chystá na třetí útok. Štípnutí komára by stačilo, aby Sarius nepřežil.

Ne, prosím, prosím, ne. Rychle otevře inventář – tady je nápoj, rychle, pták ještě stoupá, možná má dost času, rychle…

Ale nápoj účinkuje jen pomalu. Kousek po kousku se barva vrací, zvuk se pomalu, pomalu ztišuje. Sokol zatím již vystoupal dost vysoko a chystá se znovu zaútočit. Ačkoli je to zbytečné, snaží se Sarius doplazit k nejbližšímu stromu, zatímco sokol se už na něho řítí a zabírá stále větší část Sariusova zorného pole.

„Mám ho zastavit?“

Posel. Zjevil se odnikud, jako vždy.

„Ano, prosím, rychle!“

To je skvělé, Sarius bude žít. Věděl, že je na posla spoleh.

„Ale musíš pro mě něco udělat.“

„Samozřejmě. Rád.“

Sarius to slíbil, tak proč posel ptáka neodežene? Už se řítí dolů a je tak rychlý…

„Slibuješ?“

„Jo! Jo! Jo!“

Posel nedbale zdvihne paži a sokol se prudce stočí doleva, několikrát zamává křídly, vystoupá výš a pomalu zmizí z dohledu.

„Tak pojď se mnou.“

Nápoj už začal účinkovat. Sariusův opasek je už skoro celý zbarvený, z tónu už je jen tiché bzučení. Posel ho vede k nedalekému stromu a posadí se do stínu.

„Čím výš se dostáváš, tím náročnější budou úkoly, které ti dám. To je snad jasné, ne?“

„Ano.“

„Tentokrát je to úkol pro Nicka Dunmora. Když splní vše, jak má, stane se z tebe sedmička. Tím by ses nacházel ve vyšší společnosti.“

„Super.“

„Zde je tvůj úkol: Nick Dunmore musí pozvat Brynne Farnhamovou na rande. Musí se postarat o to, aby se Brynne cítila dobře a prožila hezký večer. Musí to vypadat, že se mu líbí.“

Brynne? Ale jak to? Co to má společného s Erebosem? Sarius s odpovědí váhá. Nerozumí účelu toho úkolu a ta představa ho navíc plní odporem. Všichni by se to dozvěděli. Emily by se to dozvěděla, to je jasné, protože Brynne by to vyprávěla každému na potkání…

„Tak? Proč neodpovídáš?“

„Nejsem si jistý, že tomu správně rozumím. Proč Brynne? Co to má za smysl?“

Jako by slunce zakryl mrak. Svět zešedne.

„Nejednáš chytře, Sariusi. Zvědavost nesnáším.“

„Dobře, v pořádku,“ pospíší si Sarius s odpovědí. „Udělám to. V pořádku.“

Jako předtím, když odháněl sokola, zvedne posel ruku. Tentokrát se na krajinu snese temnota.

Brynne! Nick si přejel rukama přes obličej a zasténal. Proč to nemůže být třeba Michelle? Nebo Gloria? Některá z těch milých, nenápadných. Ne, musí se promenádovat zrovna s Brynne, která se chová tak okázale.

Když udělá, co se po něm chce, už nikdy se jí nezbaví, to mu bylo jasné. Kromě toho to bude všude vyprávět, jako to dělala vždycky, a Emily se od něj odvrátí. I když, to by k němu nejdřív musela něco cítit.

Nick bezradně zíral na černý monitor. Jaký to mělo pro posla smysl, udělit mu tak nesmyslný a otravný úkol? Chtěl ho potrestat? Nebo jen otestovat jeho oddanost?

Za předpokladu, že by s tím souhlasil, jaký typ rande by to měl být? Sednout si do kavárny a mluvit o blbostech? Jít na hamburger do McDonald’s? Procházet se podél Temže a držet se za ručičky? Nebo – jen to ne – kino, kde by byl připraven o všechny únikové cesty a ztratil vědomí v Brynnině parfémovém oblaku.

Tak dobře, kavárna a blbosti. Tam mezi nimi aspoň bude stůl. Nechá ji tlachat, k tomu bude přikyvovat a občas se dokonce usměje. ‚Aby se Brynne cítila dobře a prožila hezký večer.‘

Jedna úroveň za to byla moc málo, myslel si Nick. Vytáhl mobil a udiveně zjistil, že si Brynnino číslo opravdu někdy uložil. Vytočil číslo, ale hned to zase položil. Neměl na to chuť. Zítra to bude stačit. Proč by si tím měl kazit dnešní večer?

Co kdyby zavolal zpátky Jamiemu? Jasně, aby ho Jamie zase zahrnul svými názory na Erebos.

Ne.

Nechtělo se mu nic dělat, jen hrát, a na to dnes mohl zapomenout. Znovu.

Nick sáhl po iPodu, ucpal si uši sluchátky a myslel na Emily. Rande s ní, to by byl úkol.

Záležitost s Brynne zaměstnávala Nickovy myšlenky natolik, že i seminárka na chemii ustoupila do pozadí. Teprve po večeři Nickovi došlo, že ji zítra musí odevzdat. Posadil se k počítači, přepsal text, který si přinesl ze školy, našel zbytek informací a pár obrázků na internetu a dodal je na konec. Pak to celé vytiskl a doufal, že proti všemu očekávání paní Ganterová ohodnotí jeho výplod známkou A. Nenáviděl chemii.

A Brynne, na tu nesmí zapomenout. Tu taky nenáviděl. Druhý den po chemii za ní zašel a dával přitom pozor, aby Emily nebyla na dohled.

„Čau,“ řekl. Celý obličej ho bolel z falešného úsměvu. „Chtěl jsem se na něco zeptat.“

Brynniny oči se proměnily ve velké modré reflektory plné očekávání. „Ano?“ vydechla.

„Co bys řekla tomu, kdybychom někam dneska po škole… zašli? Mohli bychom jít třeba na kafe.“

„Ach. Jo, jasně. Hustý.“ Nickovi se zdálo, že si poslední slovo říkala spíš sama pro sebe.

„Třeba do kavárny Bianco. Můžeme tam zajet hned po škole,“ navrhl Nick.

„No, já bych se vlastně docela ráda doma převlékla a tak.“

Bože ne, teď se bude dvě hodiny šminkovat a cpát se do nejkratší a nejužší sukně, kterou najde.

„Víš co, Brynne,“ řekl a protáhl úsměv až na spánky, „myslím, že to vůbec nemáš zapotřebí. Pojeďme rovnou. Jakmile budu jednou doma,“ protočil panenky, „tak se může stát, že mrtvý padnu do postele. Poslední dobou jsem se moc nevyspal.“

Přišlo jí to jako výmluva? Očividně ne.

Zahihňala se a spiklenecky mrkla. „A co myslíš, že já? Spánek je teď tak trochu cizí slovo.“

Dohodli se, že se po hodině výtvarky sejdou u metra. Nick doufal, že je v té vřavě nikdo nespatří.

Tři minuty poté zahlédl Brynne před učebnou fyziky, jak gestikuluje a něco vykládá Glorii a Sarah. O co jde, by bylo jasné, i kdyby se na něho neustále neohlížely.

Později, když Nick seděl v nejzazším koutě jídelny a bez velké chuti do sebe cpal tuňákový salát, přišel k němu Jamie. Ještě spolu dnes nemluvili a Nick musel upřímně uznat, že to byla především jeho vina. Práce na chemii a rande s Brynne mu tak ležely v žaludku, že se zrovna nehnal do nějaké hádky s Jamiem.

Ale kdo vlastně řekl, že by se pohádali? Byli staří přátelé, přece jim neshoda v jedné věci nemůže pokazit přátelství. Přesně, to mu teď řekne.

Jamie byl bledý kolem nosu a vypadal vážně. „Škoda, že jsi včera nezavolal,“ řekl.

„Měl jsem hodně práce.“

„Jo, jasně.“

„A co jinak?“ snažil se Nick zavést rozhovor na bezpečnější půdu. „Už jsi mluvil s Darleen? Tos přece chtěl.“

„Ne. Nicku, chtěl bych ti něco ukázat.“

Ukázat? To znělo dobře. Neznělo to tak, jako by mu Jamie už zase chtěl vymlouvat Erebos.

„O. k. Co to je?“

Jamie vytáhl z kapsy dvakrát přehnutý kousek papíru a vtiskl ho Nickovi do dlaně. „Tohle jsem včera našel přilepené na nosiči na kole.“

Nick papír rozbalil a v prvním momentě si myslel, že se ho zmocnilo déja vu. Na lístku byl nakreslený náhrobek, ne moc dobře, ale byl poznat. Nápis zněl:

Jamie Gordon Cox

zemřel na zvědavost a nevítané vměšování.

Ať odpočívá v pokoji.

Vedle písmen nakreslil autor krvavé stopy, velké kapky stékající po náhrobku.

„Dost hloupý vtip,“ řekl Nick. „Tušíš, kdo to byl?“

„Ne. Mám pocit, že na téhle scéně se líp vyznáš ty.“

Nenechá se Jamieho podpásovkami vyprovokovat. „Písmo mi známé nepřijde, ani nemůžu říct, jestli je to od holky nebo…“

„To je výhrůžka, chápeš to?“ přerušil ho Jamie. „Výhrůžka smrti a navíc i dost jednoznačná. Nemám se vměšovat a strkat nos do té hry, jinak…“ přejel si rukou přes hrdlo.

„Snad to nebereš vážně?“ zeptal se Nick. „Je to jen blbej vtip! Kdo by tě jako zabíjel?“

Jamie pokrčil rameny. Vypadalo to, že ho to opravdu vzalo.

„Kdo vlastně říká, že to má něco společného s…, no, však ty víš s čím? Tím si ani nemůžeš být jistý.“

Hloupé bylo, že Nick si jistý byl. Tohle pochybné umělecké dílo pocházelo od někoho, kdo už si ve světě Erebosu udělal noční procházku po hřbitově.

„Nejsem přece blbej,“ vyštěkl Jamie. „A o co by asi tak, prosím tě, šlo? Co myslíš, jaké ‚nevítané vměšování‘ mají na mysli? Třeba že jsem si ve školní jídelně stěžoval, že málo solí špagety?“

„Dobře, ale přece to nebudeš brát vážně? Je to jen blbost, nic víc! Někdo tě chce vyděsit a ty si skutečně necháš nahnat strach. To přece není nutné, fakt.“

Jamie se na něj dlouze zadíval, než zase něco řekl.

„A co to s Aishou? Proč posledně ječela? A ta holka ze sedmičky, Zoe? Co bylo s ní?“

„Nevím. Tak se jich zeptej.“

Jamie se hořce usmál. „Přesně to jsem udělal. S oběma jsem mluvil a ptal se jich, co se stalo, co je tak vyděsilo. A teď hádej: Nic neřeknou. Mlčí jako ryby.“

„Pravděpodobně už dávno pochopily, že si z nich někdo hloupě vystřelil.“

„Ne. Mají strach. Včera jsem našel dva lidi, kteří už vypadli. Ti o tom taky nechtějí mluvit, každopádně ne teď. I když si myslím, že si to jeden z nich rozmýšlí. Možná půjde za panem Watsonem, aspoň to jsem mu navrhl.“

Nic mi o tom neříkej, pomyslel si Nick, prosím, buď zticha. Co mám jinak dělat, až se mě posel na tebe zeptá?

Horečně se kolem sebe rozhlédl – neposlouchá je někdo? Ne, všechny stoly v okolí byly prázdné a lidé, kteří seděli o kus dále, byli ponoření do vlastních rozhovorů.

„Vidíš? Ty sám trpíš stihomamem!“ vykřikl Jamie. „Proč? Vysvětli mi to!“

„Ne tak nahlas!“ zasyčel Nick bezděčně. „Netrpím žádným stihomamem. Ty tomu prostě nerozumíš. Je to všechno hrozně komplikované a napínavé, ale člověk může taky lehce vypadnout a to by byla škoda. Proto se může zdát, že pár lidí reaguje trochu přehnaně, když jim někdo chce zkazit zábavu.“

„Zábavu?“ zašeptal Jamie a podržel Nickovi kresbu u obličeje. „Tohle je zábava?“ Znovu lístek složil a strčil ho do kapsy. „Dám to panu Watsonovi. Ten je od té události s Aishou dost znepokojený, už dokonce mluvil s několika lidmi a chce taky kontaktovat rodiče. Možná mu tenhle cár pomůže dál. Možná pozná, čí je to písmo.“

„Nepřeháněj tak, prosím tě!“

Proč Jamie nechápal, že to je jen hra? Byla tak fascinující právě proto, že se občas přelila do reality, ale to přece ještě nebyl důvod k tomu, aby mu někdo zkřivil byť jediný vlásek na hlavě.

„Rád bych věděl, jestli s tebou ještě můžu počítat, když půjde do tuhého,“ zeptal se Jamie. „Jsme ještě kamarádi?“

„Jasně že jsme kamarádi. Ale vyvolávat paniku kvůli jednomu nebo dvěma idiotům, kteří píšou pseudovýhružné dopisy, mi přijde fakt směšný. To mi věř. Když dáš ten lístek panu Watsonovi, ten celou tu věc zbytečně nafoukne a budou z toho jen nepříjemnosti.“

Jamie položil ruku na kapsu. „Když z toho budou mít nepříjemnosti ti správní, jen dobře,“ řekl a vstal. Než odešel, ještě jednou se k Nickovi sehnul. „Nechceš toho radši nechat? Přestaň s tím. Nekouká z toho nic dobrýho, tak nějak to cítím.“

Nick zakroutil hlavou. „Ty z toho děláš mnohem větší divadlo, než je potřeba. Mě to baví, je to dobrodružství, chápeš?“

„Ty ani nejsi schopný dobrovolně přiznat, že je to počítačová hra.“

Nick na něj vztekle, ale beze slov zíral. Vždyť Jamie taky netušil nic o pravidlech – být diskrétní k nim prostě patřilo! Kdyby si od něho Erebos vzal a aspoň se na něj podíval, byl by nadšený úplně stejně!

„Emily by taky byla ráda, kdybys toho nechal. Říkala to.“

„Emily ať se dál stará o Erica,“ vyštěkl Nick, „a nechá mě na pokoji.“

Jamie zhluboka vydechl. „Sakra, Nicku,“ řekl, otočil se a šel.

15.

V kavárně Bianco byly obsazené jen tři stoly, mezi obličeji nebyl žádný známý. Nick si oddechl. Už jen společná jízda metrem byla náročná, protože Brynne bez ustání mluvila. Teď si spolu dají něco k pití, Nick zaplatí Brynne kolu a pak už jen rychle domů. Vydat se na další výpravu jako sedmička.

„… byla včera s nervy úplně v koncích. Myslím si, že asi v nějakém boji nechala dost peří.“

O kom se mluvilo? Nick se zeptal a vysloužil si ohnivý pohled.

„Ty mě snad neposloucháš? Zoe, ta tlustá ze sedmičky. Brečela tak, že jí z nosu tekla nudle.“ Brynne zhnuseně protáhla obličej. „Pak jí Colin něco pošeptal a byl klid.“

Colin strkal poslední dobou nos snad do všeho.

Objednali si u číšnice s třemi piercingy v uchu. K Nickovu překvapení si Brynne poručila pivo.

„Chutná mi, tobě ne?“ zavrkala.

„Hm,“ řekl Nick a uhnul pohledem. Jak dlouho tu bude muset sedět, aby to pro posla bylo opravdové, platné rande? Těch pět minut, které zatím zvládl, bylo asi moc málo. Sakra.

„Colin je fakt cool,“ řekla Brynne v hraném zamyšlení. „Skoro tak cool jako ty, Nicku.“

Nickovi utekl jeden utrápený povzdech, který se hned snažil vylepšit širokým úsměvem. Měla se cítit dobře, to byla dohoda. Ale uvidíme – možná se Brynne cítila dobře i tak.

Znovu se rozhlédl, zda nikde mezi hosty nesedí známá tvář. Ne. Tak to mohl zkusit.

„Já bych opravdu rád věděl,“ řekl pomalu, „pod jakým jménem Colin hraje. Nemáš nějaký nápad?“

„Ach, Nicku,“ řekla Brynne a položila Nickovi horkou, vlhkou ruku na paži. „Já nejsem tak hloupá.“

„Jak to myslíš?“

„Já pravidla neporuším. Vždycky to vyjde najevo a následky nejsou moc pěkné. Vždyť víš.“

Nick odolal nutkání ruku odtáhnout.

„Ale tady nás nikdo neslyší.“

„To nemůžeš nikdy vědět.“

Donesli jim nápoje a Nick mohl své končetiny nenápadně vysvobodit.

„Co myslíš tím: nejsou moc pěkné? Prostě vypadneš. To je samozřejmě dost na nic, ale…“

„Byls už někdy u toho, když sebrali zrádce?“ přerušila ho Brynne. „Já totiž jo. Sebrali ho a… popravili. To se stane každému, kdo bojuje na Ortolanově straně.“

Usrkla piva, aniž by z něho spustila oči. Nick klesl pohledem do temných hlubin své koly.

„Víš, kdo je Ortolan?“ zeptal se. „O tom snad mluvit můžem, ne?“

„Vidíš oheň?“

Pravděpodobně už se dočista zbláznila. „Oheň? O čem to mluvíš?“

Místo odpovědi vytáhla Brynne z tašky zmačkaný lístek. „Mám pravidla většinou u sebe, vidíš, tady stojí: s hráči se můžeš během hry bavit u ohňů.“

Vytáhla zapalovač, škrtla, objevil se plamínek. „Teď už musíme jen hrát,“ zašeptala a přejela mu prstem po hřbetě ruky. Bylo to příjemné, pokud Nick zahnal pomyšlení na to, že to byla Brynnina práce. Zavřel oči.

„Dokázala bych si představit, že Ortolan je nějaký čaroděj,“ zaševelila Nickovi do ucha. „Nebo drak se třemi hlavami. V každém případě je hrozně silný. Hráči Vnitřního kruhu procházejí speciálním výcvikem, aby proti němu měli šanci.“

Kdyby nebylo Brynnina harémového parfému, mohl si Nick představovat, že ho po ruce hladí Emily. Ta myšlenka se hned vypařila, protože za ní následoval obrázek Emily a Erica. Nick otevřel oči. Zapalovač stále ještě hořel a Brynne ho pozorovala plná očekávání. Ne, pusu ti nedám.

„No jo, nechrne se překvapit,“ řekl hlasitě a uchopil sklenici.

Brynne chvíli vypadala nejistě, ale vmžiku zase našla rovnováhu.

„Co se dneska stalo Jamiemu? Pobíhal s pěkným výrazem… No jo, na něho není nikdy moc příjemný pohled, ale dneska…“ Chytrácky se na Nicka podívala. „Neřekl ti, co má za problém?“

„Ne.“

„Ach. Já myslela, že jste si blízcí. Ale tak to vůbec není, co? To je dobře. Jde mi fakt na nervy.“

Má se cítit dobře, opakoval si Nick. Cítit se dobře, ta slepice pitomá.

„A hráč taky není. Viděls, jak je pořád s Ericem? Colin mu říká Sushi, vysvětlila jsem mu už, že sushi je vlastně z Japonska, ale i tak mu to přijde k popukání. Eric je teď údajné s Emily, s tou nudnou kozou. Upřímně, i Colin říkal, že někoho tak nudného ještě neviděl. Neotevře pusu a pořád se tváří, jako by jí chcípnul křeček.“ Brynne se nahlas zasmála. Cítit se dobře, má se cítit dobře.

„To je asi věc vkusu, koho člověk vnímá jako nudného,“ řekl a přinutil se k úsměvu. „Colinovi a mně se většinou líbí úplně jiné holky.“

Tentokrát mu Brynne zůstala odpověď dlužna. Nick tušil, že jí to došlo, ale o to se teď zrovna nestaral. Jen těžko zpracovával informaci, že by spolu Eric a Emily měli chodit. Bylo to tak? Pokud ano, odkud to Brynne věděla? Bylo hloupé, že se jí nemohl zeptat. Bylo hloupé, že se pokusil vlákat Emily do světa Erebosu. Nejradši by si začal rvát vlasy.

„Co když zrovna o něco důležitého přicházíme?“ zamumlal, když se ticho stávalo nepříjemným.

„Vždycky se děje něco důležitého,“ řekla Brynne. „Je jedno, kdy se přidáš nebo kdy odejdeš, něco v každém případě propásneš. Mě to taky znervózňuje. Snad zrovna teď nezveřejňujou termín příštích soubojů v aréně.“

„Bylas na těch posledních?“

Ohrnula rty. „Nechceš mě náhodou obehrát a pak na mě žalovat? Víš přece, jaká jsou pravidla. Kdybych ti řekla, že jsem tam byla, dvakrát bojovala a vyhrála jednu úroveň, tak by vůbec nebylo tak těžké zjistit, kdo jsem. Nebo kdo nejsem. Posel mi to vysvětlil. V tomhle je neoblomný.“

„No jo, dobrý.“

„Jsi vůbec rád, že jsem ti Erebos dala?“ zeptala se, aniž se na něj podívala.

„Určitě. Jasně. Je to úžasný.“

Brynne si nápadně pomalu urovnávala pramínek vlasů. „Nepřijde ti občas strašidelný?“

Příšerný. „Hm. Jde to. To tak asi má být, ne?“

„Jo.“ Otáčela sklenicí v rukou, doprava, pak doleva a zase doprava. „Jen bych si přála vědět, jak to, že mi umí číst myšlenky.“

‚Číst myšlenky‘ – to bylo přehnané, myslel si Nick, když jel metrem domů. Brynne vystoupila na předchozí stanici, předtím se na něj ale přitiskla a vtiskla mu polibek těsně vedle úst.

Ta hra v žádném případě neuměla číst jeho myšlenky. Každopádně ne všechny. Když se odhlédlo od té nepochopitelné skutečnosti, že mu za věrné služby věnovala tričko Hell Froze Over. A že s ním mluvila o Emily, aniž by se o ní předtím zmínil.

Dveře metra se se zasyčením otevřely a Nick vystoupil. Venku bylo šero; snad už doma bude něco k jídlu. Dlouho na večeři čekat nevydrží, nechce Erebos dál zanedbávat.

„Sedmička, Sariusi. Splnil jsi úkol. Zde je tvá odměna.“

Posel namíří kostnatý prst do rohu sklepení, ve kterém se nacházejí. Připomíná sklep v hostinci U Posledního střihu, je ale užší a působí, jako by v něm už léta nikdo nebyl. V obloukovitých výklencích visí pavučiny a v rozích rostou malé nazelenalé houby.

Na místě, na něž posel ukázal, najde Sarius nový meč a vysoké boty s okovanými špičkami. Meč se zlatavě leskne; Sarius má skoro pocit, že září. „Děkuju.“

„Já děkuji tobě. Máš nějaké novinky, které bys mi chtěl sdělit?“

Sarius váhá. O Jamieho plánu s panem Watsonem nic neřekne, ani náhodou. Má zmínit výhružný dopis s náhrobkem? Raději ne. Vyhrabe ze vzpomínek něco, co mu vyprávěli i Jamie, i Brynne.

„Podle všeho ztratilo tuhle děvče jménem Zoe nervy. Ale moc jsem se o tom nedozvěděl.“

„Mě by víc zajímalo, co podniká Eric Wu,“ řekl posel. „Byl bych rád, kdybys jeho konání mohl věnovat víc pozornosti. Podle toho, co jsem se dozvěděl, nám není nakloněn. A teď jdi.“

Po cestě ze sklepa, která ho vede rourovitou chodbou, se Sariuse zmocňují smíšené pocity. Nemá vůbec chuť přihlížet, jak se Eric lepí na Emily. Co ještě? Už byl na rande s Brynne, to byla dostatečná hrůza.

Temná chodba se rozšíří a končí u zdi osvícené pochodněmi, v níž je otevřená brána vedoucí ven.

Konečně, pomyslí si Sarius a v tomtéž okamžiku se zastaví jako přikovaný. Ta zeď! Vrátí se o pár kroků, aby se ujistil. Ne, není to omyl.

Někdo na zeď namaloval obraz zabírající skoro celou její plochu. Připomíná staré nástěnné malby v kostelech: freska. Obraz znázorňuje dva lidi sedící u stolu, hlavy skloněné k sobě. Dívka drží v jedné ruce hořící zapalovač, druhou má položenou na ruce chlapce, který sedí naproti ní. Ten je vysoký a dlouhé tmavé vlasy má svázané do culíku, který mu padá na záda…

Někdo je musel vyfotit. Jinak to není možné, pomyslí si Sarius. A hlavně: vypadáme jako zamilovaný pár.

Odvrátí se a vyklopýtá branou ven. Připadá si nahý a ohrožený. Přitom je to jen obraz. Ale něco v něm mu říká, že by se tento obraz mohl jednoho dne objevit v životní velikosti na školní zdi.

„LordNick našel Krystal přání.“

„Hustý! Neříkal, co s ním chce udělat?“

„Samozřejmě že ne. Není blázen.“

Skupina kolem ohně se skládá skoro jen ze známých obličejů: Drizzel, Feniel, Blackspell, Sapujapu, Nurax a – jako čestný host trochu dál od ostatních – BloodWork. Rubínový kroužek se mu nepřehlédnutelně pohupuje na řetězu kolem krku a dokládá jeho členství ve Vnitřním kruhu.

Večerní soumrak se táhne v červených a modrých pruzích nad horizontem; nebude to trvat dlouho a bude tma. Sarius se posadí k ostatním a všimne si dvou nováčků. Sharol je temná elfka a jednička, Bracco ještěří muž a dvojka. Drží se v pozadí, zatímco Drizzel a Blackspell vedou upírskou konverzaci.

„Krystal přání by se mi dost hodil. Ty dva, které jsem doteď našel, měly cenu zlata,“ říká zrovna Blackspell.

„Buďte zticha,“ přeruší ho BloodWork.

„Máme tu začátečníky, ti musí získat vlastní zkušenosti a vaše žvásty je jenom zmatou. Jasný?“

„Jasně. Odkdy tě to tak zajímá, Bloode?“

„Do toho ti nic není,“ řekne obrovský barbar. Má novou helmu, která mu chrání obličej až po nos a jejíž šikmé štěrbiny pro oči mu propůjčují ještě strašidelnější výraz než kdy předtím.

„Prostě se drž toho, co říkám. Už tak se mluví až moc. Posel z toho nemá radost.“

„Ach, posel z toho nemá radost,“ posmívá se Blackspell. „Taky bych se neradoval, kdybych byl takový žlutooký kostlivec.“

BloodWork se zvedne a sáhne po sekeře, ale nakonec si to podle všeho rozmyslí.

„Znám pár idiotů, co musí žvanit za každou cenu, a teď znám dalšího.“

„Ó, už se bojím,“ řekne Blackspell.

Rozhovor jde Sariusovi na nervy stejně jako skutečnost, že každý už očividně někdy našel Krystal přání, jen on ne.

„Máme vlastně nějaký úkol? Nebo se tu jen tak povalujeme?“

„Konečně někdo se správným postojem,“ odpoví BloodWork.

„Čekáme na zprávu. Už to nemůže trvat dlouho.“

Ale zpráva nepřijde, místo toho se z křoví vyhrnou až po zuby ozbrojení orkové. Jsou jasně v převaze a na své straně mají i moment překvapení. Sarius vyskočí a krouží svým zlatým mečem. Zabije tři orky, aniž by utržil jediný škrábanec. BloodWork běsní jako zuřivec a rozsekává nepřátele na kousky.

Drizzel nově bojuje pomocí ohňových kouzel. V boji je ale zasažen jeden z nováčků, Bracco: na hlavě má hrůzostrašnou krvácející ránu a leží nehybně na zemi.

Ostří Sariusova meče zpívá. Boj ještě nikdy nebyl tak krásný. Od té doby, co je sedmička, se cítí silnější, šikovnější a pohyblivější. Je to svátek.

Zabije šest orků, pak je vyhlášeno vítězství a on je netknutý, to se ještě nestalo. To spokojeně zkonstatuje i posel, který se vynoří krátce poté.

„Sariusi, osvědčil ses. Odměňuji tě padesáti zlatými mincemi.“

Ostatní dostanou různé věci, Bracco, krvácející ještěří muž, přeleze ztěžka mrtvoly orků a posel ho vyzvedne na koně.

„Kdo má ještě sílu, vydá se hledat uprchlé ovce,“ nařídí posel. „Už máme čtyři mrtvé ovčáky.“

S těmito slovy pobídne koně a tryskem zmizí, s kymácejícím se Braccem v sedle za sebou.

„Jdu hledat ovce,“ oznámí Sarius.

„Já taky.“

„Já taky.“

Sapujapu a Nurax se k němu přidají, oba jsou šestky. To znamená, že od soubojů v aréně znovu získali jednu úroveň, ale Sarius je stále ještě nad nimi.

Drizzel se taktéž beze slov přidá. Jeho bledé upíří tělo přesahuje Sariuse víc než o hlavu.

„BloodWorku, jdeš taky?“ zeptá se, protože barbar se nehýbá a strnule zírá do plamenů.

„Bloode?“

„Nech ho,“ řekne Drizzel. „Asi chrápe.“

Běží přes pláň. Večer už pokročil a je stále hůř vidět, na cestě ovšem nejsou žádné překážky a oni tak postupují rychle. Sarius by si s ostatními rád povídal, třeba o tom, co to jako má být za výpravu – hledat ovce! Ale není oheň – nedá se mluvit. Ve vzpomínkách si vybaví hořící zapalovač. Otřese se.

Běží podél živého plotu obsypaného světle růžovými květy. Barva se dá dobře rozeznat i ve tmě, ale než se nad tím Sarius stačí pozastavit, objeví něco, co visí v plotě a co způsobí, že květy upadnou do zapomnění.

Mrtvý.

Celá skupina se jak na neslyšný příkaz zastaví. Sarius si teprve teď všimne, že se k nim přidali i Feniel a Blackspell. Tak jich je aspoň šest, což je vzhledem ke zřízené mrtvole v plotě docela uklidňující pocit.

Mrtvý tam visí, jako by se sušil. Něco ho ohryzalo, ne, spíš ho to skoro sežralo. Na kostech jsou jen malé zbytky masa. Na zemi pod mrtvolou leží ohnutá hůl.

Tady máme jednoho z mrtvých pastýřů, pomyslí si Sarius a v tom momentě objeví první ovci. Obrovské zvíře se špinavě bílou vlnou pasoucí se pod uschlým stromem.

Zkušenost Sariuse naučila, že je hloupost dávat ostatním přednost. Jeho ovce, jeho oběť. Chytne ji, jak posel chtěl, jenom nevidí žádnou ohradu, kam by ji měl zavést.

Ovce se poklidně pase dál, zatímco se k ní Sarius nastávající tmou plíží. To je dobře, aspoň to bude lehký úkol. Když se k ovci přiblíží, objeví něco zvláštního… rudé a hnědé skvrny ve vlně; vypadají jako čerstvá a uschlá krev. Určitě krev těch pastýřů, napadne ho, ale pochopí to teprve v okamžiku, kdy si ho ovce všimne a zvedne hlavu.

Hlavu jako z noční můry. Tlamu má širokou a dopředu vyklenutou, teď stáhne pysky jako žralok před útokem a odhalí špičaté kovové zuby, dlouhé jako nože na steak.

Sarius nebyl připravený na boj a ani netasil meč. To teď dožene, zatímco se na něj ovce řítí. Mezi jejími zuby objeví Sarius zbytek pastýřova pláště.

První úder mečem jde do prázdna, ovce udělá kličku a chňapne po Sariusově levé paži… Sakra, zapomněl si sundat štít ze zad a celou levou stranu má nekrytou.

Za sebou Sarius zaslechne první údery mečem, kromě toho hvízdavé údery, které musí vycházet ze Sapujapovy sekery. Asi se vynořily další ovce, ale není čas se rozhlížet, Sariusova vlastní hororová ovce vyžaduje jeho plnou pozornost. Je tak strašlivě rychlá a její tlama mu nahání takový strach, že z ní jen těžko může spustit oči. Konečně meč zasáhne cíl, ale jen prořízne vlnu. Ovce se opět vrhne na jeho levou, nekrytou stranu. Sarius se odvrátí, ovci udeří a zasáhne aspoň její ucho, které začne krvácet. Uvědomí si ale, že se nemůže soustředit. Škorpióni, orkové, trolové – nikdo z nich ho tak nevyvedl z rovnováhy jako tahle bizarní ovce. A už zase útočí. Krev jí z poraněného ucha teče do tlamy a leskne se na kovových zubech.

Protože se na ni Sarius už nechce dívat, protože ji prostě chce mít z očí a v naději, že ho ovce nebude pronásledovat až do snů, hodí teď strategii přes palubu. Rozběhne se proti zvířeti a zaboří mu meč do hrudi; špičaté zuby sklapnou jen kousek od jeho boku. Vytáhne meč a znovu ho do ovce zabodne, pak ještě a ještě jednou. Tiché bzučení v uších mu prozradí, že je zraněný, i když jen lehce.

Ovce zakolísá, ale nezemře. Protože to není ovce, pochopí Sarius, ale monstrum, příšera z pekla, démon. Zdvihne meč tak vysoko, jak jen může, a zaboří ho do ovčího zátylku. Potřebuje tři údery, teprve pak se hlava skutálí na stranu.

Je mu špatně. Přeje si, aby se ta zdechlina prostě beze stopy propadla do země. Ale všude kolem něj prosakuje do půdy krev. Je i na zlaté čepeli jeho meče. Krev a ovčí vlna. Vzedme se v něm nová vlna odporu. S nadějí, že tím odpor zažene, bodá Sarius zas a znovu do ovčího těla, jako by díky tomu mohlo zmizet.

Když se chce Sarius odvrátit, zahlédne ji. Zelenou jiskru kdesi mezi žebry jeho protivníka. Překoná nechuť a sehne se. Sáhne ovci do útrob a vytáhne velký zářící kámen. Konečně.

Bleskově se ohlédne, nehledá ale další ovce, nýbrž sleduje, jestli si toho nevšiml někdo z dalších bojovníků. Ne, všichni jsou ještě plně zaměstnaní šarvátkou. Rychle schová kámen do inventáře, blažený pocit z nálezu zažene poslední zbytky nevolnosti.

I Drizzel už dobojoval, teď systematicky rozkládá ovci na kousky. Marně, jak si Sarius s uspokojením všimne.

Blackspell a Nurax ještě bojujou, dělí se o protivníka, zatímco Sapujapu si drží jednu černou ovci od těla svou dlouhou sekerou.

Za ním bezvládně leží na zemi temná elfka. Feniel. Konečně jsi to schytala, myslí si Sarius škodolibě. To máš z toho, že ses pořád cpala dopředu.

Na Fenielině šerpě ještě zbývá poslední zbyteček červeně, víc nic. Jekot musí být příšerný.

Sarius si letmo vzpomene na svou léčivou sílu, kterou ale Feniel v žádném případě neposkytne. Sapujapovi, tomu by pomohl. Možná. Ale ne téhle hloupé slepici.

Odvrátí se a pozoruje Drizzela s Nuraxem, kteří zasazují ovci posledni rány. Konečně, nemůže se dočkat, až se vynoří posel. Nechá si proplatit svůj Krystal přání, kdoví, kolik za něj dostane úrovní. Přesně s posledním výdechem zaslechne dusot kopyt.

„Blahopřeji vám. Nebyl to lehký úkol,“ řekne posel na uvítanou.

„Maličkost,“ prohodí Drizzel.

„Tak v tom případě by ti měla i maličkost stačit jako odměna. Tři jednotky krysího masa pro Drizzela.“

Sarius se jen škodolibě raduje. Nejdřív Feniel, pak Drizzel – lépe to jít ani nemohlo.

„Sapujapu, za odměnu ti vylepším výzbroj,“ pokračuje posel a předá trpaslíkovi helmu ve vikingském stylu z černého kovu s červeně se lesknoucími rohy. Ta věc údajně ovládá kouzlo blesku.

Jeden po druhém obdrží zlato, nápoje nebo zbraně. Sarius padne poslovi do oka jako předposlední.

„Tobě, Sariusi, posílím kouzlo ohně. Od teď budeš moct oheň nejen rozdělat, ale budeš ho moct využít i v boji. Ale tu největší odměnu už sis zajistil sám, je to tak?“

Sarius stísněně mlčí. Vlastně nechtěl o Krystalu přání ostatním nic říkat, ale z toho si posel očividně nic nedělá.

„Ano,“ řekne Sarius nakonec.

„Dobře. Tak popřemýšlej o tom, co by sis za svůj Krystal přál.“

Nakonec se posel obrátí k Feniel. „Chceš zemřít, nebo jít se mnou?“

Feniel váhavě zdvihne hlavu. „Jít s tebou.“

„To jsem si myslel. Tak pojď.“

Vyzvedne ji jedním tahem k sobě na koně a cválají pryč, aniž by se ohlédli.

A můj Krystal? chce se Sarius zeptat, ale na to už je pozdě. Zklamaně se připojí k ostatním u ohně.

„Sari najde Krystal přání, a neřekne ani slovo. To jsi tak nesmělý?“ doráží Drizzel.

„Já ještě nikdy žádný Krystal nenašel,“ stěžuje si Sapujapu. „Co dělám špatně?“

„Musíš mrtvé protivníky rozsekat na malé kousky,“ vysvětlí Sarius. „Je to hnus, já vím. Je to taky můj první Krystal přání. Jednou už jsem Krystal málem měl, ale Lelant, ten parchant, mi ho sebral před nosem.“

Tak to úplně nebylo, ale to je fuk. Lelant je parchant, to je v každém případě čistá pravda.

„Co si budeš přát?“ chce vědět Blackspell.

„To ještě nevím. A kromě toho zrovna tobě to říkat nebudu.“

„Ukážeš nám ho?“ Nurax natáhne vlkodlačí tlapu, Sarius zcela bezděčně couvne.

„Zapomeň.“

Rozhovor utichne. Stojí kolem ohně a čekají.

„Já jdu asi spát,“ řekne najednou Sapujapu. „Jsem hrozně unavený.“

Teď, když o tom Sapujapu mluví, i Sarius si všimne ospalosti, jako by byl zvíře, na které zavolal a které zdvihlo hlavu. Ale nepůjde spát dřív, než bude vědět, co s Krystalem přání.

„Vždyť o všechno přijdeš, když teď skončíš,“ řekne Nurax. „Nejlepší výpravy jsou vždycky v noci!“

„To mi nepomůže, když tam pak usnu a někdo mě zařízne,“ odvětí Sapujapu. „Fakt, lidi, jsem pro dnešek hotovej.“

Sotva Sapujapu dořekne větu, vyskočí ze křoví jako vždy uspěchaně dva skřeti.

„Poplach! Ortolan na nás žene nové příšery, přepadají na jihu kováře! Potřebujeme posilu, následujte nás!“

Drizzel se ihned rozběhne, Nurax za ním. Blackspell nespouští Sariuse z očí, na co čeká? Na vhodnou příležitost, aby mu sebral Krystal přání? Sarius pro jistotu tasí meč, načež se upír odvrátí a následuje ostatní. „Opravdu s námi nepůjdeš, Sapujapu?“

Sarius a trpaslík jsou poslední, kdo stojí u ohně.

„Ne, sorry. Sotva koukám a mám fakt strach, že mě nějaká z těch příšer dostane. Tak možná zítra, jo?“

Sapujapu pozvolna odchází směrem k živému plotu, jehož květy jsou v noci jasně zářivými body v krajině. Sarius se za ním smutně ohlídne. Škoda, se Sapujapem vychází opravdu dobře, na rozdíl od těch ostatních Pitomců, které teď chtě nechtě musí následovat.

Rozběhne se. Ostatní dělají hluk, takže jejich stopu jen tak neztratí. Když si trochu pospíší, možná je i dožene.

Ochraptělý skřek ho vyděsí. Na noční obloze objeví zlatavou skvrnu, která krouží dokola jako obrovská létající hvězda. Při dalším skřeku pochopí, že to je zlatý sokol, a instinktivně se přikrčí.

„Neměj strach, není na lovu.“

Sarius vyděšeně vykřikne. Před ním stojí posel a kyne kostnatou rukou, kyne, aby Sarius předstoupil.

„Co je tvé nejvétší přání, Sariusi? Našel jsi magický Krystal přání. Využij ho chytře. Co si přeješ?“

Vše, co můžu dostat, pomyslí si Sarius. Podívá se na posla, přímo do žlutého svitu jeho očí.

„Může to být například několik úrovní? Nebo místo ve Vnitřním kruhu?“

Posel se pousměje.

„Místo ve Vnitřním kruhu patří k věcem, které si člověk musí vybojovat. Tak jako lásku člověka nebo důvěru přítele. Ale kromě těchto přání je mnoho věcí možných, pravděpodobně víc, než si dokážeš představit.“

Sariusova mysl pracuje na plné obrátky. Má jedno přání, jako v pohádce. Jenom víla je škaredá.

„Možná má něco na srdci Nick Dunmore?“ navrhne posel. „Něco zvláštního?“

Nick Dunmore by rád zmutoval v chemického genia, pomyslí si Sarius hořce. Rád by bez námahy získal v testech nejlepší známky. Ale to asi taky patří k věcem, které si člověk musí vybojovat.

Pokud by měl být upřímný, není to vůbec jeho nejvétší přání. Protože především tu je… Emily. Hm, to ale bohužel neklapne. Emily se musí do Nicka zamilovat. Ha ha. To už posel vyloučil předem.

Ale… možná to klapne naopak? Když si člověk nemůže přát vznik lásky, může si možná přát její konec?

Má se toho Sarius odvážit? Váhá. Není to správné. Ale tak jako tak to neklapne. Možná je lepší přát si něco jednoduššího? Ne.

„Nick Dunmore si přeje, aby se Emily Carverová rozešla s Ericem Wuem. Přeje si, aby už spolu nechodili.“

Mlčení. Posel si přemýšlivě položí dlouhé prsty na bradu.

Tak co? Tak co? Dělej, řekni, že to neumíš!

Posel se ani nehne. Přemýšlí? Ne, už to trvá moc dlouho. Kromě toho vše černá, čím dál víc – proč? Něco se rozbilo? Prosím, jen ne teď! Sarius se pokusí pohnout, ale není to lehké. Jako by se brodil sirupem.

Když už tomu Sarius vůbec nevěří, posel konečně odpoví.

„Emily Carverová, říkáš. Dobře. Postarám se o to, aby spolu Emily Carverová a Eric Wu nechodili.“

Poslova slova vyvolají v Sariusovi změť pocitů. Především nevíru, následovanou triumfální radostí, v jejímž stínu se schovává špatné svědomí.

„Opravdu?“

„Jen vyčkej, Sariusi. Ale teď jdi. Ostatní jsou už daleko před tebou.“

16.

„Nicku? Nicku! No tak hergot, je ti dobře? Probuď se!“

Zvednout víčka byla skoro nadlidská práce, ale nebylo to nic v porovnání s námahou, kterou ho stálo narovnat horní polovinu těla. Něco hlučně dopadlo na desku psacího stolu – klávesnice, která zůstala přilepená na Nickově tváři. Rychle se podíval na monitor. Všechno černé, naštěstí.

„Tys tu spal? Vsedě?“

„Ehm…, asi jo. Pravděpodobně.“

Měl sucho v ústech a ve spáncích mu tepalo.

„Poslyš, doufám, že se z tebe nestává počítačový závislák. Cos tu proboha tak dlouho dělal?“

Odsekával nohy obrovským pavoukům.

„Chatoval jsem. Byla to sranda a zapomněl jsem na čas. Promiň, mami. Už se to nestane.“

Matka mu odhrnula z čela pramínek vlasů.

„Můžeš takhle vůbec jít do školy? Musíš být strašně unavený. Proč něco takového děláš, co? Myslela jsem, že se na tebe můžu spolehnout. Potřebuješ se vyspat, Nicky, víš přece, že škola je náročná..

„To je dobrý, jsem v pořádku,“ přerušil ji Nick. „Osprchuju se studenou vodou a budu zase fit.“

Nabídka zůstat dnes za školou, která v matčině řeči nepřímo zazněla, byla sice lákavá, ale dnes na to byl bohužel špatný den. Pavouci Sariuse tak vyřídili, že na konci opět potřeboval poslovu pomoc, a přijal proto další úkol. Takže dnes to s hraním místo školy neklapne. Kromě toho v něm rostla zvědavost.

Chtěl vidět Erica a Emily. Chtěl vědět, co se stalo. Jestli se něco stalo.

V koupelně Nick pozoroval hluboké otisky, které mu klávesnice zanechala na tváři. Kdy usnul? Vzpomínal si ještě na svůj úkol a na to, jak s pálícíma očima hledal lístek, kam by si zapsal poslovy informace. Potom musel usnout.

Osprchoval se horkou, pak studenou a pak zase horkou vodou a bylo mu z toho na omdlení. Vůně kávy z kuchyně se smíchala s vůní sprchového gelu. Z té kombinace se Nickovi málem obrátil žaludek. Zůstat doma dnes možná bylo to nejlepší řešení. Ale volné dny byly vzácné. Složil lístek, na který si poznamenal svůj úkol, a strčil ho do peněženky. Pak dal do školní tašky svůj fotoaparát. Smysl úkolu nechápal o nic víc než minulou noc. Nevadí. Potom už z něj bude osmička.

Vzpomínka na přání ho doprovázela celou cestu do školy. I když to byla blbost. Za pár dní si ho k sobě posel zavolá a vyzve ho, aby si přál něco jiného. Na to musí být Nick připravený a přát si něco dobrého. Něco smysluplného. Přesně tak. Takže nemusí mít špatné svědomí.

S touto myšlenkou zabočil do ulice vedoucí ke škole, kde byl nezvyklý klid. Jako by někdo vzal dálkové ovládání a ztlumil hlasitost. Kolem školy se sice tak jako vždy potloukali osamocení žáci i různé skupinky, ale hluk byl minimální. Kdo se s někým bavil, bavil se potichu. Nick objevil dvě mladší dívky, které stály u vchodu do školy, demonstrativně čekaly a vyhledávaly oční kontakt s každým, kdo vcházel. Řeč jejich těla byla jasná: My to ještě nemáme.

Pod kaštanem s načervenalými listy stála Emily, Eric s ní nebyl. Nickovi vyskočilo srdce až do krku. Nebuď směšný. To nemá nic společného s tvým přáním. Ani trochu.

Ale Emily nebyla sama, mluvila s Adrianem. Malý McVay měl ruce zkřížené na hrudi, a když mluvil, nedíval se Emily do očí. Ona poslouchala, kývala, pak si najednou přejela rukou přes obličej a odvrátila se.

Bylo těžké odolat impulzu stoupnout si k nim, ale Nickovi bylo jasné, že kdyby se jen přiblížil, hovor by ihned přerušili.

Mezitím měla jedna z dívek čekajících u školních vrat štěstí: Kluk, který jak Nick věděl, hrál ve školním orchestru na saxofon, si ji zavolal, něco jí zašeptal do ucha, děvče kývlo, on šeptal dál a za chvíli vytáhl z kapsy plochý balíček…

„Nicku?“

Zezadu se k němu připlížil tichý Greg. Nick se otočil, srdce mu už zase bilo jako o závod. Proč se tak vyděsil?

„Musíš mi pomoct. Nicku, prosím.“

Gregovi se lehce třásl spodní ret, stejně jako ruce, které svíraly originálně zabalené prázdné DVD.

„Včera večer jsem vypadl. Ale byl to omyl, fakt, musím nutně mluvit s poslem a ty mi tu hru musíš zkopírovat, prosím!“

Nick bezděčně o krok ustoupil, pryč od DVD, které mu Greg podával. Ale ten se hned zase přiblížil.

„Už jsem byl daleko, byl jsem..

„Já to nechci slyšet!“ vykřikl Nick.

Několik lidí, kteří stáli o pár kroků dál, otočilo hlavu směrem k nim. Nick pochodoval bez dalšího slova ke vchodu, ale sotva byl v hale, chytil ho Greg za rukáv.

„Vždyť ti říkám, že to byl omyl! Udělal jsem všechno, co chtěl, jen o trochu později a on mě prostě… Greg se kousl do rtu.

„Každopádně to je omyl. Zkopíruj mi prosím tu hru. Prosím!“

Zemřel na nedochvilnost, pomyslel si Nick sklíčeně.

„Já nemůžu, to bys přece měl vědět,“ řekl. Byl tam vzadu Colin? Díval se směrem k nim?

„Pravidla jsou jasný, hrát můžeš jenom jednou. Mrzí mě to.“

„Jo. Jo! Ale u mě to právě byl omyl. Proto je to něco jiného. Hele, já ti příště taky pomůžu, jo? Budu se s tebou učit chemii. Nebo ti za tu kopii zaplatím. Dvacet liber? Stačilo by to?“

Nick ho nechal stát a odešel, tam vzadu to opravdu byl Colin, opíral se ležérně o zeď a celou scénu pozoroval.

„Blbče,“ zařval Greg, najednou už ne tichý, na Nicka. „Ty stupidní blbče!“ Colin se zubil, když kolem něj Nick procházel.

„Co od tebe Greg chtěl?“

„To se tě netýká.“

„Vypadá to, že to nedostal.“

„Blesku.“

Měl jsem přece jen zůstat doma, pomyslel si Nick, když stál před skříňkou a vůbec nevěděl, co na první hodinu potřebuje. Knížky na biologii? Nebo na angličtinu? Co bylo vlastně dneska za den?

Zívl a pozdravil Aishu, která kolem něj prošla se ztuhlým výrazem ve tváři a pozdrav neopětovala. Jak to tak vypadalo, nebyl Nick jediný, kdo se pořádně nevyspal. Do klíčové dírky na své skříňce se trefovala naněkolikrát. Když dvířka konečně otevřela a chtěla z ní vyndat své věci, vypadla z ní celá hromada učebnic a rozlétla se po chodbě. Někdo se posměšně zachechtal.

Aisha svěsila ruce a ani se nepokoušela věci posbírat.

„Hele,“ řekl Nick. „Chceš pomoct?“

Prudce zavrtěla hlavou a sehnula se pomalu pro první učebnici. Už se ale nenarovnala, zůstala v podřepu na zemi, knížku přitisknutou na prsa. Ramena se jí třásla.

„Není ti špatně?“ zeptal se Nick potichu, ale nedostal žádnou odpověď. Rozhlédl se kolem sebe a hledal pomoc. Kde byli všichni ostatní? Třeba Jamie. Nebo Brynne, ta přece byla vždycky na dohled.

Protože nevěděl, co jiného dělat, sesbíral Nick učebnice a strčil je zpět do skříňky.

Kolem prošel zívající Rashid s učebnicemi na biologii v podpaží, Aisha mu ani nestála za pohled.

Takže přece jen biologie. Nick se ještě jednou pokusil zachytit Aishin pohled, ale ta měla zavřené oči. Sklíčeně, ale zároveň s úlevou vzal Nick své věci a následoval Rashida.

Bylo těžké zůstat vzhůru. Moc těžké. Nick si bradu podepřel levou dlaní a zíral na tabuli, až mu z toho začaly slzet oči. Jen se nepodívat doprava, tam seděl Greg a provrtával ho pohledem. Nebo doleva, kde spolu v jedné lavici seděli Emily a Jamie a něco si naléhavě šeptali. Aisha byla ve třídě taky, vypadalo to, že se zase dala dohromady. Tak vida.

Když zavřel oči, už tak moc nepálily. Jen na chvilku. Bylo to báječné. Opravdu báječné. Opravdu…

Bolestivá rána do žeber ho málem shodila ze židle.

„Ne že usneš, blbče,“ zasyčel Colin. „Máme se chovat nenápadně. Zapomněl jsi na to?“

„Co? Ne…“

„To je jedno. Vzpamatuj se.“

„Opovaž se mě ještě jednou praštit, jasný?“

Colin pobaveně zdvihl obočí. „Ano, madam.“

Nick se probojoval touto i další hodinou. O další přestávce se postavil do fronty u automatu na kávu. Někdo mu poklepal na rameno. Byla to Brynne, která mu, sotva se otočil, vtiskla rychlý polibek na tvář.

„Včera to bylo fajn,“ zašeptala.

„Jo. Fajn.“ Nick demonstrativně zazíval, aby nedostatek nadšení zaměnila za přílišnou únavu. Brynnin úsměv přesto trochu ztuhl.

„Taky tak zoufale potřebuješ kafe?“ zeptal se Nick ve snaze načít neutrální téma, ale Brynne už neodpověděla. Čísi jekot přerušil všechny rozhovory.

Obklopená čím dál více lidmi stála uprostřed haly Aisha a věšela se na Emily. Před nimi stál zaražený Eric Wu.

„Nedotýkej se mě! Už nikdy se mě nedotýkej!“ vřískala Aisha.

Nick opustil své místo ve frontě a protlačil se rychle rostoucím davem diváků jako lékař, který pospíchá na místo nehody. Měl sucho v ústech.

Aisha zaryla obličej do Emilyina ramene a vzlykala.

„Určitě se mýlíš,“ řekla Emily potichu. Hladila Aishu po vlasech, přičemž jí omylem stáhla šátek do týla. „Určitě to byl někdo jiný.“

„Ne. Vím to jasně. Byl to on. Po literárním kroužku mě chtěl doprovodit na metro a říkal, že cesta parkem bude hezčí…“ Vzlyky zesílily.

Emily se třesoucími prsty pokoušela vrátit šátek na původní místo, ale brzy to vzdala.

„Roz… tr… hl mi ha… len… ku a všu… de se mě do… tý… kal…“ Slova vycházela z Aishy jen trhaně. Vykasala rukáv a ukázala modročervenou skvrnu na lokti. „Tady!“ vyrazila ze sebe.

To se mnou nemá nic společného. Samozřejmě že ne. Přece to nemohlo zabrat tak rychle.

„Vždyť nic z toho není pravda!“ vykřikl Eric. Byl bledý a pořád jen kroutil hlavou. „To prostě není pravda.“

„Já vás viděl jít spolu ze školy,“ řekl Rashid.

„Já taky,“ přisvědčil Alex.

Emily na Manekýna upřela pohled. „To je zajímavé. Vy přece v literárním kroužku vůbec nejste.“

„No a? Ve škole tě můžou zdržet i jiný věci,“ odvětil Alex.

Emilyin pohled skákal mezi Alexem, Ericem a vzlykající Aishou.

„Lže,“ řekl Eric, tentokrát hlasitěji.

Aisha se třásla. „To pak chlapi říkají vždycky, ne?“

„Co vždycky říkají chlapi?“ Pan Watson se prodíral skrz dav a strčil Alexovi do ruky svou termosku a nakousnutý chleba. „Aisho? Co se stalo?“ Položil jí ruku na rameno, ale ona se mu vytrhla a přitiskla se ještě pevněji k Emily.

„Nedotýkejte se mě.“

„Jak chceš, promiň. Mohou prosím ostatní jít do svých tříd? Za chvíli začíná další hodina.“

Nikdo se nehnul z místa, jen Eric udělal krok dopředu.

„Aisha tvrdí, že jsem ji včera v parku… osahával. Má modřinu na lokti, která je údajně ode mě. Ale nic z toho není pravda.“

Aisha kvílela ještě hlasitěji. „Pokusil se mě zná… znásilnit. Roztrhl mi sukni a povalil mě na zem…“

„Já si prostě neumím představit, že to je pravda,“ zašeptala Emily. Opatrně, ale rozhodně sundala Aishiny zakleslé prsty ze svého trička a nechala mezi sebou a plačícím děvčetem odstup. Aisha, obraná o svou lidskou ochranu, si sedla na zem a dala si ruce před obličej.

To jsem nechtěl. Nick zaťal ledové ruce v pěst. Takhle přece ne. S tím nemám nic společnýho, opravdu.

A co když to byla pravda? Třeba Eric Aishu opravdu obtěžoval a posel se o tom dozvěděl už včera v noci. To by vysvětlovalo, proč mohl tak lehko slibovat takové věci.

Pan Watson, který nejprve ztratil řeč, znovu získal rovnováhu. „To je velmi vážné obvinění, Aisho.“

„Ani slovo z toho není pravda! Přísahám!“ V Ericově hlase bylo poprvé slyšet zoufalství. „To je úplně šílené!“

„V každém případě to tu nebudeme řešit před lidmi,“ řekl pan Watson. „Aisho, Ericu, pojďte se mnou.“

Oba ho následovali a snažili se přitom od sebe držet co největší odstup. Sotva zmizeli z dohledu, všichni v hale se dali do hovoru.

„Já si myslím, že lže.“

„Proč by měla?“

„Eric není žádný andílek, to jsem si vždycky myslel.“

„Chtěl se podívat pod tureckou sukni.“

„Blbost, ta se přece musela zbláznit.“

„Fakt dobrej skandál!“

„Zavolá Watson policajty? Už tu pár dní nebyli.“

Během toho všeho nespustil Nick Emily z očí. Ta tam stála a bezmyšlenkovitě hladila slzavou skvrnu na svém rameni.

Teď bych měl jít za ní, pomyslel si Nick. Začít si s ní povídat. Utěšit ji. Ale než na to sebral dost odvahy, zahlédl Jamieho, jak k ní míří a mluví na ni. Prohodili spolu pár slov a pak společně odešli nahoru po schodech.

Další hodinu byla matematika, to ještě Nickovi chybělo. Ale aspoň ho vše napadalo hned napoprvé a unavený už se taky necítil. Aishin výstup byl účinnější než dvojité espresso.

V polední pauze ho před jídelnou odchytil Jamie. „Jak se vede?“

Aha – první normální věta, kterou mu Jamie za několik dní řekl. Byla to past, vsadil by se o cokoli.

„Docela dobrý. Co ty?“

„Dělám si starosti,“ řekl Jamie a nasadil odpovídající výraz. Spousta vrásek na čele. „To dneska s Ericem… Co myslíš, že Aishu dohnalo k tomu, aby něco takového tvrdila? Eric je úplně zničený, pan Watson ho poslal domů.“ Nick potlačil nutkání prostě odejít.

„Co ji k tomu dohnalo? Nech mě přemýšlet… Možná, že se jí chtěl dostat pod sukni?“

„Tomu přece sám nevěříš.“

„Ach – ale ty věříš, že ho Aisha prostě jen tak očerňuje? Viděls, jak bulela? A tu modřinu?“

„Já,“ řekl Jamie, „si myslím, že někdo chtěl Ericovi uškodit. Není fanouškem té vaší hry, pamatuješ?“

„Taková blbost!“ Nick se protlačil kolem Jamieho do jídelny. „Od toho dopisu s náhrobkem trpíš stihomamem.“

Vzal si z hromady tác a najednou ucítil na rameni něčí ruku. Jamie šel za ním a vypadal, že se každou chvíli rozbrečí.

„Víš, co se stalo ještě? Někdo schoval na školním dvoře pistoli a munici. Za popelnice. Ředitel říká, že to určitě nebyl nikdo z žáků, on ale za žádnou cenu nechce ve škole novináře.“

Nick si nechal naložit porci ryby a hranolků. Obojí bylo bledé a rozměklé. „Ale Jamie ví samozřejmě všechno líp, že jo?“ vyštěkl. „Jamie ví, že za tím vězí zlí počítačoví hráči.“

Kousl se do rtu a třískl s lahví koly na tác. Konec tohohle rozhovoru. „Jamiemu přijde pár věcí divných,“ odpověděl Jamie důrazně, ale klidně. „Mluvil jsem s panem Watsonem a ten říká, že profík by to udělal jinak. Ten by tu pistoli zamaskoval líp a nestrčil ji za popelnice jen tak do krabice od doutníků.“

„Aha. Možná je pan Watson ve skutečnosti doktor Watson. A ty jsi adept na Sherlocka Holmese. Nech mě na pokoji, Jamie. Já nemám pistole v lásce, ani znásilnění.“

„Kromě toho někdo na tu krabici napsal nějaký kód nebo zprávu,“ pokračoval Jamie dál, jako by nic neslyšel. „To přece k takovéhle hře patří. Pár čísel a nějaké divné slovo, ne Galaxis, ale něco podobného.“

Prásk!

Nick se zvuku lekl minimálně stejně jako ostatní v jídelně. Nevšiml si, že upustil tác.

Galaris.

Všechno sedělo. Krabice od doutníků, slovo, čísla, která byla jeho datem narození. Prosím ne.

Krabice byla těžká a předmět uvnitř spíš malý… Mohla to být pistole? Jo. Jo, určitě.

„Nemůžeš dávat pozor?“ zanadávala kuchařka za pultem. „To si uklidíš sám. Proboha!“

„Jasně,“ zašeptal Nick a vzal si koště a lopatku. Cítil Jamieho pohled přilepený na zádech, ale neotočil se.

Pistole? Proč to? Proč po něm posel chtěl, aby u viaduktu schoval pistoli?

„Ty o tom něco víš,“ zkonstatoval Jamie za jeho zády.

„Ne, to teda nevím.“

Co jestli z toho taky byly nějaké fotky? Jako obrázek jeho a Brynne v kavárně? Klekl si a smetl hranolky na lopatku, metl dál, i když tam už nic nebylo, ale prostě nemohl vstát. Před očima měl černé skvrny.

„Já jsem to, Nicku, přece viděl. Vyděsil ses k smrti. Ty něco víš.“

„Buď prostě zticha,“ zamumlal Nick a vyškrábal se s obtížemi na nohy. Černé skvrny se slily v celou stěnu. Nick vtiskl kuchařce lopatku do ruky a ztěžka se opřel o pult.

„Pojď se mnou za panem Watsonem. Všechno mu to vysvětli, pak se budeš taky cítit líp. To, co se teď děje, je přece šíle…“

„Buď už zticha!“ zařval Nick. Emily, Eric, pistole, Aisha, Galaris… Už toho bylo moc. Už vůbec nic nechápal. Zápach jídelny mu trhal žaludek, za chvíli se tady přede všemi pozvrací. Pokud existuje nějaká fotka a dostane se do školy, Nick poletí. To bylo tak jisté, jako že dva a dva jsou čtyři.

Vyklopýtal z jídelny, prodral se davem lidí, kteří mu nakvašeně uhýbali, našel otevřené okno a vystrčil z něj hlavu. Čerstvý vzduch, díkybohu.

Musel přemýšlet. Možná si promluvit s poslem. Ten mu bude jistě vděčný, když ho Nick o všem informuje. Možná mu posel dokonce vysvětlí, co to mělo být s tou pistolí. Ale předtím musel vyřídit svůj úkol. Ten totálně nesmyslný úkol.

17.

Bylo krátce před pátou odpoledne, když Nick vystoupil na stanici Blackfriars a vydal se po New Bridge Street. Patrové parkoviště na Ludgate Hill nebude problém najít. Vklouznout nepozorovaně dovnitř už možná ano. Vytáhl se co nejvíc do výšky a pohrával si se svazkem klíčů, jako by už hledal klíč od auta. Ale ukázalo se, že strach byl neopodstatněný. Když do budovy parkoviště vstoupil, nikdo ho nezastavil a Nick si ani nebyl jistý, zda si ho hlídač, který ve své kukani četl noviny, vůbec všiml.

Vytáhl z kapsy u kalhot lístek. LP60HNR byla poznávací značka auta, které měl najít.

‚Pokud ho nenajdeš,‘ řekl posel ‚půjdeš tam znovu. Znovu a znovu, každý den mezi pátou a šestou, dokud úkol nesplníš.‘

Už ve druhém patře měl Nick štěstí. Zpozoroval auto a uznale hvízdl. LP60HNR byla poznávací značka šedostříbrného jaguára, jenž mezi ostatními auty vyčníval už tím, že se leskl jako korunovační klenoty. Nikde ani flíček.

Nick vytáhl fotoaparát a udělal pár fotek. Ty nebudou stačit, to mu bylo jasné, ale byl to začátek.

Teď potřeboval najít vhodné místo, kde by se mohl ukrýt. Tak, aby měl auto na očích, ale kde by sám nebyl vidět. Nejlepší, co našel, byla úzká štěrbina mezi starým fordem a zdí parkoviště. Když si tam lehne na zem a nikdo se nepodívá přesně jeho směrem, bude téměř neviditelný. Nick vypnul blesk a nastavil nejvyšší možnou citlivost. Pak se uvelebil, jak to jen na chladné zemi parkoviště šlo. 17:12. Jen klid.

Když mu najednou nahlas zazvonil mobil a oznámil, že mu přišla SMS, málem se mu zastavilo srdce. Nevypnul zvuk. Jak jen může být člověk tak hloupý!

Ze své nepohodlné pozice vleže, vmáčknutý mezi auto a zeď, se do kapsy sotva dostal. Když se mu to konečně přece jen podařilo a uviděl, od koho zpráva je, rozbušilo se mu srdce: Emily.

Ahoj Nicku! Ráda bych se s tebou sešla a někoho ti při té příležitosti představila. Jmenuje se Victor a možná by nám všem mohl pomoct. Prosím, ozvi se, Emily.

Jméno Victor Nickovi vůbec nic neříkalo. A klidně to tak mohlo zůstat. Co to mělo vůbec znamenat, že by mohl ‚nám všem‘ pomoct? Emily si pravděpodobně přála pomoct hlavně Ericovi, který byl až po uši v nepříjemnostech. Ale chtěla se s ním sejít. Emily. Bylo přece jedno proč, chtěla se s ním sejít.

Bum!

Bouchly dveře. Blížící se kroky.

Nick zadržel dech a snažil se vmáčknout do betonové podlahy. Držel fotoaparát namířený na jaguára, aby mohl zmáčknout spoušť ihned, jak se jeho majitel objeví. V zorném poli se objevil pár nohou v černých kalhotách, prošel kolem jaguára, přiblížil se. Hlídač, který ho viděl přes videokameru? Prosím ne! A prosím taky ne řidič fordu, který Nickovi sloužil jako úkryt.

Když muž prošel kolem něj, aniž by mu věnoval byť jediný pohled, Nick ulehčeně vydechl. Krátce poté projela k výjezdu červená mazda. Opět zavládlo ticho.

Uběhlo teprve pět minut. Nick se pokusil přesunout váhu a opatrně odložil fotoaparát. Opět se blížily nějaké kroky, tentokrát se ale zastavily daleko před Nickem. Dveře bouchly, motor naskočil.

Za dalších pět minut začala Nickovi dřevěnět pravá noha. Pokusil se mravenčení ignorovat a soustředil se na zvuky v budově. Hučení ventilace. Ztlumené zvuky ulice zvenčí. Další otevírání kovových dveří. Nějaká žena se zasmála, muž s ní. Klapání podpatků na betonové podlaze. Pípnutí dálkového ovládání jen pár metrů od něj. Světla jaguára se rozsvítila.

Nickovi se zrychlil tep, rychle zvedl fotoaparát a namířil hledáček na vůz. Muž a žena se přiblížili a vstoupili do Nickova zorného pole. Z muže sálala nervozita jako horko z trouby.

Cvak.

Žena vypadala jako hvězda z televizního seriálu. Třpytivé náušnice, kožešinový kabátek, vyčesané blond vlasy. Muž byl vysoký a tmavovlasý, na spáncích už šedivěl. Měl na sobě oblek a kravatu. Možná doktor. Nebo advokát.

Cvak.

Muž otevřel dveře od auta a na zadní sedadlo si položil aktovku.

Cvak, cvak.

„Příště půjdeme do Rettoria,“ řekla žena. „Vivian říkala, že tam mají výborné jehněčí.“

„Jak chceš, lásko.“

Cvak.

Žena nastoupila do auta.

Cvak.

Muž se najednou zarazil a rozhlédl se. Zaslechl ho? Nick se pokusil splynout se svým tmavým koutem.

„Co je, miláčku?“

„Nic.“ Muž si rukou projel vlasy. „Vůbec nic. Musel jsem se mýlit. Víš, v poslední době…“

Zbytek už Nick neslyšel, protože muž nastoupil do auta a zavřel dveře. Pak zavrtěl hlavou, zdvihl ramena v bezmocném gestu a nastartoval. O půl minuty později jaguár parkoviště opustil.

A je to. Nick pevně stiskl fotoaparát. Teď pryč, rychle. Ne, ještě zjistit, jestli jsou fotky použitelné.

Ne moc ostré, no jo, a docela zrnité, ale bez blesku to líp nešlo. Rozeznat se každopádně dalo vše. Žena, muž, poznávací značka. Dvanáct přijatelných obrázků.

V tlačenici v metru vytáhl Nick z kapsy mobil a přečetl si ještě jednou Emilyinu SMS. „Victor. Nám všem pomoct.“ To neznělo jako rande. Znělo to spíš, jako by chtěla Ericovi pomoct z bryndy. Nick začal psát odpověď, přišla mu ale dětinská, tak ji zase smazal a zavřel oči.

Kdyby vyšlo najevo, že měl něco společného s tou krabicí s nápisem Galaris, dozvěděla by se to i Emily. Nikdo by nevěřil, že nevěděl, co schovával. Noviny by psaly o plánovaném školním masakru, kterému se jen tak tak podařilo zabránit. Nebo něco podobného. Otec by ho zabil.

Nick zase oči otevřel a pozoroval unavené obličeje lidí kolem. Ti všichni by viděli jeho fotku v novinách.

Emily by viděla jeho fotku v novinách. Ještě jednou jí začal psát, opět ale vše smazal, aniž by něco poslal. Co když byl Victor od policie?

Nick znovu zavřel oči. Musel se ujistit, že mu Erebos zůstal nakloněný.

„Obrázky mi přišly,“ říká posel. Sedí na skále na kraji močálu s nohama nataženýma před sebe a vypadá spokojeně.

Sarius se uvolní. Nahrát fotky na uvedený server nebylo úplně bez problémů, spojení se dvakrát přerušilo.

„Už jsi večeřel?“

„Ano.“

Od kdy tohle posla zajímá?

„Povídal sis s rodiči? Působil jsi normálním, spokojeným dojmem?“

„Já myslím, že jo.“ Žvatlal jsem jak o život, aby je nenapadlo zeptat se na domácí úkoly.

„Dobře. Musíme být opatrní. Vně Erebosu se moc mluví. Naši nepřátelé se formují. Musíme být ve střehu a nedávat jim zbytečně příležitost k útoku. Chtěl bych, abys denně chodil do školy a choval se nenápadně. Nikomu nesmíš poskytnout důvod, aby tvé jednání hodnotil jako podezřelé.“

„Jasně.“

„Jsi teď osmička. Zvyšuji tvou životní sílu a kouzlo ohně. Než půjdeš, řekni mi ještě: Začala se už projevovat účinnost Krystalu přání? Dostal jsi, co sis přál?“

Nevím, pomyslí si Sarius. To všechno přece se mnou nemá nic společného. Nevěřím tomu, že by ta hrozná scéna byla mým dílem.

„Nechceš mi odpovědět?“

„Nejsem si jistý. Možná že ano. Možná se začíná jeho účinnost projevovat.“

Posel spokojeně kývne.

„Vidíš. Vyčkej. Bude to pokračovat a zbytek pak je v tvých rukou, Sariusi.“

Nemůže vědět, že mám strach, nebo snad ano? To na mně prostě nemůže vidět.

Čeká, že ho posel konečně propustí, ale ten si ho stále prohlíží a roztahuje kostnaté prsty.

„Nebylo by špatné, kdyby Aisha měla svědka,“ řekne. „Někoho, kdo může potvrdit její obvinění. Napadá tě někdo, Sariusi?“

To nemůže myslet vážně, pomyslí si Sarius. To neudělám. Sakra, jak to ode mě může chtít?

„Já jsem včera tou dobou byl s Brynne v kavárně. To znamená, že já svědek být nemůžu.“

„Já vím. Ptal jsem se, zda tě někdo nenapadá, ne, jestli to dosvědčíš ty sám.“

„Aha. Je mi líto, ale nikdo mě nenapadá.“

„Tak tedy běž.“

Posel na něj mávne a Sarius, rád, že může utéct z dohledu žlutých očí, jeho posunek poslechne. O krabici s nápisem Galaris nemluvili, ale je jasné, že i o té už posel ví.

Záři obrovského ohně vidí Sarius už zdálky. Napravo leží močál, vlevo se tyčí proti nočnímu nebi kulatá stavba. Mezi nimi se rozprostírá louka, na níž neroste nic jiného než trnité křoví a pár zkroucených stromů.

„Čau Sariusi,“ Arwen’s Child si ho všimne jako první. Sedí vedle LordNicka u ohně, který se jí odráží v novém chrániči hrudi. Oba musí být stále ještě výš než on – jejich úrovně nevidí. O kousek dál sedí Lelant; od jejich boje se zotavil a je zase sedmička.

„Už ses zapsal do dalších soubojů v aréně? Tamhle!“ Arwen’s Child ukáže na kulatou stavbu.

„To je zhruba tak to jediné, co teď můžeš udělat. Nic se zrovna neděje. Už tady sedíme asi půl hodiny.“

O nových soubojích Sarius nic nevěděl, ale samozřejmě chce být u toho. Nepočítal ale s tím, že Zíral jeho přihlášku přijme osobně. Stojí v písku noční arény obklopený skřety a vypadá obrovský, téměř dvakrát větší než Sarius. Sariuse opět dráždí gigantův zvláštní vzhled – nepodobá se nikomu odsud. A je skoro nahý.

„Tady se zapiš,“ řekne a ukáže svou podivuhodnou holí na seznam na zdi.

„Boje začnou za sedm dní, dvě hodiny před půlnocí.“

Sarius napíše své jméno pod Bracca. Podívejme, tak tedy ještě žije. Na seznamu je taky Blackspell, BloodWork, Lelant, LordNick a Drizzel. Víc už toho Sarius nepřečte, protože ho ceremoniář vyžene.

„Nebuď zvědavý, elfíku. Běž zpátky k ostatním.“

Když vyjde z arény, jde proti němu Feniel. Musela hrát dnem i nocí, protože když ji Sarius viděl naposledy, byla těžce zraněná čtyřka, zatímco teď její úroveň nevidí. Takže minimálně osmička. Má úplně novou výzbroj a dva meče. Něco Sariusovi říká, že kdyby proti ní znovu bojoval, tentokrát by prohrál.

Kolem velkého ohně panuje kavárenská nálada. Sapujapu dřepí uprostřed hordy trpaslíků, kteří si porovnávají sekery, hned ale Sariuse pozdraví.

„Dnes žádná výprava?“

„Vypadá to, že ne.“

„Docela příjemná změna.“

Baví se o soubojích v aréně, kterých se Sapujapu chce také zúčastnit, pak se Sarius posune dál. Vidí BloodWorka, který sedí osaměle u kmene stromu a zírá do plamenů. Kroužek na jeho krku ve světle ohně rubínově září. Sarius nejprve váhá, pak barbara přece jen osloví.

„Nevíš, co se dneska ještě bude dít?“

„Ne.“

„Aha. Sorry. Tak hezký večer.“

BloodWork zvedne hlavu.

„Jsem děsně unavený.“

„To se nedivím. Mám pocit, že spánek poslední dobou šidíme všichni.“

„Nemáš ani páru.“

Na nafoukanost Sarius chuť opravdu nemá.

„Tak toho dneska prostě nech a zalez někam do barbaří nory,“ řekne, ale BloodWork jako obvykle vtipu nerozumí.

„Vypadni, smrade,“ odpoví, narovná své obří tělo a šourá se k jinému barbarovi a kočičímu muži, kteří stojí trochu stranou. Těm se na krku také houpou rubínové kroužky.

Ten kočičák každopádně během minulých soubojů v aréně na zlaté desce nestál, tím si je Sarius jistý.

„Nedělej si naděje.“

Drizzel se vynoří vedle Sariuse a z boku do něj surově vrazí. „Ty se nikdy do Vnitřního kruhu nedostaneš, ty měkoto. Ale zato já jo, chceš se vsadit? Jen počkej do příští arény.“

Vycení dlouhé špičáky.

Sarius chce tasit meč, ale něco ho přivede na jiné myšlenky.

Na skálu v blízkosti ohně se postaví skřet se světle zelenou kůží.

„Bojovníci Vnitřního kruhu jsou očekáváni na tajném setkání. Máme novinky.“

BloodWork i ti dva, se kterými se baví, se stejně jako elfí čarodějka jménem Wyrdana zvednou a jdou doleva k lesu, který připomíná stín zdi. Pátého vybraného není vidět, ale pak se ze tmy u arény vynoří Blackspell a následuje ostatní čtyři. Rudé znamení se mu blýská na černém plášti.

„Blackspell je ve Vnitřním kruhu?“ zeptá se užasle Sarius.

„Doprčic. To jsem taky nevěděl,“ odpoví Drizzel. „Ale o to líp. Z něho v aréně udělám kaši!“

Sarius se už potají těší, jak to uvidí. Je mu jedno, kdo z koho udělá kaši, nemůže vystát ani jednoho z nich.

Blackspell teď také zmizí v temnotě lesa a Sarius se musí nutit, aby zůstal u ohně. Až moc rád by věděl, co Vnitřní kruh projednává.

Nazelenalý skřet mezitím stále stojí na skále, chce říct ještě něco. „Bojovníci!“ promluví. „Poslední boj se blíží. Ale ještě než začne, je třeba víc než kdy předtím oddělovat zrno od plev.“

Udělá významnou pauzu.

„Tento tábor není daleko od Ortolanovy pevnosti. Blížíme se k němu krok za krokem. Můj pán říká, že už nás Ortolan cítí. Ale nenapadne nás. Nemůže nás napadnout, neví, kdo jsme.“

Opět významná pauza.

„I jiní se snaží, aby naše mise ztroskotala. Špehují nás, pomlouvají, snaží se nám škodit. Pokud nespojíme síly, rozloží nás zevnitř. Zničí náš svět. Víc než kdy jindy teď platí: Mlčet. Zachovat klid. Chránit tajemství. S nepřáteli zacházet jako s nepřáteli.“

S těmito slovy skřet sestoupí z kamene a na křivých nohou šmajdá do arény.

V následujících hodinách bojovníci sedí pohromadě. Nejdřív čekají na to, že se něco stane, ale nikdo jim neudělí žádný úkol, nikdo je nenapadne, žádné z Ortolanových monster se na ně nevyřítí. Takže se mírumilovně baví. Hrají kostky o mince a o maso, nálada je uvolněná, nikdo nemá chuť se s ostatními hádat. Sarius si jen letmo uvědomuje, jak čas pádí. Když se s ostatními rozloučí, jsou dvě hodiny ráno a on je úplně vyčerpaný. Ještě nikdy se v Erebosu necítil tak bezpečně, jako doma.

18.

Od: Frank Betthany <fbetthany@gmail.co.uk>

Komu: Nick Dunmore <nickl803@aon.co.uk>

Předmět: Trénink

Nicku, ani nevíš, jak jsi mě zklamal. Vy všichni jste mě zklamali. Na posledních trénincích jsi chyběl a ani jsi nepovažoval za nutné mě o tom informovat. Bohužel nejsi jediný. Naposledy jsem v hale stál se čtyřmi lidmi. Můžete klidně dělat blbce z někoho jiného. Ještě jednou budeš bez omluvy chybět a vyhodím tě z týmu.

F. Betthany

„Co se ti stalo?“

„Byls v nemocnici?“

„To vypadá drsně.“

Brynne a několik jejích kamarádek obstoupily tichého Grega, který se zrovna zarytě pokoušel vyndat ze skříňky knížky.

„Spadl jsem na jezdících schodech.“ Greg se s námahou usmál. Podle jeho tónu neříkal dnes tento příběh poprvé.

„Uklouzl jsem a pak sjel po hlavě dolů. Není to ani z půlky tak hrozné, jak to vypadá.“ Dotkl se strupu na nose a křivě se zazubil.

Ani z půlky tak hrozné je pořád ještě hrozné, pomyslel si Nick. Greg měl ovázané levé předloktí a lehce kulhal.

„Nemám ti vzít tašku?“ nabídl mu Nick, ale Greg ho spěšně odmítl.

„Ne. To je v pohodě. Není to žádné drama. Čau.“

Nick se za ním podíval a zapudil myšlenku, která se mu cpala do hlavy už od chvíle, kdy Grega potkal.

Blbost. Greg přece sám řekl, že zakopl. Jako kdyby se to Nickovi ještě nikdy nestalo. Po jednom pádu na basketu chodil dva týdny s ovázanými žebry. No tak. Takové věci se stávají.

„Nicku?“

Byla to Emily a byla sama. Žádný Eric, žádný Jamie, dokonce ani Adrian jí nebyl v patách.

„Ahoj Emily. Promiň, že jsem ti neodpověděl na zprávu.“

„To nevadí. Nebylo to tak důležité.“ Usmála se.

„Kdo je ten Victor, o kterém jsi psala?“

„To taky není důležité. Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Pojďme tamhle.“ Kývla hlavou ke schodišti, kde si mohli nerušeně promluvit.

Nick ji následoval. V zádech cítil Brynnin pohled, rychle se na ni usmál a nadával si, jaký je zbabělec.

„Co myslíš,“ začala Emily bez okolků, „je pravda to, co říká Aisha o Ericovi?“

Ona to ví, pomyslel si Nick a cítil, jak rudne. Ví o mém Krystalu přání. Ale v Emilyiných očích nezahlédl ani stopu po výčitkách, jen opravdový zájem o jeho názor.

Nick pokrčil rameny. „Nevím. Možná jo. Teda, já ho moc dobře neznám... teda… já…“ Při jejím pohledu se začal zajíkat.

„Znát někoho je tak jako tak vždycky relativní,“ přišla mu na pomoc. „Víš, já od včerejška pořád přemýšlím o tom, jestli za Aishiným tvrzením není něco víc. Nejdřív mi to přišlo úplně absurdní, ale kdoví.“

Nick stál, jako by do něj uhodilo. „Ty Aishe věříš?“

„Ne. Možná. Já nevím. Lidé dělají ty nejpodivnější věci. Věci, o kterých by si člověk nikdy nemyslel, že jsou jich schopní.“

Přímý zásah. Nicka polilo horko, nejspíš byl úplně rudý v obličeji.

Přece jen to ví.

Pokud si Emily Nickovy rozpačitosti všimla, velmi obratně to skryla. Hloubavě se zahleděla do šaten, kde pořád ještě stála Brynne a vytrvale na ně zírala.

„Já Erica taky tak dobře neznám. Oba milujeme anglickou literaturu a o té se taky většinou bavíme. Je moc chytrý, to se mi líbí. Vlastně by měl být na něco takového příliš chytrý, ale teď se ozval i svědek, který prý viděl…“

„Kdo?“

Emily pokrčila rameny. „Nevím, pan Watson to dnes ráno říkal Ericovi. Jamie je vzteky bez sebe. Má pocit, že to je všechno domluvené.“

‚Nebylo by špatné, kdyby Aisha měla svědka.‘ Nick zavřel oči.

„Proč mi to všechno říkáš?“

Emily sklopila oči. „Cos mi chtěl tenkrát v neděli ráno, když jsi mi volal?“

Nick se bezděčně usmál. Chtěl jsem ti darovat svět, pomyslel si. Báječný, neuvěřitelný, vzrušující svět. Napínavý. Tajemný. Strašidelný. Jako zlý sen. Vše dohromady.

„To si asi domyslíš, ne? Adrianovo číslo jsem nechtěl, bylo to kvůli…“

„Já vím.“ Kývla. „Byla jsem dost odmítavá, já vím. Ale nebylo to osobní. Dnes bych asi reagovala jinak. Víš, když se ta věc líbí tobě, musí na tom něco být.“ Ještě jednou se na něj usmála a odešla.

Nick se za ní beze slova díval. Pokud tohle způsobil Krystal přání, tak už měl opravdu strach. Něco takového prostě nemohla být pravda. Kromě toho: Emily a Erebos? Jak to, že tak najednou? Přejel si rukou přes vlasy, překvapený, že se mu ta myšlenka tak málo zamlouvala. Vždyť to přece chtěl! Emily-kočka nebo Emily-elfka, možná i Emily-upírka po jeho boku. Ale on už přece hru okopíroval pro Henryho Scotta, takže tím to bylo vyřízené. Nebude ji moct Emily nabídnout, ani kdyby chtěla.

„Je od tebe nesmírně vnímavé flirtovat s Emily, když stojím vedle!“ Brynne se najednou vynořila přímo za ním. Vztek jí vyhnal hlas do nepříjemných výšek.

„Co prosím?“

„To pro tebe naše rande nic neznamenalo?“

„Ale… já…“ Sakra. Už se zase zajíkal.

„Myslíš si, že můžeš každý den flirtovat s nějakou jinou? Myslíš si, že nemám vůbec žádné city?“

„Já jsem přece s Emily neflirtoval!“ řekl Nick popuzeně. „Jen jsem se s ní bavil!“

„A mě sis záměrně ani nevšiml! Myslíš si, že nevidím, jak na ni zíráš?“ Brynne si teatrálním pohybem přehodila vlasy přes rameno. „Pěkně jsi mě, Nicku, zklamal!“

Nechala ho stát na místě. Nick si promnul oči a vzdychl. Byl pěkný blbec. Opravdu se ospravedlňoval za to, že si povídal s Emily.

Jak se ukázalo, ten den byl podivných rozhovorů plný. Během další volné hodiny za Nickem přišel pan Watson a poprosil ho, zda by si s ním krátce nepopovídal v jedné z prázdných tříd. Nickovi se hned rozbušilo srdce.

Pistole. Ví, že mám něco společného s tou pistolí.

„Chtěl bych s tebou mluvit, protože tě mám za chytrého člověka,“ řekl pan Watson. Postavil svou termosku na stůl a zadíval se přemýšlivě z okna. „Ale myslím si, že ses zapletl do něčeho, co pro tebe není dobré.“

Za chvíli se zmíní o té zbrani.

„Už jsem zjistil, že mnoho žáků naší školy hraje počítačovou hru jménem Erebos. Mám pocit, že ty mě umíš správně odhadnout. Nemám nic proti počítačovým hrám. Nechal jsem jednu ze svých tříd dokonce psát slohovou práci, která je situována do hry World of Warcraft. Ale tohle je jiné. Je to nebezpečné a já proti tomu musím něco podniknout.“

Nick se na něj mlčky podíval. Colin, Rashid a pár dalších si jistě všimlo, že si ho pan Watson odchytil. Takže to poslovi nebude moct zamlčet.

„Byl bych rád, kdybys mi, Nicku, pomohl. Chci být zcela upřímný – zatím jsem v boji nebyl příliš úspěšný. Pár žáků, kteří byli vyloučeni, se mnou mluvilo. Ale na jejich počítači se již hra nedá najít. Myslím si, že policejní specialisté by měli víc šancí, ale policii můžu zapojit teprve ve chvíli, kdy se něco stane.“ Vzdychl. „A já mám velký strach, že se něco stane. Ty ne?“

Nick vydal neidentifikovatelný zvuk, něco mezi zasupěním a zakašláním. „Co by se jako mělo stát?“ řekl, protože pan Watson očividně čekal na odpověď.

„Nevím. Řekni mi to ty.“

„No, ale já to taky nevím.“

Pan Watson se na něj pronikavě zadíval. „Myslím si, že už to, co se stalo Ericovi, je dost špatné. Samozřejmě teď můžeš říct, že to je jeho vina, když Aishu obtěžuje. Ale Aisha nechce jít na policii. Za žádnou cenu. Zvláštní, co?“

Nick opět pokrčil rameny, tentokrát ještě sklíčeněji. „Asi je jí trapně, tomu bych rozuměl. To je přece její věc.“

„Ano. Jistě. Každý se stará jen o své vlastní záležitosti, je to tak? Kromě tvého přítele Jamieho, který se rozhodl vzít věci do svých rukou. Nevšiml sis toho?“

„Můžu už jít? Nevím totiž, jak bych vám mohl pomoct.“

Pan Watson rezignovaně kývl. „Můžeš za mnou kdykoli přijít, když budeš potřebovat podporu, dobře? Ty i ostatní.“

Nick opustil třídu. Pospíchal trochu moc na to, aby vypadal klidně a jistě, to mu bylo jasné. Ale to bylo jedno. Pan Watson o pistoli nemluvil. To bylo hlavní.

„Máš nějaké novinky, které bys mi chtěl říct?“

Sarius stojí proti poslovi na úplně neznámém místě. Tady ještě nikdy nebyl. Je na malém pahorku, na kterém se tyčí polorozpadlá véž. Věž Sariuse znepokojivě přitahuje. Jsou z ní cítit pozůstatky velkého hradního komplexu, jehož byla částí, a zároveň vypadá, že se může každou chvíli zřítit. Nalevo se neúrodnou krajinou táhne ještě podivnější živý plot. Je podélné rozdělený na dva: polovina je zelená, polovina žlutá. Žlutý je díky trychtýřovitým květům, které na levé půlce plotu rostou neuvěřitelně hustě, zatímco na druhé polovině není ani jeden.

Sarius si mimoděk představí šíleného zahradníka, který se bláznivě hihňá a sází doprostřed šedé, kamenité země své prapodivné rostliny.

Sarius se nechce o rozhovoru s panem Watsonem zmínit, pokud nebude opravdu muset. Zkusí to s něčím jiným. Něčím pozitivním, co nemůže pochopit.

„Mám pocit, že se Emily Carverová začíná zajímat o Erebos. Doteď z něho nebyla nadšená, ale dnes naznačila, že se to změnilo.“

„Aha. Dobře, Sariusi. To pro dnešek stačí, teď raději běž. Nesmíš zapomínat, že se blížíme k Ortolanovu opevnění. Tady je třeba nejvyšší opatrnost. Když půjdeš podél živého plotu na západ, narazíš na pomník. Doslova monument.“

Zachichotá se, z toho smíchu přeběhne Sariusovi mráz po zádech.

„Najdeš tam spřízněné bojovníky – možná ale také nepřátele, které je potřeba porazit. Hodně štěstí.“

Plot ve tmě září, jak praktické. Táhne se do dálky krajinou jako vodicí čára. Sarius má chvíli pocit, že v ní něco poznává, jako když se v obrázku skrývá ještě jiný obrázek. Pravda skrývající se za tím, co je zřejmé. Ten dojem ale zmizí tak rychle, jako se objevil.

Cesta připadá Sariusovi dlouhá. Ale musí být správná, svítící živý plot ho nenechává na pochybách.

Pak zahlédne v dálce něco obrovského, pravděpodobné onen pomník. Jenže se hýbe. Když se k němu Sarius přiblíží, zjistí, že to je známé řecké sousoší: muž – jehož jméno ho teď nenapadá – a jeho dva synové, které škrtí velicí mořští hadi. Vysoko na svém podstavci bojují tito tři kamenní lidé o život, zatímco hadi se jim ovíjejí kolem těl.

Okolo podstavce stojí skupina bojovníků. Je tam Drizzel, LordNick, Feniel, Sapujapu. O kousek dál vyčkávají Lelant, Beroxar a Nurax, co bude dál.

Sarius se postaví vedie Sapujapa a pozoruje spolu s ostatními trýznivou scénu, která se jim odehrává nad hlavami. Rád by se Sapujapa zeptal, co to má vlastně znamenat, ale malý oheň je příliš daleko od nich, než aby jim umožnil rozhovor. Stačí ale na to, aby vrhal strašidelné odlesky plamenů na svíjející se sochu.

Možná tkví jejich úkol v tom, zabít hady? Ale jak se má Sarius dostat nahoru na podstavec? Ostatní se o to taky nepokouší, aspoň už ne teď.

Pohyby kamenných postav v sobě mají něco hypnotického. Sarius má pocit, že mu dochází dech pokaždé, když se hadi kolem tří mužů omotají těsněji.

Najednou se objeví skřet se sněhobílou kůží. Jeden z poslových poslů.

„Krásný pohled, co říkáte?“ řekne a vycení zuby. „Víte, co to znamená?“

Nikdo se nehlásí. Má to být hádanka? Je za její vyřešení nějaká odměna?

„Ne, nevíte. Přesně to si můj pán myslel. Tak běžte, utíkejte do lesa a bijte se s orky. Kdo mi přinese tři hlavy, bude odměněn.“

Sarius se rozběhne, šťastný, že unikne tomu strašnému divadlu. Jako obvykle začne hrát krásná hudba, která mu dodá jistotu, že je neporazitelný.

Tři hlavy jsou hračka.

19.

Prásk!

Balon narazil do desky dobrých třicet centimetrů od koše. Betthany zanadával a Nick kopl do zdi. Blbost, úplná blbost. Neměl už žádnou chuť na nesmyslné poskakování v zatuchlé tělocvičně, chtěl být doma a postarat se o to, aby se Sariusovi zase začalo dařit.

Poslední čtyři dny pro něj byly zklamáním. Boj proti devítihlavému drakovi, proti jedovatým obřím svinkám a včera bitva s živými kostrami v temné hrobce. Sarius to všechno přestál, ale nijak zvlášť se nevyznamenal. Stále ještě byl osmička. I přes veškerou námahu z toho nebylo nic víc než trocha zlata, pár léčivých nápojů a nové rukavice. Žádný úkol. Žádná šance se předvést.

Nick běžel za Jeromem, ukořistil mu míč a dribloval přes celé hřiště. Zamířil. Prásk! Zase vedle.

„Mám tě k tomu koši zvednout, Dunmore, nebo chceš radši žebřík?“ hulákal Betthany.

Ne. Potřeboval vylepšit své schopnosti a taky nový meč. Souboje v aréně se blížily, ale zatímco všichni sílili, Sarius se nepohnul z místa. Kdyby mu posel aspoň dal šanci, nějaký úkol, na kterém by Sarius mohl ukázat, čeho je schopný.

Jerome opět získal míč a proběhl obratně kolem Nicka. Ten se téměř automaticky zamyslel nad jeho možnou hrací identitou. Lelant? Nurax? Drizzel? Silnější než Sarius? Slabší?

„A teď spíš, Dunmore?“ zařval Betthany. „Chceš dělat sedy lehy, dokud se zase neprobereš?“

Nick byl rád, když byl trénink u konce. Domů. Tam na něj sice ještě čekala esej na angličtinu, ale to byla maličkost. K čemu byl internet? Opíše dvě stránky a bude to vyřízené. Pak se v Erebosu všechno změní, pak snad konečně prolomí období smůly. Dnes v noci by se to mohlo povést, cítil to.

Temnota se tlačí na zemi, jako by to byla nějaká těžká hmota. Bojovníci běží, mají naspěch. Musí dobýt most, to jim přikázali skřeti. Cesta, po které běží, je tmavě modrá, barva připomíná vodní hlubiny.

Sarius se snaží být rychlejší než ostatní, předběhne své tři druhy: Drizzela, Nuraxe a Arwen’s Child. Spolu s ním běží LordNick, o kus dál následují Sapujapu, Gagnar a Lelant. Na konci je pár nováčků – Sarius se ani nepokouší zapamatovat si jejich jména. Jsou to jedničky a dvojky, v aréně mu neublíží.

Teď cítí, že jsou u cíle. Je napjatý, ale je to příjemný pocit plný zvědavosti a krvelačnosti. Komu budou muset sebrat most – orkům, škorpionům nebo pavoukům? Je mu to jedno. Tentokrát se bude bít tak dobře, že ho posel bude muset odměnit. Do arény zbývají tři dny. Pak chce být minimálně desítka.

Běh už mu dávno nevadí. Letmo si vzpomene na to, jaké to bylo, když musel zastavovat po každém kopečku a odpočívat. Teď může v plném tempu na kopce vybíhat i z nich sbíhat bez nejmenšího náznaku únavy. Je krásné mít sílu. Je krásné být ve vyšší úrovni.

Před ním je lehké, rovnoměrné stoupání. Až moc rovnoměrné na to, aby bylo přírodního původu. Sarius se podívá lépe a zjistí, že se cesta zvedá ze země a napíná se jako modrá duha skrz temnotu. To je tedy ten most.

Někde vepředu naráží kov na kov. Už se bojuje? Sarius tasí meč a zahlédne, že LordNick dělá totéž. Kdyby člověk už své nepřátele aspoň zahlédl, ale zatím jsou vidět jen obrovské stíny.

Bim!

Zvuk jako při úderu zvonu. Něco se zřítí z mostu dolů. Něco? Někdo?

Zvuky boje zesílí, proti nebi se objeví lesknoucí se siluety. Obrovští stříbrně opancéřovaní rytíři, kteří brání most.

Sariusovo nadšení zmizí. Jak je má porazit? Zmírní tempo a zahlédne, jak se Drizzel vyhýbá meči jednoho z nich, meči dlouhému jako strom. Drizzel poskakuje sem a tam, ale nemůže se trefit. Nuraxovi se nevede lépe.

Musí na to být nějaký trik, pomyslí si Sarius. Nějaké zranitelné místo, něco. Až budu blíž, uvidím ho.

LordNick se kolem něj protáhne, vrhne se na nejbližší opancéřovanou postavu a zarazí jí meč do podkolenní jamky. Obr sebou ani nehne a LordNick má co dělat, aby ho rytířova rána nerozpůlila.

Mohl bych se pokusit projít kolem nich. Dobýt most, tak zní úkol, ne porazit rytíře.

Zblízka jsou protivníci vysocí jako věže. V jejich pohybech je nesmírná síla, ale nejsou příliš hbití. Sarius proběhne kolem prvního z nich, stejně tak kolem druhého. Třetí se pokusí ho zastavit a spustí meč. Sarius se mu vyhne, najednou je na kraji mostu, je třeba dát pozor. Bim! Rytíř udělá další krok jeho směrem, mávne zbraní a pak se to stane. Dlouhý meč se Sariuse dotkne jen lehce, úplně lehounce. Nezraní ho, ale vyvede ho z rovnováhy. Sariusovi je jasné, že to nezvládne. Není tam nic, čeho by se mohl chytit, žádné zábradlí, dokonce ani obrubník.

Padá. Pryč od rytířů, pryč z mostu, který se teď nad ním modře klene. Pryč od snu stát se dnes v noci devítkou. Co je pod ním, netuší. Dobrá by byla voda nebo aspoň měkká tráva. Ale svým vnitřním okem vidí Sarius špičaté kameny a trny. Vzduch okolo něho hvízdá. Pořád ještě žádná zem.

Zemřel na hloupost.

To nemůže být pravda, teď přece ještě ne. Ne takhle. Jen kvůli jednomu špatnému kroku.

Když přijde náraz, ozve se tón s takovou intenzitou, že Sarius zasténá. Chvíli si nepřeje nic jiného, než aby to přestalo, hned. Ale to ječení je znakem života, to znamená, že má šanci. Musí jen počkat. Musí vydržet.

Tak čeká, pokouší se zůstat pokud možno bez hnutí. Za chvíli ho začne bolet hlava, tón je utrpení, přehluší vše, i zvuky boje z mostu. Jak to, že to trvá tak dlouho? Bojuje se ještě vůbec? Pravděpodobně. Ale kromě něj nikdo nespadl.

„To nebyl žádný mistrovský výkon, Sariusi.“

Konečně. Ještě nikdy nebyl tak rád, že vidí žluté oči.

„Předpokládám, že potřebuješ mou pomoc?“

„Ano. Prosím.“

„Musíš pochopit, že mě nudí pořád ti pomáhat z potíží.“

Sarius mlčí. Co by na to měl říct? Ale posel očividně čeká na odpověď a Sarius určitě nechce, aby se nudil ještě víc.

„Mrzí mě to. Byl jsem nešikovný.“

„V tom s tebou souhlasím. Nešikovnost se dá odpustit dvojce, u osmičky je to ostuda.“

Za chvíli mi odebere úroveň, pomyslí si Sarius smutně. Ne-li víc.

„Doteď ses na mě ale mohl spolehnout, je to tak?“

„Ano.“

„Můžu se také já spolehnout na tebe, Sariusi? I když to bude obtížné?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Pak ti ještě jednou pomůžu. Ale musíš pro mě vyřídit jeden úkol a tentokrát nešikovný být nesmíš.“

Ječivý tón trochu zeslábne a Sarius se pomalu postaví. To bylo těsné. Příště se ovládne, něco takového se mu už nestane. Za dva dny jsou boje v aréně, na ty chce být ve formě.

„Úkol splním. Může být klidně obtížný. Žádný problém.“

Posel rozvážlivě kývne.

„To rád slyším. Nejdřív se tě na něco zeptám. Pan Watson je tvůj učitel angličtiny?“

„Ano.“

„Říká se, že s sebou často nosívá termosku. Je to tak?“

Sarius se musí zamyslet.

„Ano. Myslím, že v ní má čaj.“

„Dobře. Zítra pět minut po začátku třetí hodiny půjdeš na toaletu v prvním poschodí. Na tu, kde je prasklé zrcadlo nad umyvadlem. V odpadkovém koši najdeš malou lahvičku. Její obsah nasypeš panu Watsonovi do termosky. Nemusí tě zajímat, co v té lahvičce je. Ale budeš muset být velmi šikovný. Nikdo tě při tom nesmí vidět.“

Sarius sleduje poslovo vysvětlování s rostoucí nedůvěrou. Krátce zvažuje, že by utekl, že by dělal, jako by se k němu nedostalo jediné slovo. Nebo by tu jen mohl zůstat ležet a počkat, až posel vše vezme zpátky a prohlásí to celé za špatný vtip. Ale jeho protějšek jen zkříží ruce na kostnaté hrudi.

„Nuže? Rozuměl jsi všemu?“

Sarius sebou škubne. „Ano.“

„Uděláš to? Protože to je obtížný úkol, dostaneš bohatou odměnu. Nová čarodějnická moc a tři úrovně. Pak bys byl jedenáctka, Sariusi. Jako jedenáctka už máš naději na místo ve Vnitřním kruhu a já bych ti mohl prozradit jeho nejslabšího člena.“

Sarius se zhluboka nadechne. Je to jen hra, ne? Posel po něm pravděpodobně vyžaduje jen zkoušku odvahy a v lahvičce bude mléko. Nebo hroznový cukr.

„Udělám to.“

„Výborně. Zítra budu očekávat tvou zprávu.“

Temnota tentokrát přijde rychle a zanechá Sariuse v dosud nepoznané bezradnosti.

Stvořit. Udržovat. Zničit.

Pro každou z těchto úloh mají hinduisté vlastního boha. Já to zvládám sám.

Stvořil jsem něco, co nikdo přede mnou nestvořil, ale svět není mým svědkem a nikdy jím nebude.

Potom jsem se pokusil stvořené udržovat – celou svou silou, celou svou vůlí. Za bolestí, občas i za slz a v každém případě se značnými oběťmi.

Teď budu ničit.

Kdo mi to může mít za zlé? Pokud existuje spravedlnost, podaří se aspoň to poslední.

Raději bych zůstal tvůrcem a radoval se z toho, co jsem stvořil, udržoval to a dělil se o to s ostatními. Ale i ničení má své zajímavé stránky. Jejich půvab tkví v jejich konečnosti.

20.

Nick si nemohl vzpomenout, kdy naposledy spal tak špatně jako minulou noc. Neustále si v myšlenkách přemílal svůj úkol, střídavě se uklidňoval a střídavě propadal panice, stokrát se pokoušel představit si scénář následujícího dne. Snažil se vymyslet plán, ale nejpozději ve chvíli, kdy odšrouboval víčko termosky a chtěl dovnitř vsypat neznámou látku, film se mu pokaždé přetrhl.

Teď už ale bylo načase. Před dvěma minutami zvonilo na třetí hodinu. Nick šel s bušícím srdcem po schodech nahoru do prvního patra.

Měl tuto hodinu volno. To byla jedna z mnoha výhod toho, že byl konečně v šestém ročníku. Ostatní, kteří také zrovna neměli vyučování, byli v knihovně nebo ve společenské místnosti; Nick neměl pocit, že by ho někdo sledoval. Přesto se ale neustále ohlížel. Jako by čekal, až si na něj Dan, Alex nebo někdo jiný počíhá s fotoaparátem.

Před dveřmi na toaletu se Nick zastavil. Přál si být daleko, předaleko. To teď ale nepomáhalo.

Tak do toho. Otevřít dveře. Rychlý pohled do prasklého zrcadla na bledý obličej s tmavými kruhy pod očima.

Tamhle nalevo od umyvadla stál odpadkový koš. Byl z půlky plný použitých papírových utěrek, dále v něm bylo pár prázdných plechovek, slupka od banánu, nakousnutý chleba a několik zmačkaných stránek ze sešitu.

Nick rozhrnul papíry špičkami prstů. Nic. Pod první plechovkou taky nic nebylo.

Hledal hlouběji, nic jiného mu nezbývalo. Další zmačkané papíry. Nepovedený obrázek nahé dívky. Nick strčil ruku ještě o kousek hlouběji. Pokud tam pořád nic nebude, vysype koš na zem a bude se v něm hrabat jako prase. Nebo – nejlepší možnost ze všech – vysvětlí poslovi, že v koši žádná lahvička nebyla. Naděje měla sotva čas zabydlet se v Nickově hlavě, když ji zahlédl – malou, modrobílou krabičku. „Digotan®, 50 tbl., 0,2 mg“ četl Nick. Vytáhl ji a ucítil, že v ní něco je. Sakra.

Zavřel se v poslední kabince a krabičku otevřel. Objevila se hnědá lahvička, zaplněná zhruba do dvou třetin bílými prášky.

Nick odšrouboval víčko a přičichl k obsahu. Nevšiml si ničeho zvláštního. Tablety vypadaly neškodně; byly malé a křídové, s dělící rýhou uprostřed.

Zapamatoval si poslova slova – že se nemá starat o to, co přesně lahvička obsahuje. Rozhodně však nemínil opomenout příbalový leták.

Účinná látka malých bílých prášků se jmenovala fi-Acetyldigoxin a podle popisu pomáhala při srdeční slabosti.

Digotan® zlepšuje výkon srdce, které pak bije pomaleji a silněji. Také napomáhá prokrvení celého těla.

Zatím to znělo důvěryhodně. Nick leták otočil a hledal vedlejší účinky.

Varování: Léky s glykosidy působícími na srdce mají velmi rychlý nástup a silný účinek, pokud dojde k narušení hladiny minerálů nebo k vzájemnému působení s jinými léky. Při předávkování mohou být životu nebezpečné! Navštivte lékaře hned, jak se objeví některé z následujících vedlejších účinků: nevolnost, zvracení, porucha zraku, halucinace, nepravidelnost srdečního rytmu.

Ohrožení života. Nick zjistil, že se mu ruka s příbalovým letákem lehce třese. Tahle věc mohla působit rychle a silně, to stálo v letáku – co by se stalo, kdyby do Watsonovy termosky nasypal celou lahvičku? Stačil by pak jeden doušek čaje na to, aby učitele otrávil?

Nick se se zavřenýma očima opřel o stěnu. Tohle nemohl udělat ani náhodou. Nemohl nikoho zabít. Poprosí posla o jiný úkol – třeba zase něco vyfotit. Ale tohle byla šílenost. Pravděpodobně to stejně byla jen chyba v programu a posel bude rád, že ho na to Nick upozorní.

Tomu přece sám nevěříš.

Vzpomněl si na to, co před dvěma dny řekl u ohně bílý skřet: že by s nepřáteli měli zacházet jako s nepřáteli. S těmi, kdo chtěli zničit svět Erebosu. Myslel opravdu to, že by je měli zabít?

Nick si pohrával s lahvičkou. Chvíli uvažoval o tom, že ji vysype do toalety, ale pak se neodvážil. Možná ji přece jen bude potřebovat. Musí něco vymyslet.

Ve zbytku hodiny neklidně procházel školní budovou jako duch. Potřeboval nějaký nápad, a to ne ledajaký, nýbrž dobrý. Takový, který by jak Watsonovi, tak Sariusovi umožnil zůstat naživu.

Během další přestávky měl Watson dozor. Nick ho pozoroval a nemohl spustit oči z chromované termosky, kterou učitel nedbale svíral v podpaží.

Takhle se k ní Nick v žádném případě nedostane. Vyloučeno. Nezbývalo než čekat, až ji Watson někam postaví. A to pravděpodobně udělá ve sborovně, kde bylo vždycky plno lidí. Tam nemohl jen tak nakráčet a vysypat někomu prášky do čaje.

Tohle se nikdy nepodaří! Nick nahmatal lahvičku v kapse u kalhot. Nebylo to fér. Úkol nebyl proveditelný, ani kdyby Nick hodil svědomí přes palubu, ani kdyby…

„Nicku?“

Nickovi vyklouzl přidušený výkřik.

„Adriane, sakra, musíš se tak plížit?“

„Promiň.“

Ale Adrian nevypadal, že ho to mrzí. Vypadal odhodlaně, i když byl bledý a pořád si jazykem přejížděl přes rty.

„Co chceš?“

„Je pravda, že je na těch vašich DVD hra? Počítačová hra?“

Adrian se na něj prosebně zadíval, ale Nick neodpověděl. Pan Watson zrovna postavil termosku na parapet, aby urovnal spor mezi dvěma mladšími děvčaty. Bohužel byla hala zaplněná lidmi, nemohl tam jen tak jít… A kromě toho to stejně neudělá! Musí na to přestat myslet!

„Nicku! Je to tak?“

Nick se otočil, uviděl Adriana, jak si kouše nehet na palci, a najednou se hrozně naštval.

„Proč mě nenecháš na pokoji? Proč to sám nevyzkoušíš? Nic ti říct nemůžu a ani nechci! Zmizni!“

Nedaleko od nich stál Colin, o kus dál Jerome. Oba k nim otočili hlavu. Colin se nepatrně pousmál a Nick svého výbuchu okamžitě zalitoval. Nechtěl, aby se Adrian taky zřítil z jezdících schodů.

„Nech mě, jo?“ řekl tišeji. „Pokud tě to zajímá, tak si to DVD obstarej. Není to těžké. Jinak na to prostě zapomeň.“

„Jestli je to hra,“ zašeptal Adrian, „tak s tím přestaň. Vážně. Přestaň s tím, prosím.“

Nick se na Adriana nechápavě zadíval. „Můžeš mi říct proč?“

„Ne. Prostě mi prosím věř. Ostatní mi bohužel nevěří, dokonce ani v mé třídě.“

„Proč by taky měli?“ Nick pozoroval pana Watsona, jak jde zpět k parapetu a bere termosku. Sakra. Opět se otočil k Adrianovi.

„Tak řekni! Proč by tě měli poslechnout? Vždyť ty ani nevíš, o co se jedná! Proč chceš ostatním kazit zábavu?“

Zábavu. Právě řekl zábavu.

„To přece nechci. Ale mám pocit, že…“

„Tvůj pocit,“ přerušil ho Nick. „Teď ti dám jednu dobrou radu. Přestaň lidi štvát kvůli svým pocitům. Budeš z toho mít jen problémy, nepříjemné problémy.“

No výborně, teď Adriana varoval před ostatními hráči. Jestli se to rozšíří, poslovi to vtipné nepřijde, to bylo jasné. A pak ještě ty prášky. Ještě pořád ho nic použitelného nenapadlo.

Bez dalšího slova nechal Adriana stát na místě a odešel.

O hodinu později byl Nick na cestě do jídelny. Hlad opravdu neměl, ale nějak se zaměstnat musel. Z bezcílného posedávání a přečkávání polední přestávky by se asi zbláznil.

Eric byl zpátky – Nick ho viděl se třemi lidmi z literárního klubu stát v rohu a vzrušeně diskutovat. Když přišel blíž, ztišili se, ale Nick zřetelně zaslechl Aishino jméno. Po Emily nebylo nikde ani stopy.

Zato objevil pana Watsona, který stál u okna vedle učebny biologie s Jamiem a nějakým tlustým děvčetem. Nick si učitele pozorně prohlížel. Po termosce ani památky.

Aniž by přemýšlel o tom, co vlastně dělá, razil si Nick cestu ke sborovně. Úkol neprovede, to je jasné, ale musel vědět, jestli to bylo teoreticky možné. Aby mohl poslovi vysvětlit, proč to nedopadlo. Pokud to skutečně nedopadne.

Dveře do sborovny byly napůl otevřené. Nick nakoukl dovnitř. U dlouhého stolu ve tvaru písmene U seděli jen dva učitelé, kteří ani nezvedli hlavu. Jeden opravoval sešity, druhý četl noviny a žvýkal sendvič. Termoska pana Watsona nikde.

Napůl zklamaný, napůl s úlevou se Nick otočil. Co teď? Minimálně musel předstírat, že chce úkol splnit, určitě ho někdo pozoroval a podával zprávu. Tamhle, po chodbě zrovna prošel Dan, a i když se ani jednou nepodíval jeho směrem, Nick byl přesvědčený, že tudy šel jen kvůli němu.

Nick se pomalu vrátil stejnou cestou, kterou přišel, ale už po několika krocích ho zastavila nová myšlenka. Kde kromě sborovny si učitelé nechávají své věci? V šatně, správně. Malá místnost byla přímo před ním a Nick nabyl jistoty dřív, než otočil koulí u dveří. Termosku uviděl ihned, jako by jeho pohled přitáhla. Vykukovala z jedné kožené brašny, která visela mezi bundami a kabáty.

Nick bleskurychle vklouzl do místnosti a zavřel za sebou dveře. Už jen z toho, že byl tady, mohl mít nepříjemnosti, tady nikdo z žáků neměl co pohledávat. Ale nikdo ho tu taky nemohl pozorovat, ani Dan, ani Colin, ani Jerome.

Nick povytáhl termosku z tašky. Potichu to zašplouchalo, musela být ještě z půlky plná. Když odšroubovával víčko, cítil srdce až v krku. Mátový čaj. Lahvička s léky ho tlačila v kapse, jako by se hlásila o slovo.

Mohl bych to udělat. Teď. Rychle.

Ne. Není přece blázen! Co tady k čertu vůbec dělá?

Ještě rychleji, než víčko odšrouboval, Nick termosku zase zašrouboval, tričkem otřel otisky prstů z chromovaného povrchu a láhev zase strčil do kožené tašky.

Ale byl tu. Někdo ho určitě viděl vejít dovnitř. To bylo hlavní.

Vyjít z učitelské šatny ho ovšem stálo přemáhání – co kdyby vběhl panu Watsonovi přímo do náručí? Ale když z místnosti vycházel a rychle za sebou zavíral dveře, nikdo si ho nevšímal. Jen Helen, která se zrovna šourala okolo, ho probodla nevysvětlitelným pohledem.

Lahvičku s léky hodil po vyučování do jednoho z odpadkových košů u metra a najednou se cítil překvapivě lehce. Šel na to chytře, promyslel si každý detail. V šatně mohl udělat přesně to, co po něm posel chtěl, nikdo mu nebude moct dokázat opak. Pan Watson bude žít, Sarius taktéž. Byl už prakticky jedenáctka.

21.

Katedrála temna, napadne Sariuse, když stojí tváří v tvář poslovi. Nacházejí se v obrovském prostoru s okny ve tvaru špičatých oblouků, jimiž dovnitř neproniká žádné světlo, i když to vypadá, jako by sklo zářilo jasnými barvami. Mezi okny stojí kamenné sochy a zírají do prázdna; jsou dvakrát větší než Sarius, mají obličeje démonů a andělská křídla.

Posel sedí na bohatě vyřezávané dřevěné židli, jakémsi trůnu. Za ním se něco otevírá, něco, co je ještě temnější než zbytek okolí: puklina v zemi nebo propast, Sarius to ze své pozice nedokáže přesně rozeznat.

Posel zkřížil své dlouhé prsty pod bradou a teď Sariuse mlčky pozoruje. Kolem nich se mihotají světla stovek šedých svíček ve svícnech.

„Měl jsi úkol,“ řekne posel.

„Ano.“

„Splnil jsi ho?“

„Ano.“

Posel se opře a dá si nohu přes nohu.

„Vyprávěj mi o tom.“

Sarius vypráví krátce, i když nevynechá žádný důležitý detail. Zmíní se o nálezu prášků, o hledání termosky a nakonec vyloží, jak tablety nasypal do čaje.

„Všechny?“ chce vědět posel.

„Ano.“

„Dobře. Co jsi udělal s prázdnou lahvičkou?“

„Vyhodil jsem ji. Do odpadkového koše u stanice metra.“

„Dobře.“

Opět zavládne ticho. Jedna ze svíček se zasyčením zhasne, objeví se tenký proužek kouře a vezme na sebe podobu lebky. Posel se předkloní, žluté oči se mu zbarví dočervena.

„Vysvětli mi něco.“

Byl jsem hloupý, on to ví, ví všechno…

„Jeden z mých špehů našel lahvičku. Byla plná.“

Sarius propadá panice. Nějaké vysvětlení, rychle…

„Třeba našel špatnou lahvičku.“

„Lžeš. Jiní špehové hlásí, že pan Watson je ve výborné kondici. Prý je pořád ještě ve škole.“

„Možná se pan Watson čaje ještě nenapil,“ namítne Sarius rychle. „Nebo ho vylil, protože po těch prášcích chutnal hořce.“

„Lžeš. Nemám pro tebe další uplatnění.“

„Ne, moment, to není pravda!“

Sarius zoufale hledá argumenty, jimiž by posla přesvědčil. Byl tak šikovný, nikdo mu nemůže dokázat, že se tomu vyhnul.

„Všechno jsem provedl tak, jak mi bylo řečeno. Pokud pan Watson čaj nepije, není to moje vina. Já jsem…“

„Lidé nerozhodní, váhavci, strašpytlové a moralisté nejsou ve službách mého pána vítáni. Nehodí se k tomu, zničit Ortolana. Žij blaze.“

Žij blaze?

Na pokyn posla se dva kamenní démoni odpoutají ze svých míst mezi okny a rozloží svá křídla.

„Ne, počkat, to je omyl!“ volá Sarius. „To není fér! Já udělal všechno správně!“

Oba démoni ho za ramena chytnou do svých pařátů a zdvihnou ho do výšky.

Sarius se brání ze všech sil, svíjí se v pařátech kamenných obrů. Proč jen to posel dělá? Dosud mu vždycky pomohl… A teď jen kvůli tomu jednomu selhání, kvůli tomu jednomu úkolu…

„Počkejte přece, to je všechno nedorozumění. Zkusím to ještě jednou,“ volá Sarius. „Tentokrát to udělám líp, tentokrát to vyjde, slibuju!“

Posel si stáhne kapuci hluboko do obličeje.

„O Erebosu nebudeš nikde mluvit. Neobrátíš se proti nám. Necháš zbývající bojovníky na pokoji. Nebudeš bojovat na straně našich nepřátel, jinak tě to bude mrzet.“

„Přestaňte, prosím! Já to přece udělám, tentokrát to udělám správně!“ Nesou ho k puklině, která se otevírá za poslovým trůnem. Puklina je jeho smrt, Sarius to ví. Bojuje vší silou proti kamennému stisku. Marně. „Nick Dunmore. NickDunmore. Nick. Dunmore,“ rozléhá se katedrálou. Pak ho démoni pustí. Vzduch kolem něj zpívá, má pocit, že slyší své jméno. Padá dál a dál a dál. Ještě vidí maličký zbytek světla, rozeznává své ruce, které ze strachu natáhl před sebe.

Pak přijde náraz. Ozve se krátké ostré zaječení, hlasité jako nikdy předtím.

Potom ticho. Černota. Konec.

Nick mlátil do klávesnice i myši. Praštil do monitoru, do počítače, do psacího stolu. Sarius nebyl mrtvý, to nemohla být pravda!

Dobře, úplně klidně, pomalu. Nejdřív vypnout počítač. Zase ho zapnout. Dívat se, jak nabíhá, přitom nebýt netrpělivý. Přemýšlet.

Kdo ho zradil? Kdo ty prokleté prášky vytáhl z odpadků? Nick nikoho neviděl, ale taky nedával pozor, jestli ho někdo venku nesleduje.

Já idiot. Některý z hráčů ho musel sledovat. Pravděpodobně dostal jako odměnu hromadu zlata nebo úroveň navíc.

Přesto. Posel nemohl dokázat, že Nick odmítl úkol splnit. Přece ho nemohl vyhodit jen tak bez důkazů? Není to ani den, co prohlásil, že Sarius je možným kandidátem na člena Vnitřního kruhu.

To pomyšlení bolelo. Zítra jsou přece souboje v aréně! Chtěl, musel být u toho. To se mu taky podaří, musí jen najít příležitost promluvit si s poslem a vysvětlit nedorozumění.

Vzpomněl si na Grega. Další nedorozumění. Jenže u mě to ani žádné nebylo.

Ale on nebyl Greg. Nenechá se prostě vyhodit. Určitě existovala nějaká cesta zpátky. Zcela určitě. Nick jen potřeboval druhou šanci. Jen se musel dostat znovu do hry.

Netrpělivě klepal klouby prstů na desku stolu. Proč počítač potřeboval k nastartování tak dlouhou dobu?

Řekněme, že mu posel uloží stejný úkol ještě jednou. Udělal by to tentokrát? Otrávil by pana Watsona? Litoval, že nevyužil příležitost?

Jo, sakra. Jo. Co byl pan Watson proti Sariusovi?

Nick zavřel oči. Pravděpodobně by se vůbec nic nestalo. Watson by čaj ochutnal, zjistil by, že není dobrý, a vyplivnul by ho. A? Nic hrozného by se nestalo. Pravděpodobně to dokonce byl poslův záměr: Kdyby se v čaji rozpustily všechny tablety, nebyl by vůbec k pití. Všechno úplně bezpečné. Ale Nick musel pochybovat.

Počítač to konečně zvládl; konečně se objevila plocha. Nick automaticky najel s myší tam, kde se nacházela ikona Erebosu. Tedy, nacházela dříve. Rudé E zmizelo.

Sakra. Nick horečně vylovil DVD s Erebosem z obalu a strčil ho do mechaniky. Objevilo se instalační okno. Tak vida. Perfektní. Instalovat.

Trvalo to dlouho, stejně jako poprvé. Ale to nevadilo, byl trpělivý.

Tak. Teď. Kde byla ikona?

Nenašel ji, stejně jako nenašel nově nainstalovaný program. Prohledal celý pevný disk, dvakrát, třikrát. Nic. Ještě jednou nainstalovat.

Moment, možná se DVD muselo nejdřív zkopírovat? Tak to přece bylo, i když ho chtěl člověk dát dál.

Zkopíroval ho a nainstaloval, dvakrát, třikrát. Mlátil mezitím, plný zoufalství, do počítače. Zkusil to dohromady sedmkrát, ve všech možných kombinacích. Prostě to nešlo. A on taky věděl, že to nepůjde, ale nemohl s tím přestat. Kdyby přestal, bylo by to definitivní. Pak by to opravdu byl konec. Snažil se zadržet slzy. Sarius byl jeho součástí, nikdo mu nesměl jen tak sebrat kus jeho samého. Ještě jednou nainstalovat. Ještě jednou.

Po více než třech hodinách to Nick vzdal. Pokazil to. Obětoval Sariuse blbému učiteli angličtiny, člověku, který musel čenichat v záležitostech ostatních lidí. Varovný výstřel by mu jen prospěl. Ale Nick byl moc velký zbabělec.

Zemřel na zbabělost?

Myšlenka na vlastní náhrobek mu definitivně vehnala slzy do očí. Stála tam opravdu zbabělost? Nebo neposlušnost? Nerozhodnost?

Ani to už se nedozví.

„Dáš si lasagne, Nicky?“ Máma na ruce v chňapce vyvažovala hliníkovou misku. Vonělo to sýrem a italskými bylinkami, ale Nick neměl chuť.

„Jo, rád. Ale ne moc,“ řekl přesto. Měli se přece chovat nenápadně, nakázal jim posel. Počkat. Pro něj to už neplatilo. Položil hlavu do dlaní. Oči ho pálily.

„Je všechno v pořádku?“

„Jasně. Jen jsem trochu unavený.“

„To musí být tím počasím. Paní Brickerová mi dnes málem usnula při trvalé…“

Nechal mámu vyprávět. Občas se usmál a dvakrát se trefil do jejího smíchu, i když už dávno ztratil nit.

Když konečně přestal fňukat, napadlo ho něco nového – na jiném počítači bude moct hru určitě nainstalovat. Mohl se znovu zaregistrovat, jen ne bohužel jako Sarius. Chtěl to ale? Bylo to minimálně lepší než nic.

A sakra, úplně zapomněl na to, že na začátku je potřeba zadat pravé jméno. Minule se hra nenechala obelhat. To je jedno, musel to každopádně zkusit. Posel uvidí, že to Nick bere vážně. Znovu ho přijme.

Sarius stojí uprostřed arény, kolem krku se mu houpá červený kroužek, jen není z rubínů, ale z ohně.

Publikum kolem něj jásá – tentokrát se skládá jen z pavoučích mužů, kterým z hlavy rostou cukající se nohy. Sarius se odvrátí, vedle něj stojí LordNick, z jehož těla trčí zapíchnutý oštěp.

„No a?“ řekne a pokrčí rameny.

Oštěp se najednou promění v hada, který se dírou v LordNickově těle stáhne dovnitř jako do jeskyně. Zranění se zahojí. Čáry.

Sarius hledá Sapujapa, ale po tom není ani stopy. Zato je tam Lelant, který se příšerně zašklebí a ukáže Sariusovi prostředníček. Za opaskem má termosku.

„Bojujte,“ zařve Zíral. Buší svou holí do země, až se objeví trhlina.

Už ne, pomyslí si Sarius, teprve teď jsem se dokázal vrátit zpátky. Podívá se nahoru, tam krouží zlatý sokol a vedle něj dva kamenní démoni – ti ho nesmí vidět.

Trhlina se čím dál víc rozšiřuje. Několik lidí do ní dobrovolně skočí, ale Sarius nechce, není přece blázen. Uhýbá pořád dozadu, ale brzy zaplní díra celou arénu. Musí přelézt zátarasy, na diváckou tribunu, ale tam jsou pavoučí lidé, kteří po něm natahují ruce, jako by byl vítanou potravou…

Zase padá, padá bez konce. Nevadí, myslí si, teď aspoň vím, jak se dostat zpět.

Zvonění budíku Nicka vytrhlo z pádu, v první chvíli byl absolutně šťastný, neboť se mu Erebos znovu otevřel. V dalším okamžiku si v jeho hlavě vybojovala místo realita a Nick zabořil obličej do polštáře ve snaze dostat se zpět do snu.

Dalo se mu to přečíst v obličeji? Nick měl pocit, že na něho každý zírá, hned jak vstoupil do školy. Colin si ho výsměšně prohlížel, aspoň se mu to tak zdálo, Rashid ho zase přehlížel, jako by byl vzduch.

Tihle dva by mu nepomohli, to bylo Nickovi jasné. Potřeboval někoho jako Greg. Někoho, kdo už měl pád do propasti za sebou a hledal cestu zpět.

Při první nepozorované příležitosti zkusil Grega, musel ho ale sledovat skoro až na záchod.

„Můžu se tě rychle na něco zeptat?“

Greg stísněně pokrčil rameny. Šrámy v obličeji mu časem ztmavly a kolem levého předloktí měl stále stejný obvaz.

„Když to musí být.“

„Našel jsi mezitím nějaké… řešení toho problému?“

Greg se zamračil, pak se začal zubit. Zjevně bylo lehké Nicka prohlédnout.

„Ještě řekni, že tě mezitím taky vykopli. No jo, smůla Dunmore. Kvůli tomu, jak jsi byl minule ochotný mi pomoct, bych ti nic neprozradil. I kdybych měl co.“

Zabouchl Nickovi dveře od záchodu před nosem.

Dobře, nebylo moc šikovné oslovit zrovna Grega. Ale o kom ještě věděl s jistotou, že vyletěl? O nikom. Působil někdo obzvlášť deprimované a vyhýbal se ostatním? Napadla ho Helen. Helen, která už jen zírala před sebe a mluvila ještě méně než obvykle. Zeptá se Helen, i když ta ho nemohla vystát. Ona vlastně nemohla vystát nikoho.

A co. V nejhorším mu omlátí jeho vlastní hloupost o hlavu a nakopne ho do zadku. To by vydržel. Neměl čas si vybírat. Čím déle byl Sarius mrtvý, tím těžší bude znovu ho přivést k životu. Teď to ještě možné bylo, to Nick cítil. Sarius možná ještě ani nebyl na hřbitově a šlo ho zavolat zpět, prostě ho nechat pokračovat. Musel jen přesvědčit posla. Jakkoli.

V další volné hodině vyhledal Helen. Seděla na školním dvoře pod jednou z lip a otáčela v prstech žlutý list ve tvaru srdce. Vypadala neobvykle mírumilovně a Nick váhal, jestli má tento mír rušit. Ale co, vždyť bude milý.

Sedl si vedle ní na lavičku. „Helen?“

Nepohnula se, jen protáhla jeden koutek, jako by se jí v hlavě objevila otravná myšlenka.

„Rád bych se tě na něco zeptal. Ty… ty jsi přece taky hrála, je to tak?“

„Zmiz.“

„Já jenom, že…“ hledal správná slova. „Mám problém. Nemůžu už dovnitř a zajímalo by mě, jestli bys mi třeba neporadila.“

Helen ukazováčkem přejížděla zubaté okraje lipového listu.

„Měl jsem pocit,“ pokračoval Nick opatrně, „že jsi byla ve stejné situaci. Proto…“

Otočila k němu hlavu. Pod zarudlýma očima měla tmavé stíny. Hrála celou noc, pomyslel si Nick. Patří k nim. Ale – pořád ještě, nebo už zase? „Konec je konec,“ řekla Helen a zahodila list. „Radši mě nech na pokoji.“

„Já ale potřebuju pomoc.“

Vypadalo to, že ji to pobavilo. „Jak jsi přišel na to, že bych ti pomohla?“

Protože jsem k tobě byl vždycky trochu milejší než ostatní.

„Jenom tak. To je jedno,“ odpověděl. Vůbec to nebylo jedno. Za pár hodin začnou souboje a on chtěl být u toho, chtěl to víc než co jiného.

Na hodině angličtiny seděl a hypnotizoval termosku na stole. Pan Watson ji dnes měl s sebou ve výuce, jako by se chtěl Nickovi vysmívat. Čas od času si nalil trochu čaje do šálku a usrkával ho. To, že to tak dělal i dříve, docházelo Nickovi jen pozvolna.

Emily seděla šikmo před ním. Dnes měla vlasy rozpuštěné, a i když jedna Nickova část v ní stále ještě viděla nádhernou dívku, jeho pozornost kroužila kolem jiné myšlenky. Ona si hru ještě pořád mohla nechat darovat. Ona to ještě nezpackala. Velké dobrodružství měla ještě před sebou.

Musela ucítit jeho pohled, protože se na Nicka otočila a usmála se. Strnule úsměv opětoval. Už věděla o tom, že vypadl? I Jamie se na něho dnes díval nezvykle přátelsky – věděli to? Mohli to vědět?

O polední pauze zavolal bratrovi, ten to ale zvedl až po desátém zazvonění.

„Promiň, bráško, mám zrovna zákazníka. Co se děje?“

„Finne, mohl bych si půjčit tvůj starý notebook? Na pár týdnů?“

„Jak to, máš rozbitý počítač?“

„Ne, ale… potřebuju zrovna ještě jeden. Prosím.“

„No jo, Becca nebude nadšená, občas ho používá na své návrhy. Ale to je v pohodě. Můžeš si ho vzít.“

„Díky,“ odpověděl Nick s úlevou. „Můžu si ho vyzvednout dneska odpoledne?“

„Aha, to bude trochu těsné,“ odpověděl Finn. Dneska zavíráme ve tři a jedeme do Greenwiche navštívit kamarády. Možná zítra?“

Ne, aréna je dnes, pomyslel si Nick zoufale.

„Tak jo. Tak zítra. Zatím čau.“

Nick strávil zbytek školního dne hloubáním a měl pocit, že mu čas utíká mezi prsty. Musel něco podniknout. Musel najít nějaké řešení.

Když se vydal na cestu domů, zastavil vedle něj Jamie na kole.

„Stalo se něco? Vypadáš hrozně. Je to vážné, nebo to má něco společného s Erebosem?“

Nick potlačil touhu Jamieho praštit.

„Myslel jsem si, že bereš Erebos tak vážně, žes mu dokonce vyhlásil válku,“ řekl. Když se chtěl Jamie hádat, měl to mít. Nick byl dokonce rád, potřeboval nutně někoho, na kom by si mohl vybít vztek.

„To je pravda. Ale já spíš beru vážně ty následky než hru samotnou.“ Jamie tlačil kolo vedle Nicka jako za starých časů. Jako kdyby mezi nimi nestál jeden celý svět.

„Jak se má Eric?“ zeptal se Nick a doufal, že odpověď bude znít „špatně“.

„Jde to. Pokouší se promluvit si s Aishou, ale ta všechno odmítá. Taky nechce mluvit s žádnou psycholožkou, nechce vůbec nic. Ale trvá na svém obvinění. Pro Erica to není lehké.“ Jamie se na Nicka úkosem podíval.

„Naštěstí má úplně skvělou přítelkyni, ta při něm pevně stojí. Nedávno jsem se s ní seznámil, studuje ekonomii. Moc milá. Líbila by se ti.“

Přítelkyně. Studentka.

Nick měl pocit, jako by měl v žaludku žhavý kámen. Polkl, aby se ho zbavil, ale kámen zůstal. To tedy mohl posel lehce slibovat velké věci.

Ale – proč potom ta věc s Aishou? Jako přídavek? Aby to Nicka přesvědčilo? Nebo byla Aisha Ericova tableta v čaji?

Při poslední myšlence se nahlas zasmál, což si Jamie nesprávně vyložil.

„Bylo mi jasné, že z toho budeš mít radost. Jmenuje se Dana a pomáhá nám v naší akci proti hře. Sestavovat vysvětlující materiál pro rodiče a tak. To jsem ti mohl říct už dávno, kdybys mě pár minut poslouchal jako normální člověk.“

Kritiku Nick v tomhle okamžiku nesnesl. „Normální, jo? Tak kdo je tady ten se stihomamem? Ani omylem normální!“

Nedaleko byl vstup do metra a Nick seběhl schody dolů, aniž by se rozloučil nebo aspoň ohlédl.

Informační materiál pro rodiče! Jamie měl štěstí, že o tom mluvil jen s Nickem. Aktivní hráč by tuto informaci hned předložil poslovi k večeři.

Deset hodin večer. Nick ležel na posteli, ruce zkřížené za hlavou. Znovu ztratil dvě hodiny pokusy najít přístup ke hře, DVD dvakrát zkopíroval a třikrát nanovo instaloval. Vůbec nic se nezměnilo.

Zavřel oči. Teď už budou všichni v aréně, každý národ ve své místnosti, barbaři, upíři, kočičí lidé, temní elfové…

Za chvíli je vypustí ven, publikum je bude oslavovat jásotem, ceremoniář vyvolá první jméno. A Sarius u toho nebyl.

Vyzve Drizzel Blackspella? Kdo vyhraje? Zemře někdo tak jako minule Xohoo? Nikdy se to nedozví, a to bylo opravdu k vzteku.

Škoda že Nick nevěděl, kdo Xohoo byl. S ním by si rád popovídal. Cítil se osamělý jako ještě nikdy.

Tu noc spal špatně. Toužil po tom, stát se aspoň ve snu opět Sariusem, ale čím víc se o to pokoušel, tím víc před ním spánek utíkal.

22.

Další den začal zářivě a zlatavě, jako kdyby chtěl reálný svět Nicka zlákat krásami podzimu na svou stranu, ale toho to jen provokovalo. Mlha a déšť by se k jeho náladě hodily mnohem lépe, stejně jako tma. Ale dnes odpoledne si půjčí Finnův notebook, hru znovu nainstaluje a pak se uvidí, co dál. V nejhorším by musel začít úplně od začátku. Tentokrát jako upír. Nebo barbar.

Celý den probíhal jako ve snu. Naštěstí byl pátek. O víkendu mohl zdokonalit svůj nový charakter a vyhnat ho o pár úrovní výš. Minimálně čtyři stihnout mohl, vždyť už měl přece zkušenosti.

Skončila poslední hodina a Nick si sbalil věci. Měl naspěch, Finnův obchod ležel na druhé straně města, takže cesta byla nadlouho. A metro bylo v pátek plnější než v jiné dny.

Ale sotva Nick vyšel ze školy, samozřejmě ho zase musel zastavit Jamie.

„Říká se, že jsi ze hry venku. Je to pravda?“

„Kdo to říká?“

„To je přece jedno.“

„Mně ne.“

V Jamieho výrazu byla znát radost, Nick by ho nejradši praštil. Samozřejmě by to nebylo fér, ale k Nickovi taky nikdo nebyl fér. A když se Jamie radoval z něčeho, kvůli čemu byl Nick nešťastný, tak… tak…

„Slíbil jsem, že neřeknu, od koho to mám. Ale jestli to je pravda, tak mám fakt radost! Ani nevíš, jak moc ses v posledních týdnech změnil. Chci říct, vždyť jsme přece nejlepší kámoši!“

Nick viděl doslova rudě.

„My jsme co? Co? Ty mi tady pořád kecáš do mých záležitostí a teď tu slavíš, protože jsi děsně nadšený, že se mi něco nepovedlo. Za předpokladu, že ti někdo nevyprávěl naprostou blbost!“

Jamie vypadal popleteně.

„Teď to asi nechápeš správně…“

„Já? No já teda ne! Ty jsi uražený, že se zabývám něčím, co tě nezajímá! Jako kdybych ti někdy zakázal se o to taky zajímat.“

Z Jamieho obličeje zmizela veškerá barva. „Říkáš pěkný blbosti, Nicku. Já jsem jen rád, že už s tou hnusnou, nebezpečnou hloupostí nemáš nic společného.“

„Jo, jo, jo, Jamie všemu rozumí! Jamie je přece tak chytrý, Jamie má nad vším nadhled, co? A Nick je moc blbej na to, aby to poznal! Ty mi fakt můžeš. Zmiz!“

Jamie se bez dalšího slova otočil a šel ke svému kolu.

Nick se za ním díval, vzteklý, že nemohl pokračovat ve výbuchu, a zároveň zraněný, protože… protože – vlastně přesně nevěděl proč. Protože Jamie nebyl na jeho straně?

Povzdechl si a vydal se k metru. Jamieho, který byl očividně také dost vzteklý, stále pozoroval koutkem oka. Ten vší silou šlápl do pedálů a prořítil se po ulici kolem Nicka. Nick, který šel opačným směrem, už Jamiemu nevěnoval jediný pohled. Za chvíli bude u Finna, vyzvedne notebook, dá věci do pořádku. Ránu nejdřív vůbec nezaslechl, stejně jako troubení. Teprve když se vedle něj zastavila auta a jeden řidič vystoupil, pochopil, že se něco děje. Otočil se.

Zácpa se táhla od křižovatky, která byla tři sta metrů za školou, až ke stanici metra, k níž už Nick téměř stihl dojít.

„Musela se tam stát nějaká nehoda,“ řekl muž vedle auta.

Nick nevěděl, z čeho jeho jistota pramení. Vše v něm najednou ztuhlo. Aniž si toho všiml, dal se do běhu. Taška mu sklouzla z ramene a spadla na chodník. Jako by se řítil tunelem, nedíval se napravo nalevo, viděl jen ulici a křižovatku a velkou skupinu lidí, kteří tam stáli.

„… vůbec nebrzdil.“

„Vždyť na semaforu byla červená!“

„… nerozumím.“

„Tohle je hrůza…“

„Debbie, radši se tam nedívej.“

Několik lidí, kteří čekali na autobusové zastávce, odstrčil v běhu na stranu. Narazil si rameno o sloup lampy, pádil dál, všechny hlasy slyšel tlumeně, jako by měl v uších vatu, jeho vlastní dech vše přehlušil, byl dokonce hlasitější než blížící se sirény záchranky.

Tamhle byla křižovatka. Tamhle bylo kolo. A tamhle byl, panebože, tamhle byl…

„Jamie!“

Probíjel se davem, musel skrz, musel se dostat k Jamiemu, musel mu otočit nohu do správné polohy…

„Jamie!“

Tolik krve. Nickovo tělo najednou nemohlo dál a on padl na kolena vedle svého přítele. Jamie.

„Drž se dál, chlapče. Za chvíli je tu záchranka.“

„Ale…“ Nick trhavě vzlykal. „Ale…“

„Teď mu nijak nepomůžeš. Nedotýkej se ho! Odveďte přece někdo toho kluka pryč!“

Ruce na jeho ramenou. Setřásl je. Ruce ho násilím zvedly.

Mlátil kolem sebe. Tloukl. Křičel.

Sanitka. Modré světlo, neonově žluté bundy.

„Mělké dýchání.“

Nosítka.

„Prosím… prosím, nesmí umřít!“

„Mám pocit, že tenhle tady taky potřebuje pomoc, je v šoku.“

„Prosím.“

Houkání sanitky. Nick v sobě dusil pláč.

Ruce na jeho ramenou. Setřásl je.

Pohlazení po vlasech. Vzhlédl. Emily.

Dali mu napít a on pil. Emily seděla u něj, a když jí podal láhev, ruce se jí lehce třásly. Několikrát se začal Emily na něco ptát, ale z hrdla se mu vydraly jen suché vzlyky.

Schoulil se, slyšel sám sebe vzlykat, cítil Emilyinu ruku kolem ramen. Nic neříkala, jen ho k sobě jemně tiskla.

Kdyby znala pravdu, nedělala by to.

Když Nick zase začal vnímat okolí, zjistil, že zvědavci se už rozešli. Emily ještě seděla vedle něj. S vynaložením všech sil se na ni usmál.

Necítil nic než vinu. Naštval ho, proto Jamie před křižovatkou nebrzdil. Nick se nenáviděl.

Nechtěl domů. Pomyšlení na to, jak by tam posedával a čekal, bylo hrozné. Tady ale taky zůstat nemohl. Mlátit hlavou do zdi se oproti tomu zdálo velmi lákavé.

„Mám tu tvoje věci, doufám, že je to všechno.“

Kde se tu vzal Adrian? Podával Nickovi špinavou tašku. Nick se na něj nechápavě podíval. Nechtěl svoji tašku, nechtěl už ani nic pít. Chtěl jen jedno: vrátit čas a ještě jednou mluvit s Jamiem. Nenechat ho nasednout na kolo. Nebýt takový hajzl.

„Díky,“ řekla místo Nicka Emily a tašku si od Adriana vzala.

„Nevíte, jak je na tom?“ zašeptal. „Neříkal někdo něco?“

Nick ze sebe nevypravil ani slovo. Ucítil, jak vedle něho Emily zavrtěla hlavou.

„Tamhle je policie a vyptává se svědků,“ řekl Adrian. „Jestli jste viděli, jak se to stalo, budou určitě rádi, když jim to nahlásíte.“

„Já to neviděl,“ zašeptal Nick. „Já to jen slyšel a pak…“ Dál nemluvil, protože se znovu rozplakal.

Adrian přikývl. Jeho pohled si bylo těžké vyložit, byl plný pochopení a zároveň… profesionální, jako pohled psychologa.

„Já taky nic neviděla,“ řekla tiše Emily. „Ale myslím, že Brynne stála hned vedle. Ještě ji vůbec nemohli vyslechnout, dostala injekci na uklidnění a sotva se s ní dá mluvit.“

Já mám takový strach. Takový strach. Nick zabořil obličej do dlaní a nehty zaryl do kůže na hlavě. Bolest mu dělala dobře, byla mnohem lepší než ta jiná bolest, kterou Nick skoro nemohl vydržet. Ta dobrá bolest s sebou přinesla nápad.

„Nevíte někdo, kam Jamieho odvezli?“

„Myslím, že do Whittingtonu,“ řekla Emily. „Někdo zmínil Whittington. Může to ale být taky nesmysl.“

Nick bez dalšího slova vyskočil a nakrátko ztratil rovnováhu, protože se mu zatmělo před očima. Ucítil Emilyinu ruku, která ho podepřela.

„Jedu za Jamiem.“ Místo normálního hlasu z něj vyšel chrapot. „Musím vědět, jak mu je.“

Emily jela s ním. Na stanici Archway vystoupili z metra. Nick mrzl, cesta do nemocnice mu připadala jako věčnost. Byl rád, že Emily nic neříká a na nic se neptá; potřeboval veškerou sílu k tomu, aby pokládal jednu nohu před druhou. Každým krokem rostl jeho strach. Přijedou do nemocnice a někdo jim řekne, že se jim Jamieho bohužel nepodařilo zachránit. Že zemřel v sanitce. Nick měl najednou pocit, že nemůže dýchat. Zastavil se před proskleným vchodem a opřel se rukama o kolena. Bylo mu na omdlení.

„Určitě ho odvezli na áro,“ mínila Emily. „To je tam vzadu.“

„Ale informace jsou určitě tady. Jdu se zeptat.“

Nick vstoupil do haly. Cesta k informační přepážce byla jako cesta k popravčímu špalku. Hubená blondýna, která tam pracovala, rozhodne o Nickově dalším životě. Zvedal se mu z toho žaludek.

„Dobrý den. Přivezli sem Jamieho Coxe?“

Měřila si ho skrz úzká skla brýlí.

„Jste příbuzný?“

„Jamie Cox. Byla to dopravní nehoda. Musím vědět, jak mu je, chápete?“ Blondýna se pousmála. „Informace můžeme sdělovat jen rodinným příslušníkům. Jste s panem Coxem příbuzný?“

„Jsme přátelé.“ Nejlepší kamarádi.

„V tom případě je mi líto.“

Nick se z nemocnice spíš táhl, než šel. Jeho rozsudek byl odložen. Jak to měl vydržet? Jak mohl kdokoli očekávat, že to vydrží?

Emily ho dovedla do malého parčíku kousek stranou od nemocnice. Trávník byl studený a trochu vlhký; Nick si svlékl bundu, aby si měli na co sednout.

„Já teď nemůžu domů,“ řekl. „Teprve až budu vědět, co je s Jamiem.“ Nějakou dobu mlčeli a pozorovali projíždějící auta.

„Mohli bychom zavolat do školy,“ navrhla Emily. „Možná budou vědět, co se děje.“

„Ne, do školy ne.“ Nickovi se opět sevřel žaludek. „Myslíš, že už to vědí jeho rodiče?“

„Určitě. Těm už museli volat. Jestli ještě žije.“ Emily utrhla stéblo trávy a napjatě se zadívala na protilehlou autobusovou zastávku. „Osobně přijdou, jen když je někdo mrtvý. Přijdou dva, asi to člověk sám nezvládne. Zeptají se, jak se jmenuješ, a pak řeknou, jak je jim to líto…“

Nick se na ni beze slova ze strany podíval. Bolestně se usmála.

„Můj bratr. Ale to už je dlouho.“

„Byla to nehoda?“

Emilyin výraz ztvrdl. „Jo. Nehoda. Policie tehdy sice říkala, že to byla sebevražda, ale to je naprostá blbost.“

Emilyiným prstům padla za oběť další stébla trávy. Nick se kousl do rtu. Nevěděl, jestli se má ptát dál, nebo toho radši nechat. Pravděpodobně bylo obojí špatně.

„Byl moc dobrý plavec,“ zašeptala Emily. „Neskočil by do vody, aby se zabil.“

Nick jí položil ruku kolem ramenou, beze strachu, že by ho odstrčila. Ani jeden by toho druhého neodstrčil. Objali se, ne jako zamilovaní, ale jako dva lidé, kteří se něčeho potřebovali pevně držet.

Emily zahlédla vycházet z nemocnice Jamieho otce. Vypadal tak uštvaně, že si Nick netroufl ho oslovit, ale Emily na to měla jiný názor. Řítila se za panem Coxem a zastavila ho. Nick je viděl, jak spolu mluví, neslyšel ale, co říkají. Pan Cox si několikrát přejel rukou přes obličej a rozpřáhl ruce v gestu úplné bezmoci. Nickovi se zastavilo srdce. Emily několikrát přikývla a na rozloučenou stiskla Jamieho otci dlouze a pevně ruku. Pak se vrátila k Nickovi.

„Žije. V sanitce se mu zastavilo srdce a museli ho oživovat, ale teď je jeho stav víceméně stabilizovaný, říká jeho otec.“

Zpráva o zástavě srdce rozbušila to Nickovo. „Stabilizovaný, říkáš. To je dobře.“

„Není to úplně dobré. Uvedli ho do umělého spánku. Je velmi těžce raněný, levou nohu má zlomenou na několika místech, kyčel také. A má otřes mozku.“ Podívala se stranou, vedle Nicka. „Může se stát, že něco nebude fungovat. Pokud to přežije.“

„Co by nemělo fungovat? Co tím myslíš, že něco nemusí fungovat?“

Odhrnula si vlasy z čela. „Mohl by být postižený.“

Vlna úlevy, která Nickem chvíli procházela, zase opadla. Postižený. Ne. V žádném případě. Tuhle myšlenku ihned zahnal. To se nestane, protože se to stát nesmí.

„Můžeme ho navštívit?“

„Bohužel ne. Je na jednotce intenzivní péče. Ani není při vědomí a vůbec by nevěděl, že u něj jsme. Musíme prostě čekat.“

Nick čekal následující dva dny a cítil se pekelně. Bez ustání. Bylo jedno, co dělal – jestli jedl, učil se, mluvil s ostatními lidmi –, ve skutečnosti čekal na zprávu, že je Jamie opět vzhůru a že se úplně uzdraví. Jen občas Nickovy myšlenky odpluly a hlavou mu probleskly jiné obrázky – aréna a Zíral, BloodWork se svou obrovskou sekerou, nejčastěji ale posel. Tak, jak vypadal při jejich posledním setkání, když mu žluté oči zrudly. Trýznilo ho to.

Nesměl myslet na Erebos, zatímco Jamie ležel v kómatu. Ale obrázky se vracely.

Byl víkend, takže ani škola nenabízela rozptýlení. Při každém zazvonění telefonu sebou Nick trhnul a zmítal se mezi panikou a nadějí. ‚Zmiz‘ bylo to poslední, co na Jamieho vyštěkl; pokaždé, když si na to vzpomněl, vše se v něm svíjelo. Nesmíš zmizet, Jamie, prosím, nesmíš zmizet.

V pondělí byl Jamie ve škole samozřejmě tématem číslo jedna. Každý něco viděl nebo slyšel a chtěl o tom vyprávět. Jen ti, kdo stáli opravdu blízko, stísněně mlčeli. Především Brynne, která bez makeupu téměř nebyla k poznání. V den nehody odvezli do nemocnice i ji, šuškalo se, že potřebovala pomoc psychologa.

Nikdo už nemluvil o Ericovi a Aishe. Nick měl pocit, že Aisha z toho měla větší radost než Eric.

Odpoledne u nemocnice mezi Nickem a Emily navenek nic nezměnilo. Nesedli si spolu o hodině ani při obědě. Oproti dřívějšku tu ale byl rozdíl. Spočíval v krátkých pohledech, delším úsměvu nebo povzbuzujícím pokývnutí. Taková gesta Emily směrem k Nickovi nikdy nedělala. Pro něj to byly jediné zářivé body v temném, nekonečně se tvářícím moři čekání.

V úterý se konečně objevily nějaké novinky, pan Watson je oznámil v hodině angličtiny.

„Volali nám Jamieho rodiče, je mimo ohrožení života. Dál je ale udržován v umělém spánku. Jak dlouho, to lékaři zatím nevědí. Ale i tak je to velmi dobrá zpráva. Ani vám nemůžu říct, jak jsem rád.“

Úlevu bylo v celé třídě cítit jako čerstvý vítr. Někteří tleskali, Colin vyskočil a radostně poskakoval dokola. Nick by nejraději padl Emily kolem krku, omezil se ale jen na to, že si s ní vyměnil dlouhý pohled. Plný radosti, ale se zbytkem nejistoty. Pan Watson neřekl nic o tom, zda bylo zažehnáno i nebezpečí postižení.

23.

Stalo se to během další volné hodiny. Nick seděl sám v jedné ze studijních místností a pokoušel se biflovat chemické vzorce. Dveře na chodbu byly otevřené, a když v jednu chvíli zdvihl hlavu, šel zrovna kolem Colin. Velmi potichu, velmi opatrně. Tak opatrně, že to hned vyvolalo Nickovu zvědavost. Nick odsunul židli a postavil se tak, aby při tom nenadělal žádný hluk. Pozoroval Colina, jak se dál plíží chodbou. Teď zabočil doleva. Nick ho následoval. Šel na nějaké tajné setkání?

Colin šel po schodech dolů. Vypadalo to, že chce jít do šaten, což by v tuto dobu nebylo špatné místo na schůzku. Nick zůstal s velkým odstupem vzadu a jednou ho málem ztratil z očí, ovšem pak ho zase našel – u schodů do šaten, přesně jak předpokládal. Viděl, jak Colin prochází řady bund a kabátů a něco hledá. Nakonec se zastavil. Z místa, kde stál, nemohl Nick přesně rozeznat, co Colin mezi vším tím oblečením dělá, a blíž jít také nemohl, to už by si ho Colin všiml. Přimhouřil oči a zahlédl kousek zelené látky. Jen krátce. O pár vteřin později se Colin vydal zpět a Nick se co nejrychleji vypařil. Schoval se na nejbližší toaletě a počítal do padesáti. Teď už byl Colin určitě pryč.

Nick našel zelenou látku ihned. Patřila nepromokavému plášti, který byl jistě nějakého děvčete. Co s ním Colin dělal?

Nick se pozorně rozhlédl a pak teprve strčil ruku do kapsy pláště. Nahmatal úhledně složený kousek papíru. Milostný dopis? Pak by se to Nicka netýkalo. Ale možná to byl nějaký vzkaz. Bylo to jedno, byl příliš zvědavý, aby toho teď nechal. Papírek vytáhl a rozložil.

Náhrobní kámen:

Darleen Pemberová

Zemřela na nedostatek rozumu.

Ať odpočívá v pokoji.

V Nickovi jako by najednou něco přeskočilo. Takový dopis dostal i Jamie. Možná… Nick ten nápad hned zaplašil, ale on se vrátil. Jako nafouknutý balónek, který chce někdo stlačit pod vodu.

Třeba to nebylo tak, že by Jamie před křižovatkou nebrzdil ze vzteku a neopatrnosti. Možná že brzdil, nebo se o to aspoň pokoušel. Předtím ukázal Nickovi ten obrázek s náhrobkem. Hrozbu, kterou on nebral vážně. Jamie ale ano. A teď…

Přeříznout někomu brzdová lanka nebo namíchat do čaje nadměrnou dávku digitalisu – rozdíl nebyl zas tak velký.

Colin. Colin rozdával výhružná psaníčka. Proměňoval je taky ve skutky? Bez dlouhého přemýšlení se Nick vyřítil do schodů a proběhl chodbou, která vedla k jídelně – tou se loudal Colin, jako by se nic nestalo.

„Ty hajzle!“ Nick se na něj zezadu vrhl, až se Colin zapotácel. Oba spadli na zem.

„Nicku? Nicku, co děláš?“

Místo odpovědi mu Nick dopis nacpal do obličeje, dřel mu ho o tváře, nos, oči.

„Říká ti to něco? Jo? Už jsi to někdy viděl?“

„Nech mě, blbče! Co to je?“

„Ty prase!“

Byli příliš hlasití, z jídelny už přicházeli lidé. Nick Colina pustil, oba se vyškrábali na nohy.

„Darleen Pemberová, jo? Taky bude mít brzo nějakou nehodu?“

Colin zíral na dopis, teď očividně pochopil.

„Okamžitě mi to vrať!“

„Na to zapomeň.“

„To mi nemůžeš jen tak vzít… musím…“

Vrhl se na Nicka, ale ten s tím počítal a uhnul. S uspokojením dopis roztrhl v půli, rozcupoval ho na malé kousky a ty vtiskl Colinovi do dlaně. „Tady. Tohle můžeš Darleen strčit do kapsy. Řeknu jí, od koho to je.“

Colinův obličej odrážel současně nenávist a bezradnost. „To neuděláš.“

„Teď máš strach, co? Tvůj kamarád se žlutýma očima moc šťastnej nebude.“

„Buď zticha!“

„To bude hned pár úrovní dole.“ Koutkem oka Nick zahlédl, že se blíží oba Manekýni, přitahováni hádkou jako supi ke zdechlině. Dan se zubil od ucha k uchu, zatímco Alex působil nejistě.

„To s Jamiem jsi byl ty. Přiznej se. Ty ho máš na svědomí, já viděl to tvoje psaníčko, cos mu dal. Vyplatilo se ti to aspoň? Dostal jsi nějaký úžasný holínky?“

Colinovi se chvělo chřípí. Udělal krok směrem k Nickovi. Ruce měl zaťaté v pěst s takovou silou, že Nick viděl vystouplé žíly na pažích.

„Toho ještě budeš litovat,“ řekl, otočil se a šel.

Teprve když byl Nick odpoledne zase doma, došlo mu, jak velkou udělal chybu. Nechal se strhnout a zařadil se na stranu oficiálních nepřátel Erebosu. I když nemohl dokázat, že Jamieho nehoda měla s hrou něco společného.

Vezmi kleště, které najdeš pod lavičkou vedle školní brány a přeštípni jimi brzdová lanka tmavě modrého kola. Toho s nálepkou Manchester United na tyči.

Úplně to před sebou viděl. Cvak, cvak, vyřízeno. Zase o úroveň víc. Je dost možné, že to Colin sám neudělal; stejně tak dobře se mohlo stát, že sabotér vůbec nevěděl, čí kolo před sebou měl.

Ten večer si Nick sedl k počítači, zkontroloval e-maily a rozmýšlel, co by měl říct Darleen Pemberové. Jestli s ní vůbec má mluvit.

Přemýšlivě obkroužil myší místo na ploše, kde se dřív nacházelo červené E. Byl by teď rád v jeskyni, u jednoho z ohňů? Jo. Ne. Jo. Rád by si s ostatními povídal. Především měl ale obrovskou chuť zakroutit poslovi tím jeho kostnatým krkem.

Během středeční volné hodiny si Nicka před knihovnou odchytila Emily. Byli téměř sami, protože většina lidí lenošila venku, aby si ještě užili jeden z posledních pěkných podzimních dní.

„Mám novinky,“ řekla Emily.

„O Jamiem?“

„Ne.“

Opodál prošli oba Manekýni. Nemluvili spolu, vypadali spíš, že jsou na hlídce. Když Alex zahlédl Nicka, usmál se a zvedl ruku na pozdrav, zatímco Danovi se v jeho prasečím obličeji objevil vztek.

Nick zatáhl Emily do knihovny, kde si sedli do nejzazšího rohu. Emily doslova vibrovala energií.

„Tak už mi to řekni.“

Usmála se, otevřela tašku a vytáhla obal na cédéčko, na který někdo kulatým písmem napsal ‚Erebos‘.

V Nickovi se střídaly rozporuplné pocity. Odmítání. Starost. Žádostivost. „Ty se fakt chceš zapojit?“

„Jo. Myslím si, že teď je na to ta správná chvíle.“

Nick pozoroval DVD, které si ještě nedávno sám přál jako nic jiného. Emily bude objevovat Erebos, procházet všemi těmi bizarními, hrůzně krásnými krajinami, prožívat dobrodružství. Toužebné pnutí v žaludku se ještě zvětšilo. Rozhořčeně potřásl hlavou.

„Jamie měl pravdu, ty už to nehraješ. Je to tak?“

Nick jen přikývl. „Vyhodili mě,“ řekl chraplavě.

„Hm. Škoda. To tedy spolu hrát nemůžeme.“

„Ne.“ Nick se kousl do rtu. Bylo to tak dobře. Věděl, že to je dobře. Všechno to vzrušení, napětí, dráždění nervů… On to už nepotřeboval.

„Jak to… Co bylo důvodem, že sis to rozmyslela? Vždyť jsi o té hře nejdřív nechtěla ani slyšet.“

„To je pravda. Ale chci pochopit, co vás na tom všechny tak fascinuje.“ Zamyšleně se podívala stranou. „Jamie byl přesvědčený, že to není jen obyčejná hra. Měl svou vlastní teorii.“ Otočila obal v rukou. „Jamie si myslel, že za tou hrou vězí víc. Nějaký cíl, chápeš? Všechny ty věci, co se dějí v reálu, musí být přece někomu ku prospěchu, ne? Ale zjistit to můžu jen tak, že si sama Erebos prohlídnu. Proto jsem se nedávno tu a tam zmínila, že by mě to vlastně zajímalo.“

Nick si vzpomínal. On sám to poslovi řekl, stejně jako to určitě řekli i další hráči.

„Takže, jediným cílem hry, o němž vím, je zničit zloducha jménem Ortolan,“ řekl Nick. „To, co se děje v reálném životě, přece slouží jen k tomu, aby hra byla chráněna před těmi, kdo proti ní něco mají.“

„Tak jako Jamie? Pak bychom se měli pokusit to zastavit.“

Zastavit to. Nick si vzpomněl na nehodu a kaluž krve a věděl, že Emily má pravdu. I kdyby pak Nick už nikdy nemohl procházet Bílým městem nebo bojovat v aréně. Vzdychl. „Nevím, jak na to. Ale zkusit to můžeme.“

Dveře do knihovny se otevřely a zase potichu zavřely. Nick naznačil Emily, aby se ani nehnula – ale byl to jen pan Bolton, učitel náboženství.

„Musíme ale fakt dávat pozor,“ zašeptal Nick. „Pokud to hráči zjistí, může se stát, že…, no, prostě to pak může být opravdu nebezpečné. Ta hra je neuvěřitelně chytrá. Ještě si nejsem stoprocentně jistý, že chtěla Jamieho odstranit z cesty, ale vím, co měla za záměry s panem Watsonem.“ Emily zdvihla tázavě obočí.

„To ti řeknu někdy jindy,“ řekl Nick. „Přelstít ji bude těžší, než si myslíš. A jakmile budeš podezřelá nebo to zvoráš, budeš venku rychleji, než napočítáš do tří.“ V Nickově hlavě roztáhl křídla kamenný démon. Nick ho zahnal.

Emily se šibalsky usmála – takhle ji Nick nikdy neviděl.

„Budu dávat pozor. A chtěla jsem se zeptat,“ tentokrát se zase na všechny strany rozhlédla ona a ztišila hlas až do šepotu, „jestli bys mi nemohl pomoct. V počítačových hrách se tak nevyznám, hraju vždycky jenom Solitaire.“

Nickovou hlavou prolétlo bleskovou rychlostí pravidlo číslo dvě: Když budeš hrát, dej si pozor, abys byl sám.

Co by se stalo, kdyby hráli ve dvou? Všimla by si toho hra? Nick se zhluboka nadechl. Musel to zkusit.

„Jasně že ti pomůžu, dokonce rád. Když ti dám pár tipů, budeš postupovat rychleji.“

„Super.“ Úplně zářila. „Přijď po čaji, jo? Půl šestá by byla ideální.“

Nick přišel víc než včas. Deset minut před sjednaným časem stál před Emilyiným domem v Heathfield Gardens a přemýšlel, které okno je její.

Byl opatrný. Po včerejší události s Colinem počítal s tím, že ho někdo bude sledovat, ale to se nestalo. Nick se ohlédl – ulice byla skoro liduprázdná. Nikdo nevěděl, kde je.

Ještě nechtěl zvonit, to by zavánělo přílišnou horlivostí. Takže se ještě prošel okolními uličkami, které byly hezké a udržované.

Napadlo ho, že s sebou nic nepřinesl, přitom by nějaký malinký dárek byl dobrou příležitostí k tomu, aby ukázal, že je originální a myslí to vážně. Na to teď už ale bohužel bylo pozdě. Pokud se teď nějak neznemožní, mohlo by být nějaké příště.

Přesně v půl šesté stiskl zvonek a Emily otevřela. Jak se ukázalo, její pokoj byl ten pod střechou. Nebyl to žádný z těch růžových pokojíčků pro panenky s plyšáky na posteli a plakáty filmových hvězd na zdech, ale pokoj velmi dospělácký, zjistil Nick. Dvě police na knížky, nízká postel a v koutě pohovka a konferenční stolek, na kterém se také vršily knihy. U zkosené stěny stál uklizený psací stůl, na němž čekal otevřený notebook. Pokud by ho Emily někdy měla na oplátku také navštívit, musel by předtím Nick provést rozsáhlou úklidovou a čistící akci.

„Musíme být potichu, matka si před půlhodinou šla lehnout. Možná dnes už vůbec z pokoje nevyjde.“

Nick se dál neptal, i když mu přišlo zvláštní, že by si dospělá žena šla lehnout už odpoledne. Pro jejich záměry to ovšem bylo ideální.

„Žádný hluk dělat nebudeme. Na začátku je hra tichá. Potom bys měla používat sluchátka. Z nejrůznějších důvodů. Viděl jsem někoho zemřít jen proto, že toho málo slyšel.“

„Sluchátka.“ Emily přikývla. „Dobře. Můžeme začít?“

Vytáhla DVD z tašky a vložila ho do mechaniky. „Hru prostě naistaluju úplně normálně do složky programů, je to tak? Měla bych si na něco dát pozor?“

„Ne. Teď ještě ne.“

Otevřelo se instalační okénko. Zas tam vše bylo. Rozpadlá věž, spálená zem. V suché půdě byl zapíchnutý meč s rudým šátkem na rukojeti. Na nebi stálo červeným písmem ‚Erebos“.

Nick cítil, jak v něm pulzuje nervozita. Otřel si vlhké dlaně o nohavice. „Mám?“ zeptala se Emily.

„Jasně.“

Klikla na ‚Instalovat‘. Modrý ukazatel se začal pohybovat vpřed, pomalu jako vždy.

„Teď to bude trvat,“ řekl Nick, aniž by okénko spustil z očí. Jak to vlastně začínalo? V lese. Ano, přesně, a za chvíli to uvidí. Každý pohyb ukazatele mu přinášel Erebos blíž. Jako kdyby seděl ve vlaku směřujícím domů. Emily se na něj zadívala. „Zneklidňuje tě něco?“

„Co? Ne! Jsem jen…, jsem napjatý, co si o tom budeš myslet.“

„Zatím je to především pomalé,“ řekla Emily a opřela si bradu o ruce. Chvíli čekali beze slova. Nick pozoroval střídavě stojánek na tužky na stole, monitor a Emilyin profil. Nikde v pokoji nezahlédl žádnou z jejích kreseb. Škoda, pak by se o tom mohli bavit.

„Chodí tvá máma vždycky tak brzo spát?“ zeptal se, když už na něj ticho bylo moc dlouhé. Hned poté si připadal jako nezdvořák a přál si, aby svou otázku mohl vzít zpět.

„Má teď zrovna špatné období. To hodně spí, málo jí a ještě míň mluví.“ Emily hypnotizovala ukazatel instalace ještě urputněji než předtím. „Tak je to od té doby, co Jack umřel. Jde to nahoru a dolů, už jsem si na to zvykla stejně jako na střídání ročních období.“

„A tvůj otec?“

„Znovu se oženil, dvě děti, Derek a Rosie. Nová hra, nové štěstí.“ Pohnula myší, jako by doufala, že pak instalace půjde rychleji. „Nesmíš tomu rozumět špatně, nemám mu to za zlé. Nebylo to k vydržení a on to prostě nevydržel. Jsem strašně ráda, že má ty dva malé. Jenom si přeju, abych mohla zmizet stejně jako on.“

Nick potřeboval chvíli na to, aby tu informaci strávil. „O tom jsi ve škole nikdy nemluvila.“

„Ne s tebou, to je pravda.“

Ale zaručeně s Ericem. Stará žárlivost na chvíli zase vzplála. Ale teď tu Emily seděla s ním. Mluvila s ním.

„Jak jsi na tom ty? Máš sourozence?“ chtěla vědět.

„Jo. Jednoho bratra. Je o pět let starší a už se odstěhoval.“

„Rozumíte si dobře?“

„Jo, moc.“ Nick pomyslel na Finna, pokusil se představit si, jaké by to bylo, kdyby ho ztratil, hned toho ale nechal. Nevěděl, jak to Emily mohla unést.

„Bohužel se pohádal s rodiči. S otcem, abych byl přesný. Vůbec už spolu nemluví.“

„Jak to?“

Nick se zhluboka nadechl. „Takže – můj otec chtěl být odjakživa lékařem, ale rodiče si nemohli dovolit zaplatit mu studia. Je teď ošetřovatelem v nemocnici Princess Grace. Nevím, jestli se s tím někdy vyrovná. Každopádně bylo jasné, že se pak aspoň Finn musí stát lékařem.“

„Ale ten nechtěl.“

„Nejdřív jo, šprtal se jak šílený a asi by na to měl i dostačující známky. Ale pak si to rozmyslel. Poznal Beccu a cvak, konec medicíny.“

Emily Nicka po očku pozorovala. „Proč to?“

„Becca v tu dobu zrovna převzala tetovací studio. Finn se pro to nadchl. Odchodil pár kurzů a teď tetuje a dělá piercing jako mistr světa. Můj otec řekl, že už s ním nikdy nepromluví.“

Na Emilyině tváři se objevil lehký úsměv, který ale hned zase zmizel. „Musíš se teď doktorem stát ty?“

Tátu prohlédla, aniž by ho znala.

„No jo, měl by z toho radost a mě to zajímá.“

Emily k němu konečně natočila obličej a podívala se na něj, jako by chtěla vyzkoumat, jestli mluví pravdu.

„To znamená, že na bráchu nejsi naštvaný, že teď místo něho plníš přání vašeho táty?“

Místo odpovědi se Nick otočil a shrnul si culík z týlu. „Ne. Nejsem na něho vůbec naštvaný.“

I když se na ně téměř nikdy nedíval, věděl úplně přesně, jak vypadají dva letící havrani, které mu Finn vytetoval těsně pod hranici vlasů. Emilyiny prsty dotýkající se tetování vnímal jako lehký vánek. Polkl.

„Proč havrani?“

„Na začátku to bylo proto, že máme oba tak tmavé vlasy. Máma nám vždycky říkala ‚havraní bratři‘. Ale Finn říká, že taky přinášejí štěstí, a to oba potřebujeme. Kromě toho jsou něco jako… znak. Znamení, že patříme k sobě.“

Emily k Nickově velké lítosti jemně oddálila ruce. Culík mu opět sklouzl na obvyklé místo.

„Vyzná se v tom, ten tvůj bratr. Vypadá to moc hezky.“

Instalace se pomalu blížila ke konci. Emily ještě zašla do kuchyně pro láhev zázvorové limonády a dvě skleničky. Když se vrátila, obrazovka zrovna zčernala.

„To je správné?“

„Jo. Já si taky nejdřív myslel, že se něco stalo. Ještě chvíli počkej.“

Černota. Černota. Černota. Pak se vynořila písmena, červená a pulzující.

„Vstup.

Nebo se vrať.

Toto je Erebos.“

„Tak tedy,“ řekla Emily a klikla na ‚Vstup‘.

Temný les, svit měsíce. Uprostřed mýtiny schoulený Bezejmenný. Vypadal úplně stejně jako Nickova postava, než se stala Sariusem. Nick bojoval proti nové vlně zármutku, zatímco přihlížel, jak se Emily seznamuje s ovládáním svého Bezejmenného.

„Pohybovat s ním je jednoduché,“ řekla. „Umí kromě toho ještě něco?“

„Jo! Lézt, bojovat… všechno! Později poznáš klávesové zkratky pro různé schopnosti, ale to má ještě čas.“

Emily nechala Bezejmenného obejít mýtinu. Vše si detailně prohlédla a teprve pak se rozhodla pro směr pochodu.

„Asi půjdu tam, kde je les nejmíň hustý, nemusím si to přece ztěžovat víc, než je nutné.“

Větve praskaly, vítr hvízdal v korunách stromů. Kdyby to bylo na Nickovi, musela by Emily hnát svou postavu první sekvencí mnohem rychleji, ale snažil se, aby svou netrpělivost skryl. I tak se k tomu stavěla velmi šikovně, zvlášť když byla ve světě počítačových her nováčkem. Oproti Nickovi Bezejmenného nehnala tak, aby byla jeho výdrž na hraně, ale síly si šetřila. Teprve po dvaceti minutách bloudění se opět otočila k Nickovi. „Je tu nějaký cíl? Nebo je to jen zkouška trpělivosti?“

„Cíl tu je. Někde tu je oheň a u něho někdo, s kým si můžeš promluvit.“ Co pro Nicka tenkrát byl vysoký strom, ze kterého se rozhlédl po okolí, byla pro Emily vysoká skála. Bezejmenný na ni vylezl, ukazatel výdrže teď poprvé trochu klesl. Výhled ovšem vše vynahradil. Všude kolem moře z vršků stromů, napravo pahorek se světelnými body, které napovídaly existenci nějakého osídlení.

„Tamhle!“ zakřičel Nick a ukázal prstem na slabé zlatožluté světlo mezi stromy. „Tam musíš!“

Teprve Emilyin udivený a zároveň pobavený pohled mu prozradil, jak rozčileně musel působit.

„Tedy…, tam vzadu můžeš jít dál. Pokud tě to zajímá.“

Na cestě k ohni narazila i Emily na překážku. Na rozdíl od Nicka neměla trhlinu v zemi, ale hradbu, která se nedala přelézt, protože pokaždé, když se jí Bezejmenný chytil, aby se vytáhl nahoru, oddrolily se kamínky a zemina.

„A teď?“ zeptala se Emily po pátém neúspěšném pokusu.

„Musíš se naučit takové problémy vyřešit. To bude potřeba častěji. Musíš si představit, že by to bylo reálné. Co bys udělala?“ Nick si připadal jako bláznivý učitel, ale chtěl, aby Emily pochopila, jak skvělé a opravdové tam všechno bylo.

A Emily chápala rychle. Poručila Bezejmennému přitáhnout se za malé úlomky skály, přičemž neustále hlídala ukazatel výdrže, dopřávala mu krátké přestávky a nakonec hradbu bez problémů přelezla.

Na druhé straně už viděla plápolání ohně. Nick rozeznal i temný stín, který se rýsoval vedle něj. Zrychlil se mu tep. Teď už Emily žádné tipy dávat nebude. Musela sama zjistit, co vše Erebos umí.

Když se Bezejmenný pomalu přiblížil k ohni, muž u něj se ani nepohnul. Ale na okraji obrazovky se objevila stříbrně se blyštící slova.

„Buď pozdraven, Bezejmenný. Očekával jsem tě.“

To tenkrát Nickovi neřekl. Jeho chválil za rychlost. A za nápaditost.

Emily dovedla svou postavu blíž k muži, pokusila se nahlédnout pod černou kapuci. Ale on už zvedl hlavu sám od sebe. Na úzký obličej s malými ústy už Nick málem zapomněl; muž se už později ve hře nikdy neobjevil.

„Jsi zvědavý. To ti může pomoct, nebo tě to může zničit, Bezejmenný. Toho by sis měl být vědom.“

Emily se na Nicka zneklidněně podívala.

„Chceš jít dál?“ zeptal se muž. „S Erebosem můžeš začít, jen když se s ním spojíš. To bys měl vědět.“

Emily se stále ještě bezradně dívala střídavě na Nicka a na obrazovku.

„Čeká na tvoji odpověď,“ řekl Nick a ukázal na klávesnici.

„Vážně?“

„Jo. Zkus to, uvidíš.“

Emily položila prsty na klávesnici, nejprve zaváhala a potom psala.

„Co to znamená, spojit se s Erebosem?“

Muž holí hrabal v ohni. Vzlétly jiskry, vystoupaly do vzduchu, zmizely.

„To znamená překročit hranice, překonat hranice. Co to nakonec skutečně znamená, záleží na tobě.“

Emily sundala prsty z klávesnice a užasle pohlédla na Nicka. „On mi právě odpověděl. Jak to funguje?“

„Nemám tušení,“ řekl Nick. „To je jedna ze zvláštností téhle hry.“ Potlačil úsměv, protože viděl, jak Emily doslova vzplála.

Teď také začala hrát něžná melodie s flétnami a houslemi, velmi jemná, velmi svůdná. Zvláštní bylo jen to, že to byla melodie, kterou Nick během svého pobytu v Erebosu nikdy neslyšel. Ani jednou.

„Radil byste mi spojit se s Erebosem?“ naťukala Emily. „Poradil byste mi jít dál?“

Muž se na Emily dlouze a upřeně podíval.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože temnota je plná úskoků a propastí. Z některých se člověk už nikdy nedostane zdravý zpátky. Mnohé ho mohou pohltit navždy.“

Nickovi se zdálo, že Emily na jeho přítomnost úplně zapomněla. Zírala na mužova slova, ruce se jí vznášely nad klávesnicí a nakonec mu položila stejnou otázku, jakou mu už položil Nick.

„Kdo jste?“

Muž přemítavě sklonil hlavu na stranu, aniž Emily spustil z očí.

„Jsem mrtvý Nic víc.“

Emily se slyšitelně nadechla.

„Když jste mrtvý, co potom děláte tady?“

„Čekám a hlídám. Chceš tedy jít dál? Nebo se vrátíš?“

Má zelené oči, zjistil Nick, a byly tak opravdové, že by mohl přísahat, že už je někdy viděl. V obličeji z masa a krve.

„Půjdu dál,“ napsala Emily. „To jste očekával, ne?“

„Všichni jdou dál,“ řekl mrtvý muž. Otoč se vlevo a běž podél potoka, než přijdeš k rokli. Projdi jí. Potom… uvidíš.“

To mi taky řekl, vzpomněl si Nick. Ale to ještě nebylo všechno.

„A vyhlížej posla se žlutýma očima.“

Nick Emily varoval před útočnými ropuchami, které ho tak udolaly, ale když Emily došla k rokli, přilétl protivník shora. Kolem Bezejmenného kroužili malí útoční netopýři a chňapali po něm ostrými zoubky. Ukazatel života stále klesal.

„Musíš použít svoji hůl! Zmáčkni levé tlačítko myši!“ Nick se musel ovládat, aby Emily nevzal myš a nezačal netopýry zabíjet sám. „Escapem je setřeseš. Mezerníkem skáčeš.“

Nějaký čas to trvalo a stálo to Bezejmenného dost krve, ale nakonec Emily všechny netopýry vyřídila.

„Maso si můžeš vzít,“ vysvětlil Nick. „Později se dá prodat ve městě.“

S pokrčením ramen posbírala Emily zbytky. „A teď?“

Ale její otázka se už mísila se zvukem blížících se kopyt. Nick se bezděčně přikrčil. Co by posel řekl, kdyby ho zde viděl? V dalším okamžiku nad sebou zakroutil hlavou. Nemůže mě vidět. Vidí jen Bezejmenného. Jsem fakt blázen.

Emily poručila své postavě jít hlouběji do rokle. Tam vpředu byla skalní stěna, v jejímž prostředku se otvírala jeskyně; na výběžku těsně před ní už čekala důvěrně známá postava posla na koni s brněním.

„Ty jo, ten je děsivý,“ zašeptala Emily.

Posel Bezejmenného bez hnutí pozoroval, kůň se zdál neklidný, přešlapoval a frkal.

„Buď pozdraven, Bezejmenný. Na začátek jsi bojoval dobře.

„To mě těší,“ naťukala Emily.

„Ale v boji by ses měl dále zlepšovat, jinak ti nebude souzen dlouhý život.“

„Dobře.“

Posel odvrátil pohled od Bezejmenného a podíval se na Emily, která se bezděčně odšoupla i se židlí.

„Je načase, abys obdržel jméno. Čas na první obřad.“

„Co musím udělat?“

Posel ukázal kostnatými prsty na jeskyni za ním.

„Jdi dovnitř. Vše ostatní se ukáže. Přeji ti štěstí a správná rozhodnutí. Opět se uvidíme.“

Strhl koně a tryskem odjel po úzké, sotva znatelné stezce vysoko nad hlavou Bezejmenného.

„Předpokládám, že teď musím po schodech nahoru, je to tak?“ zeptala se Emily.

„Jo. Po schodech nahoru a dovnitř do jeskyně.“

Bezejmenný zmizel v temnotě hory a monitor ztmavl.

„Teď to zas bude chvíli trvat,“ řekl Nick. „Z toho nesmíš být nervózní.“ Emily hýbala myší sem a tam, ale ukazatel nebyl k nalezení.

„Je to šíleně opravdové,“ řekla po chvíli. „Měla jsem pocit, že se na mě posel opravdu dívá. Jako by mi chtěl ukázat, že přesně ví, že nejde o postavu ve hře, ale o toho, kdo ji vede.“

„To tak bude častěji.“

Pozorovala jejich odrazy v obrazovce.

„Je první obřad těžký? Tak jako to s netopýry?“

„Ne, úplně naopak. Hned uvidíš.“

Buch! buch! buch! buch!

„To zní jako tlukot srdce. Co to je?“

„To jen znamená, že se jde dál. Zmáčkni enter.

Černá obrazovka stvořila rudá písmena.

„Toto je Erebos. Kdo jsi ty?“

Bude Emily lhát? Zadá falešné jméno?

„Já jsem Emily.“

„Řekni mi své celé jméno.“

„Emily Carverová.“

Strašidelný šepot. „Emily Carverová. Emily. Emily. Carverová. Emily Carverová.“

To dělají na pozdrav, a než tě hodí do propasti, pomyslel si žalostně Nick. Emily vyhledala jeho pohled a on se na ni usmál. Všechno v pořádku.

„Vítej, Emily. Vítej ve světě Erebosu. Než začneš hrát, seznámím tě s pravidly. Když se ti nebudou zamlouvat, můžeš hru kdykoli ukončit. Souhlasíš?“

„To by mě nenapadlo,“ zamumlala Emily, zatímco ťukala „dobře“. „Kdykoli. Vlastně to zní fér.“

„Dobře. Tady je první pravidlo: Máš jen jednu šanci zahrát si Erebos. Když ji promarníš, je po všem. Když tvá postava zemře, je po všem. Když porušíš pravidla, je po všem. O. k.?“

„Ano.“

„Druhé pravidlo: Když budeš hrát, dej si pozor, abys byla sama. Nikdy během hry nezmiňuj své pravé jméno. Nikde mimo hru nezmiňuj jméno své postavy.“

Emily sundala prsty z klávesnice a podívala se na Nicka.

„To znamená, že bych tě teď měla vyhodit, je to tak?“

„Prostě napiš ‚ano‘,“ řekl Nick. „Trocha pomoci se ti teď ještě může hodit.“ Opravdu by ho vyhodila? On ještě nechtěl jít. Chtěl být u prvního obřadu. Možná dokonce i u jejího prvního boje.

Rty se jí zformovaly do nepatrného úsměvu, když psala „o. k.“.

„Dobrá. Třetí pravidlo: Obsah hry je tajný. S nikým o něm nemluv. Obzvlášť ne s neregistrovanými. S hráči si během hry můžeš povídat u ohňů. Nešiř žádné informace mezi své přátele nebo rodinu. Nešiř žádné informace po internetu.“

„Pomalu mi to začíná být jasné,“ řekla Emily.

„Čtvrté pravidlo: DVD s Erebosem důkladně schovej. Potřebuješ ho, abys mohla hru zahájit. DVD v žádném případě nekopíruj, pokud tě k tomu posel nevyzve.“

„Dobře.“

Světlo prozářilo obrazovku, dokonce jako by z ní i vycházelo. Na prosluněné mýtině seděl Bezejmenný, za ním čekala rozpadlá věž, v níž proběhne první obřad.

Jen co se Emily dotkla své postavy myší, postava se zvedla, sloupla si obličej z hlavy a vykročila k věži.

„Tohle jsou teď důležitá rozhodnuti,“ řekl Nick. „Ta nesmíš uspěchat. Pomůžu ti.“

Bezejmenný stál před první měděnou tabulí. „Vyber si pohlaví.“

„Tady není tak důležité, co si vybereš, i když muži bývají trochu silnější…“

Emily už vybrala ‚žena‘. Tělo Bezejmenného se změnilo, celkově zhublo a hruď a boky se zaoblily.

„Promiň, Nicku, ale tohle bude moje postava,“ řekla Emily.

„Vyber si národ.“

„Dobře, nebudu se do toho míchat, ale barbaři jsou super,“ odpověděl Nick. „Oni jsou prostě silní a fakt hodně vydrží. Kdybych si ještě jednou mohl vybrat, vybral bych si barba…“

Ale Emily se už rozhodla.

Člověk? Nick se na ni zklamaně podíval. Proč si vybrala člověka?

„Víš, ve svém vlastním druhu se ještě vyznám nejlépe,“ odvětila na nevyřčenou otázku. „Jsem ráda člověkem.“

„Vyber si svůj zevnějšek.“

Emily přidělila své člověčí ženě krátké zrzavé vlasy, které rozježeně trčely na všechny strany, a oblékla ji celou do černé: boty, kalhoty, košili a kabátek. Jen opasek byl rudý, ale tak to bylo u všech.

S rysy obličeje si hrála déle, až byly měkké, přátelské a plné humoru, zvolila si hnědé oči a vysoko položené obočí.

„Vyber si poslání.“

„Nic z toho nezní moc lákavě,“ zkonstatovala Emily. „Když se rozhodnu pro barda, musím pak zpívat?“

To Nick nevěděl. On byl rytíř, ale nikdy nemusel řešit žádné speciální rytířské úkoly.

„Myslím si, že poslání není tak důležité,“ vysvětlil a Emily se rozhodla pro barda.

V tom okamžiku vstoupil do věže skřet. Nick na něj a jeho nemilou návštěvu během prvního rituálu úplně zapomněl.

„Člověk, ale, jak vtipné. A směšné, nepřijde ti?“ říká místo pozdravu.

„Ne, vůbec ne.“

„Ach, ach, ach. A k tomu ještě bardka. Nemáš ráda boj? Radši si někde cvrlikáš?“

Emily skřeta ignorovala a hledala další měděnou tabuli.

„Vyber si své schopnosti.“

„Uzdravování je blbost,“ řekl ihned Nick. „To ti bere vlastní životní sílu Vybral jsem si to a byla to fakt chyba.“

Myš kroužila kolem jednotlivých slov: síla, výdrž, kletba smrti, plížení, rozdělání ohně, železná kůže, lezení…

„Uzdravování se mi z nich zdá nejlepší,“ usoudila Emily po nějaké době, zatímco skřet poskakoval tu doprava, tu doleva a dělal přitom divoké grimasy. „Hraješ přece s ostatními, ne? Jednou někoho uzdravím, podruhé zas někdo uzdraví mě. To mi přijde praktické.“

„Ale tak to nefunguje!“ zakřičel Nick. „Musíš se především snažit o to, dostat se sama dál. Když se oslabíš, nepůjde to.“

Skřet otočil hlavu. „Jsi sama, člověčí ženo? Dodržuješ druhé pravidlo? Odpověz!“

„Samozřejmě že jsem sama. Proč se ptáš?“ naťukala Emily.

Najednou zbledla a Nickovi naskočila husí kůže. Jak na to skřet přišel? Těžko mohl něco vidět nebo slyšet, to ani náhodou. To nemohl ani posel.

„Trvá mi to,“ zamumlala Emily. „Kdybych byla sama, rozhodovala bych se rychleji. Proto se asi ptá.“

Teď si pospíšila. Vybrala si uzdravování, rychlost, rozdělávání ohně, železnou kůži, skákání. Po chvíli přidala ještě daleký zrak, výdrž, běh po vodě, lezení a plížení.

„Nevybrala sis špatně,“ prohlásil skřet. „Na člověka. Škoda že nebudeš dlouho žít.“

„Osud,“ řekla Emily a soustředila se na výběr zbraně. Našla si v truhle štíhlou, zahnutou šavli se smaragdy na rukojeti. Pak ještě malý bronzový štít.

„Krásné, ale bohužel jen hračka,“ urážel ji skřet.

Poslední tabule. „Vyber si jméno.“

„To bude nějaké opravdu odporné člověčí jméno,“ povykoval skřet. „Petronilla, Bathildis, Aldusa nebo Berthegund? No? Já čekám! My čekáme! Přece tě nějaké jméno napadne!“

Emily na chvíli zaváhala. „Opravdu jsem si jedno vymyslela. Uvidíme, co na něho bude říkat.“

„Hémerá,“ naťukala.

Nick byl trochu zklamaný. Jméno Hémerá neznělo zrovna skvěle. V Nickových uších to spíš znělo jako jméno pro kuchyňského robota. Zato na skřeta udělalo dojem.

„Tady se někdo informoval, co? Tak to ještě bude zajímavé. Hémerá! Nepřiprav se o přízeň mého pána, človíčku!“

Skřet dohopsal k východu z věže. Nick téměř očekával, že na rozloučenou zase vystrčí svůj nepopsatelně dlouhý zelený jazyk, ale tentokrát na to podle všeho neměl náladu. Beze slova za sebou zabouchl bránu. Ze zdi spadlo trochu omítky.

„Co myslí tím ‚informoval‘?“ zeptal se Nick.

„Zjisti si to.“ Emily se viditelně bavila. „Tak jako ty bych chtěla všechno další zjišťovat sama. Uvidíme se zítra, jo? Od teď budu hrát sama.“

Ale teď to teprve bude napínavé! Zklamání tlačilo Nicka v žaludku jako olověné závaží.

„Poslyš, ty to podceňuješ. Dostaneš se vpřed mnohem rychleji, když ti pomůžu, taky s méně zraněními. Prostě mi věř!“

Emily vytáhla z iPodu sluchátka a připojila je k počítači. „To přece byla jedna z tvých rad, ne? Když je mám v uších, neslyším, co říkáš.“

„Ale…“

„To je v pohodě, Nicku. Vždyť jsi sám viděl, jak byl skřet najednou nedůvěřivý. Já to zvládnu, jasný? Prostě teď budu dodržovat pravidla jako každý jiný hráč a budu hrát sama.“

Nick to vzdal. „Pokud bys hned šla sbírat lesní plody, dej si pozor,“ řekl. Takový poslední tajemný komentář nemohl uškodit. „A kdyby ses zasekla nebo potřebovala pomoc – rád ti pomůžu. Opravdu.“

„To je dobré vědět,“ řekla Emily s úsměvem. „Díky, Nicku.“

Doma otevřel Wikipedii a zjistil, že Hémerá byla Erebovou dcerou a kromě toho jeho pravým opakem. Hémerá byla bohyní dne, rána, světla.

Mnozí říkají, že pro vítězství se člověk musí narodit. Čím déle o tom přemýšlím, tím spíš s tím musím souhlasit. Zklamání nad tím, že nepatřím k těm vyvoleným, jsem už dávno nechal za sebou, stále se ale necítím dost silný na to, přestát další porážku. Pokud na konci zvítězím, nebudu u toho. To je prozíravé. Moje přítomnost ve finále není potřebná, aktéry budou jiní. Budou ze všech sil bojovat za můj cíl.

Brzy to k tomu dospěje. Pak bude můj díl vykonán a já budu moci odejít. Na konci budou vítězové a poražení. Kdo budou vítězové, není podstatné. Rozhodující jsou poražení a já se modlím za to, aby to postihlo ty správné.

24.

Na bohyni rána také Nick myslel hned, jak mu další den zazvonil budík. Hémerá. Nemohl se dočkat, až Emily uslyší. Co zažila, jak to šlo, jestli už dostala nějaký úkol. Pomůže jí a určitě bude brzy přihlížet dalšímu hraní. Když nebude uprostřed všeho dění, bude možná jednodušší rozeznat motivy a pozadí toho všeho. Vzory. Ve sprše si pískal a oblékal se se zpěvem. Dnes bude dobrý den.

Emily bývala na školním dvoře většinou dřív než on, běžně stávala ve skupince s kamarádkami – nebo s Ericem ale dnes ji nikde nemohl najít. Naproti tomu Erica zahlédl, jak si povídá s nějakými děvčaty z jedenáctky. Vypadal uvolněněji než v předchozích dnech. Zdálo se, že šok, který mu Aisha přivodila, už pominul. Ale bude ještě někdy aktivně vystupovat proti Erebosu? Nick pochyboval. Eric byl pravděpodobně rád, že už není středem pozornosti.

Pak přišla Emily. Šla rychle, jako by měla naspěch. Eric na ni mávl, aby se k nim připojila, ale ona jen krátce pokývla a šla dál. Nick ji dohnal těsně před branou.

„Čau Emily!“

„Čau.“

Bylo jasné, že tady přede všemi o Erebosu mluvit nemůže, ale aspoň by na něj mohla mrknout nebo se spiklenecky usmát…, něco přece udělá? Nick hledal v jejím obličeji nějaký náznak, ale Emily nedala najevo ani trochu zájmu.

„Čtvrtou hodinu? V knihovně?“ zašeptal Nick stísněně.

Emily pokrčila rameny. „Uvidíme.“ Bez dalšího slova ho nechala stát na místě.

Vpředu stáli Rashid s Alexem, Emily si to namířila k nim. Co od nich chce? Nick už nic nechápal. Nevěřícně pozoroval, jak Emily visí pohledem na Alexovi, který s rozmáchlými gesty a tajuplným výrazem ve tváři něco začal vyprávět. Nickovi nezbylo než přemýšlet, o čem tak může mluvit. Jen těžko mohl dávat k dobru detaily ze hry.

Nick Emily sledoval celý den, ale ona se mu vyhýbala, buď se dívala mimo něj, nebo skrz něj – nikdy se mu nepodařilo zastihnout ji o samotě.

Asi to bylo tím, že se tak soustředil na Emily – každopádně si Nick teprve odpoledne všiml, že ho všude následuje Colin. Bylo jedno, kam Nick šel, Colin byl vždy nablízku. Nedalo se říct, že ho pozoruje, každopádně byl všude jako temný stín. Nick přemýšlel o tom, zda by za ním měl jít a sprovodit včerejší hádku ze světa. Byli přece vždy přátelé, ještě to není tak dávno. Ale představa, že Colin Jamiemu podstrčil výhružný dopis, a možná mu dokonce pokazil kolo, ho od toho odrazovala. Při první neupřímné poznámce by Colinovi přerazil nos.

Den, na který se Nick tak těšil, plynul, a on se cítil čím dál ztraceněji. Jeho nejlepší kamarád byl v kómatu, s Colinem se nemohli vystát a Emily dělala, jako by Nick neexistoval. Lidé, s nimiž se aspoň trochu přátelil, jako třeba Jerome, se na něj teď dívali podezřívavě. Ti, o kterých Nick věděl, že ze hry vypadli, se snažili předstírat, že jsou neviditelní, a nestáli o žádné hovory, jako Greg.

V průběhu odpoledne narazil Nick na zelený nepromokavý plášť. Děvče, které ho mělo na sobě, to musela být Darleen Pemberová. Znal ji jen od vidění, vzpomněl si ale, že se líbila Jamiemu. U Jamieho si teď měl hodně co žehlit.

Nick se ohlédl, pokusil se najít Colina. V žádném případě Darleen neosloví, pokud je jeho pronásledovatel někde v blízkosti. Ale po Colinovi se slehla zem. Takže rychle.

Odtáhl ji od dvou děvčat, se kterými zrovna mluvila. „Poslyš, Darleen, nenašlas včera v kapse u kabátu nějaký lístek? Nebo někde jinde, mezi knížkami například?“

Podívala se na něj se směsicí strachu a zvědavosti. „Ne. Proč?“

„Jen tak. Pokud nějaký najdeš, schovej si ho. Dej ho panu Watsonovi, ale tak, aby si toho nikdo jiný nevšiml.“

Darleen si okusovala spodní ret. „Takový lístek, jako dostal Mohamed? Nebo Jeremy?“

Kdo byl Mohamed a Jeremy?

„Co to bylo za lístky?“

Pokrčila rameny. „Pořádně jsem to neviděla. Každopádně nebyl psaný rukou, ale vytištěný na počítači, to vím. Mohamed pak poslal zprávu, že je nemocný, chybí už dva dny. Ty víš, co na nich je?“

Nick zavrtěl hlavou. „Ne přesně. Můžu se tě ještě na něco zeptat?“

Usmála se, plná očekávání, a on doufal, že to očekávání není určené jemu. Ohlédl se.

„Venku, nebo vevnitř?“

Hned to nepochopila. Nick naznačil pár šermířských pohybů.

„Ach! Venku, bohužel. Ale se mnou tohle dělat nebudou, už jsem se pokusila získat hru ještě jednou, byla jsem v pár obchodech a taky…“

„Radši toho nech,“ řekl Nick. „Všeho. Dělej, jako by ta hra nikdy neexistovala.“

„Ale…“

„Já vím. Ale i tak.“

Podívala se na něj velkýma očima. Nick se pokusil představit si ji a Jamieho společně na lavičce v parku, v kině, na louce. Pěkná představa. Doufal, že se ho třeba na Jamieho zeptá. Ale to neudělala.

Večer seděl v pokoji a nevěděl, co má dělat. Jisté bylo jen jedno, že tu nejistotu neunese. Když si to promyslel do detailů, chovala se Emily logicky, když Nicka ignorovala. Jistě. Pokud… pokud ho hra před ní nějak neočernila. Měl v hlavě obrázek, který ho provázel už celý den: posel, který Emily vypráví, že ji Nick virtuálně špehuje. Že pomohl na školní pozemek donést zbraň. Nakonec ještě vypluje na povrch fotka jeho a Brynne a pak už si Nick u Emily nikdy ani neškrtne.

Ale to všechno byla blbost. Emily byla chladná, protože své maskování brala vážně. Zavolá jí a všechno se vysvětlí. Teď hned.

Ale Emily mobil nebrala, neozvala se ani hlasová schránka. Po deseti minutách to Nick zkusil znovu, po půl hodině ještě jednou. Výsledek byl stále stejný.

No jo, pravděpodobně hrála. To on také telefon nebral.

Má jet k ní? Jasně, nejlépe vyvolat poplach a probudit její depresivní matku, protože Emily se sluchátky na uších zvonek určitě neuslyší. Stejné to asi bylo i s mobilem.

Posadil se k počítači a zamyslel se. Šel na stránku deviantart a prošel ji, jestli najde nějaké nové příspěvky. Ale od básně Noc, té, kterou už znal, nic nového nepřibylo.

Zbytek večera strávil s rodiči u televize. Ani si nevzpomínal, kdy to naposledy udělal, a táta z toho měl radost, to na něm bylo vidět. „Pořád se jenom šprtat přece taky není dobré,“ řekl a pocuchal Nickovi vlasy.

Během té noci se Nickovi zdálo o hřbitově v Erebosu, kde zoufale hledal Sariusův náhrobní kámen, avšak najednou se z nápisů staly podivné vzorce, které neznal.

Další den Emily vůbec nepřišla do školy. Nick seděl na chemii, zíral na prázdné místo a nejradši by se rozbrečel. To znal. Hra nad ní, stejně jako nad všemi ostatními, získala moc.

Neměl jsem ji s tím nechávat samotnou. Proč by zrovna Emily měla být imunní?

Ale teď už bylo pozdě. Teď už nic nepomůže, už s ním mluvit nebude, nepustí ho k sobě, už bude chtít jen plnit dobře úkoly. Měl jí o hře povědět víc, místo toho ji nechal nechráněnou naběhnout na nůž.

O přestávce jí zavolal, ale ona to samozřejmě nebrala. No dobře. Tak k ní tedy po škole pojede.

Když se takhle rozhodl, hned se cítil lépe. Promluví s Emily a připomene jí jejich společný plán: zastavit Erebos. Vždyť to přece byl její nápad.

Pocit radosti mu vydržel až do hodiny angličtiny, kdy otevřel knížku a našel složený lístek, který tam on sám určitě nedal.

Zrychlil se mu tep. Lístek rozbalil.

„Vedle Jamieho je ještě volná postel,“ stálo na lístku neohrabaným tiskacím písmem.

Nick se zhluboka nadechl. Doufal, že si nikdo nevšiml jeho úděsu. Koutky očí hledal někoho, kdo ho pozoruje a možná čeká na jeho reakci, ale všichni působili nenápadně. Helen zívla a podrbala se nepřítomně na zátylku. Colin? Četl si. Dan a Alex si něco šuškali, možná to byli oni? Alex se na něj vždycky tak demonstrativně přátelsky zubil, možná to byla jeho forma maskování.

Lístek zase složil a strčil do kapsy u kalhot. Vedle Jamieho byla tedy ještě volná postel. To jsou hajzlové. Tím se prakticky přiznali. Nehoda byla plánovaná, někdo poškodil Jamieho brzdy. Kvůli nějaké stupidní, stupidní hře.

Najednou ke všem cítil tak silnou nenávist, že by nejradši vyskočil a omlátil jim židli o hlavu. Aby měli ponětí o tom, jaká je otřes mozku zábava. Podíval se znovu na Colina a najednou měl nesnesitelnou chuť dostat se k jeho hrdlu. Vyskočil.

„Ano?“ zeptal se pan Watson. „Děje se něco, Nicku?“

Asi se za chvíli zblázním.

„Není mi moc dobře. Z něčeho se mi zvedl žaludek.“

Bylo mu jasné, že pan Watson dvojsmyslnost jeho slov postřehl. Bylo to vidět na jeho výrazu, ale dál se neptal.

„Tak to bys měl jít raději domů.“

„Ano. Děkuju.“

Nickovi bylo jasné, že si teď někdo bude myslet, že mu výhružný dopis nahnal strach. To nebylo důležité. Důležitá byla Emily, musel s ní mluvit. Ještě v tom nevězela tak hluboko, aby na ni argumenty neměly vliv. Musel jí jen říct o své teorii ohledně Jamieho a ukázat jí dopis. Teď. Rychle. Vyndal z tašky mobil – zkusí jí ještě jednou zavolat.

Jedna nová zpráva, prozrazoval displej. Zmáčkl číst.

V žádném případě mi nepiš e-maily a ani mi nepiš na MSN nebo Skype. Když budeš mít čas, přijď v 16 hod. do Bloomsbury, 32 Cromer Street, nikomu nic neříkej a ujisti se, že tě nikdo nesleduje. Emily

Nick polkl a rychle se kolem sebe rozhlédl. Znovu se podíval na displej. Žádné e-maily, ani MSN – proč? Měla Emily nějaké nové informace? Zhluboka se nadechl a utřídil si myšlenky. SMS zpráva přinejmenším zněla tak, jako by si Emily zachovala všechny smysly pohromadě. A chtěla ho vidět! Do čtyř to byly ještě skoro tři hodiny. Nick neměl ani ponětí, jak svou nedočkavost zvládnout.

Nakonec čas využil k tomu, aby se ujistil, že ho nikdo, opravdu nikdo nesleduje. Nikdo ještě do Cromer Street nejel větší oklikou a nepoužil přitom tolik linek metra.

25.

Před domem číslo třicet dva stál velmi zvláštní člověk. Rudá bradka, dlouhé rudé vlasy. Obojí měl spletené do copu. Musel čekat na Nicka, protože hned, jak ho zahlédl, šel přímo k němu.

„Ty jsi Nick, je to tak? Naše slečna tě popsala dobře. Já jsem Speedy. Pojď se mnou.“

Zavedl Nicka po úzkých schodech do druhého patra domu. Tam otevřel zelené dřevěné dveře. „Pojď dál. Dáš si kolu, pivo nebo Ginseng Oolong? Victor říká, že čaj je dobrý na mozek. U něj to funguje.“

Nick, který ze sebe kromě krátkého pozdravu ještě nevypravil ani slovo, poprosil o sklenici vody. Proč ho Emily poslala zrovna sem? Byla tu taky?

Následoval Speedyho fascinující přeplněnou kuchyní do velké místnosti, v níž se ozývalo mnohohlasé bzučení. Nick napočítal dvanáct počítačů a to nezapočítával Emilyin notebook. Emily seděla ve výklenku, sluchátka v uších, a soustředěně se dívala na obrazovku.

„Radši nerušit,“ řekl Speedy. „Zrovna je to divoký. Pojď, představím ti Victora.“

Provedl Nicka kolem hromady nejrůznějších přístrojů a za ní seděl, úplně schovaný, obtloustlý muž, celý v černém. Nick se na něho podíval jen zběžně, jeho oči hned upoutala obrazovka o velikosti minimálně dvaceti dvou palců, na které zrovna nafialovělý ještěří muž ničil červu podobné monstrum. S mečem byl neuvěřitelně obratný a bleskurychle se pohyboval. Hráčovy buclaté prsty se vznášely nad klávesnicí a myš naváděly tak precizně, jako by to byl skalpel. Obrovský červ neměl žádnou šanci, i když měl zuby jako jehly. Fik, a byl na dvě půlky. Přední půlka, ta se zuby, bojovala dále, dokud jí ještěří muž nesťal hlavu.

Speedy odtáhl muži jedno ze sluchátek od ucha. „Nick je tu!“

„Ach, báječné načasování! Převezmeš to za mě?“

„Jasně. Mimochodem, Nick pije jen vodu.“

„To nepřipadá v úvahu.“

Muž se postavil a protáhl se. Sahal Nickovi sotva po bradu. „Můj čaj musíš aspoň zkusit. Já jsem Victor.“

„Těší mě.“

„Půjdeme vedle, tam se můžeme v klidu bavit.“

Nasadil Speedymu, který se už mezitím rozhlížel po dalších nepřátelích, sluchátka a ukázal na dveře zdobené graffiti. Nick už měl ruku na kouli u dveří, když ho něco napadlo.

„Toho červa rozkrájej,“ zavolal na Speedyho. „Rozsekej ho na co nejmenší kousky, možná něco najdeš!“

Speedy mu ukázal palec nahoru a začal červa doslova cupovat.

„Ne tak rychle,“ řekl Victor. „Jinak pozná rozdíl. Musíš udržovat mé tempo.“

Speedymu se z hrudi vydral hluboký povzdech. Ještěří muž teď sekal pomaleji, i když stále ještě stejně rychle a zkušeně jako japonský kuchař suši.

„Běž napřed,“ řekl Victor. „Donesu nám čaj.“

Za dveřmi s graffiti se nacházely tři veliké gauče a stejný počet konferenčních stolků. Nic se k sobě nehodilo. Nick na podobné věci vlastně citlivý nebyl, ale už jen ta barevná kombinace mu přivodila lehkou bolest hlavy. Sedl si na nejošklivější z gaučů – olivově zelený se žlutými květy růží a modrými plachetnicemi aby z něj viděl co nejméně. O pár vteřin později přišel Victor s podnosem, který Nickovi prozradil, že za tímto mixem stylů vězí systém.

„Viktoriánský fialkový porcelán nebo Simpsonovi?“

„Protože jsi Victor, přenechám ti to viktoriánské,“ řekl Nick a přijal hrnek, na kterém Homer pózoval nad nápisem „Trying is the first step towards failure“.

Zatímco Victor blaženě a se zavřenýma očima usrkával ze svého břichatého hrnku, využil Nick příležitost lépe si ho prohlédnout. Odhadl ho na zhruba dvaadvacet nebo třiadvacet let. Na první pohled působil starší, to asi dělaly ty vousy. Vousy ve stylu mušketýrů, nad rty dlouhé a zakroucené, na bradě do trojúhelníku. Victor vypadal jako Porthos. Gotický Porthos, protože v uších měl Victor lebky ve velikosti libry a na každém prstu minimálně jeden stříbrný prsten – i zde by lebky bez problémů získaly parlamentní většinu, těsně následované hady. Jako kompenzace se mu na hrudi houpal osamělý anděl na řetízku.

„Vypij ten čaj,“ řekl Victor.

Nick ze zdvořilosti ochutnal a byl překvapený, jak moc mu čaj chutná.

„Emily nám sem přinesla něco opravdu neobvyklého,“ zkonstatoval Victor po dalším loku čaje. „Trochu se v počítačových hrách vyznám, abys věděl. Ale něco podobného jako Erebos jsem ještě nikdy nedostal do ruky.“

„To ti to prostě jen tak dala?“

„Kdepak. Hezky způsobně v rámci třetího rituálu. Jsem její novic.“ Natočil si bradku na prsty a zazubil se. „Jsem taky opravdu úplně nový, hraju teprve od dnešního dopoledne.“ Naznačil úklonu. „Squamato, ještěří muž. Vlastně jsem se chtěl jmenovat Květák, ale to mě ten půvabný skřet ve věži málem přetáhl mým vlastním štítem. Erebosu se nikdo nebude vysmívat, vysvětlil mi. Humor není silnou stránkou téhle hry.“

Postavil hrnek stranou. „Ale interaktivita! Nebesa!“

„Mluví s tebou, já vím,“ řekl Nick. „Na něco se zeptáš a dostaneš logickou, správnou odpověď. Máš nějaké tušení, jak by to mohlo fungovat?“

„Ani náhodou. Nejdřív jsem si myslel, že někdo sedí u hlavního terminálu a hraje posla nebo toho mrtvého týpka. Ale to nejde. Emily říká, že to hraje hromada lidí. Na kolik to odhaduješ ty?“

Nick si vzpomněl na souboje v aréně. A tam ani nebyli všichni. „Zhruba tři sta nebo čtyři sta. Možná i víc.“

„No právě. To by byla potřeba celá armáda poslů, kteří by ještě museli mít v hlavě jednotlivé úkoly a spojovací články. Neobvyklé výkony tohoto druhu zvládne počítač mnohokrát líp než člověk, ale plnohodnotný rozhovor je normálně nad jeho síly.“

Victor dopil, znovu si dolil a naplnil hrnek i Nickovi.

„Řekni mi něco o svých úkolech. Emily včera musela pozorovat nějakou třináctiletou holku, která šla koupit pepřový sprej. Neznala ji a ta holka Emily taky ne, pravděpodobně byla z jiné školy. Ale tenhle posel vybavil Emily fotkou a jménem té dívky, kromě toho i hodinou nákupu a adresou obchodu. Šílenost, fakt. Jaké byly tvoje úkoly? Něco, co by svědčilo o nějakém schématu?“

Nick usilovně přemýšlel. „Ne, bohužel. Jednou jsem musel odnést dřevěnou krabici z Totteridge k viaduktu Dollis Brook. Krabice se později objevila u nás ve škole, byla v ní pistole. Jinak jsem jednou fotil nějakého muže a jeho auto a… pozval někoho na kafe.“

Victor pobaveně zafuněl. „To nezní moc hrozivě. Máš nějaký nápad, proč jsi to všechno musel dělat?“

„Ne. Jen u posledního úkolu, to jsem si celkem jistý. Měl jsem nasypat digitalis do čaje našemu učiteli angličtiny. Má pocit, že Erebos je…, no jo, nebezpečný, a snaží se od něho lidi odradit. Jeden ze skřetů jednou řekl, že se svými nepřáteli máme jako s nepřáteli zacházet, a já si myslím, že tohle je přesně to, co si pod tím ta hra představuje.“

Victor se na něj vyděšeně zadíval. „Do čaje?“ zeptal se, jako by to bylo to nejzvrhlejší na celém úkolu.

„Jo. Já se ale začal bát, a proto mě vyhodili.“ Nick byl udivený, jak bylo fajn o tom všem mluvit. Najednou se vše zdálo mnohem méně hrozivé.

„Přemýšlel jsi někdy o tom, proč ta hra vyžaduje to, co vyžaduje?“ zeptal se Victor po krátké pauze.

Ne, nepřemýšlel. Ne doopravdy. No jo, párkrát mu podobná otázka hlavou prolétla, především když se jednalo o rande s Brynne nebo fotografický úkol. Kdo z toho co měl?

Ta myšlenka ale vždycky rychle ustoupila do pozadí. Prostě to byly úkoly. Překážky, které člověk musel překonat, aby se dostal dál, jako při stopované.

„Myslel jsem, že jde prostě o to, aby hra byla zajímavá a napínavá,“ řekl a hned, jak to uslyšel vyřčené nahlas, pochopil, jak to zní strašně nepravděpodobně.

„Pokud se nepletu, hra hráče řídí, aby fungovali jako dobře promazaný stroj,“ řekl Victor zadumaně. „Jeden něco schová, další to vyzvedne a přenese na jiné místo. Jeden něco koupí, druhý ho při tom pozoruje a podá hlášení, aby hra mohla naplánovat další kroky. Po tom, co mi vyprávěla Emily, si myslím, že všichni spolupracujete na něčem, co nikdo nemůže odhalit, protože každý z toho zná jen maličký díl. Jeden nebo dva kamínky ve velké mozaice.“ Victor potlačoval smích. „A teď v tom jedu taky, ale já chci vidět celý obrázek, sakrafix!“

‚Celý obrázek.‘ Na zlomek vteřiny se Nickovi objevil v hlavě obraz, barevný, známý obraz, ale zmizel dřív, než si stihl uvědomit, co to bylo.

„Víš, co by mi pomohlo? Kdybych mohl slyšet víc takových příběhů, jako je ten tvůj. Kdybychom věděli, jaké jiné úkoly hra ještě rozdala. Mohli bychom si ty informace poskládat dohromady, a kdoví?“ Victor si zamnul ruce. „Možná nám na konci vyjde, že hledáme svatý grál nebo tak něco, ha ha.“ Victorova dobrá nálada byla nakažlivá.

„Jestli chceš, zkusím se poptat pár bývalých hráčů,“ navrhl Nick. „Může se ale taky stát, že mi nikdo nic nepoví. Když tě vyhodí, dostaneš pokyn, abys nic neříkal.“

„Každopádně za pokus to stojí. My si tu zatím vytvoříme vlastní výzkumnou laboratoř. Doufám, že brzy bude čas na další úroveň. Můj zářivý Squamato je pořád jen jednička, to je k pláči.“

„Musíš ho dostat do potíží. Když už bude mít na kahánku, přijde posel a zachrání tě, přidělí ti úkol, a když ho vyřídíš, dostaneš se do další úrovně.“

Victor se praštil rukou do čela. „To znamená, že hraju moc dobře na to, abych se dostal dál? To je zvrhlé. Počkej, musím Speedymu říct, aby to nějak zvoral…“

Victor vyběhl ven a vrátil se o minutu později. Chichotal se. „Speedy se zrovna mlátí s nějakou nadlidsky velkou kostrou. Chceš se kouknout?“

Nickovi se v žaludku ozvalo staré vzrušení. Jasně, chtěl se dívat, chtěl být u toho.

Postavili se kousek za Speedyho, který Squamata nerozvážně vyslal na největšího z kostlivců, na jehož hlavě trůnila koruna. Neslyšeli, co se děje – díky sluchátkům měl Speedy zvuk jen pro sebe –, ale viděli, jak Squamatův opasek šedne a šedne. Jedna rána krále kostlivců, kterou špatně vykryl, ještě jedna… a už tam ležel s posledními sotva viditelnými zbytky života, zatímco kolem něj dál zuřila bitva.

Nick si zaryl nehty do dlaní. Řadu bojovníků neznal, nebo je znal jen z arény. Počkat! Tamhle byl Sapujapu! Takže ještě žil, to bylo dobře. A tamhle bojoval – což bylo méně radostné – Lelant. Nick dál prohledával obrazovku a přistihl se při tom, že vyhlíží Sariuse. Jak dětinské. Dětinské bylo i to, že mu jeho druhé já stále ještě bolestně chybělo.

O pár minut později bylo po bitvě a vynořil se posel. Nick bezděčně o krok ucouvl, vynadal si do idiotů a opět se postavil za Speedyho. Poslova slova se vynořila v důvěrně známé stříbrné na černém podkladu.

„Lelant se bil jako hrdina, jemu přísluší největší odměna.“

Předal temnému elfovi pytel zlata a štít zářící jako hvězda. Sapujapu, lehce zraněný, dostal tři lahvičky léčivého nápoje – to bylo hodně – a Nick měl za něj radost. Ostatní byli odbyti průměrnými věcmi, nakonec se posel obrátil ke Squamatovi.

„Ty jsi byl nejdříve nesmírně obratný a pak najednou příliš slabý. To se mi nelíbí.“

„Ouvej,“ řekl Victor.

„Mrzí mě to, byl jsem vyrušen. Ale už se to nestane,“ napsal Speedy rychle.

„To doufám. Jsi téměř mrtvý. Pokud zůstaneš zde, zemřeš. Pokud mě budeš následovat, zachráním tě. Jak se rozhodneš?“

„Půjdu s tebou.“

„Dobře.“

Posel vyzdvihl Squamata za sebe do sedla a odjel s ním pryč. Nick litoval toho, že neslyší hudbu, která cestu jistě doprovází.

Pak následovalo to, co následovalo vždy. V jeskyni vyložil posel karty na stůl: Squamato bude žít a stane se z něj dvojka, pokud splní svůj úkol.

„Jdi dnes v sedm hodin večer k pomníku kavalérie v Hyde Parku. Za ním stojí bílé lavičky. Pod třetí lavičkou zprava najdeš obálku s adresou a několika slovy. Jeď na tu adresu a nasprejuj ta slova jako graffiti na zeď garáže. Potom svou práci vyfoť a Erebos tě znovu uvítá, už jako dvojku.“

„Nic lehkého,“ zamumlal Nick.

Speedy reagoval naprosto správně, neboť hrál překvapeného.

„Teď asi nerozumím. To přece s hrou nemá nic společného.“

„Ale ano, Squamato. Víc než si myslíš.“

„Takže myslíte skutečný Hyde Park a skutečný pomník kavalérie?“

„Přesně tak.“

„A když pod tou lavičkou nic nenajdu? Když tam nic nebude?“

„Tak se vrátíš a řekneš mi o tom. Ale neobelhávej mě. Poznal bych to.“ Speedy se zadíval na Victora, který se tvářil trochu zkroušeně.

„Taky to není úplně legální,“ naťukal Speedy. „Co když mě někdo chytí?“

Posel si stáhl kapuci hluboko do obličeje, žluté oči zazářily ze tmy. „Zatím tě chytli jen jednou. Buď šikovný a nebreč mi tu na rameni. Uvidíme se, až úkol splníš.“

A na Erebos se snesla tma.

„To je teda pošahaný,“ prohlásil Victor. Mávl na Nicka a Speedyho, aby šli do vedlejšího pokoje, protože se zdálo, že se Emily dostala do obtížné fáze. Slyšeli její hektické klikání.

„Co myslel tím ‚Zatím tě chytli jen jednou‘?“ zeptal se Nick s úžasem. „Při čem chytli?“

„Před lety jsem si vyzkoušel, co to je být sprejerem,“ řekl Victor. „Ale odkud o tom ví ten žlutooký… nemám ponětí. To je blbý. Radši bych převážel po Londýně dřevěné bedny, než riskoval udání kvůli poškození majetku.“

„Ale všimli jste si?“ dodal Speedy. „Nevšiml si, že jsem hrál místo Victora. Byl jen naštvaný, že jsem se na konci choval tak nešikovně.“

„Jo, dopadlo to dobře. Ale takhle už riskovat nebudeme. Ta hra je děsivě chytrá. Dokud nebudeme vědět něco víc, budeme sázet na jistotu. Kromě toho budeš zakrátko mým novicem. To je snad jasný, ne?“

„No to doufám. Zavolej mi, až to bude, teď už musím běžet. Kate už určitě čeká.“

Když Speedy odešel, začal Victor krámovat ve skříních – asi hledal spreje, domýšlel si Nick. Emily stále seděla ve výklenku a plně se soustředila na hru.

Má teď odejít? Má zůstat a počkat na Emily? Nick nerozhodně listoval jedním z mnoha počítačových časopisů, které se povalovaly všude po stole. Z Victora ještě moc chytrý nebyl. Byl tohle jeho byt? Jeho kancelář? Obojí? Co vlastně dělal?

Teď nebyla správná chvíle na otázky, protože Victor bojoval s hromadami papírů, které se chtěly vysypat ven ze skříně.

S čím bojovala Emily?

Nick šel velmi potichu blíž, aby nerušil, a podíval se jí přes rameno. Hémerá běžela něčím, co připomínalo tunel. Na trojku už měla docela dobrý chránič hrudi a slušný meč.

Před a vedle ní běžely známé postavy: byl tam Drizzel, Feniel, Nurax. Hémerá se dostala do stejných kruhů, ve kterých se předtím pohyboval Sarius.

Prásk!

Na podlahu dopadlo pár pořadačů. Victor porušil křehkou rovnováhu jedné z nacpaných skříní a teď se na něj vyvalil veškerý její obsah. Z jedné rozbité krabice od bot se mu na hlavu vysypaly prázdné náplně do tiskárny.

Emily krátce vzhlédla, ale hned se zase soustředila na hru. Vyšla z tunelu na světlo, teď stála pod vysokým stromem se zlatou korunou v listoví. Pod ní planul oheň a všichni se dali do uvolněného hovoru.

Nějaké novinky? Ne, diskuze se točila jen kolem těžkostí spojených se získáním Krystalu přání.

Pohled na hodinky Nickovi prozradil, že bude brzy šest. Lepší, když půjde teď, Victor bude taky za chvíli odcházet, pokud chce přijít k pomníku včas.

Poslední denní světlo si hrálo v Emilyiných vlasech. Od chvíle, kdy Nick přišel, spolu ještě nevyměnili ani slovo, ale to nevadilo, nemohla se rozptylovat. Byla tak krásná – Nick prostě nemohl jen tak odejít, musel si vzít něco na památku. Když ne slova, bude to tedy obrázek. Vytáhl z kapsy mobil a Emily si vyfotil. Ani si toho nevšimla. Opatrně, jako poklad, mobil zase schoval. Odteď ji bude mít stále u sebe.

Victor spreje konečné našel. „Doufám, že ještě k něčemu budou,“ zabručel a protřepal jeden se zelenou etiketou.

„Já už půjdu,“ řekl Nick.

„Jasně. Jen mysli na to, že nesmíš mně ani Emily psát žádné choulostivé e-maily. Nejsem si úplně jistý, ale divil bych se, kdyby hra neměla přístup k tvým zprávám. A nezapomeň, že rozumí tomu, co píšeme.“

Nick slíbil, že na to nezapomene. K čertu, vůbec na to myslet nepřestal. Četl posel jeho poštu?

Cestou domů si Nick v metru stále prohlížel Emilyinu fotku. Nejradši by teda tady displej políbil, ale rozhodl se, že s tím počká, až bude sám

26.

„Zapomeň,“ řekl Greg. I když od jeho pádu uplynuly skoro dva týdny, odřeniny byly stále ještě zřetelné.

„Jenom úkoly,“ prosil Nick podruhé. „Nemusím vědět, kdo nebo co jsi byl, ale co ti posel přikázal – to je důležité.“

„K čemu? Vždyť už jsi venku. A dovnitř se nedostaneš, ať vyzkoušíš cokoli, to mi věř.“

Bylo to k zbláznění! Od začátku týdne se Nick pokoušel vyhledat bývalé hráče a něco z nich vymáčknout, ale zatím byl výsledek žalostný. Greg se chtěl vypařit, ale Nick ho chytil za rukáv.

„Prosím! Nikdo nás přece nevidí. Já ti o sobě taky řeknu. No tak, řekni mi to.“

„Co z toho budu mít? Jsou mezi tím věci, na které nejsem obzvlášť pyšný, a zrovna tobě je prozrazovat nebudu, Dunmore. A teď mě nech na pokoji.“ Vytrhl mu rukáv a zmizel v jedné ze tříd.

Nick nahlas zaklel, otočil se – a zahlédl Adriana, jak se snaží nenápadně vytratit. Ztělesněné černé svědomí. Rozběhl se za ním.

„Hele! Zastav! Tys nás poslouchal?“

Adrian k němu otočil bledý obličej. „Nic jsem neslyšel. Co ti Greg nechtěl říct?“

Jasně, že nebylo fér, že si Nick svůj vztek vybíjel na Adrianovi, ale nikdo jiný zrovna nebyl poblíž.

„Přestaň s tím špehováním! Uvidíš, jednou to tak schytáš, že nebudeš vědět, čí jsi.“

„Nech toho mrňouse na pokoji,“ řekl hluboký hlas za Nickem.

Helen. Teď už vůbec nic nechápal.

„Co s tím máš společného ty?“ vybuchl.

„Já ti říkám, nech ho na pokoji. Jestli ještě jednou zjistím, že mu vyhrožuješ, nepoznáš druhý den svůj ksicht v zrcadle.“

Nick se zmateně díval střídavě na Adriana a na Helen.

„Já mu nevyhrožoval,“ vypravil ze sebe. „Já mu něco říkal. Ty tu vyhrožuješ, mně!“

„Dobrý postřeh. A teď zmiz.“

Na Adrianovi bylo vidět, že je Heleniným zásahem ohromen stejně jako Nick. „To je v pohodě, Helen, vždyť mi nic nedělal.“

„No,“ řekl Nick. „To víš ty a vím to i já, ale Helen si očividně myslí, že potřebuješ chůvu.“ Nechal oba na místě a odešel.

Následující hodinu měl Nick opět angličtinu. Pozoroval pana Watsona, který mluvil o alžbětinském divadle, aniž by mu opravdu naslouchal. Už několik dní se neobjevila žádná nová zpráva o Jamiem, což bylo pořád lepší než zpráva špatná. Ale dozvěděli by se vůbec špatné zprávy?

Na konci hodiny naschvál okatě přišel ke stolu pana Watsona – nikdo si neměl myslet, že Nick něco skrývá.

„Nevíte, jak se daří Jamiemu?“ Měl úplně sucho v ústech. „Chtěl jsem zavolat jeho rodičům, ale nezvládnu to. Tak jsem si myslel, že byste mi to možná mohl říct vy…“

„Je stále ještě v umělém spánku,“ řekl pan Watson. „Ale nevypadá to zle. Kyčel se mu hojí dobře. Nejvíc starostí všem dělá zranění hlavy, něco takového může zanechat následky, ale to jistě víš.“

Takže nic nového. Nick poděkoval a vyšel ze třídy, přičemž rychle mrkl na Emily, která ovšem jeho pohled neopětovala. Vybavovala se s Glorií, mávla na Colina a Nicka ignorovala. Už několik dní spolu neprohodili ani slovíčko a Victor se také nehlásil. Nick pořád kontroloval mobil v naději, že mu přijde zpráva s pozváním do Cromer Street. Marně.

Další hodina byla pro změnu volná. To, na co se na začátku šestého školního roku tak těšil – ta spousta volna mezi vyučovacími hodinami –, ho teď spíš skličovalo. Neměl nikoho, s kým by ho trávil.

Na druhou stranu to možná vůbec nebyla pravda. Vždyť bylo tisíc různých témat kromě Erebosu, o kterých se s ostatními mohl bavit, ať už byli hráči, nebo ne. Třeba Jerome, který seděl kus vpředu a žmoulal plechovku Red Bullu.

„Čau Jerome. Jak se vede?“

„Hmm.“

„Byls posledně na basketu? Já to propásl, ale psal jsem Betthanymu e-mail, aby zase nevyváděl.“

„Chytrý.“ Jerome zavřel oči a usrkával svůj nápoj.

„Takže jsi tam byl?“

„Jo.“

„A?“

„Normálka.“

Nick to vzdal. Začít mluvit zrovna s Jeromem nebyl dobrý nápad, ten toho nikdy moc nenamluvil. Jako kdyby ho každé slovo stálo peníze.

„Tak zas někdy,“ řekl Nick a zase odkráčel. Však už tu hodinu nějak zabije.

Na cestě do knihovny ho zastavil Eric. „Máš chvilku?“

Nick si nemohl pomoct, ale pouhý Ericův pohled v něm opět vzbudil žárlivost. Celé jeho vystupování, tak rozvážné, tak dospělácké…

„Jo?“ zeptal se Nick.

„Dělám si starost o Emily. Je možné, že začala hrát tu vaši hru?“

Nick se usmál. Ona Erica nezasvětila.

„To fakt nevím. Já už to totiž nehraju, víš.“

„Aha?“ Eric zdvihl obočí. „To máš dobrý.“

Nick měl na jazyku strohou odpověď: A to víš jak? Ale spolkl ji, protože Eric mu možná mohl pomoct.

„Jo, teď už si to taky myslím. Problém je, že bych docela rád mluvil s pár… postiženýma. Vím, že nejsem jediný bývalý hráč, ale nemůžu se k těm ostatním dostat.“

Eric vyšpulil rty. „Překvapuje tě to? Proč by ti měli důvěřovat? Vždyť ani nemůžeš dokázat, že jsi z Erebosu venku.“

Na tom bylo něco pravdy. Ale…

„Kdybys jim řekl ty, že mi můžou důvěřovat, určitě by to udělali.“

„To je možné. Ale podívej, Nicku – já tě sotva znám. Vím od Jamieho, jak moc ses změnil. Nemůžu za tebe jen tak dát ruku do ohně.“ Neuvěřitelné. Eric byl sympatický dokonce i ve chvíli, kdy někoho odmítal. Nick to ještě jednou zkusil.

„Rád bych něco proti Erebosu podnikl. Byl jsem u toho, znám ten mechanismus. Nebo aspoň většinu. Ale za tou hrou je něco víc. Musím zjistit, co to je, a k tomu potřebuju víc informací.“

Eric s lítostí pokrčil rameny. „Tomu rozumím. Ale lidem, se kterými jsem mluvil, jsem slíbil, že to nepovím dál. Toho se držím, tomu jistě rozumíš.“ Všichni mlčí jak zařezaní a je jedno, na čí straně stojí, pomyslel si Nick. „O. k.,“ řekl. „Tak teda budeme bojovat každý sám za sebe.“

Představa, že bude muset příště před Victora napochodovat s prázdnýma rukama, ho skličovala. Na koho se ještě mohl obrátit? Na Darleen. Ta byla venku. Kromě toho zmínila nějakého Mohameda a Jeremyho, kteří dostali výhružné dopisy – ale to ještě nic neznamenalo. Aisha taky jeden dostala, a přitom ještě hrála. Greg byl určitě venku, ale ten nic říct nechtěl.

Obrátí se na Darleen. Nepůsobila ani zastrašeně, ani uzavřeně. Po delším hledání ji našel v jídelně a odtáhl ji, za mohutného pohihňávání jejích kamarádek, ven na chodbu, kde bylo míň lidí a kde měl větší přehled. Žádný Colin, žádný Dan, žádný Jerome.

„Zase ty,“ řekla a zazubila se. „Kelly a Tereza už mi docela závidí.“

K Jamiemu by se opravdu hodila, pomyslel si Nick.

„Poslyš, Darleen,“ začal opatrně. „Tys mi říkala, že už nehraješ. Udělej pro mě něco: Řekni mi o těch věcech, které jsi zažila, když jsi ještě hrála.“ Znejistěla. „Ale tys mi přece sám říkal, že mám dělat, jako by hra nikdy neexistovala.“

Nick se opět rozhlédl. „Potřebuju, abys o tom mluvila jen jednou. Teď se mnou.“ Zaslechl přicházet nějaké lidi, vzal Darleen za ruku a odvedl ji do prázdné třídy. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

„Co bych ti teda měla říct?“

„Jaké úkoly jsi například dostala. Bylo u toho něco neobvyklého?“ Přemýšlela a koutkem oka pozorovala Nicka, jako by si nebyla jistá, jestli mu tyhle věci může svěřit.

„Vzpomínáš si na ty ukradené notebooky?“

„No jasně.“

„U toho jsem byla. Stála jsem na stráži. Kdyby někdo přišel, musela bych mobilem varovat ostatní. Ale nikomu to neříkej, popřela bych to.“

Nick se snažil si informaci zařadit. „Víš, co se pak s těmi notebooky stalo?“

„Ne. Ale můžu si to domyslet. Byly pro lidi, kteří nemohli začít hrát, protože neměli vlastní počítač. Mám pocit, že jeden dostala i Aisha.“

To by dávalo smysl, ale Victorovi to jako další část skládanky nepomůže. „Ještě něco jiného?“

„Teda ty jsi zvědavý.“ Vzdychla. „Jo, kopírovala jsem nějaké dokumenty, které jsem vylovila z odpadkového koše na Kensington Gardens. Ale neptej se mě, co to přesně bylo. Nějaké právnické nesmysly, celá hromada papírů. Nerozuměla jsem ani slovu.“

Nick by dal cokoli, jen aby se na ty ‚právnické nesmysly‘ mohl podívat. „Ještě něco? Vyhrožovala jsi někomu nebo… něco rozbila?“

Teď uhnula pohledem. „Ne. Ale vím, co myslíš. Ne, to jsem nedělala. Zbytek mých úkolů byly samé nevinné věci. Někomu napsat seminárku, koupit kartu do mobilu a někde ji nechat, takové věci.“

„A proč jsi vypadla?“

„Protože mi moje pošahaná matka na tři dny odřízla internet. Posel pak tvrdil, že už pro něj nemám cenu. Není to drzost? Brečela bych vztekem! Jako by to byla moje chyba!“

„Dobře. Díky,“ řekl Nick. „Moc jsi mi pomohla, ale raději už běž, než nás tu najde někdo z hlídačů pravidel.“

Přikývla. „Docela šílená věc, co? Myslíš, že jsme se někde ve hře potkali?“ Nick se usmál. „Nevím. Jak ses jmenovala?“

Nejdřív trochu váhala, pak pokrčila rameny. „Samira.“

„Hej, tak to se opravdu známe! Ty jsi byla kočičí žena, že jo? A bylas u toho, když jsem hrál poprvé!“

„Opravdu? Kdo jsi byl ty?“

Když Nick na své druhé já myslel v minulém čase, někde vzadu ho stále ještě bodalo zklamání.

„Sarius,“ odpověděl. „Byl jsem Sarius.“

27.

Konečně zase víkend. A konečně pozvání od Victora. Všichni u něj přespí, v jeho studiu, jak to nazýval. „Zahrát, pokecat, popít čaj,“ řekl do telefonu. „Musíš bezpodmínečně přijít. Zjistil jsem pár super věcí!“

„Dobře, že zas jdeš mezi lidi,“ řekla máma, když jí vyprávěl o svých plánech. „V poslední době jsi pořád jen seděl u psacího stolu.“

Vybaven spacím pytlem, karimatkou a enormními zásobami nejrůznějších dobrot vyrazil Nick na cestu. Musel na něj být zvláštní pohled. Na každé křižovatce, každém rohu se několikrát rozhlédl, jestli ho opravdu nikdo nesleduje, a opět jel metrem neskutečnými oklikami, aby všechny případné neviditelné pronásledovatele setřásl.

„Vítej, příteli!“ Victor otevřel dveře a odebral mu všechny věci. „Už dlouho jsem nepořádal žádnou pyžamovou party! Doufám, že řekneš ano čaji a ahoj Emily!“

Emily seděla na stejném místě jako minule. Když Nick vstoupil, krátce zvedla oči, omluvně ukázala na svůj notebook a dál se věnovala hře. Za ní byl o zeď opřený červený batoh. Zůstane tu i ona přes noc?

Na ukrutně barevných gaučích ve vedlejším pokoji se už rozvalovali Speedy a děvče, které mělo vlasy obarvené na havraní čerň a na jedné straně hlavy vyholené.

„Kate,“ představil ji Speedy. „Moje nevěsta.“

„Těší mě.“

Kate se usmála a odhalila přitom řezáky ozdobené štrasovými kamínky. „Už je načase, Speedy,“ řekl Victor. „A nezapomeň, moc se s tím svým šampiónem nepředváděj.“

„Nejsem žádnej amatér,“ zabručel Speedy a odešel. Sedl si k jinému počítači než minule.

„To tak musí být,“ vysvětlil Victor, který si všiml Nickova pohledu. „První věc, kterou ten program zaručeně kontroluje, je IP adresa. Když ji pozná, neuvidíš z první sekvence ani smrček.“

Takže Nickův nápad půjčit si notebook od Finna nebyl zdaleka tak špatný. „Jak proběhla tvá akce graffiti?“

„Ach. Dobře, když se to tak vezme.“ Victor postavil Nickovi na stůl hrnek ve tvaru krakena, který přátelsky křížil dvě svá chapadla jako ouško. „Lístek jsem našel, jel jsem na tu adresu, nasprejoval to a nechytili mě.“ Victor odklidil pár počítačových časopisů a vytáhl fotku: domovní zeď, na které mistrovskými černými písmeny stálo „Ten, kdo krade naše sny, ten nás zabíjí“.

„To je citát z filozofa Konfucia,“ vysvětlil Victor. „Ten, kdo naprogramoval Erebos, má rád citáty.“

Nick se musel dívat velmi rozhořčeně, protože se Victor zazubil. „Zvykni si na myšlenku, že se Erebos nevynalezl sám. Někdo prostě vytvořil zdrojový kód, jako u každého programu. Jenže tohle je šampión mezi programy. Neuvěřitelně úžasná věc.“

Nick by mohl přísahat, že se Victorovi zamžily oči.

„Víš, kolik let už se lidé snaží napsat program, který mluví a myslí jako člověk? Víš, jakou má taková věc cenu? Miliony, Nicku! Miliardy! Ale my tu hru dostaneme naservírovanou jen tak, jako přílohu k balení vloček. Proč?“

Z téhle perspektivy se na to Nick ještě nedíval. Hra pro něj od začátku byla jako živoucí společník, o jehož finanční hodnotě nikdy nepřemýšlel.

„Protože… sleduje nějaký cíl?“ chytil se Victorovy otázky a byl odměněn zářícím pohledem.

„Přesně tak! Je to nářadí, nejdražší, nejpromyšlenější nářadí světa! V myšlenkách klekám před jeho stvořitelem s pokorou a úžasem.“ Victor upil čaj. „Někdo, kdo je schopný vytvořit něco takového, nedělá žádné nejasné narážky. Co nám tedy říká – respektive majiteli garáže?“

‚Ten, kdo krade naše sny, ten nás zabíjí.‘

„Že ho chce zabít? Nebo že mu ten druhý vyhrožuje smrtí?“

„Přesně tak. Mně to zní jako varování. Každopádně to není náhodně vybraný citát, stejně jako to určitě nebyla náhodná adresa.“

Victor drobil sušenku, zatímco Nick hořel nedočkavostí. „A? Kdo tam bydlí?“

„Hm, to není bohužel vůbec napínavé. Nějaký účetní, rozvedený, bezdětný, pracuje pro střední management jedné vývozní potravinářské firmy. Něco obyčejnějšího si už jen těžko představíš. Ale samozřejmě může být v soukromí úplný ďábel.“

Účetní. To opravdu vzrušující nebylo.

„Našels nějaké vhodné dílky do skládanky?“ zeptal se Victor.

„Bojím se, že ne. Našel jsem jen jednu bývalou hráčku, která byla ochotná mluvit.“ Nick Victorovi pověděl o Darleeniných úkolech – krádeži počítačů, okopírované složce a kartě do mobilu. Victor si vše zapsal. „Kdoví, jednou to třeba prohlédneme,“ řekl. „Pojďme se podívat na narážky, které jsou schované ve hře. Možná nám víc prozradí ty. Jak ti jdou dějiny umění?“

Auvajs. Nick zavrtěl hlavou. „Promiň, to jsi na špatné adrese.“

„No dobře, tak začněme s ptáky. Co ti říká pojem Ortolan?“

„To je ten nepřítel, proti kterému hráči bojujou,“ řekl Nick, rád, že konečně zná odpověď.

„Velmi správně.“ Victor si mnul bradku mezi prsty, teď vypadal jako kouzelník před tím, než z klobouku vytáhne králíka. „Chceš vidět Ortolanův obrázek?“

On existoval jeho obrázek? „Jasně že chci,“ řekl Nick.

Victor přinesl odvedle další notebook. „Tenhle je Erebosem nenapadený. To znamená, že se s ním můžeme pohybovat na internetu, aniž by to program zjistil a pleskl nás přes prsty.“ Otevřel ho. „Tak, a teď hledej Ortolana,“ řekl.

Nick slovo zadal do Googlu. První odkaz ho vedl na Wikipedii a on na něj klikl.

„To je ale hloupé,“ konstatoval.

Slovo Ortolan neznamenalo nic jiného, než jiný název pro strnada zahradního, zpěvného ptáka, který ve Francii a Itálii platil za delikatesu.

„To je dost matoucí, co?“ potlačoval smích Victor. „Bohužel jsem taky nezjistil, co nám tím pan programátor chtěl říct. Nepochybuju ale o tom, že nám tím něco říct chce. Objevil jsem ještě něco a jsem si jistý, že se ti to bude líbit.“ Victor zatleskal rukama jako dítě před narozeninovým dortem, položil prsty okroužkované lebkami na klávesnici, ale nakonec si to zase rozmyslel. „Ne, nejdřív se tě chci na něco zeptat. Zúčastnil ses už nějakého z těch proslulých soubojů v aréně? Zítra v noci proběhne další a všichni hrdinové si už skoro ucvrnkávají do plechových kalhotek, jak se těší.“

Nick se zašklebil. „Jo, v jedné aréně jsem byl. Druhou jsem už bohužel nezažil. Je to napínavé, uvidíš!“

„Výborně. Jistě ses taky musel zapsat, je to tak? Řekni mi u koho.“ Victor miloval hádanky, o tom nebylo pochyb.

„Podruhé to bylo přímo v aréně, u ceremoniáře. Poprvé u nějakého vojáka v Atropině taverně.“

Victorův rozzářený výraz ustoupil naoko šokovanému. „Říkals Atropos?“

„Jo. A?“

„Kam to jen vede,“ zvolal Victor v hraném zoufalství. „Ty děti se dnes ve škole neučí už vůbec nic! Řekni mi aspoň, jestli ti na ceremoniáři nepřišlo něco zvláštní.“

„Ten se do hry vůbec nehodil. Nevypadal jako ostatní postavy, ale… nějak falešně. Já mu vždycky říkal ‚Zíral‘.“

Victor se královsky bavil. „Velmi pěkné a velmi vhodné. Ale nepřišel ti ten Zíral nějak povědomý?“ Vyvalil oči a pokusil se napodobit výraz tváře.

„Ne. Promiň.“

„Tak se podívej sem.“

Victor naťukal do prohlížeče adresu, otevřela se stránka vatikánského muzea. Dvě další kliknutí a už natočil notebook tak, aby Nick lépe viděl na obrazovku.

„Tady máš toho svého Zírala. Osobně namalovaného Michelangelem.“

Chvíli trvalo, než se Nick zorientoval. To, co mu Victor ukazoval, byla obrovská malba, na které byly stovky postav. Uprostřed byl Ježíš s Marií, kolem nich na různých mracích seděli a stáli polonazí lidé. O něco níž troubili andělé na pozouny a jiní andělé tahali lidi ze země směrem k nebi. Na spodním okraji malby se v bahně svíjely postavy a tam, kousek vpravo od středu…, tam byl. Ceremoniář, přesně takový, jak ho Nick znal z Erebosu. Až na bederní roušku nahý, se zvláštními chomáči vlasů a dlouhou holí, kterou zrovna napřahoval, jako by chtěl uhodit lidi, kteří seděli v jeho lodi.

„Jo, to je on!“ vykřikl Nick rozčileně.

„A víš, jak se jmenuje?“

„Ne.“

Victor se narovnal a zatvářil se důležitě.

„To je Charon. Převozník, který v řecké mytologii převáží na lodi mrtvé přes řeku Styx do říše stínů.“

Nick si obrázek prohlédl důkladněji a bezděčně se otřásl. Tady Charon lidi spíš přeráží, než převáží.

„Možná je dobré zmínit i rodiče tvého Zírala. Charon je synem bohyně smrti Nyx… a Ereba.“

Nickovi z toho šla hlava kolem. „A co to všechno znamená?“

„Těžko říct. Ale možná něco zjistíme, když se podíváme na jméno Michelangelova mistrovského díla. Podívej!“ Ukázal myší na slova pod fotkami.

Michelangelo Buonarotti

Poslední soud

Sixtinská kaple

„U posledního soudu bůh odděluje spasené od zatracených,“ řekl Victor. „Nic hezkého. A mě by zajímalo, jestli hra nedělá totéž. Jestli si nevybírá. Proč by jinak tak bez skrupulí vyhodila všechny, kteří zklamali?“

„Není to trochu šílené?“

Victor několika kliknutími zvětšil obrázek natolik, že viděli Charonovy rysy obličeje naprosto dokonale. „Šílené to asi je. Ale taky je to promyšlené do posledního detailu. Cos to předtím říkal? Obchod, ve kterém ses registroval na ty řeže v aréně, se jmenoval Atropina taverna?“

„Vlastně se to jmenovalo U Posledního střihu,“ upřesnil Nick.

„Ach ty chlapče, ty můj slepý chudáčku!“ zvolal Victor teatrálně a opět něco naťukal. „Podívej: Atropos je jedna ze tří Moir, řeckých bohyní osudu. Je tou nejstarší a nejméně oblíbenou, jejím úkolem je totiž přistřihovat lidem nit života. Poslední střih.“ Victor s povzdechem zaklapl notebook. „Tahle hra nám dává dost jasné signály. Programátor má velkou slabost pro řeckou mytologii. To zaprvé. Každý ze symbolů, které používá, má něco společného se zánikem a smrtí. To zadruhé. V kombinaci s genialitou programu a závislostí, kterou vyvolává – ajajaj. Sud dynamitu pod zadkem by mě znepokojoval míň.“

Znepokojeně ale Victor nevypadal, spíš maximálně spokojeně. Nalil si další hrnek čaje a opřel se.

„To je sice fajn,“ řekl Nick po chvíli ticha, „ale co teď s tímhle naším poznáním uděláme?“

„Budeme si užívat, že jsme tak chytří,“ řekl Victor. „A budeme vyhlížet další znamení. Časem se objeví něco, co nám pomůže dál.“

Další půlhodinu strávil Nick tím, že přihlížel, jak se Speedy ve věži stává Quoxem, barbarem. Victor mu dal blok a tužku a Nick si zapisoval všechny detaily, které ho ve věži zaujaly. Tabule byly měděné, mělo to nějaký význam? Napsal si všechno, co řekl skřet, a hledal v tom skrytá sdělení. Kate mu pomáhala, ukázala mu škrábance na zdi. Nick je obkreslil. Byl v nich ukrytý nějaký obraz, plán nebo jméno – prostě něco?

Victor už zase seděl u počítače a naváděl svého Squamata, mávajícího mečem, přes neúrodnou step. Každých pár kroků z půdy vystřelily zmije dlouhé jako dospělý muž, pokusily se ho kousnout a zase zmizely v zemi. Ale vypadalo to, že Victor má jakýsi šestý smysl, vždy se jim vyhnul a nenechal se ani jednou kousnout.

Hémerá mezitím stála s dalšími čtyřmi bojovníky u ohně, mimo jiné i s Nuraxem, a bavila se o nadcházejících soubojích v aréně. Nurax prohlašoval, že si dal za cíl minimálně dvě další úrovně, a pokud vše půjde tak, jak si naplánoval, pokusí se dokonce vybojovat místo ve Vnitřním kruhu.

Emily se na židli nervózně ošívala. Nick došel k názoru, že ji znervózňuje, jak se jí dívá přes rameno. Stáhl se se svými poznámkami do vedlejšího pokoje, sedl si na gauč posetý růžemi a plachetnicemi a otevřel notebook, o kterém Victor prohlásil, že je čistý. Rozčilovalo ho pomyšlení na to, že jeho vlastní počítač doma už možná čistý nebyl. Proto Emily trvala na tom, aby jí v žádném případě nepsal e-maily?

Pokud tedy tento počítač Erebosem hlídaný nebyl – co by se stalo, kdyby ho Nick vygoogloval?

Napsal ‚Erebos a našel odkaz „Erebos – hra“, který ho minule varoval před přílišnou zvědavostí. Nick na odkaz opět klikl; text, který se tentokrát ukázal, byl úplně jiný.

Radosti, ty jiskro boží,

dcero, již nám ráj dal sám!

Srdce vzňaté žárem touží,

nebeský tvůj krásy chrám.

Kouzlo tvé teď opět víže,

co kdy čas tak dělil rád,

zástup lidstva sbratřen blíže

cítí van tvých křídel vát.

Nick stránku s vrtěním hlavy opět zavřel. To znal z jedné Beethovenovy symfonie. Tady ale text nedával žádný smysl. Byl asi zamýšlen jen jako nicneříkající text pro náhodné návštěvníky z řad nehráčů. To je jedno. Jde se hledat dál.

Nick otevřel Google a zadal do něj ‚měděná tabule‘, našel ale jen dlouhý výčet obchodníků, kteří je vyrábějí; kromě toho měly měděné tabule očividně něco společného s tiskem obrázků ve starých knihách. To ale byl pravděpodobně výstřel naprázdno.

Jako další zkusil kombinaci ‚hadi‘ a ‚řecká mytologie‘. Objevila se devíti-hlavá Hydra – Victorovi hadi ale měli jen jednu hlavu. Také našel hada, který ovíjel Asklepiovu hůl, a dalšího, který střežil věštírnu v Delfách. Ale žádné hady, kteří by vystřelovali ze země. Takže zatím nic moc.

Co dál? Nick nakoukl pootevřenými dveřmi do vedlejší místnosti. Všichni byli ponořeni do hry, jen Kate něčím rachotila v kuchyni. Šel se podívat, jestli jí může pomoct, ale to už byly dva plechy s pizzou v troubě.

„Hele, jak se vlastně Victor jmenuje příjmením?“ zeptal se.

„Lanský.“ Kate o milimetr pootočila knoflíkem teploty, vzdychla a opět se otočila. „Cizí trouby jsou hrozné, to pak tu pizzu buď upeču rozměklou, nebo černou. Jen doufám, že máš rád italskou šunku a hromadu cibule.“

„Ach, určitě. Děkuju.“ Nick se vrátil zpátky na svůj gauč a zadal do Googlu ‚Victor Lanský‘. Našel jednoho v Kanadě a jednoho v Londýně. Bingo. Victor byl ve světě počítačů všechno jiné, jen ne nepopsaný list: Dokonce vydával nízkonákladový časopis o počítačových hrách, který sice vycházel jen nepravidelně, ale na počítačové scéně měl dobré jméno. A hele, tady bylo ještě něco – jistý Zobbolino na své domovské stránce psal, že je dobrým přítelem pověstného Victora Lánského.

Victor a já se dělíme o cenné vzpomínky na dobu, kdy si před naším uměním nebyla jistá žádná zeď ani vagon. To spray or not to spray, to nebyla otázka, která by nás trápila. Byli jsme bohy sprejerské scény, a kdyby nás v tom jednom jediném případě nechytli, nadále bychom Londýn obohacovali svými barvami.

Nick si text přečetl několikrát. Tady stálo jasně, že Victor měl kdysi co dočinění s graffiti a že ho při tom chytili. Erebos uměl číst a vyžadoval, aby se každý registroval svým vlastním jménem. Pravděpodobně si vyhledával informace ke každému novici. Páni!

Erebos využívá informace z internetu, napsal si Nick. Na to jsme doteď nepomysleli. Z celého internetu? Zcela jistě prošmejdí pevný disk a sleduje dokonce i stránky, které člověk navštěvuje. Tím se hra stává téměř vševědoucí.

Pokud to byla pravda, sledovala hra i jeho MSN a vyhodnotila i jeho rozhovor s Finnem. Proto věděla o tom tričku Hell Froze Over…

Nick by své domněnky rád probral s Victorem, ale Squamato byl zrovna zaměstnán lezením na gigantickou zeď a nesměl spadnout. Nick netrpělivě vypil dva šálky čaje, který už byl úplně ledový. Třetí hrnek převrhl, když sáhl po bloku, aby si znova přečetl své zápisky.

„Ksakru!“ Postupně zachránil notebook, pět kilo počítačových časopisů a své poznámky – ty to ale mezitím už dost zasáhlo.

„Ach. Taky vězíš v problémech?“ Emily stála ve dveřích, s unaveným úsměvem a zarudlýma očima.

„Jo, jsem hroznej nešika, počkej, donesu hadr.“ Nick běžel do kuchyně, našel roli papírových utěrek a sprintoval zpět. Emily se mezitím pomocí papírových kapesníčků pokoušela zabránit tomu, aby čaj stékal na podlahu.

„Jak se daří Hémeře?“ zeptal se Nick a zuřivě přitom utíral čaj.

„Má díru v břiše a v noze. Ten jekot se skoro nedal vydržet.“ Emily se svalila do druhého nejošklivějšího gauče a zazívala. „Potřebuju nutně kafe, ale Victor doma žádné nemá. Musím totiž dneska ještě vyřídit jeden úkol, naštěstí ne moc těžký. Ale je to něco, co opravdu udělat nechci.“ Opět zívla.

„Dojdu do Starbucks a kafe ti koupím,“ navrhl Nick.

„To je přece moc daleko,“ namítla Emily a dodala jedním dechem: „Půjdu s tebou. Potřebuju trochu čerstvého vzduchu. A taky telefonní budku.“

„Na úkol?“

Kývla. „Nějakou telefonní budku. To znamená, že aspoň nemusím jezdit přes celý Londýn.“

Nick pro jistotu vyhlédl ven z okna, ale nic podezřelého v temnotě neobjevil; u domovních dveří se ještě důkladně rozhlédl. „Pokud nás někdo špehuje, tak to každopádně dělá dobře.“

Šli po Cromer Street a zahnuli na Grays Inn Road, po níž v tuto denní dobu procházelo už jen pár jednotlivců. Když jim cestu zkřížily skupinky mladých lidí, Emily se za nimi několikrát ohlédla. Nepříjemný pocit je poháněl kupředu. Došli na stanici Kings Cross, kde narazili na telefonní budku. Emily se před ní zastavila. „Já nemůžu,“ pronesla střízlivě.

„Co nemůžeš?“

„Někomu zavolat a vyhrožovat mu.“ Emily se prosebně zadívala na Nicka, jako by doufala, že jí pomůže najít cestu ven. „Nemůžu se ani pokusit znít mile, protože jsem dostala předepsaný text.“

„Ach. No, to je nepříjemné,“ řekl Nick s plným vědomím toho, jak hloupě to zní. „Ale dívej se na to takhle – je to ze studijních důvodů. Ty to tak nemyslíš. Děláš to proto, abychom se Erebosu dostali na stopu.“

„Jenže moje oběť to neví,“ zamumlala Emily.

„Vzpomeň si na Victora a ten Konfuciův citát.“

„Moje zpráva bohužel není od Konfucia. Zcela určitě ne.“

Se vzteklým výrazem ve tváři zamířila Emily do telefonní budky. „Už to chci mít z krku,“ zamumlala a z tašky vytáhla drobné, iPod a list papíru.

„Na co ten iPod?“

„Musím ten rozhovor nahrát. A pak dát na internet. Jako by to už tak nebyla dost velká hrůza.“

Nick ji pozoroval, jak vytáčí číslo a tváří se zoufale. Pak zapnula iPod a přidržela ho u sluchátka. Sotva se ozval vyzváněcí tón, zavřela oči. Nick slyšel, jak se na druhém konci někdo ohlásil.

„Ještě není po všem,“ řekla Emily hrobovým hlasem. „Nenajdete klidu. On na nic nezapomněl. On vám nic neodpustil. Nevyjdete z toho nedotčený.“

„Kdo to je?“ zaslechl Nick zařvat muže na druhém konci linky. „Všem vám pověsím na krk policajty, vy kriminálníci!“ Pak už se ozvalo jen tiché „Doprčic“ a obsazovací tón. Třesoucí se rukou Emily zavěsila sluchátko do vidlice.

„Asi je mi špatně,“ řekla suše. „Co to je za odpornost. Tohle už nikdy neudělám. A teď potřebuju to kafe.“

Ve Starbucks na Pentonville Road si našli klidný kout. Emily si objednala dvojité cappuccino s extra dávkou espressa. Nick si dal totéž, objednal k tomu ještě dva muffiny s kousky čokolády a byl navýsost šťastný, že se od něj Emily nechala pozvat.

„Odkud znáš Victora?“ zeptal se, když snědli půlku muffinů a foukali do hrnků, protože káva byla ještě stále příliš horká.

„Byl to Jackův kamarád.“ Zamyšleně se usmála. „Victor samozřejmě říká, že je Jackův kamarád, že trocha utopení nemůže opravdovému přátelství uškodit.“

Ještě předtím, než pořádně věděl, co dělá, položil Nick svou ruku na Emilyinu. Ona ji neodtáhla, naopak propletla své prsty s jeho.

„Victor mi moc pomohl. Adoptoval mě jako svou malou sestru.“

„Je skvělý,“ řekl Nick podle pravdy. Víc toho ze sebe nevypravil, měl pocit, že se každou chvíli začne vznášet. Aby zakryl rozpačitost, usrkával z kávy, která konečně dosáhla teploty, při které se dala pít.

„Kate se na nás naštve,“ podotkl pak. „Cpeme se tu muffiny a ona zrovna peče pizzu.“

„Já můžu muffiny a pizzu libovolně kombinovat,“ řekla Emily. „Victor koneckonců taky. Takže bez obav. Ale stejně bychom se měli vrátit. Zaprvé, tahle čtvrť nebudí příliš důvěru, a zadruhé, chci do Googlu zadat to telefonní číslo.“

Venku vzala Emily úplně samozřejmě Nicka za ruku. Okolí bylo opravdu nevhodné na romantické procházky, ale kdyby to bylo na Nickovi, mohlo by to takhle být celou noc.

Když se vrátili do Victorova bytu, zbývalo na ně už jen několik kousků pizzy.

Kate zdvihla ruce v omluvném gestu. „Victor. Říká, že géniové potřebují potravu. Hodně potravy. Ještě zbyla půlka pizzy. Taky si můžete uvařit těstoviny.“

To odmávli, vzali si zbytek pizzy a otevřeli plechovku burských oříšků. Gauč s růžemi a plachetnicemi byl najednou tím nejkrásnějším místem na světě. Nick otevřel notebook a naťukal číslo, které mu Emily diktovala, do vyhledávače.

„Žádný záznam. Bohužel.“

„S tím jsem vlastně počítala,“ řekla Emily. „Asi to je tajné číslo. Jen je škoda, že se neohlásil jménem, ale řekl jen ‚Haló‘.“

Slovo ‚tajný‘ v Nickovi cosi rozeznělo – musel Emily něco říct. Teď hned.

Snad ten její úsměv nezmizí. „Chtěl jsem se ti k něčemu přiznat. Už několik měsíců čtu tvoje příspěvky na deviantart. I tvoje básně. Jsou překrásné, stejně jako tvoje kresby.“

Emily zalapala po dechu. „Odkud víš, že to je můj účet?“

„Jednou se někdo prořekl. Prosím, nezlob se. Vůbec ti to nemusí být trapné.“

Podívala se na stranu. „Škoda.“

„Proč škoda?“

„Protože bych ti ty věci ráda ukázala sama. Jednou.“ Položila si hlavu na jeho rameno a zívla. Nick by nejraději tančil radostí, jak se mu ulevilo. Teprve pak si všiml, že Victor stojí ve dveřích.

„Kolem ohýnku zrovna probíhá hromadné objímání,“ řekl. „Tak jsem si řekl, že se mrknu, jak se daří vám. Ale tady se, koukám, taky objímá, co?“ Pleskl sebou na druhý gauč.

Emily mu řekla o svém úkolu. „Vyhrožovala jsem úplně cizímu člověku. Kdoví, co si teď myslí. Pravděpodobně ani netuší, o čem je řeč.“

„Co přesně jsi musela říct? Pamatuješ si to ještě?“

Emily podala Victorovi lístek.

Ještě není po všem. Nenajdete klidu. On na nic nezapomněl. On vám nic neodpustil. Nevyjdete z toho nedotčený.

Victor se úplně chvěl nadšením. „To je teda něco. Dobře, já to teď shrnu: Jistý On se velmi hněvá na toho, komu jsi teď Emily volala. Vsadil bych se, že by ho rád viděl v Charonově lodi nebo by rád, aby mu Atropos trochu přistřihla nit života.“ Emily vypadala zmateně, což dalo Victorovi možnost se ještě víc vychloubat svým všeobecným vzděláním. „Tohle telefonní číslo bohužel asi nepatří tomu mému majiteli garáže, jinak bychom ho mohli přátelsky varovat.“ Victor nakoukl do konvice, zda v ní ještě zbývá čaj, žádný nenašel a smutně svěsil nakroucené vousy. „Pokud se ptáte mě,“ dodal, „tak má Erebos jen jeden cíl: někomu se pomstít. Ortolanovi, našemu ptáčkovi zpěváčkovi.“

„No jo, nasprejované garáže a pochybné telefonáty – pomstu si představuju jinak,“ namítl Nick.

„Moc bych se divil, kdyby u toho zůstalo,“ řekl Victor. „Mám pocit, že jsi vykládal něco o pistoli v krabici od doutníků.“

Nickem projela zimnice, pak nával vedra a pak zase zimnice. „Myslíš si, že Erebos chce, abychom někoho zastřelili?“

„Je to dost dobře možné. Pokud se nepletu, tak se hra snaží vytvořit elitní oddíl pro speciální úkoly.“ Victor se pousmál, ale tentokrát to moc vesele nevypadalo. „Bylo by dobré vědět, kdo všechno je členem Vnitřního kruhu.“

Vnitřní kruh se následující půlhodinu točil Nickovi v hlavě jako ohnivé kolo. Elitní oddíl. Komando pomsty. Ale s jakým úkolem?

Když se Victor vrátil ke hraní, šli Nick s Emily do kuchyně postavit na nový čaj. „Ty se zase za chvíli zapojíš do hry, co?“ zeptal se. „Když už jsi vyřídila svůj úkol?“

„Zítra je času dost. Chci být u soubojů v aréně, možná tam něco objevím. Jen je škoda, že nevíme, kdo vězí za těmi přezdívkami.“

Nalila vroucí vodu na Victorovy drahocenné čajové lístky. „Mimochodem, ve hře běhá někdo, kdo vypadá jako ty.“

„Já vím. Celou dobu mě to štvalo, ale co proti tomu můžu udělat?“

Emily se usmála. „Já se na něho vždycky ráda dívám.“

V místnosti s gauči vyprávěl Nick Emily o Sariusovi.

„Byl super, víš? Strašně rychlý s mečem a báječný běžec. Od páté úrovně jsem je všechny předběhl.“

„Proč jsi vypadl?“

„Kvůli panu Watsonovi a jeho termosce.“ Nick jí pověděl o svém úkolu i o tom, jak ho málem splnil. „Bylo to fakt těsné, byl jsem ve velkém pokušení.“

Emily se otřásla, jako kdyby jí byla zima. „Ta hra se opravdu dobře staví na odpor všem svým nepřátelům. Myslíš si, že to s Aishou a Ericem vzniklo taky tak?“

Nick se na ni úkosem podíval, neobjevil ale nic jiného než čistý zájem. „To je možné. Dokonce pravděpodobné.“

„Musíme si dávat pozor, Nicku. Především ty. Colin měl minule takovou zvláštní poznámku. Je načase Nickovi utáhnout kohoutek. To bylo krátce poté, co jste se pohádali před jídelnou. Nepodceňuj ho.“

Jo, pomyslel si Nick. Ale Colin si rád otvírá pusu.

Nalil Victorovi čaj do hrnku a donesl mu ho k počítači. Squamato se zrovna bavil s Beroxarem o výhodách seker před meči.

Beroxar. Nick chňapl propisku a kousek papíru. Beroxar byl ve Vnitřním kruhu, než ho porazil BloodWork, napsal.

Victor mu ukázal palec nahoru.

Večer pomalu přešel v noc. Emily vybalila batoh a zalezla do spacáku. Bavili se o lidech ze školy, pokoušeli se uhodnout, za kterou postavou vězí který spolužák. Ale většinou měli rozdílné názory.

Krátce po půlnoci se dovnitř vpotácel Victor. „Pro dnešek to stačí. Jsem hotovej. Nemáte ještě někdo něco k jídlu?“

Emily z batohu vytáhla tabulku nugátové čokolády a Victor si z ní s omluvným pohledem půlku ulomil. „Něco se děje,“ řekl a zuřivě při tom žvýkal. „Skřeti se doslova rojí a všichni žvaní o velké bitvě a o tom, že se blíží čas odplaty.“

„Myslím, že zítra budou probíhat velké boje o místa ve Vnitřním kruhu,“ řekl Nick. „Já bych to v poslední aréně taky zkusil, kdybych nevyletěl. Posel mi řekl, že by mi prozradil, kdo je nejslabší člen. To by udělal, kdybych... splnil jeho úkol.“

Victor s plnou pusou kývl a zdvihl prst. „Velmi správně! Dal by ti tip, aby tě tam dostal. Otázka: Proč by tě tam měl chtít? Odpověď: Protože bys dokázal, že pro Erebos půjdeš i přes mrtvoly. Nebo do basy.“

Nick a Emily si vyměnili pohledy. Někdo málem přešel přes Jamieho mrtvolu. Bude ten někdo zítra stát na zlaté desce?

„Jít přes mrtvolu učitele ovšem není nic zas tak velkého,“ zamumlal Victor a vzal si zbytek čokolády. „Na to jsem měl občas chuť a posel by mě ani nemusel povzbuzovat.“

Victor se brzy uchýlil do své ložnice. I Speedy přestal hrát a obsadil s Kate obrovskou nafukovací matraci v místnosti s počítači.

Nick a Emily k sobě přisunuli dva gauče tak, že vznikla velká spací plocha, a opěrky je chránily před zbytkem světa.

„Dobrou noc,“ zašeptala Emily a vtiskla Nickovi nepopsatelně jemný, něžný polibek na rty. Prsty ho pošimrala v zátylku. „Dobrou noc, havrane.“ Pak mu položila hlavu na rameno a zavřela oči. Nick cítil její vlasy na krku a slyšel, jak se jí pomalu zklidňuje dech. Chtěl, aby vše zůstalo tak jako teď, přesně tak. Chtěl tu takhle ležet navždy. Chtěl zastavit čas.

28.

Toasty, marmeláda a čaj. Victor jim další ráno přinesl snídani do postele. „Posilnění pro velký boj,“ řekl.

Emily se zíváním poděkovala, zatímco Nick nevěděl, zda ho ochromila zdřevěnělá paže nebo pohled na Victorův župan se Snoopym.

Souboje v aréně prožil Nick jako v transu. Přebíhal mezi Emily, Victorem a Speedym, kteří byli každý u svého národa. U lidí bylo stejně jako předtím prázdno – LordNick ale čekal společně s Hémerou ve stejné místnosti a Emily na Nicka výmluvně mrkla.

Barbaři byli oproti tomu v docela velké skupině; zdálo se, že Quox je mezi nimi nejslabší. Byl pořád jen jednička, ale vzhledem ke Speedyho schopnostem si o něj Nick nedělal příliš velké starosti.

Totéž platilo pro Victora a Squamata. I když ještěří muž vstoupil do arény jako trojka, opustí ji nejspíš s několika úrovněmi navíc.

Vynořil se Zíral. Teď, když Nick věděl, odkud ceremoniář pochází, přišel mu ještě hrozivější než dřív. Vyslanec podsvětí.

S velkým napětím čekal Nick na příchod Vnitřního kruhu; když dovnitř vnášeli zlatou desku, zadržel dech.

BloodWork tam stále byl a vypadal větší než kdy předtím. I temná elfka Wyrdana, kterou znal Nick z poslední arény. Další barbar jménem Harkul, vlkodlak jménem Telkorick a – Drizzel! Drizzel to dotáhl až do Vnitřního kruhu! Užasle, ale ne překvapeně si Nick prohlížel kulatý rudý symbol na řetízku kolem Drizzelova krku.

Než to propuklo, vstoupil ceremoniář do středu arény.

„Prohlédněte si bojovníky Vnitřního kruhu. Ještě máte příležitost zaujmout jejich místa, když se osvědčíte a budete chtít být zasvěceni do nejtemnějších tajemství Erebosu. Mnozí dnes budou triumfovat, jiní padnou. Nechť souboje začnou!“

Nick už si nepamatoval, že to jde tak rychle. Jeden bojovník po druhém si volil svého soupeře. Quox byl brzy na řadě, vyzval ho jiný barbar, taktéž jednička. Speedy pracoval rychle a přesně a zlikvidoval soupeře jakoby mimochodem.

Hémerá zvítězila nad vlkodlačicí, ale byla při tom zraněna; Emily zřetelně trpěla hlukem ozývajícím se ze sluchátek.

Squamato musel čekat dlouho a bojoval víc než tvrdě – vyzval příliš silného bojovníka a souboj pro sebe rozhodl jen těsně.

Ať se Nick namáhal, jak chtěl, nevyčetl z událostí – soubojů, Zíralových slov, obličejů diváků – žádné další zprávy. A neobjevil ani žádné další zvláštní postavy, které by se hodily do nějakých obrazů. Souboje v aréně byly obyčejným krveprolitím, ničím víc a ničím míň. Nickovi žádné další poznatky nepřinesou.

Později odpoledne, když už byly všechny boje rozhodnuté, si Emily s Nickem sbalili batohy a vydali se domů. Hémerá dosáhla šesté úrovně, Victor sedmé, Speedy si přidal úrovně tři, takže už byl čtyřka, aniž by vůbec musel splnit nějaký úkol.

„Zasekli jsme se,“ konstatoval Victor, zatímco doprovázel Emily a Nicka ke dveřím. „Ve hře jsme sice docela dobří, ale pozadí toho všeho pořád ještě nechápeme. Kdybychom měli víc času, pokusil bych se dostat do Vnitřního kruhu. Ale bojím se, že ta poslední řež, o které všichni mluví, už na sebe nenechá dlouho čekat. Nebude na to čas.“

Zatímco stáli v metru a jeli směrem domů, nespustil Nick Emily z očí. „Jak to teď bude, od zítřka?“ zeptal se. „Můžeme…, prostě, budeme se vídat i ve škole? Půjdeme spolu na oběd? Nebo budeme dál předstírat, že spolu nemáme nic společného?“

Emily ho vzala za ruku. „Bojím se, že to poslední. Ale jen do té doby, než se to všechno vyřídí. Jen jako maskování, o. k.?“

„Tak jo. Budeš mi aspoň posílat zprávy, jak se to vyvíjí? Mobily jsou podle mě bezpečné, když si dáme pozor, aby se nedostaly do rukou někomu jinému.“

„Zprávy posílat budu. A ve středu odpoledne se zase sejdeme u Victora.“

I když o tom mluvili a i když to Nick očekával, Emilyina demonstrativní lhostejnost ho bolela. Zvlášť proto, že k ostatním – Colinovi, Alexovi, Danovi, Aishe, a dokonce i k Helen – se Emily chovala obzvlášť mile. Colina objala a přestávky trávila s Aishou. Nicka ničila jeho touha být u toho. Jednou zpozoroval, že Emily oslovil Eric a ona ho po dvou větách nechala stát na místě a odešla. Aspoň že jemu se nevedlo lépe.

Během volné hodiny po matematice se do Nickova pochmurného světa vetřela Brynne. „Můžu s tebou na chvíli mluvit?“

Podíval se na její bledý obličej plný očekávání a v duchu si povzdychl. „Tak jo.“

„Skončila jsem,“ zašeptala.

To ovšem bylo překvapení. „Proč?“

„Protože ta hra je… zlá. Myslím. A… pronásleduje mě, ve dne v noci.“ Podívala se do strany. „Ty už taky nehraješ, nebo jo?“

Příčilo se mu s ní o tom mluvit. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Je v tom velký rozdíl. Mohli bychom jít společně k panu Watsonovi a vyprávět mu o svých zkušenostech. Vím, že se na to jen třese. Mohli bychom bojovat proti nim.“

Ale ne. Brynne a Nick proti zbytku světa, to se nestane. „Najdi si na to někoho jiného, všude je dostatek bývalých hráčů.“ Koutkem oka zahlédl Dana; jak se k nim blížil, začal zpomalovat. Upoutávali na sebe pozornost.

„Co chceš jako Watsonovi říct?“ zašeptal Nick. „Že je Erebos zodpovědný za to, co se děje ve škole, ví už dávno. Potřeboval by jména těch, kdo něco provedli. Pokud je máš, tak za ním jdi. Mě z toho každopádně vynech.“

Teď vypadala ztraceně. „Já už to nesnesu.“

„Co jako? Jsi venku a konec.“

Dan už teď od nich nestál ani tři kroky, tvářil se nenápadně a zaujatě sledoval nástěnku baletního kroužku. Nick musel pryč, nechtěl se stát středem pozornosti. Čím méně nápadný bude, tím lépe pro jejich malý vyšetřovací tým.

Brynne se s jeho odmítnutím jen tak nespokojila. „Nicky je srab?“ řekla tak nahlas, že to Dan každopádně musel zaslechnout. A pár dalších lidí na konci chodby také.

„Ty mi taky můžeš,“ řekl a nechal ji tam.

„Dobře!“ volala za ním. „Tak to udělám sama! Zvládnu to! Já si troufnu na vás všechny!“

I když nechtěl, otočil se Nick a šel k Brynne zpátky. „Buď zticha! Chceš se za každou cenu dostat do maléru?“

Hrozivě se zasmála. Jako by se zbláznila nebo neměla k šílenství daleko. „Do maléru? Nicky, ty nemáš tušení. Ani nejmenší tušení. V žádném případě to už nemůže být horší.“

Zbytek dne chodil Nick po škole s hlavou mezi rameny a nemohl se zbavit pocitu, že se něco strašného stane. Ale nestalo se nic. Byl dokonce větší klid než normálně. Vyčerpání viselo nad školou jako černý mrak.

Při hodině angličtiny přišel pan Watson s novinkou: „Jamieho stav se natolik zlepšil, že ho lékaři v nejbližších dnech probudí. Nevědí ale, jak se mu bude dařit, až zase bude při vědomí. Takže s návštěvami byste ještě měli počkat.“

Třídě se na chvíli zvedla nálada. Nick sám zůstal apatický, nevyřčené slovo postižení mu příliš vrtalo hlavou, než aby se ze zprávy mohl radovat.

Jamieho probudí a on bude umět jen žvatlat. Nepozná mě. Už nikdy neřekne žádný vtip.

Nick si třel obličej tak silně, že ho úplně pálil. To se prostě nestane. Tečka.

Odpoledne seděl doma a hypnotizoval mobil. Victor řekl, že mu pošle zprávu, Emily taktéž. Proč se nikdo nehlásil? Škoda, že se nedomluvili už na dnešek. Do středy to ještě byla věčnost.

Úterý probíhalo podobně pošmourně a neradostně jako pondělí; Nick se nemohl zbavit pocitu, že se čas zastavil – jen se lepil a drobil po malých kouscích. To se vše naráz změnilo, když krátce před dvanáctou přišla Nickovi zpráva:

Alarm! Potřebujeme poradit. Přijď, jak to jen půjde. Victor.

Tím bylo pro Nicka odpolední vyučování vyřízené. Jak jen to půjde, to znamenalo pokud možno hned; vypaří se ještě před obědem. Měl by to říct Emily? Našel ji v atriu, kde zrovna něco hledala v mobilu. Výjimečně byla sama. Nick risknul bleskurychlou výměnu informací.

„Taky zpráva od Victora?“

„Jo.“

„Nevíš, co se stalo?“

„Ne.“

„Jedu tam. Teď hned.“

„O.K.“

„Přijedeš pak?“

„Ještě nevím. Možná.“

Victor otevřel dveře. V jeho obličeji nebylo ani památky po obvyklé radosti, dokonce ani Nickovi nenabídl čaj.

„Hned ti něco ukážu a doufám, že se nerozčílíš. Může to totiž být vylhané, víš? Ale my si s tím se Speedym nevíme rady.“

Všichni tři si sedli v pokoji s gauči a Nicka okamžitě zaplavily krásné vzpomínky na víkend. „Co se stalo?“

„Speedy dostal úkol. Má dnes v noci u vás ve škole nalepit plakáty. Minimálně deset a co největší to půjde.“

Doteď to moc dramaticky neznělo. „A?“ zeptal se Nick.

„Problém je text. Je to… No, já vlastně ani nevím. V nejlepším případě to je pomluva. V nejhorším případ pro policii.“

Speedy podal Nickovi složený kousek papíru. „Tohle má být na těch plakátech. Aspoň nemusím sprejovat,“ dodal s nuceným úsměvem.

Nick lístek rozbalil. Přečetl si ho a nechápal. Přečetl si ho ještě jednou. „Tak co, myslíš si, že je to pravda?“ zeptal se Victor.

Ne. Nebo jo. Asi. Dávalo to smysl. Nick zíral na papír plný bezmoci a vzteku.

Brynne Farnhamová manipulovala s brzdami na kole Jamieho Coxe.

„Pokud se tohle ve škole objeví, je tahle Brynne Farnhamová vyřízená a je jedno, jestli to udělala, nebo ne,“ prohlásil Victor. „My tu se Speedym už hodiny diskutujeme, co teď máme udělat. Když se tam žádné plakáty neobjeví, Speedy každopádně ze hry vyletí, že jo?“

Nick byl jako omráčený, i rty měl necitlivé a nedokázal ani vyslovit kladnou odpověď. Brynne. Proto byla tak rozrušená. Proto hry nechala. Přál si, aby se to nedozvěděl. Přál si, aby tu byla Emily a on se nemusel rozhodovat sám.

„Zavolám jí. Jenže teď je ještě ve škole.“ Nick vytáhl mobil a naťukal zprávu: Zavolej mi, je to naléhavé.

„Myslím si, že se ozve, hned jak to půjde. Můžu mezitím dostat trochu čaje?“ Victor odspěchal do kuchyně.

„Už jsem Kate najal jako novicku,“ oznamoval Speedy. „Jde jí to dobře. Je temný elf, jako ty.“

Nick se jen pousmál a i to ho stálo spoustu sil. Nebyl teď schopný žádného hovoru. Hlavou mu myšlenky prolétávaly tak rychle, že je sotva stihl sledovat. Jestli to byla Brynne, tak si plakátovací akci zaslouží, to je jasné. Jenže ona už teď vypadala, jako že se každou chvíli zblázní. Škola měla sedm poschodí a Nick si najednou dokázal velmi dobře představit, jak se Brynne vrhá z posledního patra…

Pokud Speedy svůj úkol nesplní, bude venku. V Nickově škole bylo plno svědků a nikdo by o plakátech nic nevěděl. Quox, nebo Brynne. Brynne, nebo Quox.

Nick složil hlavu do dlaní. Proč tu není Emily? Nechtěl být sám zodpovědný za to, co se s Brynne stane. Bylo mu jí líto a zároveň ji nenáviděl, jakmile si vzpomněl na Jamieho. Jak se pak měl dobře rozhodnout?

Victor se vrátil s podnosem plným pestrobarevných hrnků a s konvicí, z níž se kouřilo. „Včera to byl poučný den. Tábořili jsme ve stínu nějakého chrámu a hromada skřetů nám pořád opakovala, že musíme být na stráži, protože jsme v těsné blízkosti Ortolanovy pevnosti. Pak najednou z křoví vyskákala všelijaká stvoření a vrhla se na nás – orkové, zombie, obři – prostě celý repertoár. Někteří to dost schytali.“ Nalil čaj do hrnků; vůně se rozlila po celé místnosti. „Mám pocit, že se to chýlí ke konci. Ale pořád ještě nevím, o co jde. Je to k vzteku. Zítra se pokusím…“

Nickovi zazvonil mobil. Zhluboka se nadechl. Brynne.

„Čau Nicku! Rozmyslel sis to nakonec?“

„Ne.“ Proč mu zrovna teď úplně vyschlo v ústech? „Kde jsi teď?“

„V parku naproti škole.“

„Sama?“

„Jo.“

„Dozvěděl jsem se něco, o čem s tebou musím mluvit.“

„Ach. Aha.“ Zaslechla výhružný tón v jeho hlase? Nebo mu naprosto důvěřovala?

„Je to kvůli Jamiemu. Teď už vím, že to žádná nehoda nebyla. Ale že někdo s jeho kolem něco provedl. Brynne, bylas to ty?“

Pauza, která následovala, byla dlouhá. Nick slyšel Brynnin dech.

„Co?“ vydechla nakonec. „Proč… proč já?“

„Prostě řekni jo nebo ne.“

„Ne! Jaks na to přišel? Já… Ne.“ Brynne zakolísal hlas a v Nickovi se vzedmul vztek, horký a nezadržitelný.

„Ty lžeš. Já slyším, že lžeš!“

„Ne! Odkud to hlavně máš? Chceš mi jen ublížit, a přitom jsem ti nic neudělala!“

Nick si vyměnil pohled s Victorem, který vypadal jako ustaraný plyšový medvídek. „Naopak. Chci tě varovat. Je dost dobře možné, že zítra ráno budou všude po škole viset plakáty, na kterých si přečteš, že jsi Jamiemu schválně pokazila brzdy. Že se kvůli tomu vyboural.“

„Co?“ Teď vzlykla, i když Nick slyšel, jak se snaží ovládat. „A-a-ale to n-není pravda.“

„Je,“ řekl a sám byl překvapený, jak si tím je najednou jistý. „Dělej. Přiznej se. Zítra to stejně budou vědět všichni.“

„Ne! Já to nebyla! Odkud… Proč něco takového tvrdíš?“ Panika v jejím hlase byla zřetelná.

„Říká to hra, a kdo jiný by to měl vědět líp? A teď chce, aby se to dozvěděli všichni.“ Nick přemýšlel, kde zůstal všechen triumf. Uspokojení z toho, že drží za límec člověka, který byl vinen Jamieho současným stavem. Nic podobného ale necítil, jen soucit a trochu odporu.

„Ale já to tak přece nechtěla!“ Teď křičela. „Myslela jsem si, že si nanejvýš rozbije nos, vymkne zápěstí – ale nic víc! Přece ne…“ Zarazila se.

Nick předpokládal, že má před očima stejný obrázek, jako měl on: Jamie se zkroucenými končetinami v moři krve.

„Jel po té ulici tak rychle, já na něj dokonce ještě křičela, ale on mě neslyšel a pořád zrychloval…“

To byl můj podíl na té katastrofě, pomyslel si Nick.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se chraptivě.

„No proč asi? Protože to po mně chtěl posel. To kolo mi popsal, stejně jako to, jak se ty brzdy vysadí. Měl dokonce i návod s obrázky.“ Krátce se zasmála. „Vůbec si neumíš představit, jak moc si přeju, aby to šlo vrátit zpátky. Už mám jen strach, ve dne v noci. Pořád se mi zdá, že umírá. A pak mě navštěvuje.“ Opět se zasmála, krátce, nekontrolovaně, jako malé děvčátko. Nickovi to nahnalo husí kůži.

Podíval se na Speedyho a Victora. „Poslyš,“ řekl, „možná těm plakátům můžu zabránit.“

Speedy přikývl. „Jasně,“ zašeptal. „Quox dostane pěkné místečko na hřbitově. Je pravý hrdina, pro dámu se obětuje rád.“

„Takže,“ Nick se podrbal na čele, „teď mě dobře poslouchej. Tu věc vysvětlíš. Policii nebo panu Watsonovi, jak chceš. A hlavně Jamiemu, až se probere. Myslím, že pak se ti trochu uleví.“

Brynne dlouho nic neříkala, a když se opět ozvala, bylo ji sotva slyšet. „Já nevím, jestli to zvládnu. Musím o tom přemýšlet.“

„Jedno je jisté, totiž že já Jamiemu řeknu, co se stalo.“ Bude-li jeho mozek natolik v pořádku, aby mi rozuměl.

„Jo. Jasně.“ Teď už zněla skoro rozumně. „Tamhle jdou lidi, asi Rashid s Alexem. Radši budu končit. Nicku?“

„Ano?“

„Já tohle všechno fakt nechtěla. Když jsem ti tu hru dávala, chtěla jsem ti jenom udělat radost.“

„Já vím.“

„Řekneš mi ještě, kdo jsi byl? Myslím jaká postava?“

„Na co?“

„Jen tak, často jsem o tom přemýšlela.“

„Sarius.“

„Opravdu? Na toho bych si tě netipla.“ Ještě jednou vzlykla. „Já byla Arwen’s Child.“

O dvě hodiny později přišla Emily. Vypadala unaveně, ale usmála se, když jí Nick položil ruku kolem ramen. Vyprávěl jí všechny novinky o Brynne a byl rád, že jeho kroky schválila.

„Samozřejmě se může stát, že pak tu práci dostane někdo jiný,“ podotkla. „Ale Brynne aspoň získala čas. Možná je chytrá a půjde přece jen na policii. Proč se do ní ta hra vlastně tak pustila?“

„Rozhodla se s Erebosem bojovat a vytrubovala to včera na celou školu.“

„Auvajs. Špatné načasování. Jak to tak vypadá, něco se začíná dít. Pár lidí pořád blábolí o velkém cíli a jak už je blízko. Alex například. Colin se zase dělá děsně tajuplným. V tuhle chvíli mi život připadá dost náročný.“ Naproti tomu Nickovi teď připadal mnohem krásnější, když měl Emily u sebe. Pozorovali Victora ještě hodinu při hraní a pak se rozloučili.

„Řekněte sbohem Quoxovi,“ vzdychl Speedy. „Byl mu přisouzen krátký život. Škoda, byl to takový hodný chlapec.“

„Zítra zase tu, jo?“ ujistil se ještě u dveří Nick.

„Hned jak si vyřídíte své školní povinnosti. Strýček Victor nechce mít na svědomí, že skončíš jako uklízečka.“

29.

Následujícího dne se neobjevily ani plakáty, ani Brynne. Nebylo těžké pochopit, proč raději zůstala doma. Ale žádnou blbost přece neudělá, nebo snad jo? Nick přemýšlel, jestli jí má zavolat, nakonec se ale rozhodl přenechat tu práci na panu Watsonovi. O přestávce ho oslovil.

„Brynne Farnhamové se poslední dobou nevede moc dobře. Chtěl jsem vám to jen říct, možná byste s ní mohl promluvit.“

„To je ale náhoda.“ Výraz pana Watsona byl vážný a téměř vyčítavý, jako by věděl, že mu Nick řekl jen část pravdy. „Brynnina matka dnes ráno volala a omluvila ji na tento a celý příští týden. Je na tom psychicky velmi špatně. Prý uvažuje o změně školy.“

To je samozřejmé taky možnost, pomyslel si Nick. Útěk. Jestlipak matce řekla pravý důvod?

Emily dnes vypadala mimo a ještě unavenější než včera. Vyhýbala se Nickovým tázavým pohledům, ale o něco později našel na mobilu zprávu: Hrála jsem do tří do rána, mám nemožný úkol. Vypadá to, že mě brzo vyhodí. Uvidíme se pak, těším se na tebe! Emily.

Posledních pět slov četl Nick minimálně dvacetkrát. Těšila se na něho. Dal si pozor, aby po zbytek dne neběhal po škole s blaženým úsměvem na tváři, ale cítil se skvěle, tak skvěle. Za chvíli bude odpoledne, pak se bude u Victora podávat čaj, možná se vynoří pár nových teorií a každopádně tam bude Emily. Občas byl život naprosto báječný.

Sotva skončila poslední hodina, běžel Nick na metro. Dnes svou okliku trochu zkrátí, možná pojede jen dvě stanice opačným směrem, maximálně tři, pak přestoupí a nějak se přes město dostane na Kings Cross.

Vše šlo jak na drátkách, nikdo ho nesledoval, na to si dával velký pozor. I na spojení měl štěstí – při přestupech skoro nečekal.

Za chvíli, pomyslel si, když stál v tlačenici na nástupišti stanice Oxford Circus a už slyšel blížící se vlak. Za chvíli jsem tam. Už jen tři stanice k Emily a Victorově sbírce čajových hrn…

Rána byla prudká a přišla zezadu. V první chvíli Nick nechápal, co se děje, jen zahlédl, jak se kruhový symbol metra na protilehlé zdi přibližuje, zaslechl výkřik okolostojícich lidí, ucítil, jak ztrácí půdu pod nohama. Pak jako ve zpomaleném filmu zahlédl svou nohu, která minula okraj nástupiště, uviděl koleje. Pochopil, že se na ně zřítí. Zaslechl vlak, snažil se získat rovnováhu, chytal jen vzduch. Ze tmy tunelu zazářila světla. Lidé křičeli.

‚Za chvíli“ rezonovala Nickovi v hlavě myšlenka stará pár vteřin, teď ovšem s novým hrůzným významem.

Pak ho něco strhlo. Lokomotiva? Ne, něčí ruka. Strhla ho dozadu a mrštila jím na zem, zatímco vlak vjel s rachotem do stanice.

Všude kolem něj lidé, mnoho, mnoho hlasů.

„Někdo ho strčil!“

„Ne, to bych viděl.“

„To je z té tlačenice.“

„Ne, to bylo schválně! Ten kluk zdrhnul!“

Nick se namáhavě vyškrábal na nohy. Nějaký vysoký muž v modrém pracovním oděvu mu při tom pomáhal.

„To bylo těsné,“ zalapal muž po dechu. „Panebože, já už tě viděl pod tím vlakem.“

Nick ze sebe nebyl schopný vydat ani hlásku. Zavrávoral, muž ho podepřel. Nick se oběma rukama chytil jeho rukávu, všiml si stříkanců bílé barvy na modré látce.

Vlak zase odjel, většina lidí nastoupila. Pak se vynořil policista ve žluté bezpečnostní vestě a všech přítomných se vyptával. Nick mluvil jen stěží. Ano, má pocit, že ho někdo strčil. Ne, neviděl, kdo to byl. Ano, muž v pracovní kombinéze ho zachránil. Ne, nepotřeboval lékařskou pomoc.

Policista si vše zapsal – i jména a adresy svědků, z nichž jeden tvrdil, že odtamtud zahlédl prchat mladíka s kapucí stáhnutou do obličeje – a slíbil, že se ozve, pokud kontrolní kamery ukážou nějaký použitelný záběr.

Nick nastoupil do přespříštího vlaku. Sotva cítil nohy a jen opatrně kladl jednu před druhou. Teď hlavně nepřemýšlet. Přemýšlet později. Teď se jen nadechovat a vydechovat. Nick hypnotizoval plán linek, který visel naproti němu na vnitřní straně vagonu. Byl rád za každou změnu. Známý obrázek ho uklidňoval a připomínal mu hádanky, které si dřív při jízdě metrem dávali s tátou. Central Line? Červená. Circle Line? Žlutá. Piccadilly Line? Tmavě modrá. Victoria Line? Světle modrá. Hammersmith & City? Růžová.

Cítil, jak se mu zklidňuje tep a prohlubuje dech. Nebyl mrtvý. Dokonce ani nebyl v kómatu. O všem ostatním bude přemýšlet později.

„Někdo se pokusil co?“ Victor stáhl Nicka na gauč. Bradka se mu chvěla a Nick se skoro začal smát.

„Nic se nestalo.“ Podíval se do Emilyina křídově bílého obličeje. „Ale je mi pořád ještě trochu mdlo. Můžeš mi dát něco k pití? Něco studeného?“

Victor běžel do kuchyně, kde mu očividně něco vypadlo z ruky a s rachotem se roztříštilo. Bylo slyšet, jak nadává, něčím rámusí a zametá.

„Měli jsme jet společně,“ řekla Emily. Sedla si těsně vedle něj a objala ho.

„To ne. Pak by bylo tvoje maskování v tahu. Jsem rád, že nemají na mušce tebe.“

„S mým maskováním je každopádně brzo konec. Další úkol zcela jisté plnit nebudu.“

„Co máš udělat?“

„Nic, o čem bych teď chtěla mluvit, jsem ještě v šoku z toho tvého vyprávění.“

Victor se vrátil s obrovskou sklenicí ledového čaje v ruce.

„Neviděls, kdo to byl?“ zeptal se.

„Ne. Neumím si ani představit, že ho znám, protože jsem celou dobu dával pozor a hledal naše lidi.“

Chvíli tam beze slova seděli. Nick viděl, jak to Victorovi vrtá hlavou, a chtěl ho nějak uklidnit. Mně se nic nestane. Ale mohl to ještě s čistým svědomím tvrdit?

Aby všechny přivedl na jiné myšlenky, ptal se na chybějícího Speedyho.

„Ten se má fajn, čeká jen na to, až bude Kate potřebovat novice, a pak zase vstoupí do hry. Samozřejmě pod falešným jménem.“ Victor ukázal ukazováčkem posetým prsteny směrem k počítačové místnosti. „Mám šest falešných identit, jednu z nich si Speedy vezme. Mělo by to fungovat, má virtuální já mají dokonce i nahlášenou adresu.“ Nadzdvihl obočí. „Teď mě napadá, Nicku – jestli chceš, můžeš si taky jednu identitu vzít. Mohl by sis zase zahrát, musel bys jen počkat, až dostane Speedy II za úkol někoho najít…“

Chtěl to? Nick naslouchal sám sobě. Odpověď byla jasná – ne. Už ho to nelákalo, naopak. Byl rád, že je jen vnějším pozorovatelem. „To je v pořádku, Victore. Myslím, že ne. Ale rád bych věděl, jestli je něco nového. Jak to zrovna jde?“

„Je to hektické. Mám pocit, že se věci vyostřují. Včera v noci jsme bojovali proti monstrům, která střílela hlavy z kanónů, tam to zle zasáhlo hodně lidí. Což také znamená hromadu nových úkolů.“

„Třeba jako ten můj,“ zapojila se Emily. „Já ale u kanónů nebyla, já chránila přehradu proti vodním duchům.“

Monstra, vodní duchové. Hlavy z kanónů. Kanóny. Nick cítil tlak na spáncích a lechtání v hlavě. Něco tam bylo, něco, co celou dobu přehlížel. Minule už od toho byl kousek, to věděl, a tak nějak i dnes, i když jinak. „Hrál bys chvilku dál?“ poprosil Victora. „Rád bych se koukal.“

„Chvilka v Erebosu neexistuje,“ zafuněl Victor. „Když už jednou začnu, zaseknu se u toho na pár hodin, to přece víš. Pak bude konec přátelskému posezení u sušenek a čaje.“ Najednou se rozzářil. „Na druhou stranu byste mě mohli krmit! To by byl ráj na zemi: hrát a přitom se nechat krmit!“ Rozhodli se zorganizovat Victorovi ráj a připravili mu arašídy, sušenky, gumové medvídky a velkou konvici čaje, zatímco on „probouzel“, jak tomu říkal, Squamata.

Ještěří muž byl sám, stál uprostřed rovinaté louky. Tráva na louce vypadala vyschle. Nikde nikdo.

Skrz Victorova sluchátka slabě pronikala hudba. Nick napjatě poslouchal, melodie nebyla tatáž, jakou znal ze hry on jako Sarius. Zvláštní.

Teď Squamato běžel k živému plotu, to byl zcela jistě dobrý nápad. Pokaždé, když člověk narazil na živý plot a šel podél něj, došel do zajímavých krajin – podobné to bylo s řekami. Tenhle plot přišel Nickovi povědomý, Sarius podél něho taky běžel, a není to tak dávno. V noci. Trychtýřovité žluté květy tehdy svítily a rostly jen na jedné straně plotu. Tak jako tady. Nick se zamračil.

„Medvídky, prosím!“ přerušil Victor tok jeho myšlenek a otevřel pusu, aby mu do ní Emily mohla nasypat plnou hrst gumových medvídků.

Squamato běžel dál. Vepředu bylo něco velkého, bílého, co se pohybovalo, otáčelo…

„Tam už jsem taky byl,“ vykřikl Nick. „To je takový pomník – tři muži, které dusí hadi. Je to docela známé.“

Od Victora si vysloužil upřený pohled. „To je sousoší Laokoon, můj milý. Už zase něco řecko-antického. Velmi duchaplné, mimochodem.“ Kolem pomníku stáli i tentokrát bojovníci. Nick poznal BloodWorka s rudě zářícím kroužkem kolem krku, nedaleko od něj stál Nurax.

„To je podle mě takové varování,“ řekl Victor. „Laokoon byl tím, kdo nechtěl do Tróji vpustit dřevěného koně. Tenhle příběh snad znát budeš,“ dodal a mrkl při tom na Nicka. „Nato poslal Poseidon mořské hady, kteří vyřídili nejen Laokoona, ale i jeho syny. Tahle hra toho podle mě má hodně z báje o trojském koni.“

Nick protáhl obličej a Emily podala Victorovi plnou hrst oříšků, aby ho umlčela.

Než sem posel Sariuse poslal, něco mu řekl. Bavil se při tom, žluté oči mu svítily jasněji než jindy – přišla mu tak vtipná ta narážka na Tróju?

Nick si sousoší ještě jednou pořádně prohlédl. Zpitvořené obličeje mužů, jejich zoufalé pokusy hady setřást… Za tím zelenožlutý živý plot, květy v takových přímkách, jak by to žádný skutečný zahradník nikdy nezvládl. Nick před sebou opět viděl chichotajícího se posla.

‚Když půjdeš podél živého plotu na západ, narazíš na pomník. Doslova monument.‘

Nickovi se na chvíli zatmělo před očima. Bylo to… bylo možné… Monument…

„Už to mám!“ vykřikl Nick. Přeskočil mu při tom hlas, a když vyskočil, ještě k tomu převrhl židli. „Už to mám. Už to vím.“

Victor vyvalil oči a sundal si sluchátka z uší. „Co? Co víš?“

„Ten kód! Vím, kde jsme! Je to… podívej… žlutozelená a Monument!“

Emily a Victor si vyměnili nechápavý pohled.

„Co tím přesně myslíš?“ zeptala se Emily jemně.

„Vím, kde jsme. Pochopil jsem ten kód. Zelená a žlutá a červená a modrá.“

Jim to pořád ještě nedocházelo.

„Ty barvy jsou barvy linek londýnského metra. Tady to je stanice Monument, tady jezdí linky Circle a District Line. Zelená a žlutá. Jako ten plot. Chápete?“

Victorův pohled udiveně přelétával mezi obrazovkou a Nickovým obličejem. „No jo,“ zašeptal. „Samozřejmě. Krucifix.“ Velmi obřadným gestem podal Nickovi ruku. „Beru zpět všechno, co jsem kdy řekl o tvé mozkové kapacitě. Ty jsi prostě génius!“

V následujících minutách trpěl Victor jako zvíře, protože zatímco Nick s Emily už prohrabávali šuplíky a hledali plán londýnského metra, musel on dávat pozor na Squamata.

„Áách, jen ne žádnou bitku! Myslíte si, že toho ještě můžu nechat? Teď se zrovna nic neděje. Nic! Ale když mě za chvíli nějakej skřet pošle do bitvy, zasekám se na dvě hodiny. Ale co. Ať mi posel vleze na záda.“ Několikrát klikl a vyskočil.

Emily měla mezitím při hledání úspěch a teď už rozbalovala plán na jednom ze stolků v pokoji s gauči. „Máš pravdu,“ řekla bez dechu a chytla Nicka za ruku. „Poprvé jsem bojovala u červené řeky, u které stály rozpadlé větrné mlýny. Nejdřív jsem myslela na Dona Quijota. Blbost. Stanice Holland Park na Cetral Line.“ Ukázala prstem na příslušné místo na plánu a dál se rozhlížela.

Červená řeka. Nick si vzpomněl na svou podzemní odysseu a na to, jak ho řeka nakonec dovedla k Bílému městu.

„White City,“ řekl. „Potom jsem šel podél růžového živého plotu – takže linky Hammersmith & City. Tady, první stanice: Shepard’s Bush.“ Vzhlédl. „Ještě nikdy jste neviděli tak odporné ovce. Z ovčáků toho moc nezbývalo.“ Jel prstem dál. „Goldhawk Road. Ten zlatý sokol mě málem vyřídil.“

„Růžový plot!“ vykřikla Emily. „Tam jsem byla taky! Tam byl obrovský strom, ve kterém byla královská koruna.“ Ťukla na mapu. „Royal Oak. Asi mě klepne.“

Victor ještě nic neřekl, ale doslova se chvěl napětím. „Včera,“ začal, „a i předtím nám pořád opakovali, že se nacházíme blízko Ortolanovy pevnosti – na místě, kde proběhne rozhodující bitva.“ Ukazováčkem kroužil nad linkami Circle a District Line. „Temple,“ řekl pak. „Tam byla nervozita skřetů nejzřetelnéjší. Dnes jsme nastoupili u Monumentu – ha, a koukejte: Cannon Street je hned vedle. Proč ale stříleli z kanónů hlavy, tomu fakt nerozumím.“

Všichni tři si prohlíželi pestrobarevný plánek linek.

Knightsbridge, vzpomněl si Nick. Tam jsem skončil. Obrovští rytíři, kteří všechny shazovali z mostu – jak to, že mě to nenapadlo?

„Takže někde v blízkosti chrámu, to znamená ve skutečnosti u stanice Temple, je Ortolanova pevnost,“ přemýšlel nahlas. „V samotném centru Londýna.“

„Určitě to nebude pevnost v pravém slova smyslu,“ řekla Emily. „Máte někdo nějaký nápad, jak ji najdeme?“

Tenhle problém zaměstnával Nicka celou nadcházející noc. Byli jen tři – jak měli kontrolovat oblast čtyř nebo pěti stanic metra? Co by vůbec měli hledat? A jestli měl Victor pravdu, měli málo času.

30.

Zpráva, kterou Victor brzy ráno poslal, byla dobrým vodítkem: Skřeti žvaní o Ortolanovi a jeho temných bratrech. Možná by to mohla být stanice Blackfriars.

Emily informoval také. „Co je na Blackfriars zvláštního?“ napsala Nickovi.

Ale tam nic nebylo, snad jedině most Blackfriars Bridge, divadlo a velké nádraží – prošlo by jako pevnost? Jinak jen kancelářské budovy, restaurace a… ta garáž, ve které Nick fotil! Ta byla kousek od stanice Blackfriars. Možná to byla náhoda, ale třeba taky ne!

Nick si v hlavě procházel možnosti, které měl k dispozici. Garáž a jaguár byly jediné pevné body. Bylo teprve půl osmé. Pokud bude celý den u garáže na číhané…

Ty ses fakt zbláznil.

Mrzuté bylo, že ho nic lepšího nenapadalo. Poslal Emily zprávu, že dnes nepřijde do školy, a sbalil si batoh.

Když přišel ke garážím, bylo čtvrt na devět. Okolí bylo na čekání naprosto nevhodné. Nikde žádný roh nebo kout, kam by se Nick mohl schovat. Takže chodil sem a tam a snažil se působit co nejméně nápadně, zatímco sledoval všechna projíždějící auta. Parkoviště bylo u místních úředníků zjevné oblíbené – žlutočernou závoru míjelo jedno auto za druhým. Ale žádný jaguár.

Moc se nediv, Dunmore, spílal si Nick. Tys měl teda nápad. To, že tu ten chlap jednou zaparkoval, ještě neznamená, že to udělá zas.

Ale posel přece tehdy řekl, aby sem Nick chodil tak dlouho, dokud se mu nepodaří ho nafotit, a posel věděl, o čem mluví.

Opět po ulici nahoru a dolů. Ford, toyota, suzuki, ještě jedna toyota. Volkswagen Golf. Nick si uvědomil, že polevuje v pozornosti. Vzpamatoval se. Nemyslet na blbosti. Tamhle se objevil mercedes. Honda, ještě jedna honda.

Po půlhodině už byl Nick nalomený. Jeho předsevzetí vydržet tu celý den už mu nepřipadalo tak snadno proveditelné. Navíc mu začala být zima a Nick byl naštvaný, že si nevzal teplejší bundu. Hodinu ale ještě vydrží, za to to stálo…

Před závorou zastavil šedostříbrný jaguár. Byl to ten správný? Nick přimhouřil oči: LP60HNR. To bylo ono. Závora se otevřela, jaguár proklouzl dovnitř.

Victor má pravdu, jsem génius, génius, génius!

Teď si jen musel dát pozor, aby majitele auta nepropásl, až bude z budovy vycházet. Kde byl východ? Výjezd našel, ale východ?

Nick se rozběhl. Tam vzadu lidé vycházeli ven, bylo to správné místo? Nebo tu bylo východů víc?

Zastavil se, několikrát se otočil dokola a pak ho uviděl. Byl to nepochybně ten muž, kterého fotil, a šel ve směru New Bridge Street. Dobrá, teď se Nick nesměl nechat setřást. Následoval muže s jistým odstupem, ale téměř se neodvažoval ani mrkat ze strachu, že ho ztratí.

Scházeli po New Bridge Street. Všiml si muž, že ho Nick sleduje? Vypadal, jako by ho něco zneklidňovalo; každých pár kroků se ohlédl přes rameno nebo uspěchaně do stran. Jako někdo, kdo má strach. Nick si nechal větší odstup, i když mu z toho bylo špatně od žaludku. Teď se nesměl nechat ničím zastavit, ani párem japonských turistů, kteří se ho s úsměvem ptali na cestu ke katedrále svátého Pavla. Nick ukázal beze slova směrem, o kterém si myslel, že je správný, a šel dál.

Došli na Bridewell Place, tam muž vešel do kancelářské budovy; zrovna ji renovovali. Lešení z větší části zakrývalo pohled na prosklené průčelí a bílou fasádu. Nick se nerozhodně zastavil. Měl nutkání následovat muže dovnitř, ale za žádnou cenu na sebe nechtěl upoutávat pozornost, takže svůj objekt jen sledoval, jak zdraví portýra a míří k jednomu z mosazně se blyštících výtahů.

To znamenalo, že musí mít kancelář v některém z vyšších poschodí. Jasně, drahé auto, drahý oblek, drahá kancelář. Nápad zeptat se portýra Nick ihned zavrhl. Ale před vchodem visely firemní cedulky, třeba mu pomůžou.

Jeden poradce v podnikání, realitní kancelář. Podle zevnějšku se muž hodil na obojí. Farmaceutická firma a kromě toho… Nick zalapal po dechu. Čtvrtá firma byla jasná trefa:

Soft Suspense

PC hry, hry na mobil, konzole

Everything’s done for you to have fun

Nick ceduli pro jistotu vyfotil mobilem. Má dát vědět Emily? Ne, ta přece byla ještě ve škole. Victor! Řekne to Victorovi. Ale ten to nebral. Sakra. Tak tam Nick prostě pojede.

Vydal se zpátky k metru a pravděpodobně mohl poděkovat jen svým smyslům, ještě zbystřeným z předchozího pronásledování, že okamžitě zaregistroval Rashida na druhé straně ulice.

Všiml si ho Rashid taky? Nezdálo se; vlekl se jako obvykle s hlavou skloněnou a nekoukal napravo nalevo. Na hrudi svíral nějaký šedozelený pytlík, jehož obsah Nicka velice zajímal.

Rashid samozřejmě zamířil ke stejné kancelářské budově. Nick se přikrčil v přítmí nejbližšího domovního vchodu. Rashid se zastavil, vzhlédl, aby si celý dům prohlédl, a z kapsy u kalhot vytáhl fotoaparát. Budovu několikrát vyfotil – zblízka, z větší vzdálenosti, z různých úhlů.

Nick kdysi fotil mužovo auto a teď Rashid fotil jeho kancelář. Asi chtěl vyfotit i boční stranu domu, protože zahnul doleva, pořád s připraveným fotoaparátem.

Nick čekal, až se znovu vynoří, ale nic se nestalo. Nick nervózně vykukoval ze svého úkrytu. Když za Rashidem půjde, může se stát, že mu vběhne přímo do náručí. To nechtěl riskovat. Počkal ještě pět minut, vynadal si do blbců a šel. I když mu Rashid unikl, kořist z dnešního dopoledne byla značná.

„Doufám, že máš dobrý důvod k tomu, tahat mě uprostřed noci z postele.“ Victor stál ve dveřích v županu se Snoopym a zíval, oči jen zpola otevřené.

„Uvařím ti čaj,“ řekl Nick, „a pak si promluvíme.“

„Zníš jako moje bývalá přítelkyně.“ Victor se dopotácel do kuchyně a opřel se o lednici. „Já jsem mimochodem bojoval do půl páté do rána, u chrámu. Mám už výzbroj ze zlata, což báječně ladí s mými nafialovělými ještěřími šupinami.“

Nick zapnul rychlovarnou konvici a nasypal do sítka čajové lístky. „Říká ti něco jméno Soft Suspense?“

„Jasně,“ zívl Victor. „Everything’s done for you to have fun. Od nich jsou například Prokletí noci, First Shot a Královský sokol. Všechno to jsou docela dobré hry.“

„Ti mají kanceláře blízko Blackfriars. Na Bridewell Place.“

„Aha.“ Victor se zamračil. „Promiň, ale nechápu, kam tím míříš.“

Nick mu vyprávěl o svém fotografickém úkolu, o jaguáru a muži, jemuž jaguár patřil. „U mě to byl jediný úkol ve hře, který měl něco společného s Blackfriars. Proto jsem tam dneska ráno jel a čekal před parkovištěm. Ten chlap se objevil, já ho sledoval a ty už asi tušíš, kam došel.“

„Pobočka Soft Suspense.“ Victorovy vrásky na čele se prohloubily. „Já tam pořád ještě nic nevidím. Jsem si jistý, že Soft Suspense tu hru nevyvinulo. O tom bych slyšel, to by už dávno proběhlo médii. Všichni z počítačové scény by na to čekali a olizovali se jako mlsní kocouři.“

„Co ještě o té firmě víš?“

„Vlastně nic. Znám jen jejich hry. A vím, že spolkli pár malých firem vyvíjejících software, což je v téhle branži docela normální. Jsou na tom dobře. To je všechno.“

Nick zamyšleně zalil čajové lístky v konvici vařící vodou a vdechoval vůni, která se rozlévala kolem.

„Nějaký spojovník mezi tou firmou a Erebosem ale být musí. Jeden z mých spolužáků byl taky na Bridewell Place a tu budovu si fotil.“

„Opravdu? Taky sledoval jaguárového týpka?“ Victor mohutně potřásl hlavou. „Mě to právě hrozně mate. Ještě mi nefunguje mozek. Potřebuje víc spánku.“

„Ale teď jsme konečně na nějaké stopě. Musím zjistit, kdo ten chlap je.“

„Jo, to by bylo fajn,“ zamumlal Victor a zavřel oči.

Nick konečně vzdal snahu vydolovat z Victora smysluplné odpovědi. Poslal ho na jeden z gaučů, nalil mu čaj a našel zbytky kapesného, aby jim oběma mohl jít koupit snídani.

Zatímco stál ve frontě v pekařství, neodolal a napsal Emily zprávu.

Mám spoustu novinek. Jsem v Cromer Street, škoda ze tu nejsi.

Když se vrátil, čekal na něj bledý, ale velmi čilý Victor. „Teď nic nesním.“

„Jak to?“

„Zatímco jsi byl nakupovat, trochu jsem googloval. Tomu nebudeš věřit.“

Počkal, až Nick odloží croissanty, a odtáhl ho k notebooku. „Tady. Koukej.“

Na obrazovce byla otevřená domovská stránka Soft Suspense; na první stránce byla reklama na novou hru jménem Blood of Gods. Bohové ale nevypadali řecky, spíš ocelově; nic z grafiky Erebos nepřipomínalo.

„A?“

Victor položil Nickovi ruku na rameno. „To je jen první stránka. Musíš na tiskové zprávy.“

Nick klikl na ‚News‘ a četl:

Soft Suspense se těší z rekordního prodeje Královského sokola. Hry se již během prvního měsíce po vydání prodalo více než 600 000 kopií.

Pod tím byla fotka, na níž byl řidič jaguáru pózující v koženém kancelářském křesle a usmívající se do objektivu. A hele, pomyslel si Nick. Byl jsem na správné stopě. Pak si přečetl text pod obrázkem. Podíval se na Victora. „To snad ne.“

„Ale jo. Našel jsi poklad. Aladinovu komnatu. Sakra, Nicku, musíme ho varovat.“

„Jo. To máš pravdu.“ Nick se díval na zdrženlivý úsměv muže na fotce, ale jeho pohled stále znovu přitahovala popiska pod ní.

„Do Královského sokola jsme vložili veškerou svou sílu a kreativitu a jsme rádi, že je hra tak dobře přijímána,“ tolik manažer firmy Soft Suspense Andrew Ortolan.

A pak že pták. „Měli jsme líp hledat,“ zamumlal Nick. „Tak bychom ho našli mnohem dřív.“

„Nebo taky ne. Takhle se jmenuje hrozně moc lidí. No dobře, hrozně moc ne, ale pár jo.“

Andrew Ortolan se z fotky chladně usmíval.

Byl Erebos opravdu stvořen jen proto, aby ho… zničil, jak řekl posel? Proč? Jak by ho měli varovat? A hlavně, před čím?

„Já to udělám,“ řekl Victor a vyťukal číslo, které našel na webové stránce. „Ano? Haló? Rád bych mluvil s panem Ortolanem. Ano, prosím, spojte mě.“ Pauza.

„Jmenuju se Victor Lanský,“ říkal teď Victor očividně někomu jinému. „Ne, nečeká mě.“

Nick nerozuměl, co sekretářka řekla, ale slyšel její vysoký zamítavý hlas. „No jestli chcete,“ zkoušel to Victor dál, „jsem z tisku a mám něco důležitého, co panu Ortolanovi musím sdělit.“

Opět hlasitá a rychlá odpověď.

„Poslyšte,“ řekl Victor důrazně, i když stále ještě trpělivě, „jsem si jistý, že by si váš šéf chtěl poslechnout, co mu chci říct. Ne, nemůžete nic vyřídit. Co? Lanský. L-A-N-S-K-Y. Ano, může mi zavolat zpět. A aťsi pospíší!“ Položil to a naštvaně zafuněl. „Samozřejmě se neozve. Ta jeho dvorní slepice se ani nezeptala na moje číslo.“

„Možná ho měla na displeji?“

„To sotva.“ Victor vylovil z pytlíku jeden čokoládový croissant. „Mám tajné číslo. Nic se neukáže.“

Nick chvíli přemýšlel a pak zmáčkl tlačítko opakovaného vytáčení. „Dobrý den, rád bych mluvil s panem Ortolanem.“

„Přepojím vás do ředitelova sekretariátu.“

Ozvala se hudba, pak to někdo na druhém konci zvedl.

„Kancelář Andrewa Ortolana, Anne Wisbournová.“ To byl ten nepříjemný hlas z Victorova telefonátu.

„Ach, haló. Jmenuji se Nick Dunmore a musím mluvit s panem Ortolanem. Nutně! Je to otázka života a smrti.“

„Co prosím?“

„Života a smrti! Myslím to vážně!“ Nickovi nervozitou vyschlo v ústech.

Jak Ortolanovi vysvětlí situaci, aniž by byl považován za blázna?

Ve sluchátku to zarachotilo, Nick zaslechl tlumené hlasy – sekretářka asi rukou zakrývala mikrofon. Pak jako by se něco trhalo a zvuk byl opět jasný; nějaký muž do telefonu zakřičel:

„Nechám zapnout odposlouchávání! Tohle je telefonní terorizování! Já si na vás došlápnu, vy zločinci, a pak poputujete za mříže! Naposled vás varuju, jasný?“ Prásk. Zavěsil.

Nickovi bušilo srdce jako po běhu na sto metrů.

„Myslel si, že mu vyhrožuju.“

„To jsem slyšel. Mluvil dost nahlas.“

Bylo lehké dát si jedna a jedna dohromady. „Vsadím se, že v poslední době už pár výhružných telefonátů měl.“

„Jo, třeba ten od Emily,“ řekl Victor.

Od společné snídaně beze slova upustili. Oba se věnovali svým myšlenkám; Nick se zamýšlel nad možnostmi, které jim zbyly. Třeba by mohl jet na Blackfriars znovu a tam tak dlouho tlouct na Ortolanovy dveře, až ho vyslechne.

Ale ty nevíš, proč ho Erebos tak nenávidí. Musí k tomu mít nějaký důvod.

„Victore? Ty se přece na poli počítačových her vyznáš.“

„No jasně.“

„Máš pro to nějaké vysvětlení? Nějaké, co by dávalo smysl?“

„Ne. Tápu ve tmě. Asi musíme o panu Ortolanovi zjistit víc.“

Když dorazila Emily, což bylo o chvíli dřív, než ji čekali, nebyli Nick s Victorem ani o krok dál. Věděli, že je Ortolan členem Wimbledonského Park golf klubu, že občas uspořádá charitativní večeři pro UNICEF a málokdy dává rozhovory.

Emily, rozohněná Ortolanovou pravou identitou, se dala do hledání s čerstvým elánem. „Možná to není nic osobního. Třeba to má něco společného s jeho firmou, a ne s ním osobně.“ Natočila notebook k sobě a zadala do Googlu ‚Soft Suspense‘.

„To hledáš jehlu v kupce sena,“ prorokoval Victor. „Než se prokoušeš všemi kritikami na hry a aukcemi na eBay, budou Vánoce.“

„Máš pravdu.“ Zamhouřila oči. Nepřátelé Ortolana, zadala a našla nepřeberné množství informací o sokolech stěhovavých požírajících zpěvné ptáky. „Kruci. Ale dobře, zkusíme něco jiného.“

Kombinace slov ‚Soft Suspense‘ a ‚oběť‘ přinesla především popisy hry Královský sokol, jméno hry spolu s ‚konkurencí‘ pro změnu různá ekonomická data z branže počítačových her.

Emily zcela nežensky zaklela. „Prd tomu rozumím. Pokud je to konkurent, který chce vyřadit Soft Suspense ze hry, nikdy na to nepřijdeme.“ Přemítala nad seznamem různých firem z oblasti počítačových her. „Možná, že ten podnik někdy něco spáchal,“ řekla a zadala něco nového: ‚Trestný čin Soft Suspense‘. Výsledků nebylo mnoho, tentokrát jen čtyři strany. První odkazy se zabývaly tím, že pirátské kopie jsou trestný čin a že firma Soft Suspense nedávno vylepšila ochranu svých her proti kopírování. Emily sjela dolů a klikla na další stránku. U jedné zprávy, staré dva roky, se zarazila.

.. byl shledán vinným z podvodu a krádeže a odsouzen k šesti letům vězení. Hra, která má obsahovat zbrusu nové technologie, pochází od firmy Soft Suspense, jejíž…

Emily na odkaz klikla. Byla to zpráva z archivu deníku Independent. Nickovi s Emily stačilo přečíst si prvních pár řádků, aby se ujistili, že už dál hledat nepotřebují. Tady to stálo, černé na bílém, a ještě horší, než si to Nick kdy představoval.

Vývojář PC her odsouzen

Proces týkající se sporu o autorství počítačové hry Boží jiskra dospěl konečně k rozsudku. Larry McVay, vlastník a manažer londýnské softwarové vývojářské firmy Vay too far, byl shledán vinným z podvodu a krádeže a odsouzen k šesti letům vězení. Hra, která má obsahovat zbrusu nové technologie, pochází od firmy Soft Suspense, jejíž manažer Andrew Ortolan tento rozsudek přivítal. „V té hře jsou roky práce a miliony liber,“ řekl Ortolan. „Není to nic, co by si člověk jen tak nechal ukrást.“

McVay od začátku procesu tvrdil, že to byl on, kdo Boží jiskru naprogramoval, a že mu ji firma Soft Suspense ukradla. Nebyl ale schopen doložit důkazy. To odůvodnil údajnými krádežemi, úplatky a manipulací ze strany Soft Suspense. Manažer Ortolan všechna obvinění odmítl. „Jsme počestná firma, žádné spolčení zločinců, a jsme rádi, že to vyšlo najevo. Někdo se nás snaží pošpinit, aniž by měl cokoli v ruce.“ McVay oznámil, že použije veškeré právní prostředky, podle svých slov „se rozhodně nevzdá“.

Nick otevřel pusu, ale nevyšla z něj ani hláska. Podíval se na Emily, která byla bledá a měla pevně stisknuté rty.

Naproti tomu Victor, jenž četl s nimi, zatleskal. „No vida! Emily, ty máš nos jako Sherlock Holmes a Phil Marlowe dohromady. Super.“

V Nickově hlavě vládl chaos. Mohl si být jistý, že Larry McVay byl Adrianův otec? Tohle příjmení nebylo moc obvyklé. Takovou náhodu si představit neuměl.

„Co je?“ zeptal se Victor překvapeně. „Vy nic neříkáte. Přitom jsme o obrovský kus dál. Tenhle Larry McVay by mohl být kouskem naší skládanky, vždyť přece prohrál s Ortolanem u soudu. Určitě je na něho naštvaný. Možná o Erebosu něco ví. Měli bychom si s ním promluvit.“

Nick s námahou znovu našel hlas. „To asi nepůjde. On se zabil.“ Zasvětili Victora do toho, co věděli, a vyprávěli mu o Adrianovi a jeho podivném chování v posledních týdnech.

„Pořád chtěl vědět, co jsou ta DVD zač. Později, když mu bylo jasné, že se jedná o počítačovou hru, mě prosil skoro na kolenou, abych s tím skončil.“ Proč, to Nick pořád ještě nevěděl. Hra, o kterou šlo u soudu, se nejmenovala Erebos, ale Boží jiskra. Radosti, ty jiskro boží, pomyslel si Nick vztekle.

Victor ukořistil notebook a přečetl si článek ještě jednou. „Mám pocit, že si na ten případ vzpomínám. Zajímavé bylo, že ani jedna ze stran nechtěla vysvětlit, co je na hře tak výjimečného. Jen se o ni rvali jako psi o kost. Na trhu se ale doteď neobjevila.“

Zatímco se Victor pohroužil do další četby, radili se Nick s Emily, co dál podniknout.

„Musíme si promluvit s Adrianem.“ Emily si povzdychla. „Je tak neskutečně milý. Nedávno jsme si chvíli povídali, on je na svůj věk opravdu vyspělý a říkal pár velmi zajímavých věcí.“

„Promluvíme si s ním,“ přitakal Nick. Vzpomněl si na to, co mu před časem Adrian řekl: že si to DVD vzít nemůže, ale musí vědět, co na něm je. V odlehlém koutku Nickova vědomí to dávalo smysl, ale jaký, to říct nemohl. Nalijou Adrianovi čistého vína. Řeknou mu všechno, co bude chtít vědět, a na oplátku za to…

„Ne!“ Victor vykřikl a Nick s Emily se vyděšeně otočili. „Doprčic, lidi. Tohle začíná být dost strašidelný.“

„Co?“

„Programátor páchá sebevraždu,“ četl Victor nahlas. „V podvečer 13. září byl na půdě svého domu na severu Londýna nalezen oběšený L. McVay, vlastník softwarové firmy. Po prvním prozkoumání vyloučila policie cizí zavinění, vše mluví pro to, že McVay svůj život ukončil dobrovolně. Jako důvod se uvádí odsouzení ve věci podvodu, ve které byl McVay před třemi týdny odsouzen k šesti letům vězení. McVay byl propuštěn na kauci a oznámil, že se odvolá.“

„To přece už víme,“ řekl Nick.

Victor se na něj zamračeně podíval. „A tys Larryho McVaye znal? Potkal jsi ho někdy osobně?“

„Ne. Adrian na naši školu přišel až po jeho smrti.“

„To jsem si myslel. Tak se připrav na překvápko.“ Victor k nim natočil monitor.

Emily tiše vykřikla a chytla se Nicka za ruku. „To je… není to…“

„Jo,“ zašeptal Nick. Podíval se McVayovi do obličeje a poznal ty oči, úzký obličej, malá ústa. Larry McVay byl mrtvý muž ze hry.

31.

Victor vypnul počítač. „Kdo toho člověka do hry naprogramoval?“ zeptal se nevěřícně. „Koho mohlo něco tak příšerného napadnout?“

Nikdo neodpověděl.

Nick se podíval na hodinky, bylo krátce po jedné. Adrian pravděpodobně zrovna obědval. Potom bude mít dvě nebo tři hodiny výuky, takže teď nemělo smysl do školy jezdit.

„Ještě dneska s ním musíme mluvit,“ řekla Emily, jako by Nickovi četla myšlenky.

„Jo. Pojedeme do školy a možná ho najdeme během nějaké přestávky. Ne, blbost. Nikdo si nesmí všimnout, že od něho něco chceme.“

„Jak to?“ namítla Emily. „U mě nikdo mít podezření nebude. Já jsem na Erebosu oficiálně závislá.“

To byla pravda. Teď už jen potřebovali nějaké místo, kde by se mohli sejít, aniž by si jich někdo všiml.

„Tady!“ křičel Victor.

„To je nebezpečné. Kdyby nás někdo přece jen sledoval, vyletíš, a ty jsi naše jediné spojení se hrou. Jsi jediný, kdo nám může říct, co se v Erebosu děje,“ odporovala Emily.

„Počkej. Vždyť ty jsi tam ještě taky!“

„Ale už jen teoreticky.“ Usmála se a podívala se na hodinky. „Za sedmnáct minut bych měla najít pana Watsona a přivést ho do choulostivé situace. To ale ani náhodou neudělám, takže – good bye, Héméro.“

„No dobře,“ zabručel Victor. „To je ale pěkně neohleduplné, spoléhat se jen na mě. Co když teď hra poprosí mě, abych pana Watsona svedl? Budu to muset udělat jen proto, abychom do ní neztratili přístup?“

Všichni se rozesmáli osvobozujícím smíchem.

„Tak máme ještě Kate, ale ta není tak skvělá jako ty,“ řekl Nick. „Ty bys teď mimochodem měl hrát dál. Jste už tak blízko Blackfriars, že to může začít každou chvíli. A o tom musíme vědět, jasný?“

Victor vystrčil spodní ret a vydal se do počítačové místnosti. „Takže se nedozvím, co nám k tomu Adrian McVay řekne?“

„Ale jo. Pošleme ti neodposlouchávaného poštovního holuba,“ řekla Emily se smrtelně vážným výrazem. „Nicku, kde se sejdeme? Kavárna je nebezpečná, ale co nějaký park? Někde v Hyde Parku, kde by byl dobrý rozhled?“

„Ne. Tam by nás někdo mohl vidět.“ Najednou Nicka něco napadlo. Napsal Emily na kousek papíru adresu. „Tam budeme v bezpečí. Na sto procent. Počkám tam na vás.“

Nejdřív mu okolo krku padla Becca, vzápětí Finn. „Bráško! To je ale překvapení! Chceš kafe? Jdeš kvůli tomu notebooku?“

Nick na obě otázky odpověděl záporně. „Potřeboval jsem klidné místo na takové… jednání. Pozval jsem si sem dva kamarády, přijdou tak za hodinu. Nevadí?“

Finn mu položil ruku kolem ramen, což nebylo nejlehčí, protože Nick byl o hlavu větší. „Jsi nějaký nervózní, nemáš nějaké problémy? Jde při tom jednání o něco ne úplně legálního?“

„Co? Ne!“ Nick s vervou zavrtěl hlavou. „Ne. Spíš naopak. Je to zamotané, ale zcela určitě ne nezákonné.“

„Tak to jo.“ Finn ho zavedl do jednoho ze tří studií. Stěny byly poseté fotkami čerstvých tetování na všech možných částech těla. „Je to tady v pohodě? Větší studio dneska potřebuju já a Becca má ještě pár lidí objednaných na piercingy.“

„Tady je to perfektní.“

„Super. A máma s tátou se mají dobře?“

„Jo, dobrý.“

Finn povytáhl obočí – jak si Nick všiml, teď každé šestkrát propíchnuté pravděpodobně proto, že ho překvapilo, jak nezvykle jednoslabičně dnes jeho bratr odpovídá. Odešel, ale za tři minuty se vrátil s pomerančovým džusem a sušenkami. „Nikdo nesmí Dunmorům vytknout, že jsou špatnými hostiteli.“

„Díky.“

Minuty se táhly. Nick se pokoušel odreagovat tím, že si prohlížel Finnovu galerii. Růže pnoucí se přes celá záda, biceps s panoramatem Alp a kotník s líbajícími se delfíny.

Zvládne Emily přesvědčit Adriana, aby šel s ní? Na druhou stranu, proč by neměl chtít? Byl přece tak zvědavý a chtěl se o hře dozvědět co nejvíc.

Teď! Teď se rozezněly zvonečky, které Becca zavěsila nad dveře do obchodu. Zákazníci? Nebo Emily?

„Ahoj, my tu jsme domluvení s Nickem Dunmorem.“ Emily. Finn ji spolu s Adrianem uvedl dovnitř.

Nick si nemohl nevšimnout, s jakým zájmem si Emily jeho bratra prohlíží. Ten trochu kratší prototyp jeho samotného.

„Ahoj.“ Vtiskla mu polibek na rty, po kterém se chvíli vznášel. Za ní stál Adrian a usmíval se, blonďaté vlasy mu na jedné straně trčely nahoru, což mu dodávalo trochu šotkovské vzezření.

„To jsou super obrázky,“ řekl a ukázal na stěny. „Možná si jednou taky něco nechám vytetovat.“

Finn se rozzářil. „Tak přijď sem ke mně a já ti dám slevu. A teď už vás tu nechám na tom vašem tajuplném zasedání. Pokud ještě někdo přece jen máte nějaké potřeby, tak kuchyň je v druhých dveřích vlevo a záchod přesně naproti.“ Pak odešel.

Adrian si sedl na to, co Nick nazýval „zákrokovou židlí“, a zadíval se na Nicka plný očekávání. „Emily říkala, že si se mnou musíte o něčem promluvit. Jde o Erebos?“

Adrianovi se rozhodně nedalo vytýkat, že by moc dlouho chodil kolem horké kaše.

„Jo,“ řekl Nick. „Na začátek: Emily ani já už to nehrajeme. Takže se od nás nemusíš ničeho obávat.“

„Dobrá.“

Nick nevěděl, kde začít. Za chvíli otevře Adrianovy staré rány a ještě se v nich bude rýpat. Odhrnul si z čela neexistující pramínek vlasů.

„Erebos má něco společného s tvým otcem.“ Viděl, jak Adrian doširoka otevřel oči, a vrazil si pomyslnou facku. Velmi citlivé, troubo.

„Odkud to víš?“ zašeptal Adrian. „Ode mě ne. Já nikomu nic neřekl.“ Nick s Emily se na sebe podívali.

„Já jsem teď trochu překvapená, že to víš ty,“ řekla Emily.

„Samozřejmě to vím. Jen jsem dlouho nevěděl, co to je.“ Usmál se. Vypadal, jako by se chtěl omluvit. „Samozřejmě jsem si myslel, že je to počítačová hra. Můj otec programoval skoro jen samé hry. Ale jistý jsem si nebyl.“ Nick mu nerozuměl ani slovo. Musel začít ještě jednou od začátku. „Minule jsi mi říkal, že si žádné DVD vzít nesmíš, ale že musíš vědět, co na něm je. Proč?“

„Nesměl jsem si žádné vzít, protože mi to táta zakázal.“

Nick s Emily si opět vyměnili rychlý pohled.

„Tomu nerozumím,“ prohlásila Emily. „Tvůj otec je přece mrtvý.“

„Samozřejmě.“ Teď se díval jinam, pozoroval špičky svých bot. „Táta mi to napsal. Všechno mi přesně napsal.“

„Co? Co ti napsal?“

Adrian zavrtěl hlavou, aniž by při tom vzhlédl. „Ne, nejdřív vy. Chci vědět, co je Erebos za hru.“

Nick zaslechl sám sebe vzdychnout. „Je to úžasná a napínavá hra. Když s ní jednou začneš, jen těžko můžeš přestat.“

Adrian zíral do podlahy. „Takové byly všechny tátovy hry.“

„Víš opravdu jistě, že ji tvůj otec naprogramoval?“ ozvala se Emily.

Teď Adrian vzhlédl a v očích se mu odráželo mírné rozhořčení. „Rozhodně. Jinak by nikdy neřekl, že to je jeho poslední vůle.“

„To řekl?“

„Napsal. V tom dopise. Že je to jeho poslední vůle a že ji mám poslat dál.“ Adrian se podíval na Nicka, pak na Emily a zase zpět a asi mu došlo, že jeho vysvětlení vůbec nechápou.

„Táta umřel před dvěma lety,“ řekl. „V den jeho smrti mi zavolal notář a řekl mi, že pro mě má dopis. V obálce byla zpráva od otce – a dvě DVD.“ Nick zalapal po dechu. „To ty jsi hru rozšířil po škole?“

„Rozšířil? No jo, já dal jedno DVD někomu ze třídy. Druhé jsem dal klukovi, co ho znám z dřívějška a který navštěvuje jinou školu. Táta nechtěl, aby obě DVD skončila na stejném místě. Kromě toho taky chtěl, abych si dobře rozmyslel, komu je dám. Dej je někomu, o kom si myslíš, že je jeho život prázdný, napsal. A slib mi, že si ta DVD ty sám nikdy nepustíš. Jsou částí mé poslední vůle, ale tato část není určena tobě.“

Nickovi se zkroutily vnitřnosti. „A tys to dodržel?“

„Samozřejmě,“ zašeptal Adrian. „Vždyť to bylo to poslední, co jsem od svého otce slyšel. Nepočítal jsem s tím, že ještě někdy něco od svého otce uslyším nebo budu číst… Měl jsem takovou radost!“ Zamrkal, aby se zbavil slz.

A on tě využil.

„Teď jste zas na řadě vy. O co v té hře jde?“

K Nickově úlevě se vysvětlování chopila Emily.

„Stručně řečeno jde o temný svět, ve kterém musíš plnit úkoly a podstupovat nebezpečí. Úkoly, které musíš splnit, se ale nevztahují jen na svět Erebosu, ale přesahují do skutečnosti. Musíš třeba… někoho vyfotit nebo za někoho napsat úkol.“

Adrian se rozzářil. „To je Boží jiskra. Tátův nejzamilovanější projekt. Chtěl, aby si hráči navzájem dávali dárečky nebo se v reálném světě navzájem podrželi. Aby neseděli jen u počítače, ale seznamovali se s novými lidmi. Tak často mi o tom vyprávěl, než…“ Adrian se opět zadíval do strany. „No, předtím, než mu ji někdo chtěl ukrást. Všimli jste si, že je hra pro každého hráče trochu jiná? Například hudba se řídí podle toho, jakou hudbu máš nahranou na počítači nebo co posloucháš na YouTube. Když tě hra trochu pozná, ví, jaký typ výprav tě nejvíc baví, a tam tě pošle. Táta tam integroval psychologický software, který ti hru úplně přizpůsobí.“ Na Adrianovi bylo vidět, že se v těch vzpomínkách doslova topí.

Nick měl na Larryho McVaye takovou zlost, že by nejradši všechno kolem sebe rozmlátil.

„Mohlo se stát…, teda, myslíš si, že je možné, že táta tu hru přeprogramoval? Že tam vepsal pár nových detailů? Myslím tím, že už se to nejmenuje Boží jiskra. Jmenuje se to Erebos.“

„Co? To je možné.“ Záře v Adrianově obličeji pohasla. „Někdo se mu pokusil Boží jiskru ukrást, to byste měli vědět. Pak to bylo u soudu. Ten se táhl věčnost… V posledních dvou letech byl táta…, no jo, jiný. To už se mnou moc nemluvil, takže nevím, jestli něco změnil. V každém případě strašně moc pracoval. Vlastně už dělal jen to, zabarikádoval se ve sklepě, skoro nejedl a ani se nemyl.“ Omluvně se na Nicka s Emily podíval. „Máma si myslí, že už na začátku celého procesu nebyl sám sebou. Nesnesl, že byl obžalovaný z krádeže a podvodu. Přitom se vloupali k nám. Čtyřikrát. Do kanceláře, k nám domů, dokonce i do aut.“

Nick si z toho vyvodil nepěkný závěr: v Soft Suspense se dozvěděli o McVayově vývoji a pokusili se program si přisvojit. To se jim nepovedlo – aspoň ne v uspokojivé míře, takže McVaye obžalovali. A před soudem dostali za pravdu. Bylo to možné?

„Poslouchej,“ řekl. „Teď ti řeknu, o co v Erebosu jde, jo?“ I když na sobě cítil Emilyin pohled, nemohl přestat. „Cílem je zabít monstrum. Na to se hledají ti nejlepší, nejsilnéjší a nejneohleduplnější bojovníci. Musí vzdorovat každému, kdo by chtěl Erebos zastavit, a musí se připravit na poslední bitvu. Tahle poslední bitva bude co nevidět a víš, jak se jmenuje monstrum, které v ní mají zničit?“

Viděl Adrianovi na očích, že přinejmenším tuší.

„Přesně tak,“ řekl Nick. „Jmenuje se Ortolan.“

Adrian vyprskl. Hlasitě se zasmál. Pak zase zvážněl. „Opravdu?“

„Přísahám.“

V Adrianově obličeji se mísilo několik pocitů najednou – zadostiučinění, zármutek a nenávist.

„Ty myslíš,“ řekl chraplavě, „že někdo Ortolana zabije?“

„Možná. Něco na ten způsob se stane, to si myslím.“

„Párkrát jsem přemýšlel o tom, že to udělám sám. Potom, co se táta tak změnil a… později tak jako tak.“

Opět se usmál do země. „Když jsem rozdal ta DVD a tolik lidí se tak najednou změnilo – to jsem se bál, že táta někde udělal chybu. Hra, která ničí hráče, rozumíte? Na konci byl táta… Ach, to je jedno. Úplně se změnil. Podobně jako vy. Proto mi to nahánělo strach.“ Teď vzhlédl. „Ale on vám vůbec škodit nechtěl. Jen Ortolanovi.“

Teď promluvila Emily, tiše a opatrně. „To ale není pravda, Adriane. Ta hra donutila hráče udělat strašné věci. Někdo vyřadil Jamiemu z provozu brzdy.“

Adrian se bleskově narovnal. „Cože?“

„Jo. To nebyla nehoda. Stala se spousta hrozných věcí, a to jen proto, aby nikdo neohrozil plán pomsty, který tvůj otec vymyslel. Včera se někdo pokusil shodit Nicka pod metro.“

Adrian zavrtěl hlavou, bledý a šokovaný.

„Pokud někdo z hráčů Ortolana zabije, zničí tím i svůj vlastní život,“ pokračovala Emily. „To ti musí být jasné. A určitě to bylo jasné i tvému otci.“

Adrian se vyhnul jejímu pohledu. „Mluvila s vámi ta hra vlastně? Vy jste se na něco zeptali a ona odpověděla? Nebo naopak?“

„Ano,“ řekla Emily.

„Právě po tom Ortolan prahnul. Po UI, kterou táta vyvinul. Po umělé inteligenci,“ vysvětlil, když viděl Nickův tázavý pohled. „Vyvinul program, který se dokázal učit jako člověk. I jazyky. Táta říkal, že až to bude hotové a vyzrálé, dostane za to Nobelovu cenu. Byl na to nesmírně pyšný a dával si ohromný pozor, aby svůj objev utajil.“

Opět se to objevilo, to zranitelné a obranné, čeho už si Nick na Adrianovi mnohokrát všiml.

„Ale jeden účetní v tátově firmě se nechal podplatit. Ortolan se vždycky zaměřoval na cizí vývoj, a když zjistil, že táta udělal obrovský krok ke stvoření umělé inteligence, už mu nedal pokoj.“

Nick si byl téměř jistý, že zmíněný účetní teď vlastní jednu posprejovanou zeď.

„Nejdřív chtěl Ortolan ten nápad od táty koupit, ale on řekl ne. Měl svou vlastní firmu a chtěl program vydat sám. Od té chvíle začal teror.“

Emily vstala ze svého místa a sedla si vedle Adriana. „To je strašné. Tak nefér, že bych brečela. Ale ani tak se nikdo nesmí stát vrahem, je to tak?“

„Jo,“ zašeptal Adrian. „Máš pravdu.“

„Proto se pokusíme tomu zabránit.“

„Dobře. Potřebujete k tomu moji pomoc?“ Znělo to prosebně a Nick měl pocit, že Adrianovi rozumí. Nechtěl už zase být jen pozorovatelem.

„Jasně,“ řekl. „Ty jsi přece něco jako klíč k celému tajemství.“

Zatímco Nick čekal na metro, zavolal Victorovi, který to zvedl hned po prvním zazvonění.

„No konečně! Tak co vám ten malý McVay pověděl?“

„Že Ortolan je zmetek.“

„Opravdu? No jo, takových v téhle branži je…“

„Vypadá to tak. Taky říkal, že jeho otec vytvořil nějaký druh umělé inteligence, a tu vbudoval do té hry. Něco úplně nového, co chtěl Ortolan za každou cenu získat.“

„Aha. To mě nepřekvapuje. Probůh, to by z něho udělalo neskutečného boháče.“

Umělá inteligence. Doma Nick zapnul Finnův notebook a pokusil se o tom zjistit víc. Vypadalo to, že obrovské množství specialistů hledá cestu, jak naučit počítač myslet jako člověk. Adrianův otec to zvládl. Jeho software se učil, uměl číst a přečtené zhodnotit. Zanalyzoval uživatele daného počítače a dal mu to, co si onen člověk z hloubi duše přál. Šílenost. Není divu, že se od Erebosu nikdo nemohl odtrhnout. Teď se ta hra stala zbraní, která se osamostatnila.

Nick četl dál, informoval se o Turingově testu, o Loebnerově ceně, neuronových sítích a symbolické umělé inteligenci. Po dvou hodinách ho začala bolet hlava a on to vzdal. Ani zčásti nepochopí to, co Larry McVay vytvořil.

32.

Zpráva od Victora přišla uprostřed noci, zvonění vytrhlo Nicka z hlubokého spánku. Displej mobilu pronikavě svítil v černočerné tmě pokoje.

Vyskočil z postele tak rychle, že se mu zamotala hlava a musel se rukama opřít o stůl.

Jedna nová zpráva.

Zmáčkl tlačítko číst.

Vypadá to, ze Ortolan je na řadě. Připravují Vnitřní kruh na bitku. Pochodně, přísahy, bílé róby a takové ty věci. Asi to proběhne dneska. My mezitím obléháme pevnost. P. S.: Našel jsem předtím Krystal přání (žlutý). Až bude po všem, můžu si ho leda tak strčit za klobouk, co?

Victor zprávu poslal ve 3:48, teď bylo 3:50. Nick si s mobilem zalezl do postele a zavolal mu. „Co znamená, že obléháte pevnost?“

„Čau! No jo, tak se tu kolem ní potloukáme. Je to velký bílý barák, který v noci svítí a stéká po něm krev. Hnus.“

Nick se nezmohl na odpověď, protože právě mohutně zíval.

„Vzbudil jsem tě, co? Promiň, ale chtěl jsem, abys byl v obraze. Myslel jsem, že… A sakra, už zase střílejí hlavami!“

Nick slyšel horečné klikání.

„Tak, vyřízeno. Co jsem chtěl říct: Myslel jsem, že bys třeba chtěl hned něco podniknout.“

„Ale já nevím co? Řekl někdo, co bude mít Vnitřní kruh za úkol? Něco, čeho bychom se mohli chytit?“

„Mají svrhnout Ortolana. Až to udělají, jeho věž se zřítí a my všichni budeme bohatě odměněni, tak nám to říkal posel. Teď tu sedí zástupy a čekají, až ta věc spadne, i když Vnitřní kruh teprve odešel.“

„Nejradši bych jel na Blackfriars hned.“

„Ještě nejezdí metro a na noční autobusy můžeš rovnou zapomenout. Kromě toho – co tam chceš dělat? Radši si ještě lehni.“

To snad nemyslel vážně. Ale měl pravdu, potřebovali mít aspoň náznak nějakého plánu. „Přijedu k tobě prvním metrem a pak uvidíme, co podnikneme dál.“

„Dobře. Já z toho nemám moc dobrý pocit. Teď už to asi opravdu propukne.“

„Pokud se stane něco zásadního, zavolej mi.“

„Jasně. Budu držet noční hlídku, osamělý a sám. Když si odmyslím ty tři stovky ospalých válečníků.“

Nick se v posteli posadil a hypnotizoval hodiny. Ještě bude trvat víc než hodinu, než pojede první metro. Co když se mezitím věž zřítí?

Vsedě už to nevydržel a začal přecházet sem a tam po pokoji, což se hlasitě šířilo tichým bytem. Hlavně nikoho neprobudit. Raději šel do kuchyně a napsal na kousek papíru, že šel s Colinem ještě před školou běhat. To bylo to nejlepší, co ho napadlo. S trochou štěstí tomu rodiče, až za hodinu a půl vstanou, uvěří.

Když se plížil ven z bytu, bylo tři čtvrtě na pět. Vzal s sebou tašku do školy, aby mámě nepadla do oka, ale hned ji zase odložil ve sklepě u kol. Zbytečnou zátěž nepotřeboval.

Ulice byly tmavé a prázdné; na stanici byly ještě spuštěné mříže. Nick si omotal bundu těsněji kolem těla a počítal minuty. Co udělá? Mohl si na Ortolana počíhat a donutit ho, aby ho vyslechl. Nebo zavolat na policii: Víte, to je taková hra, ve které všechno ukazuje na to, že má být zavražděn jeden podlý manažer. – No jistě. Skvělý nápad.

Uprostřed těchto myšlenek mu zazvonil mobil a přišla mu další zpráva.

Je to jisté. Bude to dneska. Dostal jsem na to vhodný úkol. Ozvi se!

Hned Victorovi zavolal.

„Když se mě někdo zeptá, mám tvrdit, že jsem byl s jistým Colinem Harrisem na snídani. Dneska, mezi osmou a desátou.“

Nick to hned nepochopil. „Proč máš s Colinem snídat?“

„Mám mu zajistit alibi, chápeš? Za předpokladu ovšem, že ho nechytnou při činu. Znáš toho Colina Harrise?“

„No jasně.“

„To je jedno. Poslyš, Nicku, mě to všechno dost znervózňuje.“

„Už jsem na cestě k tobě. Jak vypadá věž? Ještě stojí?“

„Ale jo. Stojí a září a krvácí.“

Když se konečně zvedly mříže do stanice, seběhl Nick schody tak rychle, jako by přímo za ním běžel sám posel. Tentokrát bez zajížďky, rovnou na Kings Cross. Netrvalo ani dvacet minut a už zvonil u Victorových dveří.

„Podívej se na to,“ řekl Victor.

Byla tam věž. Byla obrovská a v temnotě slabě zářila. Krev se řinula a kapala z oken, střílen, puklin ve zdech. Ve tmě okolo ní stály a seděly stovky bojovníků všech národů a úrovní. Všichni čekali. Nick si uměl představit, jak jsou zvědaví. Jak by on sám byl zvědavý, kdyby neznal celé pozadí. Takhle mu ten pohled spíš způsoboval lehkou nevolnost.

„Půjdu za Ortolanem a osobně ho budu varovat. Je jedno, jestli je zmetek. Pokud mě nebude brát vážně, můžu se aspoň utěšovat tím, že jsem to zkusil,“ řekl.

„Nebo,“ prohodil Victor, „pojedeme ke kanceláři a budeme hlídkovat. Jakmile se objeví někdo z hráčů, zastavíme ho. A zavoláme policii.“

To znělo dobře. To by mohlo vyjít. „Tak jo,“ řekl Nick. „Kdo je teď ve Vnitřním kruhu?“

Victor je vypočítal na prstech. „Wyrdana, BloodWork, Telkorick, Drizzel a… počkej… Ubangato, barbar. Nemáš tušení, kdo by mohl být v reálu kdo?“

„Ne,“ řekl Nick. „Ale přijde mi pořád pravděpodobnější, že Colin je BloodWork.“

Chvíli po šesté vyrazili. Nick poslal zprávu i Adrianovi. Nerad, ale přece jen mu slíbil, že ho bude průběžně informovat. Victor psal Emily, Nick se mu v tom pokusil zabránit.

„Blázníš? Co když to bude nebezpečné?“

„Musel jsem jí to slíbit. Uškrtí mě, jestli jí to neřeknu.“ Zmáčkl tlačítko odeslat. Kromě toho má stejné právo být u toho jako ty a já. A Adrian.“

Blackfriars. Vystoupili z metra a vydali se směrem k Bridewell Place. Emily s Adrianem tam za nimi přijdou.

Poprchávalo, Nick pochodoval mlčky vedle Victora a neustále hledal známé obličeje. Zároveň mu hlavou vířily nejrůznější myšlenky. Co se stane, když se nikdo neobjeví? Co když to byl jen falešný poplach? Co když ta věž nebyla budova na Bridewell Place, ale nějaká úplně jiná?

Šli po New Bridge Street. Naštěstí ho doma napadlo vzít si bundu s kapucí, tak si mohl zakrýt aspoň culík, když už nezakryl svou výšku. Za žádnou cenu nechtěl, aby ho někdo z hráčů objevil předčasně.

Proto také nemohli na Bridewell Place jen tak zůstat stát. Byl tam sice jeden bar, ale ten otvíral až v jedenáct.

„Bacha,“ řekl Victor, když byli na dohled od budovy. „Ty tu nejdřív počkáš. Nenápadně, samozřejmě. Já to tam projdu a porozhlédnu se, mě nikdo nezná.“

Victor odešel a Nick nespouštěl budovu z očí. Lešení mu bránilo ve výhledu do oken. K vzteku. Nick se podíval pozorněji. Nepohybovalo se tam něco? Někdo? Ne, to si jen namlouvá. A pokud ano, tak to určitě byl nějaký dělník.

Pohled na hodinky. Chvíli po půl osmé. Sakra, mohlo to trvat věčnost. Zase se podíval na lešení, a když mu na rameno dopadla něčí ruka, málem z toho měl infarkt.

„Říkal jsem nenápadně, pane Dunmore. Ty jsi nenápadný jak maják.“ Za ním stál Victor a zubil se od ucha k uchu.

„Musíš mě tak děsit?“

„No tak, dopřej osamělému šílenci trochu radosti v tom životě. A teď honem, musíme jít trochu blíž.“

Chvíli oba pozorovali vchod, aniž by se objevil někdo známý. Pak Nickovi zazvonil mobil a ten úlekem málem skočil pod auto.

„Ahoj, to jsem já, Emily. Už jsme s Adrianem poblíž, ještě si kupujeme sendviče. Chceš taky něco?“

„Sendviče? Teď? Ne, díky.“

„Já vždycky jím, když jsem nervózní,“ řekla. „Kde jsi?“

„Přímo před budovou Soft Suspense. Victor už je tu taky. Ale zatím se nic neděje.“

„Třeba jste moc nápadní. Tak zatím!“

Nick zatáhl Victora za zaparkovanou dodávku, protože Emily měla samozřejmě pravdu. Nesměli to zpackat.

Když Emily s Adrianem o deset minut později dorazili, pořád se ještě nic nedělo. Do budovy sice stále vcházeli lidé, ale studenti mezi nimi nebyli.

„Je to určitě dneska,“ trval na svém Victor. „Vyslali Vnitřní kruh a my s Nickem jsme viděli tu krvácející věž.“

Uběhlo dalších deset minut. Nic. Nicka začínala bolet záda, jak se krčil za dodávkou, aby nad ní nevyčuhoval. Co když se Vnitřní kruh nakonec zalekl? Teď, když šlo o všechno?

„Tamhle jde Ortolan,“ řekl Adrian. Řekl to zcela klidně, ale Nick zahlédl zaťaté čelistní svaly a ruce v pěst.

Teď už se Vnitřní kruh objevit musí. Kdy, když ne teď? Ale nikde nikdo. Nikdo se nikde nezastavil na tak dlouho, aby to začalo být nápadné. Každou minutou v Nickovi rostl pocit, že tu něco nehraje. Šli na to moc přímočaře? Byli přece jen na špatném místě? Montoval teď někdo bombu na Ortolanova jaguára?

Sotva se stihl zamyslet nad poslední možností, když něco zařinčelo. Přišlo to z budovy, z výšky. Okenní tabulka?

Nick zíral nahoru, ale nic kvůli tomu zpropadenému lešení neviděl… Opět něco zařinčelo, ne, byl to spíš rachot…

„My jsme blbci,“ zamumlal. „Vždyť oni už jsou vevnitř.“

Břink! Ne moc nahlas, jen tak tak, že se to přes hluk ulice dalo zaslechnout.

Podívali se na sebe a jako na povel se rozběhli.

Přeběhli ulici, prostor před budovou a vběhli do vstupní haly.

„Teď pomalu,“ řekl Victor. „Jinak nás nepustí dovnitř. A po schodech, ne výtahem.“

Šedý mramor, sloupy, všude sklo a přijímací pult s ženou, která se na ně usmívala. A Rashid, v zastrčeném koutě haly, skoro neviditelný za černým koženým křeslem.

„Soft Suspense?“ zeptal se Victor a vytáhl svůj novinářský průkaz.

„Páté poschodí. Chvilinku, ohlásím vás.“

Rashid se na Nicka nejistě podíval; bylo jasné, že nepočítal s tím, že by se někdo vynořil a dělal problémy. Nakonec se očividně rozhodl, zdvihl se a vyřítil se na ně.

„To je od vás laskavé, ale není to nutné,“ řekl Victor.

Vzadu byly schody. Rozběhli se k nim, Nick už neslyšel, co recepční říká, jen přemýšlel, jestli má Rashid zbraň.

První poschodí. Doposud nic nápadného, žádní zpanikaření lidé, ani hluk. Ale tady taky sídlila jen realitní kancelář.

Druhé poschodí. Kde zůstal Rashid? Nick se podíval přes rameno – nebylo za ním nic než liduprázdné schodiště. Přesto ho to neuklidnilo.

Proběhli třetím a čtvrtým patrem, všude business as usual a Nick chvíli proti všemu přesvědčení doufal, že se možná přece jen mýlili a že se dnes vůbec nic nestane. Téhle naděje se držel, zatímco vybíhal schody do pátého patra.

Sotva vyběhli nahoru, Rashid jim zastoupil cestu. „Zůstaňte stát. Tohle se vás netýká.“

Pistoli neměl, aspoň že tak. Ale měl sprej, který držel v napřažené ruce. Pepřový sprej.

Ruka se mu třásla, stejně jako hlas. „Říkám stůjte. Nechci vám ublížit. Zůstaňte…, nebo ještě líp, vraťte se, tak se nikomu nic nestane.“

Když Emily odpověděla, měla úplně klidný hlas. „Rashide, nemusíš to dělat. Podívej, můžeš prostě jít dolů a ven na ulici. Nikdo ti nic neudělá. Ani my, ani posel, ani žádný jiný hráč. Slibuju.“

Rashidovi zacukalo v obličeji. „Buď zticha, ty nemáš o ničem ani páru. Vypadněte.“

Emily to zkusila znovu. „Když si pospíšíš, budeš pryč dřív, než přijede policie. Budou tady brzo a pak se můžeš dostat do potíží.“

Rashid pohnul prstem na spreji. Nick odtáhl Emily dál.

„My ti nevyhrožujeme,“ řekl Nick rychle. „Naopak. Chceme ti pomoct. Uteč pryč!“

„Ale… pak…“

„Pak vyletíš ze hry? Abych byl upřímný, myslím si, že po dnešku už žádná hra nebude.“

Ruka se sprejem klesla o několik centimetrů. „Posel by mě zabil.“

„Vidíš tu někde nějakého posla? Nebo orka? Nebo trola? Rashide, tohle je doopravdy a ty můžeš jít doopravdy klidně do vězení, za opravdové napomáhání k vraždě!“

Teď ruku ochable svěsil. Nick přemýšlel, jestli se na něho má vrhnout a sprej mu vyrvat – ale asi to už nebylo potřeba.

„Neudáte mě?“ zeptal se tiše.

„Ne. Na sto procent.“

Naposledy se na ně bázlivé podíval a začal scházet po schodech dolů, nejprve pomalu, pak čím dál rychleji.

„Rashide!“ zavolal za ním Nick. „Kolik jich tam ještě je?“

„Nevím,“ zavolal Rashid nazpět. „Ti dva hlídači z venku už jsou možná pryč. Uvnitř je každopádně těch pět z Vnitřního kruhu.“

Pak už bylo slyšet jen dupot, jako by bral schody po dvou.

„Pět lidí a pár zbraní,“ zasténal Victor. „Měli jsme tomu klukovi aspoň vzít ten pepřák.“

Nick mu v duchu přitakal, ale teď už bylo pozdě. Otevřeli těžké skleněné dveře, které dělily kanceláře od schodiště. Tam byla jakási přijímací místnost, ale bez sekretářky. Na chodbách nikdo nebyl a všechny dveře byly zavřené.

„Jak to, že tu nikdo není?“

Plížili se první chodbou a opatrně otevřeli jedny z dveří. Za nimi byly dva pracovní stoly, ale u nich nikdo. V další místnosti? Taky nikdo. Nick otevíral jedny dveře po druhých, pokaždé se strachem, že narazí na hromadu mrtvol.

„Dneska mají všichni volno?“ zeptal se Victor.

„Tamodtud něco slyším,“ řekl Adrian. Ukázal na konec chodby, na dřevěné dveře pobité mosazí, které se zřetelně odlišovaly od moderního stylu zbylých prostor.

Zaposlouchali se, a opravdu: ozvala se tlumená rána a přidušený hlas, který něco volal.

„Tak dobře, teď aspoň víme, kde jsou,“ konstatoval Victor. „Jdeme dovnitř? Nebo zavoláme poldy?“

Nick dlouho nepřemýšlel. „Adriane, ty jdi do kanceláře a zavolej na policii. My budeme tady.“

Po krátkém zaváhání udělal Adrian to, co mu Nick řekl. Emily, Victor a Nick se nahrnuli k dřevěným dveřím.

„Můžeme taky jít dovnitř a vsadit na moment překvapení,“ prohlásil Victor.

Nick zavrtěl hlavou. „Mám pocit, že nechci překvapovat někoho, kdo má v ruce pistoli.“ Přitiskl ucho na dveře a zaslechl hlasy, ovšem nerozuměl, co říkají.

„Škoda, že jsme se nezeptali Rashida, kdo jsou ti lidé z Vnitřního kruhu,“ řekla Emily, „pak bychom mohli lépe odhadnout…“

Nedořekla; dveře se otevřely dokořán a ven vyběhla černě oděná postava. Na obličeji měla masku – bílý, výkřikem protáhlý obličej z filmu Vřískot.

„Donesu vodu,“ zavolal maskovaný člověk, ale okamžitě se zarazil, když objevil Nicka, Emily a Victora. „Jsou tady… lidi! Cože, sakra, jak se sem najednou dostali?“ Otočil se na podpatku a vběhl zpět do otevřené kanceláře.

„Zůstaňte v klidu,“ volal Nick poděšeně. Panebože, vypadalo to pěkně blbě. Byli tam jeden… dva, ne, tři maskovaní lidé s pistolemi. Do dvou ústí se přímo díval. Čtvrtý člověk s maskou ďábla se svíjel na zemi a sténal. Colin, o tom nebylo pochyb. Vedle něj ležela baseballová pálka, vypadalo to, že s ní dostal pár ran. Musel tu proběhnout boj, dvě okenní tabulky byly prasklé. U pátého člověka, toho, co běžel pro vodu, Nick zbraň neobjevil, ale to byla spíš chabá útěcha.

„Dunmore,“ ozval se temný hlas zpod masky s lebkou. „Ty hnusnej hajzle.“

Nick o krok ustoupil. Hlas poznal, stejně jako celou masivní postavu. Helen. Měla zbraň namířenou přímo na Andrewa Ortolana, který úplně bledý seděl v otočném křesle a svázané ruce měl položené na stole. Vedle něj leželi na zemi dvě ženy a tři muži – ti měli ruce svázané na zádech. Jedna žena tiše plakala.

Teď se Ortolan podíval směrem ke dveřím. „A to je kdo? Posila?“ Zněl pohrdavě. Nick si všiml, že má na čele krvavý šrám.

„Drž hubu,“ nařídila mu Helen. „A teď konečně udělej, co ti říkám, nebo tě střelím do nohy!“

Noha se v tuto chvíli ještě nacházela za stolem, takže nebyla ideálním cílem. Ortolan se slabě pousmál.

Nepodceňuj ji, pomyslel si Nick. Ona vystřelí. Je blázen.

„Možná byste měl udělat, co po vás chce,“ řekl opatrně.

„Ty drž taky hubu!“ zařvala Helen. „A někdo laskavě doneste tu vodu!“

Tentýž člověk co předtím se vyřítil kolem Nicka ven na chodbu. Snad Adriana napadlo se schovat.

Až na ženino vzlykání byl teď klid. Nick cítil, jak mu po zátylku stéká pot. Colin pod maskou ďábla zasténal. Sklonilo se nad něj nějaké děvče, o tom nebylo ani přes masku Gluma pochyb. „Myslím, že už je mu líp,“ řekla.

Posledním členem skupiny byl nějaký kluk, velký a rozložitý, s tlustými prsty. Měl masku mimozemšťana; Nick ho nejspíš neznal. V ruce držel něco, co vypadalo jako uříznutá brokovnice. Hlavní slovo však podle všeho měla Helen. S ní se museli vypořádat nejdřív.

Teprve teď si Nick všiml, že má něco kolem krku: symbol Vnitřního kruhu, rudý, se špičkou namířenou dovnitř. Nikdo jiný ho neměl; Nick si domyslel, že si ho asi vyrobila z tlustého drátu.

Vřískot se vrátil s vodou. Beze slova sklenici podal klečícímu děvčeti. Takže Adriana neviděl.

Když si Colin odkrýval masku, od Nicka, Emily a Victora se odvrátil. Napůl se narovnal, trochu se napil a rozkašlal se.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Helen.

„Jo. Už je to lepší.“

„Dobře. Tak jdeme dál. Ortolane, vstávej.“

Udělal to nerad, to na něm bylo vidět. Nick nedokázal říct, zda má Ortolan strach, nebo ne. Vždycky, když ho viděl předtím, přišel mu vystrašenější. Musel cítit, že se kolem něj něco děje. Ale nebylo to uchopitelné. Teď’už došlo na přímý kontakt a on se uvolnil.

„Zaplatíš za své činy,“ řekla Helen. To byl jistě předepsaný text. „Za svůj chtíč, svou bezohlednost, za své lži.“

Na Helenin signál statný mimozemšťan přiskočil a otevřel jedno z oken. Přímo před sebou viděli Bridewell Place. A nejvyšší plošinu lešení.

Ortolan pochopil. „Řekl bych, že jsem už zaplatil,“ řekl rychle, „a to i když nejsem chtivý, ani bezohledný, natož ulhaný. Víte moc dobře, co všechno jste mi už udělali. To stačí, slyšíte?“

Ortolan by pravděpodobně dal stejně jako Nick všechno za to, aby viděl výrazy obličejů pod maskami.

„Ven z okna,“ řekla Helen. Pistolí mířila na Ortolana. Hlas se jí ani nezachvěl a ruka taky ne.

„Poslouchejte,“ ozval se Victor. „Neznáme se a to, co teď řeknu, bude znít šíleně otřepaně, ale děláte velkou chybu. Co budete mít z toho, že ten chlap vypadne z okna? Půjdete do vězení! Nechte ho na pokoji, běžte domů!“ Teď poprvé něco řeklo děvče-Glum. „Ty jsi jeho kámoš? Komplic?“

„Ale blbost, já toho člověka vůbec neznám,“ vykřikl Victor. „Ale znám Erebos. A přísahám: Erebos vás podvedl. Ať vám za… tohle tady nasliboval cokoli, nedostanete to. Nechte toho. Běžte pryč.“

„Doteď jsme dostali všechno,“ řekl Vřískot. „Pokaždý. Takže nemluv o něčem, čemu nerozumíš.“

„Přesně tak,“ dodal tlustý mimozemšťan. „Vy nejste nikdo. My jsme Vnitřní kruh. Teď padej z toho okna, Ortolane.“

Teď se v mužových očích objevil nepřehlédnutelný strach.

„Já nemůžu.“

„Tak tě budu muset střelit,“ řekla Helen. Zdvihla pistoli a střelila těsně vedle něj.

„Dobře!“ zařval Ortolan. „Udělám to. Udělám to, jasný? Už nestřílej.“ Žena na podlaze teď začala plakat nahlas, nezbývalo než doufat, že to nikoho z Vnitřního kruhu neznervózní. Nickovi bylo nervozitou na omdlení. Někdo výstřel určitě zaslechl a brzo se tu objeví, aby se podíval, co se děje – to by mohlo situaci ještě zhoršit.

Andrew Ortolan se postavil na parapet. Okno bylo velké, ale on byl vysoký a musel se přikrčit, aby se do něj vešel. Protože měl svázané ruce, nemohl se ničeho přidržet. Podíval se prosebně zpět do kanceláře.

„Dál,“ řekla Helen.

„Prosím, ne.“

Znovu zdvihla pistoli, mimozemšťan ji napodobil.

„Nemusíme ho ani trefit pořádně, stačí jen škrábnutí a poletí jako nic,“ hulákal.

Ortolan teď stál na parapetu a levou nohu položil na plošinu lešení, která byla o něco výš.

Vylez na to a pak slez po konstrukci dolů, pomyslel si Nick. To musí vyjít. Dostaneš se bez zranění až na ulici, jen nesmíš ztratit nervy.

Ale Ortolanovi se klepaly nohy. Držel se rukama pevně okenního rámu, bylo na něm vidět, že přesně ví, co má udělat. Přehmátnout a co nejrychleji se chytit železné tyče lešení. Ale vypadalo to, že to nezvládne.

„Ne že budeš volat o pomoc, jinak uděláš bum,“ řekl mimozemšťan.

Ortolanovy svázané ruce chňaply po tyči jako račí klepeta. Bylo utrpení pozorovat, jak přelézal na plošinu; obličej měl sněhobílý a byl celý křečovitě ztuhlý.

V okamžiku, kdy se mu to povedlo a on celkem bezpečně klečel na lešení, zaslechl Nick za sebou nějaký zvuk. Přidal se k nim Adrian.

Pohled na něj vyvolal řadu reakcí.

„Ty?“ zasyčel Ortolan a skoro ztratil rovnováhu.

Helen, očividně stejně překvapená, sklonila zbraň. „Co tu děláš?“ osopila se na něj. „Zmiz.“

„Ty ho necháš jít?“ zeptal se Colin zpoza masky. „Jsi normální?“

Ústí pistole se zhouplo směrem k němu. „Klid. On je tabu.“

„To říká kdo?“

„Posel! Co si myslíš?“

Kdyby se začali hádat, využil by Nick příležitost a s Emily, Adrianem a Victorem by se vypařili.

„Zavolals policii?“ zašeptal směrem k Adrianovi. Odpověď nedostal. Adrian se plně soustředil na muže na lešení.

„Dobrý den, pane Ortolane.“

Při pohledu na Adriana se Ortolan přilepil k tyči ještě víc. „To ty vězíš tady za tím vším?“ zeptal se.

„Ne.“ Adrian šel blíž k oknu a podíval se dolů. „Dolů je to daleko.“

„Nepovídej.“ Ortolanův vztek na chvíli převládl nad ostatními emocemi. „Řekni těmhle maskovaným amatérům, ať mě zase pustí dovnitř.“

„Proč by mě měli poslechnout?“

„Ty s tím přece máš něco společného. Nedělej ze mě blbce. Stačí se podívat, co má ta holka kolem krku, a je mi to jasný!“

Adrian se otočil k Helen, uviděl, co má Ortolan na mysli, a šel bez zaváhání k ní. Chytil symbol Vnitřního kruhu do ruky a pozoroval ho. „Jak to, že to nosíš?“

„Zmiz, tomu nerozumíš!“ Adrian jí bránil ve výhledu na Ortolana.

„To sis vyrobila sama, že jo? Ale proč?“

„Protože jsem ve Vnitřním kruhu a to je jeho symbol.“ Odstrčila Adriana stranou, byl to sice pohyb, který vypadal skoro omluvně, ale na druhou stranu byl natolik silný, že Adrian pozpátku překlopýtal celou místnost. Už to vypadalo, že upadne, ale Emily ho stačila zachytit.

„Vlastně,“ řekl, „je to logo Vay too far. Firmy mého otce.“

„Přesně tak,“ přitakal Ortolan. Druhé slovo skončilo výkřikem, protože zadul silný vítr a rozkýval lešení.

Vítr kromě toho přinesl ještě nějaký zvuk. Sirény. Byla to policejní auta? To bylo možné, navíc se zdálo, že se blíží. V Ortolanově obličeji se odrážela úleva.

„Skoč,“ řekla Helen.

„Co prosím?“

„Říkám ti skoč.“

Došla blíž k oknu, zdvihla pistoli a namířila ji Ortolanovi na hruď. „Skoč, nebo tě dolů sestřelím.“

Sirény se přiblížily, mimozemšťan a děvče-Glum si vyměnili vyplašené pohledy.

„Měli bychom zmizet,“ řeklo děvče. „Někdo zavolal policajty. Dělejte, lidi, rychle!“

„Skoč, hajzle,“ řekla Helen zpod masky umrlčí lebky.

Nickovi se ten obraz vpálil do mozku. Jako by promluvila sama smrt.

„Tví kamarádi mají pravdu, policie je na cestě.“ Strach vyhnal Ortolanův hlas do nepřirozené výšky. „Chytnou tě při vraždě, je ti to jasný? Jestli střelíš, bude z tebe vrah. Strávíš život ve vězení.“ Nemohl odvrátit oči od pistole. Helen u něj stála tak blízko – kdyby zmáčkla spoušť, rozhodně by ho trefila a on by spadl, ať mrtvý, či živý. Bojoval o život.

Na jednoho z maskovaných už jeho slova začala působit. Kluk s maskou Vřískotu se už zatím krok po kroku posunoval ke dveřím a teď se z nich vyřítil ven. Mimozemšťan a Glum vypadali, že by ho rádi napodobili. Obě skupiny – tu stojící i tu ležící – už udržovali v šachu jen pro formu.

Victor si toho všiml. „Klidně běžte,“ povzbuzoval je oba. „A víte co? Prozradím vám malé tajemství – s hrou je konec. Je úplně jedno, co uděláte, posel vás za to neodmění. Za to vás ale potrestá nějaký soud. S Erebosem je konec, je…“

„Drž hubu, vůbec nevíš, co říkáš!“ zakřičela Helen. Na chvíli namířila pistoli na Victora, ale jen na tak dlouho, než si znovu uvědomila, co má za úkol. Pak se opět zaměřila na Ortolana. „Skoč!“ zařvala a šla k němu o krok blíž.

Chvíli to vypadalo, že ji poslechne. Podíval se dolů, jako by chtěl odhadnout výšku nebo své šance dostat se na zem po lešení. Pak se mezi Helen a okno postavil Adrian.

Victor a Nick se současně vrhli dopředu a stejně rychle se oba zase zastavili. Helen musela zůstat klidná, hlavně nesměla začít střílet.

„Běž pryč, Adriane,“ řekl Nick.

Adrian se nehnul z místa. Nick si všiml, že Helen znervózněla, přešlápla, aby měla na Ortolana lepší výhled. Ale pistoli nesklonila.

„Na Adriana přece střílet nebudeš, ne?“ zeptal se Nick. „Ten za to šílenství tady nemůže.“ Přerušila ho siréna.

Teď se dali na úprk Glum a mimozemšťan. Nick je zahlédl jen koutkem oka, řítili se pryč, jako by jim teprve teď došlo, jak je situace vážná.

„Ne,“ křičel za nimi Colin. „Nenechávejte mě tady! Vemte mě s sebou, vy srabi!“ Pokusil se narovnat, vykřikl bolestí a zase se zhroutil na zem. Maska mu sklouzla do strany a odhalila jeho tmavou pleť.

„Pane Ortolane,“ řekl Adrian. „Řekněte tu teď přede všemi, že jste se pokusil mému otci ukrást Boží jiskru. Pokud to neuděláte, uhnu.“

„Proč už konečně někdo těm šílencům nesebere tu zbraň?“ vykřikl Ortolan. „To přece nemůže být tak těžký!“

Před domem zakvílely pneumatiky. Na zdi protějšího domu se odráželo modré světlo.

„Jsem tady nahoře!“ ječel Ortolan. „Tady! Dostaňte mě dolů!“

Otočil se zpět do místnosti. „To stačí, jdu dovnitř. Konec s tímhle šílenstvím!“

Adrian ustoupil do strany, jak řekl, a ústí zbraně teď mířilo Ortolanovi přímo na hlavu.

„Ne! Prosím!“ Skrčil se na lešení, ztratil přitom rovnováhu, vykřikl, zase se uklidnil.

„Řekněte to,“ opakoval Adrian.

„K čemu? Žádný soud světa by to neuznal! Vyhrožujete mi!“

„O to mi nejde. Řekněte to. My oba víme, že je to pravda.“

Před domem se ozval hluk. Někdo křičel nějaké příkazy, bouchly dveře od auta. Svázaní zaměstnanci začali být neklidní. Nick se modlil, aby žádný z nich neztratil nervy, protože se zdálo, že Helen dochází trpělivost.

Pot jí tekl zpod masky po krku a Nick cítil její stoupající vztek, jako by byl jeho vlastní.

Adrian se opět postavil před Ortolana a zadíval se na něj.

„Tvůj táta byl zpropadenej génius,“ vykřikl Ortolan, „ale neměl ani ponětí o obchodě. Mohli jsme celou branží otřást v základech, ale on chtěl bezpodmínečně všechno dělat sám.“

„Ukradl jste mu ten program?“

„Jo! Jo, ksakru! A nelituju toho, rozumíš?“

„Vydíral jste ho? Okradl? Terorizoval?“

„Jo, když tomu tak chceš říkat. Ale nevyšlo to, o. k.? Nikde jsem plnou verzi Boží jiskry nenašel. Nic, s čím bych mohl začít. Takže se zase uklidni.“

Adrian se otočil. „Helen, nech ho jít.“

„Ne, teď hezky skočí! Uhni.“

Adrian se nehnul z místa. Helen si odsunula masku na stranu. „Promiň,“ řekla a dala Adrianovi takovou ránu pěstí, že odletěl na druhý konec místnosti.

Nick s Victorem zareagovali současně, vrhli se zezadu na Helen – Victor ji svou vahou strhl k zemi, zatímco Nick se pokoušel dostat k ruce s pistolí.

Helen se bránila ze všech sil. „Nechte mě! Já jsem poslední bojovník, který ještě může bitvu vyhrát!“

„Žádná bitva není,“ supěl Nick. „Už neexistuje žádný posel a ani žádný úkol. Přestaň Helen! Prosím!“

„Zrádci!“ ječela.

Pak vedle Nicka padl výstřel tak hlasitý, že si myslel, že musí být mrtvý. Zastřelený. V další vteřině mu došlo, že výstřel trefil jen zeď, ale z úleku povolil sevření. Helen se otočila a střelila po Ortolanovi, který se zrovna snažil vlézt oknem zpět do kanceláře.

Trefila ho do boku. Chvíli tam stál, jako zamrzlý uprostřed pohybu, napůl vevnitř, napůl venku, pak se začal pomalu převažovat dozadu.

Nick zahlédl, jak se k Ortolanovi vrhl černý stín a chytil ho za ruku. Victor. Strhl muže přes parapet do kanceláře a položil ho na podlahu. Ortolanova košile se zbarvila krví.

„Zvládla jsem to,“ těžce dýchala Helen za maskou. „Věděla jsem, že to vyjde.“

První šok odezněl, ale i tak Nickovi trvalo několik úderů srdce, než nad svým tělem opět nabyl vlády. Vytrhl Helen zbraň z ruky a dal ji Victorovi.

„Co uděláme teď? Koukej, jak krvácí… Potřebujeme sanitku.“

Jeden ze svázaných mužů zdvihl ruce. „Sundejte mi tu pásku, pak se mu o to zranění postarám. Rychle!“

Nick udělal, co mu muž řekl. Cítil se zvláštně, trochu se mu motala hlava. Jako kdyby měl za chvíli upadnout do mdlob. „Potřebujeme sanitku,“ opakoval.

Najednou bylo důležité si sednout. Nickovi se před očima dělaly mžitky a bylo to čím dál horší. Nahmatal první volnou židli, předklonil se a čekal, až to přejde.

Když zase vzhlédl, seděla Helen vedle něj. Pozorovala své ruce. Někdo by ji měl zadržet, napadlo Nicka. Ale ona přece neutíká.

Kroky na schodech. Přijel jeden z výtahů. Za chvíli přijde pomoc, aspoň pro některé. Pro jiné…

„Helen?“ oslovil ji a sundal jí masku z obličeje. Pod ní se objevil široký, zpocený, ale spokojený obličej.

„Neříkej mi Helen,“ řekla. „Jsem BloodWork.“

Policie, lékaři, sanitáři. Kancelář byla plná lidí, kteří mluvili jeden přes druhého. Jako prvního odnesli zraněného Ortolana a postarali se o Colina, u něhož měli podezření na zlomená žebra a možná i natrženou slezinu. Ortolan mu vytrhl basebalovou pálku a několikrát ho s ní praštil do břicha, vyprávěl jeden ze zaměstnanců. Nick zíral, že za to Helen Ortolana hned nezastřelila – možná to bylo proto, že Colina nikdy nemohla vystát.

Než ho odnesli, zavolal Colin na Nicka, a ten se k němu sklonil. Colin ho chytil za ruku.

„Nicku, budeš vypovídat v můj prospěch? Určitě mě obviní a hodí do jednoho pytle s Helen. Ale já bych nikdy nevystřelil, já si schválně vzal tu pálku. Prosím.“

Nick nedokázal svou ruku z Colinova sevření nevytrhnout. „Na to je… moc brzo. Možná. Jo. Prosím tě, nech mě.“

„Já taky neudělal nic Jamiemu! Přísahám!“

„Já vím,“ řekl Nick.

Colina odnesli do sanitky a Nick následoval jednoho z policistů na okrsek kvůli výslechu.

Je lehké to tu opustit, když se k tomu jednou rozhodnete. Ohlížím se a nejradši bych se rozesmál. Všechno to brzy bude minulostí a já sám jsem už jen vzpomínkou, pro mnohé bolestivou, pro jiné trapnou.

Má práce je u konce. Co se stane teď, se už nedozvím. To je dobře. Tak nepodlehnu pokušení zasáhnout a strhnout kormidlo.

V budoucnosti se skrývá nespočetné množství možností, které čekají na to, stát se skutečností. Nepociťuji zvědavost. Kdybych byl zvědavý, zůstal bych. Nevím. Jsem unavený. I proto je opouštění tak snadné.

33.

Skrz hustý déšť vypadala Whittingtonská nemocnice jako velký šedohnědý panelák. Nick si stáhl kapuci hluboko do obličeje, i tak ale zmokl. Malý balíček s Jamieho oblíbenou čokoládou, který s sebou nesl, strčil do bezpečí vnitřní kapsy nepromokavé bundy.

Pokoj byl ve třetím patře. Když stál u dveří, nejradši by se zas na místě otočil a odešel. ‚Je vzhůru,‘ řekl jim pan Watson. ‚Ale ještě mu není úplně dobře.‘ Nikdo se blíž neptal.

Nick zaťukal. Zaťukal ještě jednou. Žádná odezva. Plný zlých předtuch otevřel dveře.

Dvě postele, jedna prázdná. V druhé ležel Jamie a vypadal hrozně malý. Křehký. Nick se zhluboka nadechl.

„Ahoj Jamie. To jsem já, Nick. Slyšel jsem, že už je ti líp, tak jsem si říkal, že se stavím.“

Jamie se nehýbal. Hlavu měl na stranu, půlka byla oholená, podobně, jako to měla Kate, jen s tím rozdílem, že Jamiemu se přes holou část hlavy táhl steh.

„Něco jsem ti přinesl.“ Nick vytáhl balíček z kapsy a šel pomalu blíž. Teď zahlédl i Jamieho obličej. Ležel s otevřenou pusou a zíral na zeď.

Tak přece. Nickovi se stáhlo hrdlo. Rychle se zadíval jinam.

„Emily tě pozdravuje. Brzo se za tebou taky staví. V posledních týdnech se toho hodně stalo.“

Jamie stále zíral do zdi, Nickovi se zdálo, že v jeho tváři zahlédl škubnutí svalu. Ale možná si to jen namlouval.

„Jamie. Tak rád bych věděl, jak ti je. Strašně mě mrzí, že jsem na tebe ten den byl tak hnusnej. Tisíckrát jsem si přál, abych se tehdy zachoval jinak. Ale s hrou je konec, z toho asi budeš mít radost. Nejen kvůli mně, ale obecně.“

Usmál se Jamie? Ne.

„Jestli mě slyšíš, jestli rozumíš aspoň jednomu slovu z toho, co ti tu říkám, udělej něco, prosím! Zamrkej nebo zahýbej palcema na nohou, nebo cokoli.“

Reagoval? Opravdu reagoval? Nick si kousal rty, zatímco pozoroval, jak Jamie neskutečně pomalu posunuje pravou ruku po peřině, kousek ji zvedá a natahuje prsty.

„Jsi skvělej, Jamie,“ zajíkal se Nick. „To se zase zlepší, uvidíš.“

Jamieho ruka visela ve vzduchu, prsty mu cukaly, pak je pokrčil, jeden po druhém, všechny kromě prostředníčku. Pak otočil hlavu, podíval se na Nicka a zazubil se.

„Coxi, ty blbče, vyděsils mě k smrti!“ vykřikl Nick a musel se ovládnout, aby Jamieho nezačal boxovat do žeber nebo mu přinejmenším nepadl kolem krku. „Tobě už je zase dobře, jo? Uf, to jsem rád. Já si fakt myslel, že jsi… mimo.“

„Mně že je dobře? Zbláznil ses? Ty bolesti hlavy určitě nejsou z tohohle světa a ani netušíš, jak parádní je zlomená kyčel.“ Jamie se zasmál, hned ale bolestí zamhouřil oči. „Ale dostávám proti tomu super prášky. Jen kvůli tomu se to celé vyplatilo.“

„Blbče. Já tě viděl na té ulici a myslel si, že je po tobě. Ten obrázek už nikdy nevyženu z hlavy.“

Jamie se opět nestydatě zazubil. „Pošli mi kopii.“

Vyšlo najevo, že si vzpomíná na všechno kromě posledních dvou dnů před nehodou. Vztek ze hry byl stále tu.

„Už to nefunguje,“ řekl Nick. „Žádný z hráčů se nemůže zalogovat. Když prohráli bitvu, ztmavlo to, všem současně. Tma. Konec. Padla. Několik lidí je z toho pořád ještě úplně mimo.“

„Jak to? Vypnul někdo server?“

„Ne.“ Nick si uvědomil, že Jamie neměl ani tušení, co byl Erebos zač a čeho všeho byl schopný. „Byla to velmi neobvyklá hra. Uměla číst a taky tomu přečtenému rozumět. Mám teorii, že během bitvy neustále prohledávala internet a čekala na zprávu, že – jak to mám říct – je její nepřítel mrtvý. Ta zpráva nepřišla, zato se objevila jiná. V návaznosti na to se hra vypnula.“

Na Jamieho to udělalo dojem. „To je neskutečný.“

„Jo.“

Jamie teď působil zamyšleně. Bylo moc brzo na to, aby mu řekl celou pravdu? Ne, pomyslel si Nick. Čím dřív to budeme mít za sebou, tím líp.

„Poslyš,“ začal. „Ta tvoje nehoda vlastně nehoda nebyla. Někdo si ti pohrál s brzdami, proto jsi tak šílenou rychlostí vjel do té křižovatky.“ Nadechl se. „Vím, kdo to udělal. Jestli chceš, řeknu ti to.“

Jamie měl ve tváři vepsanou nevíru. Otevřel pusu, zase ji zavřel, otočil hlavu ke stěně. „Na tu nehodu si nepamatuju. Ani na ty dny předtím. Co se dělo během nich, to bych rád věděl.“ Dotkl se jizvy na hlavě. „Měla s tím hra něco společného?“

„Jo.“

„Chápu. Možná to budu chtít vědět až někdy příště.“ Nasadil křivý úsměv. „Co mě ale zajímá: Může se stát, že toho člověka potkám ve škole a dám mu z čirého přátelství půlku své svačiny?“

Nick zavrtěl hlavou. „Ne.“

Brynne skutečně změnila školu. Na policii nešla, aspoň pokud Nick věděl.

„Jak dlouho tu ještě musíš zůstat?“ zeptal se.

„Ještě to může chvíli trvat. Pak půjdu na rehabilitaci, ke všem těm starým ženským, co si zlomily kyčel. Jsem zvědavý, jestli na mě poletí.“

Jamieho mozek včetně zábavního centra byl netknutý. Nick by nejradši začal nahlas zpívat.

„Až zas budeš fit, musím ti někoho představit. Bude se ti líbit.“

„Nějakou holku?“

„Ne tak docela. Ale někoho s podobným smyslem pro humor, kdo pije čaj ještě radši než ty.“

Další setkání proběhlo o dva dny později. Zorganizovala ho Emily, protože chtěla dovést věci až do konce. „Pro mnohé to je těžké,“ řekla. „Hra skončila tak náhle, že po sobě zanechala obrovskou díru.“

Nick, který si ještě pamatoval tu svoji obrovskou díru, s ní souhlasil. Navíc měl ještě takový nápad, plán, který mohl uskutečnit jen spolu s bývalými hráči.

S pomocí pana Watsona zamluvili v jednom centru pro mládež velký sál a ve všech školách, o nichž věděli nebo jen tušili, že na nich byli hráči, rozvěsili letáčky.

S takovým náporem ovšem Nick nepočítal. Když vstoupil do sálu, byly už všechny židle dávno obsazené a další lidé seděli na zemi. Pokusil se přítomné spočítat, ale vzdal to ještě před půlkou. Každopádně jich bylo víc než sto padesát. Za chvíli budou muset i přes chladný listopadový večer otevřít okna, aby se tu neudusili.

Nick se postavil dopředu a počkal, dokud neutichne většina rozhovorů.

„Ahoj,“ řekl. „Jmenuju se Nick Dunmore, mnozí z vás mě znají ze školy. Jako vy všichni jsem hrál Erebos a zamiloval jsem si ho, opravdu. Přesto – a to mi teď prostě musíte věřit – je dobře, že ta hra skončila. Ale než vám vysvětlím, co za ní ve skutečnosti vězelo, myslím si, že bychom se měli představit svými druhými jmény. Pravidla už neplatí. Takže: Ve hře jsem byl Sarius, temný elf, a vyhodili mě jako osmičku.“

Pár lidí se zasmálo. „Sarius, fakt? Ty jsi byl Sarius?“

První hned chtěli začít se svými vlastními příběhy, zkušenostmi a anekdotami – Nick je jen velmi obtížně brzdil.

„Stop! Nejdřív musíme probrat něco důležitého. Poslouchejte: Asi jste všichni četli v novinách, co se stalo. Ortolan nebyl žádné monstrum, ale opravdový člověk. Sice nijak milý, ale pořád člověk. Bude za pár dní propuštěn z nemocnice a pak bude pravděpodobně pokračovat v tom, co dělal dosud.“ Naslouchali mu, výborně. „Erebos měl jen jediný cíl, oplatit panu Ortolanovi jeho podrazy. To nevyšlo, což je na jednu stranu dobře; na druhou stranu by z toho neměl vyjít nedotčený.“

Pár přítomných přikývlo, na většině ovšem bylo vidět, že nerozumí vůbec ničemu.

„Důležité je,“ pokračoval Nick, „že vy jste přece všechny opravdové“ úkoly splnili. Já bych je rád sesbíral. Především ty, které neměly nic společného s lidmi na vaší škole. Všechno, o čem jste si říkali, k čemu to tak asi může být a komu to prospěje, prosím sepište. Pokud jste něco fotili, skenovali nebo kopírovali a ještě to máte u sebe, dejte mi to.“

Teď se na něj všichni dívali nedůvěřivě.

„Nikdo to proti vám nepoužije, slibuju. Ale my se to pokusíme použít proti Ortolanovi, pokud by se ukázalo, že schovává nějakou špínu. Čemuž dost věřím. Sejdeme se tu zase za týden, souhlasíte? A teď bych rád věděl, kdo jste všichni byli.“

Bylo to, jako by se protrhla přehrada. Nick trval na tom, aby si brali slovo jeden po druhém, ale už brzy mluvili všichni současně. Každý chtěl vyprávět ten svůj příběh a zjistit, kdo se skrýval za bojovníky, se kterými se během hry hodně setkával. Nick vzdal svou roli moderátora a vmísil se do davu k ostatním.

Rychle se vytvořily malé skupinky, ale mnozí lidé zůstali sami, tak jako Rashid. Na rozdíl od členů Vnitřního kruhu dopaden nebyl, ale Nick na něm viděl stísněnost. Pořád ještě se bál, že ho někdo udá.

Nick k němu s úsměvem přišel. „Už dlouho mě zajímá, kdo jsi byl. Blackspell?“

Rashid rozpačitě pokrčil rameny. „Pořád ještě si připadám divně, když mám mluvit o své postavě. Nepřijde mi to správné.“

„Už s tím přestaň. No tak, řekni mi to. Blackspell?“

Rashid se skoro neznatelně pousmál. „Vedle. Byl jsem Nurax.“

„Ten vlkodlak! Na toho bych si tě netipl. Jaké to bylo hrát jako vlkodlak? Líbilo se ti to?“

Bavili se o přednostech jednotlivých národů, o dobrodružstvích, která zažili oba, i o těch rozdílných. Další se k nim přidali, vyprávěli o svých postavách a zážitcích – v sále to hučelo jako ve včelím úlu.

Nick se propracovával masami lidí a hledal hráče, které potkával nejčastěji. Chtěl vědět, kdo byli Sapujapu a Xohoo – nebo Galaris, jejíž jméno bylo na dřevěné krabici. Po chvíli mu na rameno poklepala Aisha.

„Čau, Sariusi. To mě hrozně překvapilo, víš? Myslela jsem si, že jsi LordNick. Většina lidí si to myslela.“

„Já vím,“ vzdychl Nick. „Chtěl bych ho za každou cenu potkat a zeptat se, co si při tom vlastně myslel. Dej mi vědět, kdybys na něho narazila, jo?“ Uraženě se na něj podívala. „A kdo jsem byla já, to tě nezajímá?“

Víc by mě zajímalo, jestli vysvětlíš tu svoji historku s obtěžováním. „Ale jo, jasně,“ řekl. „Známe se?“

„No ano,“ řekla s úsměvem. „Ale vystát jsme se nemohli. V aréně jsi mi sebral dvě úrovně.“

„Feniel?“

„Přesně tak.“

Po dvou hodinách měl Nick poměrně dlouhý seznam lidí a jejich přezdívek, který byl tentokrát správný. Za Blackspellem se skrýval Jerome, za LaCorem, dalším upírem, to byl tichý Greg. Z Xohooa se vyklubal Martin Garibaldi, jehož Nick pozoroval, jak den po svém vyloučení žebrá u kamaráda. Nick spolkl zklamání. Doufal, že z Xohooa bude kamarád i v reálném životě.

O něco později našel Sapujapa, který nebyl trpaslíkovi podobný ani za mák, byl to vysoký, bidlovitý kluk jménem Eliott. Byl v posledním ročníku a chtěl jít studovat anglickou literaturu. Vyměnili si čísla, bavili se o filmech a hudbě a došli k tomu, že Eliott byl rovněž fanouškem Hell Froze Over.

„Své fandovské tričko už bohužel nemám,“ povzdechl si. „To jsem obětoval na oltář jedné úrovně v Erebosu. Fakt nevím k čemu.“

Nick se smíchy málem zadusil, proto mu trvalo trochu déle, než mohl Eliottovi říct svůj příběh.

„Tak to je rozhodně důvod jít spolu někdy do šenku brousit sekery,“ zažertoval Eliott a dodal, že je Nick neskutečně podobný LordNickovi.

„Já vím,“ řekl Nick vynervovaně. „Sám bych rád věděl, kdo si můj obličej vypůjčil.“

Někdo za ním si odkašlal. „S tím ti asi můžu pomoct.“

Nick se otočil. Dan, Manekýn číslo jedna.

„Aha. A kdo?“

Dan rozpačitě sklopil zrak. „Neříkej to dál, jasný? Jsem si celkem jistý, že to byl Alex. On… tě obdivuje. Už pár let. Nějakou dobu se pokoušel tě napodobovat, nevšiml sis toho? Ne? No jo, já jo.“ Dan se poškrábal na zadku. „Když jsem Alexovi hru dal a hned nato se objevil klon Nicka Dunmora, hned mě to napadlo.“

A co když jsi to byl ty sám? „Proč mi to říkáš?“

Dan se podrbal ještě vehementněji. „No jo, Alex je můj nejlepší kámoš. A on fakt trpí tím, že mu pořád říkáš Manekýn. Napadlo mě, že když ti řeknu, jak jsi mu sympatický, že na něho budeš milejší. On sám sem jít nechtěl. Bylo mu to trapný, což taky potvrzuje moji teorii.“

Danovo vyprávění se Nicka zvláštně dotklo. Uměl si pro LordNickovu existenci představit celou řadu motivů, ale obdiv mezi nimi nebyl.

„A ty?“ zeptal se Dana. „Kdo jsi byl ty?“

„Auvajs,“ zakřenil se Dan. „Tím si teď bonusové body nezískám. Byl jsem Lelant a mrzí mě to, ale tvůj Krystal přání už ti vrátit nemůžu.“

Mnoho věcí se během večera vysvětlilo, ale všechno ne. Kdo byla Aurora, kočičí žena, která zemřela v labyrintu v boji proti škorpionovi, to se Nickovi zjistit nepodařilo. Zato za Galaris se skrývalo hubené bledé děvče s brýlemi ze sedmičky. Stejně tak jako Nick, netušila nic o obsahu krabice, pouze ji přenesla z místa na místo. Tyranií, barbarkou s extra krátkou sukní, byla nesmělá Michelle. Od ní taky byly prášky, kterými měl Nick otrávit pana Watsona. Michelle je ukradla svému dědečkovi ze skříňky s léky. A to aniž by byla odhalena, protože dědeček měl vždycky v zásobě dvojitou dávku. Pro všechny případy.

Henry Scott, Nickův novic, se proměnil v Bracca, ještěřího muže.

„Kdo byli lidé ve Vnitřním kruhu?“ zeptalo se baculaté asijské děvče později večer, když už většina přítomných odešla.

„Helen byla BloodWork,“ řekl Nick. „Ta je na tom teď špatně. Je v péči psychiatrů, říkal pan Watson.“

„A Wyrdana? A Drizzel?“

Wyrdanino pravé jméno Nick neznal. V duchu jí stále říkal Glum. Byla z jiné školy stejně jako Vřískot a mimozemšťan. Jeden z těch dvou také musel Nicka strčit pod metro – ale už nebylo důležité, kdo z nich to byl. Byl na tom podobně jako Jamie – ten taky netušil, kdo mu vysadil brzdy.

„Drizzel,“ řekl Nick, „byl pravděpodobně Colin. Znáš ho? Vysoký, tmavý, hraje basket.“

A kdysi to býval i můj kamarád.

34.

První víkend po dlouhé době, kdy chtěl Nick jen odpočívat. Klid. Spánek. Kino s Emily.

Bohužel Victor nebyl stejného názoru. Měl nápad, od kterého se nechtěl nechat odradit. Hádali se po telefonu skoro půl hodiny.

„To je šílený.“

„Vůbec ne. Je to to jediný správný.“

„Adriana tím úplně zničíš.“

„To si nemyslím.“

Nick hledal vhodná slova. „Kromě toho to nebude fungovat.“

„Ale jo. Bude. Už je to vyzkoušené.“

„Tak to udělej. Ale já u toho být nechci.“

S tím Victor očividně nepočítal. „Ale no tak. Měli bychom u toho být všichni, to Adrianovi dlužíme. Emily řekla, že přijde.“

Nakonec to Nick vzdal. Hlavně kvůli Emily, aby byl upřímný. Ale neměl z toho vůbec dobrý pocit.

Victor překonal sám sebe. Tři druhy čaje ve třech různých konvicích, sušenky a kousky pizzy. Rozvalovali se v pokoji na gaučích, jedli a povídali si. Emily navštívila Colina v nemocnici a dozvěděla se, že bude muset jít před soud stejně jako Helen a ostatní členové Vnitřního kruhu.

„Možná nás pozvou jako svědky,“ řekla Emily. „Problém je, že hra přestala fungovat. Pro soudce bude těžké pochopit, co se vlastně stalo.“

„Na druhou stranu,“ řekl Nick, „mu to můžou stovky lidí vyprávět. Ti to všichni viděli a zažili.“

„Jen já ne,“ řekl Adrian tiše.

Lepší nahrávku na smeč Victor dostat nemohl. „To je pravda. Celá hráčská část zmizela. To je mi moc líto, ale víš co – myslím si, že hodně z toho by se ti moc nelíbilo. Ale je tu něco, co bys měl vidět.“

Vytáhl Adriana z gauče a zavedl ho do počítačové místnosti. Před největší obrazovku postavil nejlepší židli.

„Sedni si.“

Adrianův obličej byl jednou velkou otázkou.

„Začátek pořád ještě bez problémů funguje,“ řekl Victor, přitáhl si stoličku a sedl si vedle Adriana.

Nick s Emily ho napodobili; vytvořili kolem Adriana takový malý půlkruh, jako by ho chtěli chránit.

Victor zapnul monitor.

Lesní mýtina. Bledý měsíční svit. Uprostřed Bezejmenný, schoulený na zemi.

Jako v transu vzal Adrian myš a změnil perspektivu pohledu.

„To znám. To je blízko Way Valley,“ řekl. „Koukejte, tam vzadu, ten strom, co se už od země větví. Tam jsme si vždy zaklínili batohy, když jsme tu dělali piknik.“

Dovedl tam svého Bezejmenného, zastavil ho. Pak mu poručil, aby se sehnul a zdvihl něco, co vypadalo jako modře nalakovaný kousek dřeva. Nick zahlédl, jak se Adrianovi po obličeji koulí několik slz.

„Co to je?“

„Můj kapesní nůž. Tam nahoře jsem ho ztratil, když mi bylo sedm, a celý zbytek dne jsem pak bulel.“

Nick s Emily se na sebe podívali. Mohlo to být horší, než si představovali. Emily položila Adrianovi ruku na rameno.

Bezejmenný našel cestu vedoucí z mýtiny – byla to spíš stezka, která se mezi stromy čas od času ztratila. Ale Adrian, to Nick pochopil, věděl moc dobře, kam jde. Zastavil se jen občas, aby se zorientoval, dával také sám od sebe a zcela samozřejmě pozor na výdrž. Po chvíli přišel k potůčku, kde Bezejmenného opět zastavil.

„Tady jsme jednou…

Tamhle je,“ zašeptal Adrian. Nick nejdřív nevěděl, co má Adrian na mysli, ale potom ve tmě objevil dva zářící body a krátce na to celé tělo zvířete.

„Vy jste tu potkali lišku?“

Adrian přikývl. Netrvalo to dlouho a liška odběhla, zmizela mezi keři.

Bezejmenný šel dál, podél potoka. Na místě, kde tři kameny tvořily něco jako malý most, přes něj přešel. Tady cesta klesala; Nick by ze všeho nejradši Adriana od počítače odtáhl, protože tam dole už viděl mihotání ohně.

Mrtvý muž tentokrát neseděl a nezíral do plamenů. Stál vzpřímeně a Bezejmenného pln očekávání vyhlížel.

„Adriane?“

„Tati,“ zašeptal Adrian.

Nick zahlédl, jak Adrian rukou sevřel myš. Bezejmenný zaváhal a zastavil se.

„Šel jsi naší cestou. Řekni mi, jestli jsi Adrian.“

Adrian položil prsty na klávesnici.

„Ano. Jsem to já.“

Mrtvý muž se usmál. „To je dobře. Doufal jsem, že přijdeš, až bude po všem.“

„Máme jít pryč?“ zeptal se Nick.

Adrian zavrtěl hlavou. Několikrát se chystal začít něco psát, ale očividně nevěděl, jak na to.

„Jak se máš?“ napsal nakonec.

„Můj plán ztroskotal. Kdybych to ještě zažil, pravděpodobně bych byl velmi naštvaný.“

Z Adrianových úst se vydral zvuk, něco mezi zasupěním a smíchem.

„Já jsem taky naštvaný. Na tebe. Proč jsi to udělal?“

„Co udělal?“

Adrianovy prsty teď doslova létaly nad klávesnicí.

„No co myslíš? Ty jsi prostě zdrhnul! Víš, jak to bylo hrozné? Máma musela být ty první dny pod práškama, ona tě našla. Nenechal jsi nám ani dopis. Vůbec nic. Proč?“

Poprvé se zdálo, že mrtvý muž váhá.

„Nevěděl jsem, co bych měl napsat. Erebos byl hotový a všechno bylo perfektní. Vytvořil jsem něco jedinečného. Vidíš přece, jak je to dobré, nemám pravdu? Pak už mohly přijít jen boje, procesy, pravděpodobně vězení, zničený život. Erebos byl dokonalý, ale já ne. Hnusilo se mi všechno, co bylo venku.“

„Vždyť jsi už vůbec nevěděl, co je venku,“ napsal Adrian. Slzy mu tekly po obličeji a on je nechal, jako by si jich ani nevšiml.

„Skoro dva roky jsi přece nikde nebyl.“

„Ano. Svět mi připadal nesnesitelný. Jen náhody a nevypočitatelnost věcí. Proto jsem se z něj stáhnul, ale zanechal v něm Erebos. To nejlepší, co jsem kdy vytvořil.“

„To nejbrutálnější, co jsi kdy vytvořil. Jeden kamarád leží v nemocnici a málem umřel, pár dalších spolužáků možná půjde do vězení, protože chtěli zabít Ortolana. Tati? Ty jsi věděl, že se něco takového stane, že mám pravdu?“

„Nechal jsem tomu volný průběh.“

„Jak jsi to mohl udělat? Nejsou o moc starší než já a s tvou pomstou neměli nic společného.“

Mrtvý muž se posadil na kámen u ohně.

„Erebos byl mincí, kterou jsem hodil. Zatímco se otáčela ve vzduchu, byl jsem už dávno pryč. Hráči měli vždy na výběr, mohli kdykoli skončit. Na začátku museli všichni projít kolem mě a já je všechny varoval. Každého z nich.“

Z ohně vyletěly jiskry a odrazily se v zelených očích Larryho McVaye, tak podobných očím jeho syna.

„Kdo měl výčitky svědomí, byl zachráněn. Těch, kdo zůstali, jsem použil. Ale měli šanci. Jako všichni ostatní.“

Nick si vzpomněl, jak blízko měl k tomu, otrávit pana Watsona. Pak si vzpomněl na Helenin spokojený, zpocený obličej a nejradši by se rozplakal.

„Nic z toho nebylo čestné, tati. Ty jsi je ovlivnil, změnil a zneužil, pro pomstu, ze které ani nebudeš nic mít.“

Mrtvý muž zvolna potřásl hlavou.

„Já je všechny varoval.“

„Nevaroval jsi je pořádné, tati. Ne tak, aby ti věřili, nebo snad jo?“

„Varoval jsem je.“

Adrianovi sklouzly prsty z kláves.

Závan větru shodil muži kapuci a počechral jeho blonďaté vlasy. Nastala pauza. Adrian ani na vteřinu neodvrátil pohled od obličeje svého otce. Vypadalo to, jako by mezi nimi probíhal rozhovor beze slov, který ostatní nemohli sledovat. Pak se Adrian otřásl.

„Ty jsi to neudělal pro mě. To jen aby bylo jasno. Já s tím nesouhlasím a nechápu, jak jsi po mně mohl chtít, abych tu hru rozšířil mezi lidi.“ Larry McVay se pousmál.

„Na tebe žádná vina nepadá. Nedělej si výčitky.“

„To nejde! Já si výčitky dělám. Byl jsem pro tebe jen další postavičkou ve hře.“

Mrtvý muž odvrátil svůj pohled a zadíval se do ohně.

„Já tě chránil.“

Adrian se nahlas rozesmál.

„Kdybys mě chtěl chránit, nezabil by ses. To bylo zbabělé, tati, tak zbabělé!“

„Mrzí mě to. Ale už to nemohu změnit.“

„Ne. A ani to napravit.“

„Ne.“

Adrian zdvihl ruku a Nick si chvíli myslel, že chce pohladit obrazovku, tam, kde bylo čelo mrtvého muže. Ale Adrian svůj pohyb zbrzdil a ruka mu zase klesla.

„Tati?“

„Ano?“

„Ty jsi přece všechno, co mi tu teď říkáš, extra připravil, pro případ, že sem přijdu. Přemýšlel jsi nad tím, co na mé otázky odpovíš, podle toho, jak hra dopadne. Je to tak?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Myslíš, který den?“

„Ano.“

„Bylo to dvanáctého srpna, ve tři čtvrtě na dvě.“

Emily chytla Adriana pevněji, když zavzlykal a zabořil obličej do dlaní. Držela ho déle než minutu, zatímco mrtvý se na ně na všechny přátelsky díval z obrazovky.

McVay se oběsil třináctého srpna, vzpomněl si Nick. Tak krátce potom.

„To by to ještě mohl změnit. Všechno, všechno mohl změnit,“ zavzlykal potichu Adrian.

Vzal si papírový kapesník, který mu podal Victor, a vysmrkal se, aniž by přitom spustil oči z obličeje svého otce. Ruce si našly cestu zpět na klávesnici.

„Ta hra pro tebe byla důležitější než my, co? Ortolan byl pro tebe důležitější.“

„Mrzí mě to.“

„Ani ses se mou nerozloučil, tati. To bylo asi to nejhorší. Že jsi nám nenechal žádnou zprávu.“

„Mrzí mě to.“

„Tak jsi mi chyběl. Už ty dva roky předtím.“

„Mrzí mě to.“

Vypadalo to, že muž dospěl k hlavnímu poselství své zprávy.

Adrian mlčky přikývl. Opět se na sebe dlouze zadívali. Chvíli trvalo, než Nickovi došlo, že ve skutečnosti se díval jen jeden z nich, ale tím se to nestalo snesitelnějším. Oheň praskal a vítr se proháněl v korunách stromů v lese, ve kterém Larry McVay se svým synem Adrianem kdysi potkali lišku.

„Žij blaze, tati.“

„Už jdeš?“

„Myslím, že jo. Jo.“

„Žij blaze, Adriane. Dávej na sebe pozor.“

Mrtvý muž se usmál, zvedl ruku a zamával. Adrian zamával zpět. Pak vypnul počítač, padl Emily na rameno a plakal, dokud neusnul.

Předvánoční doba měla Londýn pevně ve svých třpytivých rukou. Svítící vánoční stromy, sněhové vločky, svíčky a hvězdy zářily v zaplněných ulicích; ať člověk vstoupil do kteréhokoli obchodu, všude se z reproduktorů ozývaly Jingle Bells a Last Christmas.

Nick se s Emily sešel v Muffinki’s u Covent Garden. Když přišel, čekala tam už na něj.

Pozdravili se beze slov a láskyplně. Nick si nikdy nezvykne na to, že Emily teď patří k němu. Pokaždé, když se políbili, se málem utopil ve vlně štěstí.

„Mám dobré zprávy,“ řekl a odhrnul jí vlasy z čela. „Včera jsem dostal od bývalých hráčů nový materiál. Jsou mezi tím nahrávky rozhovoru mezi Ortolanem a jistým Tomem Garshem. Ortolan dává Garshovi celkem jasný příkaz vloupat se k jedné konkurenční firmě.“

„To zní dobře.“

„Kromě toho máme fotky, na kterých jsou Ortolan a Garsh vyfoceni spolu. Victor se informoval, Garsh už třikrát seděl kvůli vloupání.“

„No jo. Ale důkaz to ještě není.“

„Ne. Ale máme toho čím dál víc.“

Objednali si kávu a muffiny.

Have yourself a merry little Christmas, zpívala Judy Garlandová.

„Zjistil jsi už vlastně, proč jsi tenkrát musel Ortolana fotit?“

„Myslím si, že šlo jen o to, že ta dáma po Ortolanově boku nebyla jeho žena. Ty fotky nám jsou ale k ničemu, žena už ho opustila. Mám pocit, že plán pomsty se minimálně zčásti vydařil.“

„Jo,“ řekla Emily. „Ale aspoň ještě žije.“

„Aspoň to.“

Když vyšli ven, začalo právě lehce sněžit. Potulovali se v objetí uličkami, mezitím se zastavovali, líbali se, smáli, šli dál.

„Ještě nemám žádný vánoční dárek pro Victora,“ vzpomněla si Emily, zatímco si prohlíželi výlohu obchodu s komiksy, kde byly mezi nejrůznějšími časopisy a figurkami vystaveny i hrnky. „Vidíš tamten vzadu?“ Ukázala na žlutý hrnek s kulatými prohyby, který vypadal, jako by ho někdo vyrobil ze švýcarského sýra.

„Trefa,“ řekl Nick. „Ten si zamiluje.“

Emily do té žluté ukrutnosti investovala pět liber. „Chceš taky jeden?“ zeptala se s úsměvem od ucha k uchu. „Nebo radši poukázku k holiči?“

Nick ji chytil za ramena a předstíral, že s ní třese.

„Já už jsem přece svůj dárek dostal,“ řekl, když zas byli venku.

„To není pravda.“

Nick vsunul ruku Emily pod cop a nechal ji tam. Nahmatat nemohl nic, jak taky.

„Pro mě to byl dárek,“ řekl. „To nejkrásnější, co jsi pro mě mohla udělat. Lepší než prsten.“

Usmála se na něj. „Jo, a nedá se tak lehce ztratit.“

„No právě.“ Sklonil se k ní, odhrnul jí vlasy na stranu a políbil havrana na zátylku.

Poděkování

Poděkovat bych chtěla…

… ze všeho nejvíc Ruth Lobnerové. Ona je oficiální kmotrou této knihy, opravdová přítelkyně a vůbec dar z nebes. Bez ní by Erebos nebyl tím, čím je (nejspíš by ještě ani nebyl hotový). Doprovázela mě při psaní, motivovala mě a na správných místech vždy zavolala „Stop!“. Vlastně by si zasloužila vlastní Loebnerovu cenu – ne za umělou, ale za všechny druhy inteligence.

… Wulfu Dornovi, další šťastné náhodě mého života, za mnohaleté společné plachtění na stejné vlně, za to, že mi opakovaně dodával odvahu, za stejně vnímavé jako i nemilosrdné testovací čtení – prostě, za jeho přátelství.

… svým agentům Romanu Hockemu a Dr. Uwemu Neumahrovi z AVA International za jejich velkou podporu a nasazení.

… svým lektorkám Susanne Bertelsové a Ruth Nikolayové za jejich ostrozrak a nadšení, se kterým k Erebosu přistupovaly.

… členům autorského fóra Montségur za virtuální spisovatelský domov a za nespočetné podněty a tipy.

… a nakonec svým rodičům, za mnohé, především ale za dětství plné knih.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai